CELEX: 62009CJ0035
Kaudsed maksud
Äriühingu kapitali suurendamise maksustamine
Direktiivi 69/335/EMÜ artikli 4 lõike 1 punkt c
Siseriiklikud õigusnormid, mis näevad ette äriühingu kapitali suurendamise otsuse registreerimise maksustamine
Äriühingu, mille kapitali on suurendatud, ning notari solidaarne maksustamine
Tegelikkuses sissemakse ärajäämine
Tõendamisvõimaluste piirang

Eelotsusetaotlus puudutab nõukogu 17. juuli 1969. aasta direktiivi 69/335/EMÜ kapitali suurendamise kaudse maksustamise kohta
(EÜT L 249, lk 25; ELT eriväljaanne 09/01, lk 11), muudetud nõukogu 10. juuni 1985. aasta direktiiviga 85/303/EMÜ (EÜT L 156,
lk 23; ELT eriväljaanne 09/01, lk 122; edaspidi „direktiiv 69/335”), artikli 4 lõike 1 punkti c ja proportsionaalsuse põhimõtte
tõlgendamist.
Taotlus esitati ministero dell’Economia e delle Finanze ja Agenzia delle Entrate ning Padovas (Itaalia) tegutseva notari P. Speranza
vahelise kohtuvaidluse raames, mille ese on Agenzia delle Entrate kohaliku asutuse Ufficio del Registro de Padoue väljastatud
arve lõivu tasumiseks ja mis sisaldab Padovas asuva äriühingu LEJA Srl (edaspidi „LEJA”) ja P. Speranza solidaarset maksustamist
selle äriühingu kapitali suurendamise otsuse registreerimisel.

Õiguslik raamistik

Liidu õigusnormid
Direktiivi 69/335 artikkel 1 näeb ette, et „[l]iikmesriigid võtavad kapitaliühingute kapitali sissemaksetelt artiklite 2–9
sätetele vastavalt ühtlustatud maksu, edaspidi „kapitalimaks””.
Direktiivi artikli 3 lõike 1 punkti a kohaselt käsitletakse kapitaliühingutena teiste hulgas Itaalia õigusaktidele vastavaid
äriühinguid, nimelt „società per azioni” (aktsiaselts) ja „società a responsabilità limitata” (osaühing).
Direktiivi artikli 4 lõike 1 punkt c sätestab, et „kapitalimaksuga [maksustatakse] […] kapitaliühingu kapitali suurendamine
mis tahes varalise sissemaksega”.
Direktiivi artikli 5 lõike 1 punkti a kohaselt maksustatakse kapitalimaksuga „[…] kapitali […] suurendamise puhul: mistahes
liikmete poolt sissemakstud või sissemakstava vara tegelikult väärtuselt pärast võetud kohustuste ning sissemaksest äriühingule
tulenevate kulude mahaarvamist. Liikmesriigid võivad kapitalimaksu tasumise edasi lükata, kuni sissemaksed on tehtud”.
Vastavalt direktiivi 69/335 artiklile 7 kuulusid tehingud maksustamisele maksumääraga, mis ei ületanud põhikohtuasja asjaolude
toimumise ajal 1%, välja arvatud samas direktiivis ettenähtud erandid.

Siseriiklikud õigusnormid
Vabariigi presidendi 26. aprilli 1986. aasta dekreedi nr 131 (
Gazzetta ufficiale della Repubblica italiana
, edaspidi „
GURI
”, nr 99 regulaarne lisa, 30.4.1986) alusel vastu võetud registreerimislõive käsitlevate õigusnormide tervikteksti (testo
unico delle disposizioni concernenti la imposta di registro) põhikohtuasja asjaolude toimumise ajal kehtinud redaktsiooni
(edaspidi „terviktekst”) artikli 1 kohaselt „tasutakse riigilõivu […] registrikannetelt, mille tegemine on kohustuslik, ja
registrikannetelt, mille tegemist taotletakse vabatahtlikult”.
Tervikteksti artikli 2 ja artikli 27 lõike 5 ning sellele lisatud tasumäärade tabeli I osa artikli 4 punkti a alapunkti 5
kohaselt tuleb registreerida kapitali suurendamise otsused pärast nende heakskiitmist ja need maksustatakse maksumääraga 1%
otsustatud suurendamisest.
Eelotsusetaotluse esitanud kohus täpsustab, et kuna registreerimislõiv kujutab endast tehingult võetavat maksu, siis on maksustamise
vaatepunktist tähtsusetu, kas kapitali tegelikult suurendati või mitte.
Tervikteksti artikli 38 kohaselt ei vabasta otsuse tühisus või tühistamise võimalus maksu tasumise kohustusest ning maks tagastatakse
omakorda üksnes juhul, kui tsiviilkohtu jõustunud otsusega tunnustatakse otsuse tühisust või see tühistatakse pooltest mitteolenevatel
põhjustel. Seega on välistatud, et maksukohus võiks vajadusel tunnustada otsuse tühisust, nagu seda näeb maksukohtute osas
üldiselt ette 30. detsembri 1991. aasta seaduse nr 413 artikliga 30 valitsusele antud volituse alusel vastu võetud 31. detsembri
1992. aasta seadusandliku dekreedi nr 546, mis sisaldab sätteid maksumenetluse kohta (disposizioni sul processo tributario
in attuazione della delega al Governo contenuta nell’art. 30 delle legge 30 dicembre 1991, n. 413) (
GURI
nr 9 regulaarne lisa, 13.1.1993), artikli 2 lõige 3.
Vastavalt tervikteksti artikli 57 lõigetele 1 ja 2 on lisaks äriühingule, mille kapitali suurendati, kohustatud riigilõivu
solidaarselt tasuma protokolli koostanud avalik‑õigusliku ameti kandja.
Corte suprema di cassazione sõnul tuleneb 16. veebruari 1913. aasta notariaadi ja notariaalarhiivi organisatsiooni käsitleva
seaduse nr 89 (legge n. 89, sull’ordinamento del notariato e degli archivi notarili) (
GURI
nr 55, 7.3.1913) artiklist 27, et notar on kohustatud teostama oma pädevust, kui seda temalt taotletakse.
Nimetatud seaduse artikkel 28 lubab notaril keelduda koostamast mis tahes akti, mida temalt taotletakse, „kui pooled ei deponeeri
tema juures aktiga seotud maksusummasid, tasusid ja kulutusi”.

Põhikohtuasi ja eelotsuse küsimused
LEJA osanike üldkoosolek otsustas 30. juulil 1993 kujundada see äriühing ümber aktsiaseltsiks, suurendades samas viimase kapitali
20 000 000 Itaalia liirilt, see tähendab umbes 10 329 eurolt, 58 400 000 000 Itaalia liirile, see tähendab umbes 30 161 083 eurole.
Nimetatud üldkoosoleku protokoll saadeti notar P. Speranzale. Üldkoosoleku protokollis täpsustatakse, et kogu otsustatud kapitali
suurendamist hõlmava sissemakse pidi tegema üks LEJA kahest osanikust, nimelt osaühing Tecnoitalia Srl, kasutades selleks
Koperi (Sloveenia) kohtu juures peetavasse registrisse kantud äriühingu Lama dd 6 244 aktsiat. Padova kohtu määratud eksperdi
arvamuse kohaselt on nimetatud aktsiate väärtuseks 58 380 000 000 Itaalia liiri, see tähendab umbes 30 150 754 eurot.
Pärast otsuse heakskiitmist Corte d’appello di Venezia poolt maksustati kapitali suurendamise otsus asjaomastes siseriiklikes
õigusnormides ettenähtud proportsionaalse maksumääraga ja Ufficio del Registro de Padoue tegi LEJA ja notari P. Speranza suhtes
maksuotsuse, mille alusel kuulub tasumisele 578 102 000 Itaalia liiri, see tähendab umbes 298 565 eurot.
Notar esitas selle maksuotsuse peale pädevale esimese astme maksukohtule kaebuse, kuid seda ei rahuldatud. Nimetatud kohtuotsus
tühistati apellatsioonikohtu poolt.
Ministero dell’Economia e delle Finanze ja Agenzia delle Entrate esitasid apellatsioonikohtu otsuse peale kassatsioonkaebuse,
tuginedes tervikteksti mitme sätte rikkumisele ja väärale kohaldamisele.
P. Speranza väidab, et põhikohtuasjas ei toimunud kapitali suurendamist, kuna Tecnoitalia Srl‑il ei olnud võimalik Lama dd
aktsiaid käsutada ja see oli ka muuhulgas põhjuseks LEJA pankrotile. Ta leiab lisaks, et siseriiklikud õigusnormid on vastuolus
direktiiviga 69/335, kuna need näevad esiteks registreerimislõivude osas ette, et kapitali suurendamise otsus maksustatakse
hoolimata sellest, et tegelikult jäi sissemakse tegemata ja teiseks nähakse ette asjaomase notari solidaarvastutus.
Corte suprema di cassazione leiab, et siseriiklike õigusaktide alusel tuleks ministero dell’Economia e delle Finanze ja Agenzia
delle Entrate kassatsioonkaebus rahuldada.
Leides, et esiteks tuleb põhikohtuasjas käsitletavat registreerimislõivu kvalifitseerida „kapitalimaksuna” direktiivi 69/335
artikli 4 lõike 1 punkti c tähenduses ja teiseks näeb terviktekstile lisatud tasumäärade tabeli I osa artikli 4 punkti a alapunkt 5
koosmõjus tervikteksti artikliga 38 ette, et maksu võetakse lihtsalt kapitali suurendamise otsuselt ja seda hoolimata otsuse
elluviimisest ega selle kehtivusest, kahtleb Corte suprema di cassazione siseriiklike õigusnormide kooskõlas direktiivi 69/335
artikli 4 lõike 1 punktiga c.
Samu kahtlusi väljendab ta ka tervikteksti artikli 57 kooskõla osas, kuna see näeb ette, et otsuse koostanud notar vastutab
solidaarselt maksu tasumise eest.
Eelotsusetaotluse esitanud kohus märgib ka, et kui notari solidaarvastutust käsitatakse direktiiviga 69/335 kooskõlas olevana,
ei pruugi olla piisavad tema kaitsemeetmed, arvestades asjaolu, et ta esineb kõrvalseisva isikuna asjaomase äriühingu ning
maksuhalduse vahelises vaidluses.
Neil asjaoludel otsustas Corte suprema di cassazione menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmised eelotsuse küsimused:
„1.      Kas direktiivi [69/335] artikli 4 lõike 1 punkti c, mille kohaselt maksustatakse kapitalimaksuga kapitaliühingu kapitali suurendamine
mis tahes varalise sissemaksega, tuleb tõlgendada nii, et maksu kohaldatakse tegeliku sissemakse suhtes ja mitte lihtsa kapitali
suurendamise otsuse suhtes, mida ei ole sisuliselt ellu viidud?
2.      Kas direktiivi [69/335] artikli 4 lõike 1 punkti c tuleb tõlgendada nii, et maksu tuleb kohaldada üksnes äriühingu suhtes,
mille kapitali suurendatakse, ja mitte avalik‑õigusliku ameti kandja suhtes, kes kapitali suurendamise akti koostas või kellele
see saadeti?
3.      Kas igal juhul on proportsionaalsuse põhimõttega kooskõlas kaitsemeetmed, mida pakuvad Itaalia õigusnormid avalik‑õigusliku
ameti kandjale, arvestades sellega, et [tervikteksti] artikkel 38 näeb ette, et kapitali suurendamise otsuse tühisus või selle
tühistamise võimalus ei oma tähtsust ning võimaldab makstud maksu tagastamist vaid tsiviilkohtumenetluse raames tehtud jõustunud
kohtuotsuse alusel, milles tunnustatakse kapitali suurendamise otsuse tühisust või see tühistatakse?”

Eelotsuse küsimused

Kolmanda küsimuses vastuvõetavus
Itaalia valitsus kahtleb, kas Euroopa Kohtu pädevusse kuulub vastuse andmine kolmandale eelotsuse küsimusele, mis puudutab
proportsionaalsuse põhimõtte järgimist.
Itaalia valitsuse sõnul on tegemist EÜ asutamislepingust tuleneva üldpõhimõttega ja Euroopa Kohtult on võimalik paluda tõlgendada
selle põhimõtte ulatust üksnes nendes kohtuasjades, milles on tegemist piiriüleste asjaoludega. Põhikohtuasja asjaolud puudutavad
täielikult siseriiklikku olukorda. Järelikult ei saa proportsionaalsuse põhimõte takistada põhikohtuasjas siseriiklike õigusnormide
kohaldamist ja sisulise lahendi tegemine ei ole Euroopa Kohtu pädevuses.
Selles osas piisab kui meenutada, et väljakujunenud kohtupraktikast nähtub, et liidu õiguskorras tunnustatud üldpõhimõtete
kaitsest tulenevad nõuded on siduvad ka liikmesriikidele, kui nad liidu õigusnorme rakendavad, ja et järelikult on nad kohustatud
niipalju kui võimalik neid õigusnorme kohaldama tingimustel, mis neid nõudeid ei eira (vt 27. juuni 2006. aasta otsus kohtuasjas
C‑540/03: parlament
vs
. nõukogu, EKL 2006, lk I‑5769, punkt 105 ja seal viidatud kohtupraktika).
Käesolevas asjas viitab eelotsusetaotluse esitanud kohus proportsionaalsuse põhimõttele seoses nende tagajärgedega, mis tulenevad
tervikteksti artikli 38 kohaldamisest põhikohtuasja asjaoludele. Sellest nähtub, et tervikteksti ja eelkõige selle artiklite 1,
2, 10, 13, 14, 27, 38 ja 57 eesmärk on võtta Itaalia õigusesse üle direktiiv 69/335.
Kuna eelotsusetaotluse esitanud kohus viitab proportsionaalsuse põhimõttele seoses direktiivi 69/335 rakendamisega Itaalia
Vabariigi poolt, on kolmas küsimus järelikult vastuvõetav.

Esimene ja kolmas küsimus
Esimese ja kolmanda küsimusega, mida tuleb käsitleda koos, soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus sisuliselt teada, kas direktiivi 69/335
artikli 4 lõike 1 punktiga c on kooskõlas siseriiklik õigusnorm, mis näeb ette äriühingu kapitali suurendamise otsuse registreerimise
maksustamise kapitalimaksuga ja kas proportsionaalsuse põhimõttega on vastuolus siseriiklik õigusnorm, mis piirab võimalust
maksukohtutes tõendada, et sellisele kapitali suurendamisele vastav sissemakse jäi tegelikkuses tegemata, kuna jõustunud tsiviilkohtu
otsusega tunnustati registreerimise tühisust või see tühistati, kui kapitalimaksu tuleb igal juhul tasuda ja selle tagastamine
on võimalik üksnes tsiviilkohtu otsuse alusel.
Euroopa Kohus on juba eelnevalt leidnud, et kapitalimaksu puhul seisneb maksustatav teokoosseis äriühingu kapitali suurendavas
varalises sissemakses eneses, mitte mis tahes muus tehingus või formaalsuses (30. märtsi 2006. aasta otsus kohtuasjas C‑46/04:
Aro Tubi Trafilerie, EKL 2006, lk I‑3009, punkt 27).
Siiski on Euroopa Kohus ka märkinud, et direktiivi 69/335 artikli 4 lõike 1 punkt c ja artikli 5 lõike 1 punkt a ei täpsusta,
millisel hetkel on täidetud kapitalimaksu teokoosseis (17. oktoobri 2002. aasta otsus kohtuasjas C‑339/99: ESTAG, EKL 2002,
lk I‑8837, punkt 49).
Nimelt lubab selle direktiivi artikli 5 lõike 1 punkt a võtta kapitalimaksu osanike või aktsionäride poolt sissemakstud või
sissemakstavalt varalt ning liikmesriigid võivad kapitalimaksu tasumise edasi lükata, kuni sissemaksed on tehtud ja nõuda
selle maksu tasumist tagantjärele kas pärast tegeliku varalise sissemakse tegemist, kas sellega samaaegselt või pärast sissemakse
tegemist, tingimusel, et see on oma olemuselt kindel (vt selle kohta eespool viidatud kohtuotsus ESTAG, punkt 50).
Eeltoodust järeldub, et direktiivi 69/335 artikli 4 lõike 1 punktiga c ei ole vastuolus see, kui liikmesriik määratleb äriühingu
kapitali suurendamise otsuse registreerimist selle ajahetkena, millal täitub kapitalimaksu teokoosseis, tingimusel, et selle
maksu sissenõudmise ja äriühingu kapitali tegeliku varalise sissemakse tegemise vahel on seos (vt selle kohta eespool viidatud
kohtuotsus ESTAG, punktid 49 ja 50).
Nimelt kui selle otsuse alusel ei ole veel tegelikult varalist sissemakset tehtud ja ei ole selge, kas see tehakse, ei saa
asjaomane liikmesriik selle kapitalimaksu tasumist nõuda, kuna nimetatud sissemakse ei ole oma olemuselt kindel (vt selle
kohta eespool viidatud kohtuotsus ESTAG, punktid 50 ja 51).
Käesolevas asjas Euroopa Kohtule esitatud toimikust nähtub, et registreerimistaotluse põhjendamiseks esitatud dokumentaalsed
tõendid viitavad sellele, et LEJA kapitali suurendamise otsuse registreerimisel oli varaline sissemakse juba tehtud või oli
see vähemalt kindel.
Siiski nähtub ka toimikust, et hiljem – enne nimetatud maksu tasumist – selgus, et pettuse tõttu ei oldud registreerimise
ajal varalist sissemakset tegelikult tehtud ja oli kindel, et seda ei tehtagi. Järelikult ei ole sellistel asjaoludel ja arvestades
käesoleva otsuse punktides 32, 34 ja 36 toodud kaalutlusi võimalik nõuda kapitalimaksu tasumist.
Eelotsusetaotluse esitanud kohus täpsustab, et vastavalt tervikteksti artiklile 38 tuleb pärast sissemakse tegemise otsuse
tegemist igal juhul tasuda kapitalimaks ning selle tagastamine on võimalik üksnes juhul, kui maksukohtule on esitatud jõustunud
tsiviilkohtu otsus, millega tunnustatakse selle otsuse tühisust.
Arvestades käesoleva otsuse punktides 32, 34 ja 36 toodud kaalutlusi ning eelkõige asjaolu, et kapitalimaksu tasumist saab
nõuda üksnes juhul, kui hilisem varaline sissemakse on olemuselt kindel, tuleb direktiivi 69/335 artikli 4 lõike 1 punkti c
ja artikli 5 lõike 1 punkti a tõlgendada nii, et nimetatud siseriiklikud õigusnormid on nende sätetega vastuolus.
Kuigi Itaalia valitsus väidab selles osas õigesti, et direktiiv 69/335 ei puuduta mingil viisil seda, kuidas liikmesriigid
korraldavad oma maksukohtute pädevuste ülesehitust ja neile esitatud kaebustele kohaldatavat menetlust, on siiski selge, et
väljakujunenud kohtupraktika kohaselt ei tohi liikmesriigi siseriiklikus õiguskorras ette nähtud menetlusnorm muuta liidu
õiguskorraga antud õiguste kasutamist praktiliselt võimatuks või ülemäära raskeks (tõhususe põhimõte) (vt eelkõige 15. aprilli
2010. aasta otsus kohtuasjas C‑542/08: Barth, kohtulahendite kogumikus veel avaldamata, punkt 17 ja seal viidatud kohtupraktika).
Tõhususe nõue väljendab liikmesriikide üldist kohustust tagada isikutele liidu õigusest tulenevate õiguste kohtulik kaitse.
See nõue kehtib nii sellele õigusele tuginevate hagide läbivaatamiseks pädevate kohtute kui ka menetlusnormide määratlemise
osas (vt selle kohta 18. märtsi 2010. aasta otsus liidetud kohtuasjades C‑317/08–C‑320/08, kohtulahendite kogumikus veel avaldamata,
punkt 49 ja seal viidatud kohtupraktika).
Euroopa Kohus on täpsustanud, et iga juhtumit, mille puhul kerkib küsimus, kas mingi siseriiklik menetlusnorm muudab liidu
õiguse kohaldamise praktiliselt võimatuks või ülemäära raskeks, tuleb analüüsida, võttes arvesse selle sätte asukohta menetluses
tervikuna, menetluse kulgu ja eripära erinevates liikmesriigi ametiasutustes (6. oktoobri 2009. aasta otsus kohtuasjas C‑40/08:
Asturcom Telecomunicaciones, kohtulahendite kogumikus veel avaldamata, punkt 39 ja seal viidatud kohtupraktika).
Käesolevas asjas on eelotsusetaotluse esitanud kohus märkinud, et vastavalt 31. detsembri 1992. aasta seadusandliku dekreedi
nr 546 artikli 2 lõikele 3 on maksukohtutel üldine pädevus tunnustada vajadusel otsuste tühisust. Tundub, et sellise tunnustamise
tagajärjel võivad maksukohustuslased vabaneda maksu tasumisest, kuna seda maksu ei ole võimalik enam kohtu kaudu sisse nõuda.
Kapitalimaksu osas tuleneb eelotsusetaotlusest siiski, et välistatud on see, et maksukohus võib vajadusel tunnustada otsuse
tühisust, kuna otsuse, mille alusel sissemakse registreeritakse, tühisus või tühistamise võimalus ei vabasta maksukohustuslast
tervikteksti artikli 38 alusel asjaomase maksu tasumise kohustusest.
Eeltoodust järeldub, et sellisel juhul nagu põhikohtuasjas puudub vastupidi Itaalia valitsuse väidetele Itaalia maksukohtule
esitatud kaebusel, mille eesmärk on vältida sellise kapitalimaksu sissenõudmist, mida ei saa kooskõlas direktiiviga 69/335
kohtu kaudu sisse nõuda, igasugune kasulik mõju, kuigi eelotsusetaotluse esitanud kohtu poolt esile toodud üldises menetlusõiguse
kontekstis võivad teiste maksudega seoses esitatud sarnased kaebused vabastada maksukohustuslase maksu tasumise kohustusest.
Seega tuleb asuda seisukohale, nagu seda leiavad õigesti ka P. Speranza ja Euroopa Komisjon, et siseriiklikud õigusnormid,
mis piiravad maksukohtutes kapitali suurendamise sissemakse tegelikult tegemata jätmise kohta esitatavad tõendid jõustunud
tsiviilkohtu otsusega, millega tunnustatakse registreerimise tühisust või see tühistatakse, nii et kapitalimaksu tuleb igal
juhul tasuda ja selle tagastamine on võimalik üksnes tsiviilkohtu otsuse alusel, muudavad direktiiviga 69/335 antud õiguste
kasutamise praktiliselt võimatuks või vähemalt ülemäära raskeks.
Eeltoodust tulenevalt ja ilma et oleks vaja analüüsida proportsionaalsuse põhimõtet, tuleb esimesele ja kolmandale küsimusele
vastata, et direktiivi 69/335 artikli 4 lõike 1 punkti c ja artikli 5 lõike 1 punkti a tuleb tõlgendada nii, et nendega ei
ole vastuolus see, kui liikmesriik määratleb äriühingu kapitali suurendamise otsuse registreerimist selle ajahetkena, millal
täitub kapitalimaksu teokoosseis, tingimusel, et selle maksu sissenõudmise ja äriühingu kapitali tegeliku varalise sissemakse
tegemise vahel on seos. Kui selle otsuse tegemise hetkel ei ole varalist sissemakset tegelikult veel tehtud ja ei ole selge,
kas see tehakse, ei saa asjaomane liikmesriik selle kapitalimaksu tasumist nõuda, kuna nimetatud sissemakse ei ole oma olemuselt
kindel. Tõhususe põhimõtet tuleb tõlgendada nii, et sellega on vastuolus siseriiklikud õigusnormid, mis piiravad maksukohtutes
selle kohta esitatavad tõendid, et äriühingu otsustatud kapitali suurendamise sissemakse jäi tegelikkuses tegemata, jõustunud
tsiviilkohtu otsusega, millega tunnustatakse registreerimise tühisust või see tühistatakse, nii et kapitalimaksu tuleb igal
juhul tasuda ja selle tagastamine on võimalik üksnes tsiviilkohtu otsuse alusel.

Teine küsimus
Teise küsimusega soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus sisuliselt teada, kas direktiivi 69/335 artikli 4 lõike 1 punktiga c
on kooskõlas see, et kapitalimaksu peab lisaks äriühingule, mille kapitali suurendati, tasuma avalik‑õigusliku ameti kandja,
kes on aktsiakapitali suurendamise otsuse koostanud või selle vastu võtnud.
Kohtupraktikast nähtub, et direktiivi 69/335 ülesehituse ja süsteemi kohaselt võetakse kapitalimaksu kapitaliühingult, millesse
asjaomane sissemakse tehti. See on tavaliselt äriühing, millele vahendid või teenused füüsiliselt üle antakse. Üksnes erandkorras
võib olukord olla erinev ning tuleb otsida asjaomaste vahendite või teenuste „tegelikku saajat” (12. jaanuari 2006. aasta
otsus kohtuasjas C‑494/03: Senior Engineering Investments, EKL 2006, lk I‑525, punkt 25).
Nimetatud direktiivi ülesehitusest ja süsteemist nähtub muu seas ka, et liikmesriigid ei tohi vabastada äriühingut, mille
kapitali suurendati, kapitalimaksust muudel kui selle direktiivi artiklites 6–9 ja 11 ette nähtud juhtudel.
Kuid nagu märkis ka kohtujurist oma ettepaneku punktides 38, 39 ja 47, ei ole direktiivi 69/335 eesmärk ühtlustada kapitalimaksu
sissenõudmise eeskirju, mille eesmärk on tagada maksukohustuse täitmine võlgniku poolt ja lihtsustada selle maksu võtmist.
Tuleb asuda seisukohale, et avalik‑õigusliku ameti kandja, kes on kapitali suurendamise otsuse koostanud või selle vastu võtnud,
solidaarvastutus kujutab endast seega tagatist, et äriühing, mille kapitali suurendati, täidaks enda maksukohustust, ja lihtsustab
sellega kapitalimaksuga maksustamist.
Järelikult ei ole direktiiviga 69/335 põhimõtteliselt vastuolus see, et liikmesriik näeb ette kapitali suurendamise otsuse
koostanud või selle vastu võtnud avalik‑õigusliku ameti kandja vastutuse.
Nagu nähtub käesoleva otsuse punktidest 51 ja 52, võetakse kapitalimaksu kapitaliühingult, millesse asjaomane sissemakse tehti
ja liikmesriigid ei tohi vabastada kapitalimaksust äriühingut, mille kapitali suurendati, muudel kui selle direktiivi artiklites 6–9
ja 11 ette nähtud juhtudel.
Avalik‑õigusliku ameti kandjale solidaarkohustusena kapitalimaksu tasumise kohustuse panemine läheb kaugemale sellest, mis
on vajalik käesoleva otsuse punktides 53 ja 54 nimetatud eesmärkide täitmiseks, kui sellel avalik‑õigusliku ameti kandjal
puudub võimalus esitada regressihagi äriühingu vastu, mille kapitali suurendati.
Käesolevas asjas nähtub toimiku materjalidest esiteks, et 16. veebruari 1913. aasta seaduse nr 89 artikkel 28 lubab notaril
keelduda koostamast mis tahes akti, mida temalt taotletakse, kui pooled ei deponeeri tema juures aktiga seotud maksusummasid,
tasusid ja kulutusi ning teiseks on notaril õigus esitada regressihagi äriühingu vastu, mille kapitali suurendati.
Eelnevat arvestades tuleb teisele küsimusele vastata, et direktiivi 69/335 tuleb tõlgendada nii, et sellega ei ole vastuolus
see, kui liikmesriik näeb ette kapitali suurendamise otsuse koostanud või selle vastu võtnud avalik‑õigusliku ameti kandja
solidaarvastutuse, tingimusel, et sellel avalik‑õigusliku ameti kandjal on õigus esitada regressihagi äriühingu vastu, mille
kapitali suurendati.

Kohtukulud
Kuna põhikohtuasja poolte jaoks on käesolev menetlus eelotsusetaotluse esitanud kohtus poolelioleva asja üks staadium, otsustab
kohtukulude jaotuse siseriiklik kohus. Euroopa Kohtule märkuste esitamisega seotud kulusid, välja arvatud poolte kohtukulud,
ei hüvitata.
Esitatud põhjendustest lähtudes Euroopa Kohus (teine koda) otsustab:
1.
Nõukogu 17. juuli 1969. aasta direktiivi 69/335/EMÜ kapitali suurendamise kaudse maksustamise kohta, muudetud nõukogu 10. juuni
1985. aasta direktiiviga 85/303/EMÜ, artikli 4 lõike 1 punkti c ja artikli 5 lõike 1 punkti a tuleb tõlgendada nii, et nendega
ei ole vastuolus see, kui liikmesriik määratleb äriühingu kapitali suurendamise otsuse registreerimist selle ajahetkena, millal
täitub kapitalimaksu teokoosseis, tingimusel, et selle maksu sissenõudmise ja äriühingu kapitali tegeliku varalise sissemakse
tegemise vahel on seos. Kui selle otsuse tegemise hetkel ei ole varalist sissemakset tegelikult veel tehtud ja ei ole selge,
kas see tehakse, ei saa asjaomane liikmesriik selle kapitalimaksu tasumist nõuda, kuna nimetatud sissemakse ei ole oma olemuselt
kindel. Tõhususe põhimõtet tuleb tõlgendada nii, et sellega on vastuolus siseriiklikud õigusnormid, mis piiravad maksukohtutes
selle kohta esitatavad tõendid, et äriühingu otsustatud kapitali suurendamise sissemakse jäi tegelikkuses tegemata, jõustunud
tsiviilkohtu otsusega, millega tunnustatakse registreerimise tühisust või see tühistatakse, nii et kapitalimaksu tuleb igal
juhul tasuda ja selle tagastamine on võimalik üksnes tsiviilkohtu otsuse alusel.
2.
Direktiiviga 85/303 muudetud direktiivi 69/335 tuleb tõlgendada nii, et sellega ei ole vastuolus see, kui liikmesriik näeb
ette kapitali suurendamise otsuse koostanud või selle vastu võtnud avalik‑õigusliku ameti kandja solidaarvastutuse, tingimusel,
et sellel avalik‑õigusliku ameti kandjal on õigus esitada regressihagi äriühingu vastu, mille kapitali suurendati.
Allkirjad
*
Kohtumenetluse keel: itaalia.