CELEX: 62006CJ0234
Apellatsioonkaebus
Ühenduse kaubamärk
Kaubamärgi BAINBRIDGE registreerimine
Koostisosa Bridge sisaldavate varasemate siseriiklike kaubamärkide omaniku vastulause
Vastulause tagasilükkamine
Kaubamärkide perekond
Kasutamise tõendamine
Mõiste "kaitsvad kaubamärgid

Il Ponte Finanziaria SpA (edaspidi „apellant”) palub oma apellatsioonkaebuses tühistada Euroopa Ühenduste Esimese Astme Kohtu 23. veebruari 2006. aasta otsuse kohtuasjas
T-194/03: Il Ponte Finanziaria
vs.
Siseturu Ühtlustamise Amet – Marine Enterprise Projects (BAINBRIDGE) (EKL 2006, lk II-445
; edaspidi „vaidlustatud kohtuotsus”), millega Esimese Astme Kohus jättis rahuldamata tema hagi, milles ta palus tühistada Siseturu Ühtlustamise Ameti (kaubamärgid ja tööstusdisainilahendused) (edaspidi „ühtlustamisamet”) neljanda apellatsioonikoja 17. märtsi 2003. aasta otsuse, mis käsitleb apellandi ja Marine Enterprise Projects – Società Unipersonale di Alberto Fiorenzi Srl-i vahelist vastulausemenetlust (edaspidi „vaidlusalune otsus”).
Õiguslik raamistik
Nõukogu 20. detsembri 1993. aasta määruse (EÜ) nr 40/94 ühenduse kaubamärgi kohta (
EÜT 1994, L 11, lk 1
; ELT eriväljaanne 17/01, lk 146) artikli 8 lõike 1 punkt b näeb ette, et varasema kaubamärgi omaniku vastuseisu korral ei registreerita taotletavat kaubamärki, „kui identsuse või sarnasuse tõttu varasema kaubamärgiga ning identsuse või sarnasuse tõttu varasema kaubamärgiga kaitstud kaupade või teenustega on tõenäoline, et territooriumil, kus varasem kaubamärk on kaitstud, võib avalikkus need omavahel segi ajada”. Vastavalt sama määruse artikli 8 lõike 2 punkti a alapunktile ii kuuluvad varasemate kaubamärkide hulka kaubamärgid, mis on registreeritud liikmesriikides ja mille registreerimise taotluse kuupäev on varasem ühenduse kaubamärgi registreerimise taotluse kuupäevast.
Määruse nr 40/94 artikli 15 lõige 1 näeb ette, et juhul kui omanik ei ole ühenduse kaubamärki viie aasta jooksul pärast registreerimist Euroopa Ühenduses tegelikult kasutusele võtnud kaupade või teenuste puhul, mille jaoks see on registreeritud, või kui selle kasutamine on katkematu viieaastase ajavahemiku jooksul peatatud, siis rakendatakse kaubamärgi suhtes kõnealuse määrusega ettenähtud sanktsioone, välja arvatud juhul, kui kasutamata jätmine on põhjendatud. Vastavalt sama artikli lõike 2 punktile a käsitletakse ühenduse kaubamärgi kasutamist kujul, mis erineb registreeritud kujust selliste elementide poolest, mis ei muuda märgi eristusvõimet, samuti kasutamisena kõnealuse artikli lõike 1 tähenduses.
Määruse nr 40/94 artikli 43 lõige 2 käsitleb ühenduse kaubamärgi registreerimisele esitatud vastulauset ning näeb ette, et varasema ühenduse kaubamärgi omanik peab tõendama, et varasemat ühenduse kaubamärki on ühenduses tegelikult kasutatud kaupade või teenuste puhul, mille jaoks see on registreeritud, viie aasta jooksul enne ühenduse kaubamärgi registreerimise taotluse avaldamist ning et see on vastulause aluseks või et mittekasutamine on õigustatud, tingimusel et varasem kaubamärk on selleks kuupäevaks olnud registreeritud vähemalt viis aastat; vastasel juhul lükatakse vastulause tagasi. Vastavalt sama artikli lõikele 3 kohaldatakse selle lõiget 2 ka varasemate siseriiklike kaubamärkide suhtes, asendades kasutuse ühenduses kasutusega liikmesriigis, kus varasem kaubamärk on kaitstud.
Vaidluse taust
Marine Enterprise Projects – Società Unipersonale di Alberto Fiorenzi Srl, nüüd F.M.G. Textiles Srl (edaspidi „menetlusse astuja”) palus 24. septembril 1998 ühtlustamisametil registreerida ühenduse kaubamärgina kujutismärgi BAINBRIDGE (nr 940007). Kaubad, mille jaoks registreerimist taotleti, kuuluvad 15. juuni 1957. aasta märkide registreerimisel kasutatava kaupade ja teenuste rahvusvahelise klassifikatsiooni Nizza kokkuleppe (uuesti läbi vaadatud ja parandatud kujul) klassi 18 pealkirjaga „nahk, tehisnahk ja nendest valmistatud tooted, mis ei kuulu teistesse klassidesse; loomanahad; reisikohvrid, reisikastid; päikese- ja vihmavarjud, jalutuskepid; piitsad, hobuseriistad ja sadulsepatooted” ja klassi 25 pealkirjaga „rõivad, jalatsid, peakatted”.
Apellant esitas 7. septembril 1999 määruse nr 40/94 artikli 8 lõike 1 punkti b alusel taotletava kaubamärgi registreerimisele vastulause. Vastulause aluseks olid üksteist varasemat kaubamärki, mis olid registreeritud Itaalias klasside 18 ja/või 25 jaoks ning mis kõik sisaldasid sõnalist osa
bridge
. Tegemist oli kujutismärkidega „Bridge” (nr 370836), „Bridge” (nr 704338), „Old Bridge” (nr 606709), „The Bridge Basket” (nr 593651); sõnamärgiga „THE BRIDGE” (nr 642952); ruumiliste tähistega „The Bridge” (nr 704372) ja „The Bridge” (nr 633349); sõnamärgiga „FOOTBRIDGE” (nr 710102); kujutismärgiga „The Bridge Wayfarer” (nr 721569) ning lõpuks sõnamärkidega „OVER THE BRIDGE” (nr 630763) ja „THE BRIDGE” (nr 642953).
Ühtlustamisameti vastulausete osakond lükkas kõnealuse vastulause 15. novembri 2001. aasta otsusega tagasi, leides, et vaatamata asjaomaste kaupade sarnasuse ja vastandatud tähiste sarnasuse vastastikusele sõltuvusele võib kõnealuste kaubamärkide foneetilisi ja visuaalseid erinevusi arvestades mõistlikult välistada igasuguse segiajamise tõenäosuse määruse nr 40/94 tähenduses. Apellant esitas kõnealuse otsuse peale seejärel kaebuse.
Ühtlustamisameti neljas apellatsioonikoda jättis vaidlusaluse otsusega kaebuse rahuldamata. Kõigepealt jättis ta oma hinnangu andmisel varasemate kaubamärkide üheteistkümnest registreeringust viis (nr 370836, 704338, 606709, 593651 ja 642952) kõrvale, põhjusel et vastavate kaubamärkide kasutamine ei olnud tõendatud. Ülejäänud kuut varasemat kaubamärki (nr 704372, 633349, 710102, 721569, 630763 ja 642953) keeldus ta käsitlemast „seeriakaubamärkidena”, kuna puudusid tõendid neist piisava hulga kasutamise kohta. Seejärel leidis ta, et puudub nende kuue kaubamärgi ja taotletava ühenduse kaubamärgi segiajamise tõenäosus määruse nr 40/94 artikli 8 lõike 1 punkti b tähenduses, kuna puudub vastandatud kaubamärkide minimaalne sarnasus, mis on vastastikuse sõltuvuse põhimõtte kohaldamiseks nõutav ja mille kohaselt kaubamärkide vähest sarnasust võib kompenseerida tähistatud kaupade suur sarnasus, ja vastupidi.
Menetlus Esimese Astme Kohtus ja vaidlustatud kohtuotsus
Apellant esitas vaidlusaluse otsuse tühistamiseks hagiavalduse, mis saabus Esimese Astme Kohtu kantseleisse 30. mail 2003.
Ühtlustamisamet ja menetlusse astuja palusid hagi rahuldamata jätta.
Esimese väitega, mis puudutas määruse nr 40/94 artikli 15 lõike 2 punkti a ja artikli 43 lõigete 2 ja 3 rikkumist ning komisjoni 13. detsembri 1995. aasta määruse (EÜ) nr 2868/95, millega rakendatakse nõukogu määrus nr 40/94 ühenduse kaubamärgi kohta (
EÜT L 303, lk 1
; ELT eriväljaanne 17/01, lk 189), eeskirja 22 rikkumist, väitis apellant, et apellatsioonikoda toimis valesti, kui ta oma hinnangu andmisel jättis tema varasematest kaubamärkidest mitu kõrvale põhjusel, et nende kasutamine ei olnud tõendatud.
Esiteks leidis Esimese Astme Kohus vaidlustatud kohtuotsuse punktides 27 ja 28, et kuue varasema kaubamärgi (nr 704372, 633349, 710102, 721569, 630763 ja 642953) osas, millel põhines apellatsioonikoja hinnang taotletava kaubamärgiga segiajamise tõenäosusele, tuvastas apellatsioonikoda alles selle argumendi kaalumisel, mis puudutab „kaubamärkide perekonna” olemasolu, et neist kaubamärkidest vaid kahte oli kasutatud ja vaid neid saab seega hinnangu andmisel arvesse võtta.
Selles suhtes kinnitas apellatsioonikoda otseselt, et kõnealuste varasemate kaubamärkide kasutamist ei tule vastavalt määruse nr 40/94 artiklile 43 tõendada, kuna selles sättes ette nähtud viieaastane tähtaeg alates nende registreerimisest ei ole veel möödunud. Ta leidis seega, et kuut varasemat kaubamärki tuleb arvesse võtta, selleks et hinnata, kas taotletava kaubamärgiga segiajamise tõenäosus on olemas. Samas nägi Itaalia tarbija tegelikult turul üksnes kahte neist varasematest kaubamärkidest, mistõttu laiendatud kaitse, millele hageja viitas ja mis oli seotud väidetava „kaubamärkide perekonna” olemasoluga, ei olnud antud asjas õigustatud. Esimese Astme Kohus järeldas sellest, et etteheitega, mille hageja tema menetluses esitas seoses apellatsioonikoja käsitlusega kõnealusest kuuest varasemast kaubamärgist, soovitakse tegelikult vaidlustada apellatsioonikoja hinnanguid, mis on antud vastandatud tähiste segiajamise tõenäosuse sisulise analüüsi raames, ning et selline vaidlustamine on hõlmatud kõnealuse määruse artikli 8 lõike 1 punkti b rikkumist puudutava väitega.
Teiseks leidis Esimese Astme Kohus varasema kaubamärgi THE BRIDGE (nr 642952) kõrvalejätmise kohta vaidlustatud kohtuotsuse punktides 31–37, et kaubamärgi tegelik kasutamine eeldab, et see objektiivselt esineks turul tegelikult, ajaliselt püsivalt ja tähise kuju seisukohast muutumatuna. Apellatsioonikoda leidis õigesti, et kõnealuse kaubamärgi tegelik kasutamine ei olnud tõendatud. Selles kontekstis tunnistas Esimese Astme Kohus vastuvõetamatuks dokumendid, mis hageja esmakordselt tema menetluses esitas.
Mis puudutab kolmandaks nelja ülejäänud varasemat kaubamärki (nr 370836, 704338, 606709 ja 593651), mida ei võetud arvesse taotletava kaubamärgiga segiajamise tõenäosuse puhul, siis leidis Esimese Astme Kohus esiteks vaidlustatud kohtuotsuse punktides 42–45, et apellatsioonikoda lükkas nende väidetavalt „kaitsvad” registreeringud õigesti tagasi. Tema sõnul ei ole selliste registreeringute arvessevõtmine kooskõlas määrusega nr 40/94 taotletud ühenduse kaubamärgi kaitsmise korraga, mis eeldab kaubamärgi kasutamise tõendamist põhitingimusena, mille esinemisel tunnustatakse kaubamärgi omaniku ainuõigusi. Küsimuse osas, kas kaubamärki Bridge (nr 370836) võib pidada üldjoontes samaväärseks kaubamärgiga THE BRIDGE (nr 642952) sama määruse artikli 15 lõike 2 punkti a tähenduses, leidis Esimese Astme Kohus vaidlustatud kohtuotsuse punktides 50 ja 51 teiseks, et selle sätte kohaldamise tingimused ei olnud antud asjas täidetud. Esimese Astme Kohtu meelest ei võimalda kõnealune säte registreeritud kaubamärgi omanikul tõendada kaubamärgi kasutamist eraldiseisva registreeringu esemeks oleva sarnase kaubamärgi kasutamisele tuginedes.
Teise väite osas, mis puudutas määruse nr 40/94 artikli 8 lõike 1 punkti b rikkumist, leidis Esimese Astme Kohus esiteks vaidlustatud kohtuotsuse punktides 75–117, et kaubamärgitaotluses viidatud kaubad ja kaubad, mis on hõlmatud kuue varasema siseriikliku kaubamärgiga, mis apellatsioonikoda segiajamise tõenäosuse hindamisel aluseks võttis, on identsed, kuid vastandatud tähised on sarnased üksnes foneetilisest küljest, mitte aga visuaalsest ega kontseptuaalsest küljest. Seetõttu leidis ta, et apellatsioonikoda ei teinud hindamisviga, kui ta leidis, et puudub tõenäosus, et tarbija ajab taotletava kaubamärgi segi kuue varasema kaubamärgiga ükshaaval vaadelduna. Mis puudutab teiseks argumenti, mille kohaselt varasemad kaubamärgid kujutavad endast „kaubamärkide perekonda” või „seeriakaubamärke”, siis leidis Esimese Astme Kohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 128, et kuna puuduvad tõendid kõigi „seeriasse” kuuluvate kaubamärkide või vähemalt sellise hulga kaubamärkide kasutamise kohta, mis võib endast „perekonda” kujutada, siis lükkas apellatsioonikoda õiguspäraselt tagasi argumendid, milles hageja tugines „seeriakaubamärkidest” tuleneda võivale kaitsele.
Seega jättis Esimese Astme Kohus apellandi esitatud tühistamishagi rahuldamata.
Poolte nõuded
Apellant palub Euroopa Kohtul:
—
tühistada vaidlustatud kohtuotsus;
—
tühistada vaidlusalune otsus ja
—
mõista Esimese Astme Kohtus ja Euroopa Kohtus kantud kohtukulud välja ühtlustamisametilt ja menetlusse astujalt.
Ühtlustamisamet palub Euroopa Kohtul:
—
jätta apellatsioonkaebus rahuldamata ja
—
mõista kohtukulud välja apellandilt.
Menetlusse astuja palub Esimese Astme Kohtul:
—
tunnistada apellatsioonkaebus kodukorra artikli 119 alusel vastuvõetamatuks;
—
peamise võimalusena jätta apellatsioonkaebus rahuldamata ja jätta vaidlustatud kohtuotsus jõusse ning
—
igal juhul mõista menetlusse astuja kasuks apellandilt välja Esimese Astme Kohtus ja Euroopa Kohtus kantud kohtukulud.
Apellatsioonkaebus
Kõigepealt märgib menetlusse astuja, et apellatsioonkaebuse sissejuhatavas lõigus kinnitavad hageja advokaadid, et nad tegutsevad autentse erivolituse alusel, mis „on haldusdokumendina lisatud Esimese Astme Kohtule esitatud hagile”. Kuna seda dokumenti ei ole toimikus, tuleb apellatsioonkaebust pidada vastuvõetamatuks.
Selles suhtes piisab märkimisest, et kõnealune dokument sisaldub küll toimikus, nii nagu see Esimese Astme Kohtus loodi. Seega ei ole apellatsioonkaebus vastuvõetamatu.
Oma esimese ja viienda väitega, mida tuleb käsitleda esimesena, väidab apellant, et Esimese Astme Kohus rikkus määruse nr 40/94 artikli 8 lõike 1 punkti b, kui ta hindas taotletava kaubamärgi ja apellandi nende kuue varasema kaubamärgi segiajamise tõenäosust, mida ta hindamisel arvesse võttis (nr 704372, 633349, 710102, 721569, 630763 ja 642953). Teine väide puudutab kõnealuse määruse artikli 43 lõigete 2 ja 3 väära kohaldamist, mis viis varasema kaubamärgi THE BRIDGE (nr 642952) kõrvalejätmiseni. Kolmas väide puudutab kõnealuse määruse artikli 15 lõike 2 punkti a rikkumist, mis viis varasema kaubamärgi Bridge (nr 370836) kõrvalejätmiseni. Neljas väide omakorda puudutab nimetatud määruse artikli 43 lõigete 2 ja 3 väära kohaldamist, mis viis varasema kaubamärgi Bridge (nr 370836) ning varasemate kaubamärkide nr 704338, 606709 ja 593651 kui kaitsvate kaubamärkide kõrvalejätmiseni.
Esimene väide, mis puudutab määruse nr 40/94 artikli 8 lõike 1 punkti b rikkumist varasemate kaubamärkidega – ükshaaval vaadelduna – segiajamise tõenäosuse hindamisel
Poolte argumendid
Oma esimese väitega, mis jaguneb kolmeks osaks, väidab apellant, et Esimese Astme Kohus kohaldas vääralt määruse nr 40/94 artikli 8 lõike 1 punkti b, kuna vastandatud kaubamärkide puhul on olemas segiajamise tõenäosuse tuvastamiseks nõutav minimaalne sarnasus.
Esiteks möönis Esimese Astme Kohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 105, et kõigi vastandatud kaubamärkide puhul esineb foneetilisi sarnasusi ning et taotletav kaubamärk ja sõnamärgid THE BRIDGE (nr 642953) ja FOOTBRIDGE (nr 710102) ja varasemad ruumilised kaubamärgid, mis sisaldavad sõnalist osa
the bridge
, (nr 704372 ja 633349) on foneetilisest küljest „märkimisväärselt” sarnased. Apellandi meelest tuleneb väljakujunenud kohtupraktikast, et foneetiline sarnasus prevaleerib graafilise külje visuaalse sarnasuse võimaliku puudumise üle.
Teiseks leiab apellant, et Esimese Astme Kohus tuvastas vääralt, et segiajamise tõenäosus puudub taotletava kaubamärgi ja varasemate kaubamärkide visuaalsete ja kontseptuaalsete erinevuste tõttu. Ta väidab, et hindamine, mille Esimese Astme Kohus vaidlustatud kohtuotsuse punktides 107–113 läbi viis ja mille alusel ta jõudis järeldusele, et puudub kontseptuaalne sarnasus, põhines hinnangul selle kohta, millisel tasemel oskab keskmine Itaalia tarbija inglise keelt, samas kui apellant ise arvab, tuginedes viimasele Eurobaromeetri (Euroopa Ühenduste Komisjoni üksus, mis vastutab „Avaliku arvamuse analüüsi” valdkonna eest) küsitlusele, et ainult 15–20% Itaalia avalikkusest teab ingliskeelse sõna
bridge
tähendust. Kuna element
bridge
on kõigil kaubamärkidel ühine, on olemas ka nende kaubamärkide teatav visuaalne sarnasus.
Mis puudutab kolmandaks vastandatud kaubamärkidega hõlmatud kaupade täielikku identsust ja varasemate kaubamärkide tugevat eristusvõimet, siis oleks Esimese Astme Kohus pidanud vastandatud kaubamärke võrdlema igakülgse hindamise alusel, mis lähtub tegurite vastastikuse sõltuvuse põhimõttest, ning sellise hindamise käigus ei oleks vastandatud kaubamärkide märkimisväärne foneetiline sarnasus ning kontseptuaalne ja visuaalne sarnasus saanud õigusnorme rikkumata viia segiajamise tõenäosuse välistamiseni.
Ühtlustamisameti arvates võib teatava pelgalt foneetilise sarnasuse olemasolu jätta tähelepanuta, kui sellel puudub mõju tarbijale ning see on ainult üks igakülgse hinnangu elementidest.
Menetlusse astuja väidab, et foneetilise külje osas tõlgendab apellant vaidlustatud kohtuotsust meelevaldselt. Kontseptuaalse külje osas väidab menetlusse astuja, et apellandi mainitud küsitlusest ei saa järeldada, et keskmine Itaalia tarbija ei tea ingliskeelse sõna
bridge
tähendust oma emakeeles, ning et valides kaubamärgi THE BRIDGE, mille tähendus vastab tema nime eristavale osale „Il Ponte”, soovis apellant ise luua seose selle nime ja turustatavate kaupade vahel, leides, et Itaalia tarbija suudab seda seost tajuda. Tegurite vastastikuse sõltuvuse põhimõtte osas väidab menetlusse astuja samamoodi nagu ühtlustamisamet, et kuna Esimese Astme Kohus leidis õigesti, et taotletav kaubamärk ja apellandi kaubamärgid on erinevad, ei tule seda põhimõtet kohaldada.
Euroopa Kohtu hinnang
– Esimese väite esimene osa
Tuleb märkida, et vaidlustatud kohtuotsuse punktides 102–106 tuvastas Esimese Astme Kohus üsna nõrga foneetilise sarnasuse, kui taotletavat kaubamärki võrrelda sõnalist osa
The Bridge Wayfarer
sisaldava varasema kaubamärgi (nr 721569) ja varasema sõnamärgiga OVER THE BRIDGE (nr 630763). Seejärel leidis ta, et foneetiline sarnasus on tugevam varasemate sõnamärkide THE BRIDGE ja FOOTBRIDGE (nr 642953 ja 710102) ning sõnalist osa
the bridge
sisaldavate varasemate ruumiliste kaubamärkide (nr 704372 ja 633349) puhul. Sellegipoolest leidis Esimese Astme Kohus samal ajal, et sellist sarnasust nõrgendavad artikkel
the
ja eesliide
foot
varasemates kaubamärkides ning eesliide
bain
taotletavas kaubamärgis. Sellest tulenevalt tunnistas ta üksnes, et taotletav kaubamärk ja kõnealused neli varasemat kaubamärki on teataval määral foneetiliselt sarnased.
Seega vastupidi apellandi väidetele ei leidnud Esimese Astme Kohus, et kõigi vastandatud kaubamärkide puhul esineb foneetilisi sarnasusi. Mis puudutab taotletava kaubamärgi ja nelja eespool viidatud varasema kaubamärgi foneetilist sarnasust, siis kuigi Esimese Astme Kohus pidas seda vaidlustatud kohtuotsuse punktis 115 „märkimisväärseks”, ei viinud selline järeldus õigusnormide rikkumiseni.
Isegi kui ei saa välistada, et üksnes foneetiline sarnasus võib tekitada segiajamise tõenäosuse, tuleb meenutada, et sellise tõenäosuse esinemine tuleb tuvastada asjaomaste tähiste kontseptuaalse, visuaalse ja foneetilise sarnasuse igakülgse hindamise raames (vt 23. märtsi 2006. aasta otsus kohtuasjas
C-206/04 P: Mülhens
vs.
Siseturu Ühtlustamise Amet, EKL 2006, lk I-2717
, punkt 21; vt selle kohta ka 12. juuni 2007. aasta otsus kohtuasjas C-334/05 P: Siseturu Ühtlustamise Amet
vs.
Shaker, EKL 2007, lk I-4529, punktid 34 ja 35).
Selline segiajamise tõenäosuse igakülgne hindamine peab põhinema neist kaubamärkidest jääval tervikmuljel, arvestades eelkõige nende eristavaid ja domineerivaid osi (vt eespool viidatud kohtuotsus Mülhens
vs.
Siseturu Ühtlustamise Amet, punkt 19, ja seoses nõukogu 21. detsembri 1988. aasta esimese direktiiviga 89/104/EMÜ kaubamärke käsitlevate liikmesriikide õigusaktide ühtlustamise kohta (
EÜT 1989, L 40, lk 1
; ELT eriväljaanne 17/01, lk 92) eelkõige 11. novembri 1997. aasta otsus kohtuasjas
C-251/95: SABEL, EKL 1997, lk I-6191
, punkt 23, ja 22. juuni 1999. aasta otsus kohtuasjas
C-342/97: Lloyd Schuhfabrik Meyer, EKL 1999, lk I-3819
, punkt 25).
Nimetatud igakülgsest hindamisest tulenevalt võivad kahe tähise kontseptuaalsed ja visuaalsed erinevused neutraliseerida nende foneetilised sarnasused vähemalt niivõrd, kui ühel neist tähistest on asjaomase avalikkuse jaoks selge ja kindlaksmääratud tähendus, mistõttu avalikkus on võimeline seda kohe mõistma (vt 12. jaanuari 2006. aasta otsus kohtuasjas
C-361/04 P: Ruiz-Picasso jt
vs.
Siseturu Ühtlustamise Amet, EKL 2006, lk I-643
, punkt 20; eespool viidatud kohtuotsus Mülhens
vs.
Siseturu Ühtlustamise Amet, punkt 35, ning 15. märtsi 2007. aasta otsus kohtuasjas C-171/06 P: T.I.M.E. ART
vs.
Siseturu Ühtlustamise Amet, kohtulahendite kogumikus ei avaldata, punkt 49).
Nagu kohtujurist oma ettepaneku punktis 56 märkis, on võimaliku foneetilise sarnasuse hindamine vaid üks asjakohastest teguritest igakülgse hindamise raames. Seega ei saa järeldada, et segiajamise tõenäosus esineb tingimata juhul, kui kahe tähise puhul on tuvastatud üksnes foneetiline sarnasus (eespool viidatud kohtuotsus Mülhens
vs.
Siseturu Ühtlustamise Amet, punktid 21 ja 22).
Käesoleval juhul leidis Esimese Astme Kohus vaidlustatud kohtuotsuse punktides 116 ja 117, et foneetilised sarnasused üksi ei võimaldanud järeldada, et esineb segiajamise tõenäosus, kuna foneetilise sarnasuse aste on väikese tähtsusega asjaomaste kaupade turustamise tõttu viisil, mille korral asjaomane avalikkus tavaliselt tajub ostu sooritamisel neid kaupu tähistavat kaubamärki visuaalselt.
Seega uuris Esimese Astme Kohus segiajamise tõenäosuse igakülgse hindamise raames asjaomastest tähistest jäävat tervikmuljet, võttes arvesse nende võimalikku kontseptuaalset, visuaalset ja foneetilist sarnasust. Selle hinnangu andmisel võis ta õigusnorme rikkumata järeldada, et kontseptuaalse ja visuaalse sarnasuse puudumise tõttu ei esine segiajamise tõenäosust.
Lisaks ei ole apellandil õigust taotleda, et Euroopa Kohus asendaks Esimese Astme Kohtu hinnangu oma hinnanguga. Väljakujunenud kohtupraktika alusel tuleneb EÜ artiklist 225 ja Euroopa Kohtu põhikirja artikli 58 esimesest lõigust, et Euroopa Kohtusse saab edasi kaevata ainult õigusküsimustes. Seega on Esimese Astme Kohtul ainupädevus tuvastada ja hinnata antud asjas olulisi fakte ning analüüsida tõendeid. Välja arvatud juhul, kui kohtule esitatud tõendeid on moonutatud – mida ei ole käesoleval juhul väidetud –, ei ole nende faktide ja tõendite hindamine seega niisugune õigusküsimus, mis kuuluks Euroopa Kohtu poolt apellatsiooni korras läbivaatamisele (vt eelkõige 18. juuli 2006. aasta otsus kohtuasjas
C-214/05 P: Rossi
vs.
Siseturu Ühtlustamise Amet, EKL 2006, lk I-7057
, punkt 26, ja 26. aprilli 2007. aasta otsus kohtuasjas C-412/05 P: Alcon
vs.
Siseturu Ühtlustamise Amet, EKL 2007, lk I-3569, punkt 71).
Esimese Astme Kohtu järeldused vaidlustatud kohtuotsuse punktides 115–117 kujutavad endast fakte puudutavaid hinnanguid. Esimese Astme Kohus viis läbi segiajamise tõenäosuse igakülgse hindamise, mis põhines vastandatud kaubamärkidest jääval tervikmuljel, arvestades eelkõige nende eristavaid ja domineerivaid osi.
Apellandi argument tuleb seega lugeda vastuvõetamatuks osas, milles sellega taotletakse, et Euroopa Kohus asendaks Esimese Astme Kohtu poolt faktidele antud hinnangu enda hinnanguga.
Järelikult tuleb väite esimene osa osaliselt põhjendamatuse ja osaliselt vastuvõetamatuse tõttu tagasi lükata.
– Esimese väite teine osa
Esmalt tuleb vastuvõetamatuse tõttu tagasi lükata argument, millega apellant, viidates hiljutisele küsitlusele, soovib tegelikult vaidlustada vaidlustatud kohtuotsuse punktides 107–114 Esimese Astme Kohtu poolt antud pelgalt fakte puudutavaid hinnanguid, mis käsitlevad vastandatud tähiste kontseptuaalseid sarnasusi.
Nagu käesoleva kohtuotsuse punktis 38 meenutati, ei ole Euroopa Kohtu ülesanne selliseid hinnanguid apellatsioonimenetluses kahtluse alla seada, välja arvatud juhul, kui need hinnangud lähtuvad toimiku materjalide moonutamisest, mida aga ei ole käesoleval juhul väidetud.
Mis puudutab apellandi kriitikat hinnangu kohta, mille Esimese Astme Kohus andis visuaalsele sarnasusele ja mis sisaldub vaidlustatud kohtuotsuse punktides 92–101, siis tuleb meenutada, et vastavalt väljakujunenud kohtupraktikale tuleneb EÜ artiklist 225, Euroopa Kohtu põhikirja artikli 58 esimesest lõigust ja Euroopa Kohtu kodukorra artikli 112 lõike 1 esimese lõigu punktist c, et apellatsioonkaebuses näidatakse täpselt otsuse, mille tühistamist taotletakse, kritiseeritavad osad, samuti seda taotlust konkreetselt toetavad õiguslikud argumendid (4. juuli 2000. aasta otsus kohtuasjas
C-352/98 P: Bergaderm ja Goupil
vs.
komisjon, EKL 2000, lk I-5291
, punkt 34, ja 30. juuni 2005. aasta otsus kohtuasjas
C-286/04 P: Eurocermex
vs.
Siseturu Ühtlustamise Amet, EKL 2005, lk I-5797
, punkt 42).
Apellandi argument ei vasta neile nõuetele. See ei sisalda ühtegi õiguslikku argumenti, millega püütaks tõendada, milles seisneb Esimese Astme Kohtu toime pandud õigusnormi rikkumine. Apellant piirdub sellega, et esitab uuesti väite, mille ta esitas Esimese Astme Kohtule, täpsemaid selgitusi andmata ja näitamata, milliseid vaidlustatud kohtuotsuse osi ta kritiseerib.
Seega kujutab kõnealune argument endast pelgalt taotlust esimeses kohtuastmes esitatud hagiavaldus uuesti läbi vaadata, mis rikub nii Euroopa Kohtu põhikirjas kui kodukorras sätestatud nõudeid.
Järelikult tuleb esimese väite teine osa vastuvõetamatuse tõttu tagasi lükata.
– Esimese väite kolmas osa
Kuigi on õige, et vastavalt arvessevõetavate tegurite – eelkõige kaubamärkide sarnasuse ja kaubamärkidega hõlmatud kaupade või teenuste sarnasuse – vastastikuse sõltuvuse põhimõtte kohaselt võib kaubamärkidega hõlmatud kaupade või teenuste vähest sarnasust kompenseerida kaubamärkide suur sarnasus ja vastupidi (vt eelkõige 29. septembri 1998. aasta otsus kohtuasjas
C-39/97: Canon, EKL 1998, lk I-5507
, punkt 17; eespool viidatud kohtuotsus Lloyd Schuhfabrik Meyer, punkt 19, ning eespool viidatud kohtuotsus T.I.M.E. ART
vs.
Siseturu Ühtlustamise Amet, punkt 35), on Euroopa Kohus leidnud, et määruse nr 40/94 artikli 8 lõike 1 punkti b seisukohast eeldab segiajamise tõenäosus samal ajal nii taotletava ja varasema kaubamärgi identsust või sarnasust kui ka seda, et registreerimistaotluses nimetatud kaubad või teenused ja need kaubad või teenused, mille jaoks varasem kaubamärk on registreeritud, oleksid identsed või sarnased. Tegemist on kumulatiivsete tingimustega (vt 12. oktoobri 2004. aasta otsus kohtuasjas
C-106/03 P: Vedial
vs.
Siseturu Ühtlustamise Amet, EKL 2004, lk I-9573
, punkt 51).
Selles suhtes leidis Esimese Astme Kohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 116, et isegi kui vastandatud tähised on foneetiliselt sarnased, on see tegur lõpuks väikese tähtsusega, kuna asjaomane avalikkus tavaliselt tajub neid kaupu tähistavat kaubamärki visuaalselt. Lisaks leidis Esimese Astme Kohus hindamise käigus, mida ei saa käesoleva väite teise osa kohta esitatud põhjustel vaidlustada, et puudub kontseptuaalne ja visuaalne sarnasus.
Seetõttu võis Esimese Astme Kohus segiajamise tõenäosuse hindamisel õigusnorme rikkumata järeldada, et vastandatud kaubamärkidel puudub ükshaaval vaadelduna minimaalne sarnasus, mis on nõutav selleks, et segiajamise tõenäosust võiks tuvastada üksnes varasemate kaubamärkide eristusvõime või üksnes nendega tähistatud kaupade ja taotletava kaubamärgiga hõlmatud kaupade identsuse alusel.
Minimaalse sarnasuse puudumise tõttu ei saa Esimese Astme Kohtule ette heita, et ta segiajamise tõenäosuse igakülgse hindamise raames ei kohaldanud vastastikuse sõltuvuse põhimõtet.
Neil asjaoludel tuleb esimese väite kolmas osa põhjendamatuse tõttu tagasi lükata.
Järelikult tuleb esimene väide tervikuna tagasi lükata.
Viies väide, mis puudutab määruse nr 40/94 artikli 8 lõike 1 punkti b rikkumist segiajamise tõenäosuse hindamisel seoses varasemate kaubamärkide kui kaubamärkide „perekonda” või „seeriasse” kuuluvate kaubamärkidega
Poolte argumendid
Apellant väidab, et Esimese Astme Kohus kohaldas määruse nr 40/94 artikli 8 lõike 1 punkti b segiajamise tõenäosuse hindamisel vääralt tema varasematest kaubamärkidest koosneva kaubamärkide „perekonna” või „seeria” seisukohast. Tema meelest tuleks ühenduse kaubamärgi taotlusele eelneva viie aasta osas segiajamise tõenäosust hinnata, võrreldes kaubamärke sellistena, nagu need on registreeritud, nõudmata, et järgitaks sellist kriteeriumi nagu tegelik kasutamine. Esiteks märgib apellant, et sellise olukorraga on tegemist juhul, kui varasema kaubamärgi omaniku vastulause põhineb ainult sellel varasemal kaubamärgil, mille suhtes kasutamise kohustus ei kehti. Teiseks viiks varasemate kaubamärkide kasutamise nõe selleni, et kaubamärkide omanik, kes on just turule toomas oma registreeritud, kuid veel mitte kasutatud „seeriakaubamärkidega” tähistatud kaupu, jäetaks ilma „seeriakaubamärkidest” tulenevast kaitsest, kui kolmas isik, kes on õiguspäraselt esitanud sarnase kaubamärgi taotluse, otsustab samal hetkel kaubamärki tegelikult kasutama hakata.
Ühtlustamisamet väidab esiteks, et seeriakaubamärkide mõistet ei ole määruses nr 40/94 arvesse võetud ja et see on Itaalia kaubamärgiõiguses üksnes kohtupraktikast tulenev konstruktsioon, mis annab õigusliku väärtuse faktilisele olukorrale, mida iseloomustab seeriakaubamärkide ja taotletava kaubamärgi seostamise võimalikkus. Selline seostamine võib kaasa tuua asjaomase avalikkuse poolse segiajamise, mis tuleneb asjaolust, et turul on samal ajal mitu kaubamärki, millel on ühine eristav osa ja mis tähistavad identseid või sarnaseid kaupu. Sellest tulenevalt on nõutav kõnealuste kaubamärkide esinemine turul.
Teiseks tähendaks varasemate kaubamärkide seeriasse kuulumise arvessevõtmine nende kaubamärkide – ükshaaval vaadelduna – kaitseala laiendamist. Seetõttu tuleb igasugune segiajamise tõenäosuse abstraktne hindamine, mis põhineb üksnes mitmel registreeringul, mille esemeks on sama eristavat elementi sisaldavad kaubamärgid, välistada, kui neid kaubamärke ei ole tegelikult kasutatud.
Kolmandaks väidab ühtlustamisamet, et „seeriakaubamärkide” küsimus kuulub faktide hindamise juurde seoses sellega, kuidas tarbijad vastandatud tähiseid tajuvad. Ühtlustamisamet märgib, et väidetavaid „seeriakaubamärke” ei ole kasutatud ja et neil ei ole selliseid ühiseid tunnusjooni, mis võimaldaksid neid perekonnana käsitleda.
Menetlusse astuja märgib, et kui apellant ei oleks kohustatud tõendama ühist sõnalist osa
bridge
sisaldavate varasemate kaubamärkide kasutamist, et vältida vastavate registreeringute tühistamist, oleks ta siiski pidanud seda tegema selleks, et toetada oma seisukohta, mille kohaselt on väidetavalt olemas seda sõnalist osa sisaldavate kaubamärkide „perekond”.
Euroopa Kohtu hinnang
Määruse nr 40/94 artikli 8 lõike 1 punkti b kohaselt peab sarnasusest tulenevat segiajamise tõenäosust esiteks taotletava kaubamärgi ning varasema kaubamärgi vahel ja teiseks nende kaubamärkidega tähistatud kaupade või teenuste vahel hindama vastavalt sellele, kuidas avalikkus tajub neid territooriumil, kus varasem kaubamärk on kaitstud.
Käesoleval juhul leidis Esimese Astme Kohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 78, et võttes arvesse asjaomaste kaupade – mille määratlus on esitatud käesoleva kohtuotsuse punktis 5 – olemust, koosneb asjaomane avalikkus, kelle seisukohast segiajamise tõenäosuse analüüs tuleb läbi viia, kõikide kõnealuste kaupade puhul selle liikmesriigi keskmistest tarbijatest, kus varasemad kaubamärgid on kaitstud, ehk Itaalia keskmistest tarbijatest.
Kõigepealt tuleb tõdeda, et vastavalt määruse nr 40/94 artiklitele 4–6 saab kaubamärke registreerida ainult ühekaupa ja sellest registreerimisest tulenev vähemalt viieaastane kaitse antakse kaubamärkidele ainult ühekaupa, isegi juhul, kui samal ajal registreeritakse mitu kaubamärki, millel on üks või mitu ühist ja eristavat osa.
Kuigi on tõsi, et juhul, kui ühenduse kaubamärgi registreerimise taotlusele on esitatud vastulause, mis põhineb ainult sellel varasemal kaubamärgil, mille suhtes kasutamise kohustus veel ei kehti, hinnatakse segiajamise tõenäosust, võrreldes kahte kaubamärki sellistena, nagu need on registreeritud, ei kehti see juhul, kui vastulause põhineb mitmel kaubamärgil, millel on ühised tunnusjooned, mis võimaldavad neid käsitada samasse kaubamärkide „perekonda” või „seeriasse” kuuluvatena.
Määruse nr 40/94 artikli 8 lõike 1 punkti b kohaselt seisneb segiajamise tõenäosus selles, et avalikkus võib arvata, et kõnealused kaubad või teenused pärinevad samalt ettevõtjalt või ka omavahel majanduslikult seotud ettevõtjatelt (vt eespool viidatud kohtuotsus Alcon
vs.
Siseturu Ühtlustamise Amet, punkt 55; vt selle kohta ka eespool viidatud kohtuotsus Canon, punkt 29). Kaubamärkide „perekonna” või „seeria” korral tuleneb segiajamise tõenäosus täpsemalt asjaolust, et tarbija võib eksida taotletava kaubamärgiga hõlmatud kaupade või teenuste päritolu või algupära osas ning arvata valesti, et kaubamärk kuulub sellesse kaubamärkide perekonda või seeriasse.
Nagu kohtujurist oma ettepaneku punktis 101 märkis, ei saa juhul, kui ei kasutata perekonna või seeria moodustamiseks piisavat hulka kaubamärke, tarbijalt oodata, et ta tuvastaks kõnealuses kaubamärkide perekonnas või seerias ühise osa ja/või seostaks selle perekonna või seeriaga mõnda teist kaubamärki, mis sisaldab sama ühist osa. Niisiis selleks, et oleks olemas tõenäosus, et avalikkus eksib taotletava kaubamärgi „perekonda” või „seeriasse” kuulumise osas, peavad sellesse „perekonda” või „seeriasse” kuuluvad varasemad kaubamärgid esinema turul.
Seega vastupidi apellandi väidetele ei nõudnud Esimese Astme Kohus mitte tõendeid varasemate kaubamärkide kasutamise kui sellise kohta, vaid üksnes selle kohta, et nende hulgast on kasutatud kaubamärkide seeria moodustamiseks piisavat hulka kaubamärke, ehk palus tõendada, et selline seeria on segiajamise tõenäosuse hindamise seisukohast olemas.
Sellest tulenevalt võis Esimese Astme Kohus pärast seda, kui ta oli tuvastanud niisuguse kasutamise puudumise, õiguspäraselt leida, et apellatsioonikoda oli õigesti tagasi lükanud argumendid, millega apellant viitas „seeriakaubamärkidest” tuleneda võivale kaitsele.
Järelikult tuleb viies väide põhjendamatuse tõttu tagasi lükata.
Teine väide, mis puudutab määruse nr 40/94 artikli 43 lõigete 2 ja 3 rikkumist seeläbi, et Esimese Astme Kohus jättis hindamisel kõrvale varasema kaubamärgi THE BRIDGE (nr 642952)
Poolte argumendid
Apellandi meelest kohaldas Esimese Astme Kohus määruse nr 40/94 artikli 43 lõikeid 2 ja 3 vääralt. Ta jättis hindamata nende talle esitatud dokumentide asjakohasuse, mis käsitlevad kaubamärgi THE BRIDGE (nr 642952) kasutamist 1995. aastal klassi 25 kuuluvate kaupade jaoks, kui ta tegi kindlaks, kas viie aasta jooksul enne ühenduse kaubamärgi registreerimise taotluse avaldamist oli toimunud tegelik kasutamine.
Nõudes kaubamärgi THE BRIDGE (nr 642952) pidevat kasutamist kõnealusel ajavahemikul, seadis Esimese Astme Kohus lisatingimuse, mida määruse nr 40/94 artikli 43 lõiked 2 ja 3 ette ei näe.
Ühtlustamisamet väidab esiteks, et apellandi esitatud tõendite uurimine kuulub Esimese Astme Kohtu poolt teostatud faktide hindamise valdkonda. Teiseks ei kehtestanud ta tingimust, mida kõnealune säte ette ei näe, kui ta nõudis kaubamärgi pidevat kasutamist kõnealuse viie aasta jooksul. Ta üksnes nõudis vastavalt sellele artiklile pidevat kasutamist. Väidet tuleb seega pidada vastuvõetamatuks ja põhjendamatuks.
Menetlusse astuja omakorda väidab, et üksnes 1994–1995 kataloogi ja väikese hulga 1995. aasta reklaammaterjalide esitamine ei ole piisavad kaubamärgi kasutamise kvantitatiivse ulatuse tõendamiseks. Ta leiab seetõttu, et tegemist saab olla üksnes kaubamärgi „sümboolse kasutamisega”, mille eesmärk on vältida selle tühistamise ohtu.
Euroopa Kohtu hinnang
Mis puudutab kõigepealt etteheidet, et Esimese Astme Kohus nõudis kaubamärgi THE BRIDGE (nr 642952) pidevat kasutamist kogu viiteperioodi jooksul, siis tuleb märkida, et vastavalt Euroopa Kohtu praktikale on kaubamärgi tegeliku kasutamisega tegemist juhul, kui kaubamärki kasutatakse vastavalt selle peamisele ülesandele, milleks on nende kaupade või teenuste päritolu tagamine, mille jaoks kaubamärk on registreeritud, eesmärgiga luua turg neile kaupadele ja teenustele või säilitada seda, välja arvatud sümboolse kasutamise puhul, mille ainsaks eesmärgiks on registreeringuga saadud õiguste säilitamine. Kaubamärgi tegeliku kasutamise hindamine peab põhinema nende faktide ja asjaolude kogumil, mille abil on võimalik hinnata kaubamärgi kaubandusliku kasutamise tõelisust, eelkõige kaubamärgi kasutamise ulatust ja sagedust (vt 11. mai 2006. aasta otsus kohtuasjas
C-416/04 P: Sunrider
vs.
Siseturu Ühtlustamise Amet, EKL 2006, lk I-4237
, punkt 70; vt ka direktiivi 89/104 artikli 10 lõike 1 kohta, st sätte kohta, mis on identne määruse nr 40/94 artikli 15 lõikega 1, 11. märtsi 2003. aasta otsus kohtuasjas
C-40/01: Ansul, EKL 2003, lk I-2439
, punkt 43, ja 27. jaanuari 2004. aasta määrus kohtuasjas
C-259/02: La Mer Technology, EKL 2004, lk I-1159
, punkt 27).
Küsimus, kas kasutamine on kaubamärgiga kaitstud kaupade või teenuste turuosa säilitamiseks või loomiseks kvantitatiivselt piisav või mitte, sõltub seega paljudest teguritest ja juhtumipõhisest hindamisest. Kaubamärgi kasutamise sagedus või korrapärasus on üks teguritest, mida võib arvesse võtta (eespool viidatud kohtuotsus Sunrider
vs.
Siseturu Ühtlustamise Amet, punkt 71; vt selle kohta ka eespool viidatud määrus La Mer Technology, punkt 22).
Kinnitades vaidlustatud kohtuotsuse punktis 35, et tõendid on aasta 1994 osas väga piiratud ja aastate 1996–1999 osas olematud, ei nõudnud Esimese Astme Kohus mingil viisil, et apellant tõendaks kaubamärgi THE BRIDGE (nr 642952) pidevat kasutamist terve kõnealuse ajavahemiku jooksul. Vastavalt käesoleva kohtuotsuse punktides 72 ja 73 viidatud Euroopa Kohtu praktikale uuris ta, kas kõnealust kaubamärki oli kõnealusel ajavahemikul tegelikult kasutatud. Sel eesmärgil hindas Esimese Astme Kohus vaidlustatud kohtuotsuse punktides 32–36, kas asjaomase kaubamärgi kasutamise ulatus ja sagedus olid sellised, mis võimaldaksid tõendada kaubamärgi esinemist turul tegelikult, ajaliselt püsivalt ja tähise kuju seisukohast muutumatuna.
Mis puudutab asjaolu, et apellant heidab Esimese Astme Kohtule ette, et ta ei hinnanud esitatud tõendeid nõuetekohaselt, siis piisab tõdemisest, et Esimese Astme Kohus hindas tõendeid, selleks et kindlaks teha, kas vastavalt määruse nr 40/94 artikli 43 lõikele 2 koostoimes sama artikli lõikega 3 oli kaubamärgi THE BRIDGE (nr 642952) kasutamine tõendatud ühenduse kaubamärgi registreerimise taotluse avaldamisele eelnenud viieaastase ajavahemiku osas. Vaidlustatud kohtuotsuse punktides 33–36 kontrollis ta ainsate apellandi poolt kõnealuse kaubamärgi kasutamise kohta esitatud tõendite (sügis-talve 1994–1995 kataloog ja 1995. aasta reklaammaterjalid) alusel, kas kaubamärki THE BRIDGE (nr 642952) oli ajavahemikul 14. juunist 1994 kuni 14. juunini 1999, st kõnealuse avaldamise kuupäevani, tegelikult kasutatud, ning leidis, et ei olnud. Kuna Esimese Astme Kohus oli tuvastanud, et muudel esitatud kataloogidel ei olnud kuupäeva, ei saa talle etteheiteid teha selle eest, et ta neid hindamisel arvesse ei võtnud. Pealegi tuleb märkida, et järeldus, millele Esimese Astme Kohus tema valduses olevate tõendite osas jõudis, kuulub täielikult faktide hindamise valdkonda.
Oma argumentidega soovib apellant vaidlustada seda pelgalt fakte puudutavat hinnangut. Nagu käesoleva kohtuotsuse punktis 38 meenutati, ei kuulu see küsimus Euroopa Kohtu poolt apellatsioonimenetluses kontrollimisele, välja arvatud juhul, kui asjaolusid on moonutatud, mida aga ei ole käesolevas kohtuasjas väidetud.
Seega tuleb teine väide osaliselt vastuvõetamatuse tõttu ja osaliselt põhjendamatuse tõttu tagasi lükata.
Kolmas väide, mis puudutab määruse nr 40/94 artikli 15 lõike 2 punkti a rikkumist seeläbi, et Esimese Astme Kohus jättis hindamisel kõrvale varasema kaubamärgi Bridge (nr 370836)
Poolte argumendid
Hageja märgib, et Esimese Astme Kohus kohaldas määruse nr 40/94 artikli 15 lõike 2 punkti a vääralt, kuna ta jättis segiajamise tõenäosuse hindamisel kõrvale kaubamärgi Bridge (nr 370836), kontrollimata, kas seda võiks käsitleda kaubamärgi THE BRIDGE (nr 642952) veidi muudetud vormina, kusjuures asjaolu, et viimati nimetatud kaubamärk on ise juba registreeritud, on vähetähtis. Kuigi apellant tunnistab, et ta ei esitanud nõutavaid tõendeid kaubamärgi Bridge (nr 370836) kasutamise kohta, leiab ta samas, et ta oli nende tõendite esitamisest vabastatud, arvestades kaubamärgi THE BRIDGE (nr 642952) kasutamise kohta esitatud tõendeid, kuna nende kahe kaubamärgiga hõlmatud kaubad on täielikult identsed. Ainus nendevaheline erinevus tuleneb artikli
the
olemasolust. Selles suhtes leiab apellant, et artikli
the
lisamine ei saa muuta kaubamärgi „Bridge” (nr 370836) eristusvõimet. Lisaks võib see, kuidas Esimese Astme Kohus tõlgendas määruse nr 40/94 artikli 15 lõike 2 punkti a, tekitada ebavõrdse olukorra kaubamärgiomaniku, kes registreerib kaubamärgi ainult „põhivormis”, kasutades samas mitut erinevat vormi, ja sellise kaubamärgiomaniku vahel, kes otsustab registreerida kõik oma kaubamärgi vormid.
Ühtlustamisameti meelest tuleb see väide vastuvõetamatuse ja põhjendamatuse tõttu tagasi lükata. Esiteks puudub kaubamärgi THE BRIDGE (nr 642952) – mis on üksnes kaubamärgi Bridge (nr 370836) veidi muudetud kuju – tegeliku kasutamise eeltingimus. Teiseks kujutab artikli
the
lisamine sisulist muudatust, mis muudab registreeritud kaubamärgi eristusvõimet. Kolmandaks kujutab registreeritud tähise ja tegelikult kasutatava tähise „minimaalse erinevuse” tingimuse hindamine endast faktiküsimust.
Menetlusse astuja omakorda väidab, et määruse nr 40/94 artikli 15 lõike 2 punkti a kohaldamine on käesoleval juhul välistatud, kuna see eeldab teataval kujul registreeritud kaubamärgi kasutamist veidi erineval kujul, millega aga käesolevas asjas ei ole tegemist. Pealegi on asjaolu, et apellandil on kaks erinevat registreeringut, iseenesest tõend selle kohta, et apellant ise leidis need kaubamärgid teineteisest piisavalt erinevad olevat.
Euroopa Kohtu hinnang
Vastavalt määruse nr 40/94 artikli 15 lõikele 1 rakendatakse kaubamärgi suhtes, mida ei ole asjaomase ajavahemiku jooksul tegelikult kasutatud, nimetatud määruses ette nähtud sanktsioone, välja arvatud juhul, kui kasutamata jätmine on põhjendatud.
Vastavalt sama artikli lõike 2 punktile a käsitletakse ühenduse kaubamärgi kasutamist kujul, mis erineb registreeritud kujust selliste elementide poolest, mis ei muuda märgi eristusvõimet, samuti kasutamisena artikli 15 lõike 1 tähenduses.
Need sätted on sisuliselt identsed direktiivi 89/104 kaubamärke käsitlevate liikmesriikide õigusaktide ühtlustamise kohta artikli 10 lõikega 1 ja lõike 2 punktiga a.
Selles suhtes tuleb tõdeda, et Esimese Astme Kohus ei rikkunud ühtegi õigusnormi, kui ta lükkas tagasi apellandi argumendi, mille kohaselt kaubamärgi Bridge (nr 370836) kasutamine on viiteperioodi osas tõendatud materjalidega, mis on esitatud kaubamärgi THE BRIDGE (nr 642952) kasutamise tõendamiseks.
Ilma et oleks vaja uurida, kas kaubamärki THE BRIDGE (nr 642952) võib käsitleda sellisena, mis erineb üksnes elementide poolest, mis ei muuda kaubamärgi Bridge (nr 370836) eristusvõimet, tuleb tõdeda, et esimesena nimetatud kaubamärgi kasutamine ei ole tõendatud ega saa seega mingil viisil olla teise kaubamärgi kasutamise tõendiks.
Kuigi käesoleva kohtuotsuse punktides 81 ja 82 nimetatud sätted võimaldavad registreeritud kaubamärki pidada kasutatuks, kui on esitatud tõendid selle kaubamärgi kasutamise kohta registreeritust veidi erineval kujul, ei võimalda need kaubamärgi kasutamise tõendamise kaudu kaitset, mis on registreeritud kaubamärgil, igal juhul laiendada teisele kaubamärgile, mille kasutamine ei ole tõendatud, põhjendusel, et viimane on üksnes esimese veidi muudetud variant.
Kolmas väide tuleb seega põhjendamatuse tõttu tagasi lükata.
Neljas väide, mis puudutab määruse nr 40/94 artikli 43 lõigete 2 ja 3 rikkumist seeläbi, et Esimese Astme Kohus jättis hindamisel kõrvale varasemad nn kaitsvad kaubamärgid
Poolte argumendid
Apellandi meelest kohaldas Esimese Astme Kohus määruse nr 40/94 artikli 43 lõikeid 2 ja 3 vääralt, kui ta leidis, et kaitsvate kaubamärkide mõiste on vastuolus ühenduse kaubamärgi kaitsmise korraga.
Kõigepealt oleks Esimese Astme Kohus pidanud argumendid, mis ühtlustamisamet esitas esimest korda tema menetluses, vastuvõetamatuks lugema.
Apellatsioonikoda leidis, et varasemad kaubamärgid nr 370836, 704338, 606709 ja 593651 tuli segiajamise tõenäosuse hindamisel kõrvale jätta üksnes seetõttu, et need olid põhikaubamärgist varasemad, mitte seetõttu, et kaitsvate kaubamärkide mõiste kui selline on vastuolus ühenduse õigusnormidega. Esimese Astme Kohus oleks pidanud piirduma hinnangu andmisega sellele, kas need kaubamärgid vastavad uues Itaalia intellektuaalomandi seadustikus nõutavatele tingimustele, selleks et neid saaks pidada kaitsvateks – nii nagu tegi apellatsioonikoda.
Lisaks on ebaõige väita, nagu seda tegi Esimese Astme Kohus, et uus Itaalia intellektuaalomandi seadustik kaitseb kaubamärke, mida ei kasutata. Selle seadustiku alusel ei tühistata kasutamata jätmise tõttu kaubamärki juhul, kui kasutamata kaitsva kaubamärgi omanikule kuulub samal ajal üks või mitu sarnast veel kehtivat kaubamärki, millest vähemalt ühte kasutatakse tegelikult nende samade kaupade või teenuste tähistamiseks, mis on kaitsva kaubamärgiga kaitstud. Lõpuks lisab apellant, et kaitsvate kaubamärkide tunnustamine liikmesriigi tasandil võib endast kujutada kasutamata jätmise „õigustust” määruse nr 40/94 artikli 43 lõike 2 tähenduses.
Ühtlustamisameti arvates tuleb seda väidet pidada vastuvõetamatuks, kuna kaitsvate kaubamärkide tunnustamine sõltub põhikaubamärgi THE BRIDGE (nr 642952) tegelikust kasutamisest. Seega on tegemist faktiküsimusega, mille Esimese Astme Kohus on juba negatiivselt lahendanud. Lisaks ei ole Esimese Astme Kohtus esitatud argument, mis puudutab kaitsvate kaubamärkide käsitlust tunnustava Itaalia seaduse vastuolu ühenduse kaubamärgi kaitsmise korraga, vastuvõetamatu seetõttu, et seda ei käsitletud võistlevas menetluses, kuna kõnealune argument on ühtlustamisameti sõnul üksnes selle argumendi laiendus, mis juba apellatsioonikoja menetluses esitati ja mille kohaselt on olemas kaitsvate kaubamärkide kasutamise kohustus.
Sisu osas meenutab ühtlustamisamet esiteks, et kaubamärgi tegelik kasutamine on põhitingimus selleks, et tunnustataks kaubamärgi omaniku ainuõigusi. Teiseks leiab ühtlustamisamet, et apellant samastab „kaitsvate kaubamärkide” käsitlusega seotud kaitset määruse nr 40/94 artikli 15 lõike 2 punktist a tuleneva kaitsega. Kaitsvate kaubamärkide ja põhikaubamärgi THE BRIDGE (nr 642952) – mida ei ole kasutatud – vahelised erinevused on piisavalt suured, et muuta viimase eristusvõimet.
Menetlusse astuja väidab esiteks, et Itaalia kaubamärgiseadus nõuab, et kaitsvate kaubamärkide registreerimise taotluse kuupäev oleks samaaegne või hilisem kui põhikaubamärgi puhul, teiseks, et kaitsvat kaubamärki peab taotlema samade kaubaklasside jaoks mis põhikaubamärgi puhul, samal ajal kui apellant peab kaitsvateks ka kaubamärke, mis puudutavad mõnda muud klassi kui põhikaubamärgi puhul, ning kolmandaks, et kaitsvad kaubamärgid võivad põhikaubamärgist vaid veidi erineda. Käesoleval juhul ei ole ükski neist tingimustest täidetud. Igal juhul oleks kaitsvate registreeringute arvessevõtmine vastuolus ühenduse kaubamärgi kaitsmise korraga.
Euroopa Kohtu hinnang
Kõigepealt tuleb tõdeda, et Esimese Astme Kohus ei pannud toime õigusnormi rikkumist, kui ta tegi otsuse ühtlustamisameti esitatud argumendi kohta, mille kohaselt kaitsvate kaubamärkide käsitlus on vastuolus määrusega nr 40/94.
On tõsi, et menetluses, mis puudutab hagi ühtlustamisameti apellatsioonikoja otsuse peale, millega lahendati kaubamärgi registreerimisele esitatud varasema kaubamärgiga segiajamise tõenäosusel põhinev vastulause, ei tohi ühtlustamisamet muuta Esimese Astme Kohtus toimuvas menetluses vaidluse tingimusi, mis tulenevad registreerimise taotleja ja vastulause esitaja vastavatest nõuetest ja väidetest (vt selle kohta eespool viidatud kohtuotsus Vedial
vs.
Siseturu Ühtlustamise Amet, punkt 26, ja analoogia alusel 21. oktoobri 2004. aasta otsus kohtuasjas
C-447/02 P: KWS Saat
vs.
Siseturu Ühtlustamise Amet, EKL 2004, lk I-10107
, punkt 58).
Sellegipoolest võib märkida, et üks argumentidest, mille apellant esitas apellatsioonikojas segiajamise tõenäosuse hindamise kohta, oli see, et kaubamärgi THE BRIDGE (nr 642952) kasutamise alusel tuleb ka teatavaid muid kaubamärke kaitsvate kaubamärkidena arvesse võtta. Kuna see argument tõstatab küsimuse, kas Itaalia õiguse kohaselt võib kaubamärke, mille kasutamine ei ole tõendatud, siiski pidada kaitsvateks kaubamärkideks, ei väljunud ühtlustamisameti poolt Esimese Astme Kohtus esitatud argumendid, mille kohaselt selline võimalus ei ole ühenduse õiguses lubatud, apellatsioonikoja menetluses olnud vaidluse piirest.
Lisaks, nagu kohtujurist oma ettepaneku punktis 87 märkis, kuna apellatsioonikoda rajas oma otsuse – kuigi kaudselt – ühenduse õiguse ekslikule tõlgendusele, ei saa Esimese Astme Kohtule ette heita, et ta asendas apellatsioonikoja antud tõlgenduse ühenduse õiguse õige tõlgendusega.
Järgmiseks tuleb hinnata järeldust, millele Esimese Astme Kohus jõudis vaidlustatud kohtuotsuse punktis 47 ja mille kohaselt apellant ei saa tugineda apellatsioonikoja poolt kõrvale jäetud varasemate kaubamärkide väidetavalt kaitsvale olemusele, mis tuleneb Itaalia kaubamärgiseadusest.
Selles suhtes tuleb meenutada, et vastavalt määruse nr 40/94 artikli 43 lõigetele 2 ja 3 tuleb vastulause, mille varasema ühenduse või siseriikliku kaubamärgi omanik on ühenduse kaubamärgi registreerimisele esitanud, tagasi lükata, kui viimane ei tõenda taotleja nõudmisel, et viie aasta jooksul enne ühenduse kaubamärgi registreerimise taotluse avaldamist on tema varasemat kaubamärki ühenduses või liikmesriigis, kus see on kaitstud, tegelikult kasutatud kaupade või teenuste puhul, mille jaoks see on registreeritud ja mis on vastulause aluseks, või et kasutamata jätmine on õigustatud. Lisaks sisaldab sama määruse artikli 56 lõige 2 identset normi ühenduse kaubamärkide tühistamise või kehtetuks tunnistamise taotluse esitamise puhuks.
Järelikult ei pannud Esimese Astme Kohus toime õigusnormi rikkumist, kui ta vaidlustatud kohtuotsuse punktis 46 leidis, et ühenduse kaubamärgi registreerimise taotlusele vastulause esitanud siseriikliku registreeringu omanik ei saa temal vastavalt määruse nr 40/94 artikli 43 lõigetele 2 ja 3 lasuvast tõendamiskoormusest vabanemiseks tugineda siseriiklikule sättele, mis võimaldab kaubamärgina registreerida tähiseid, mis ei ole mõeldud kaubanduses kasutamiseks seetõttu, et nende ainus ülesanne on pakkuda kaitset teisele tähisele, mida kaubanduses kasutatakse.
Selles artiklis sisalduv mõiste „õigustus” viitab sisuliselt kaubamärgi omanikust sõltumatutele asjaoludele, mis takistavad kaubamärgi kasutamist, mitte siseriiklikule õigusele, mis lubab erandit reeglist, mille kohaselt kaubamärk võidakse tühistada, kui seda ei ole viie aasta jooksul kasutatud, isegi kui kasutamata jätmine tuleneb selle kaubamärgi omaniku tahtest.
Seisukoht, et ühenduse kaubamärgi registreerimise taotlusele vastulause esitanud siseriikliku registreeringu omanik võib tugineda varasemale kaubamärgile, mille kasutamine ei ole tõendatud, põhjendusel et see kaubamärk on siseriikliku õiguse kohaselt kaitsev kaubamärk, ei ole seega määruse nr 40/94 artikli 43 lõigetega 2 ja 3 kooskõlas.
Järelikult tuleb neljas väide põhjendamatuse tõttu tagasi lükata.
Lähtuvalt eeltoodust tuleb apellatsioonkaebus tervikuna rahuldamata jätta.
Kohtukulud
Vastavalt kodukorra artikli 69 lõikele 2, mida kodukorra artikli 118 alusel kohaldatakse apellatsioonkaebuste suhtes, on kohtuvaidluse kaotanud pool kohustatud hüvitama kohtukulud, kui vastaspool on seda nõudnud. Kuna ühtlustamisamet ja menetlusse astuja on kohtukulude hüvitamist nõudnud ning apellatsioonkaebuse esitaja on kohtuvaidluse kaotanud, tuleb kohtukulud temalt välja mõista.

Esitatud põhjendustest lähtudes Euroopa Kohus (neljas koda) otsustab:

1.
Jätta apellatsioonkaebus rahuldamata.

2.
Mõista kohtukulud välja Il Ponte Finanziaria SpA-lt.

Allkirjad
(
*1
)	Kohtumenetluse keel: itaalia.