CELEX: 62007CJ0561
Liikmesriigi kohustuste rikkumine
Direktiiv 2001/23/EÜ
Ettevõtte üleminek
Töötajate õiguste kaitse
Siseriiklikud õigusnormid, mis näevad ette "kriisiolukorras" olevate ettevõtete üleminekute suhtes mittekohaldamise

Euroopa Ühenduste Komisjon palub oma hagiavalduses Euroopa Kohtul tuvastada, et kuna Itaalia Vabariik on hoidnud jõus 29. detsembri 1990. aasta seaduse nr 428 (
GURI
nr 10 regulaarne lisa, 12.1.1991; edaspidi „seadus nr 428/1990”) artikli 47 lõiked 5 ja 6, mille kohaselt ei ole „ettevõtte majandusraskuste” korral 12. augusti 1977. aasta seaduse nr 675 (
GURI
nr 243, 07.9.1977; edaspidi „seadus nr 675/1977”) artikli 2 viienda taande punkti c tähenduses tagatud kriisis olevaks tunnistatud ettevõtte üleminekul töötajate õigused, mis on tunnustatud nõukogu 12. märtsi 2001. aasta direktiivi 2001/23/EÜ ettevõtjate, ettevõtete või nende osade üleminekul töötajate õigusi kaitsvate liikmesriikide õigusaktide ühtlustamise kohta (
EÜT L 82, lk 16
; ELT eriväljaanne 05/04, lk 98) artiklites 3 ning 4, siis on Itaalia Vabariik rikkunud talle sellest direktiivist tulenevaid kohustusi.
Õiguslik raamistik
Ühenduse õigus
Direktiivi 2001/23 artikkel 3 sätestab:
„1.   Võõrandaja töölepingust või töösuhtest tulenevad õigused ja kohustused, mis kehtivad ülemineku kuupäeval, lähevad sellise ülemineku tagajärjel üle omandajale.
Liikmesriigid võivad näha ette, et pärast ülemineku kuupäeva vastutavad võõrandaja ja omandaja solidaarselt kohustuste eest, mis tulenevad ülemineku kuupäeval kehtivast töölepingust või -suhtest enne ülemineku kuupäeva.
2.   Liikmesriigid võivad võtta asjakohaseid meetmeid tagamaks, et võõrandaja teataks omandajale kõikidest käesoleva artikli kohaselt omandajale üleminevatest õigustest ja kohustustest, niivõrd kuivõrd võõrandaja ülemineku ajal nendest teadlik on või olema pidi. […]
3.   Pärast üleminekut jätkab omandaja kollektiivlepingu tingimuste täitmist samadel tingimustel, mida kohaldati võõrandaja suhtes sellise lepingu alusel kuni kollektiivlepingu lõpetamise või selle kehtivuse lõppemiseni või teise kollektiivlepingu jõustumise või kohaldamiseni.
Liikmesriigid võivad kehtestada tingimuste täitmise jätkamisele tähtaja, mis peab olema vähemalt üks aasta.
a)
Kui liikmesriigid ei näe ette teisiti, ei kehti lõiked 1 ja 3 töötajate õiguste suhtes saada vanadus-, invaliidsus- või toitjakaotuspensioni täiendavate tööandja või tööandjatevaheliste pensionikavade alusel väljaspool liikmesriikide sotsiaalkindlustuskavasid.
b)
Isegi kui liikmesriigid ei näe punkti a kohaselt ette, et lõiked 1 ja 3 kehtivad selliste õiguste suhtes, võtavad liikmesriigid vajalikud meetmed, et kaitsta nende töötajate ja isikute huve, kes ülemineku hetkel ei tööta enam võõrandaja ettevõttes, seoses õigustega, mis kindlustavad neile punktis a viidatud täiendavate pensionikavade kohaselt vahetult või tulevikus tekkiva õiguse saada vanaduspensioni, sealhulgas toitjakaotuspensioni.”
Direktiivi 2001/23 artikli 4 kohaselt:
„1.   Ettevõtja, ettevõtte või nende osa üleminek ei saa iseenesest olla vallandamise põhjuseks võõrandaja või omandaja poolt. Käesolev säte ei takista sellist vallandamist, mis võib toimuda majanduslikel, tehnilistel või organisatsioonilistel põhjustel, mis toovad kaasa muudatusi tööjõus.
[…]”.
Direktiivi 2001/23 artikkel 5 näeb ette:
„1.   Kui liikmesriigid ei näe ette teisiti, ei kohaldata artikleid 3 ja 4 ettevõtte, äriühingu või ettevõtte või äriühingu osa ülemineku suhtes, kui võõrandaja vastu on algatatud pankrotimenetlus või analoogiline maksejõuetusmenetlus võõrandaja varade likvideerimiseks, mis toimub pädeva asutuse järelevalve all (kelleks võib olla pädeva asutuse määratud pankrotihaldur).
2.   Kui artikleid 3 ja 4 kohaldatakse maksejõuetusmenetluse raames toimuva ülemineku suhtes (sõltumata sellest, kas menetlus on algatatud võõrandaja varade likvideerimiseks või mitte), tingimusel et menetlus toimub pädeva asutuse järelevalve all (kelleks võib olla siseriiklike õigusaktide kohaselt määratud pankrotihaldur), võib liikmesriik ette näha, et:
a)
olenemata artikli 3 lõikest 1 ei lähe mis tahes töölepingust või töösuhtest tulenevad võõrandaja võlad, mis tuleb välja maksta enne üleminekut või enne maksejõuetusmenetluse algatamist, üle omandajale, tingimusel et selline menetlus toob liikmesriikide õigusaktide kohaselt kaasa kaitse, mis on vähemalt võrdne sellisteks olukordadeks ettenähtud kaitsega, mis on sätestatud nõukogu 20. oktoobri 1980. aasta direktiivis 80/987/EMÜ (töötajate kaitset nende tööandja maksejõuetuse puhul käsitlevate liikmesriikide seaduste ühtlustamise kohta) [(
EÜT L 283, lk 23
; ELT eriväljaanne 05/01, lk 217), mida on muudetud aktiga Austria Vabariigi, Soome Vabariigi ja Rootsi Kuningriigi ühinemistingimuste ja Euroopa Liidu aluslepingutesse tehtavate muudatuste kohta (
EÜT 1994, C 241, lk 21
, ja
EÜT 1995, L 1, lk 1
)]; ja/või et
b)
omandaja, võõrandaja või võõrandaja funktsioone täitev isik või täitvad isikud ühelt poolt ja töötajate usaldusisikud teiselt poolt võivad kehtiva õiguse või tava kohaselt lubatud määral otsustada muuta töövõimaluste kaitseks töötajate töötingimusi, tagades ettevõtja, äriühingu või nende osa tegevuse jätkumise.
3.   Liikmesriik võib kohaldada lõike 2 punkti b kõikide üleminekute suhtes, kus võõrandaja on siseriikliku õiguse kohaselt määratletud tõsises majanduslikus kriisiolukorras, kui olukorda on sedastanud pädev asutus ja selle üle on seatud kohtujärelevalve, tingimusel et 17. juulil 1998 sellised sätted siseriiklikes õigusaktides juba kehtisid.
[…]”.
Siseriiklikud õigusnormid
Seaduse nr 428/1990 artikli 47 lõiked 5 ja 6 sätestavad:
„5.   Kui üleminek puudutab ettevõtteid või tootmisüksusi, mille Comitato interministeriale per il coordinamento della politica industriale (tööstuspoliitika koordineerimise ministeeriumidevaheline komisjon) on tunnistanud kooskõlas 12. augusti 1977. aasta seaduse nr 675 artikli 2 lõike 5 punktiga c kriisis olevaks, […] ei saa töötajad, kelle töösuhe omandajaga jätkub, tugineda tsiviilseadustiku artiklile 2112, välja arvatud juhul, kui kokkulepe ei näe ette paremaid tingimusi. Nimetatud kokkulepe võib ka ette näha, et üleminek ei puuduta omandajale mittevajalikku personali ning viimased jätkavad kas osaliselt või täielikult töösuhet võõrandajaga.
6.   Töötajatel, keda ei võeta tööle omandaja, üürniku või õigusjärglase poolt, on üleminekule järgneva aasta või kollektiivlepinguga määratletud pikema perioodi jooksul eesõigus töölevõtmisele nimetatute poolt läbiviidava igasuguse personali värbamise korral. Sellist eesõigust omavate töötajate suhtes ei kohaldata tsiviilseadustiku artiklit 2112, kui nad on pärast ettevõtte üleminekut tööle võetud omandaja, üürniku või õigusjärglase poolt.”
Kooskõlas seadusega nr 675/1977 annab kriisis oleva ettevõttena määratlemine selle seaduse artikli 2 lõike 5 punkti c tähenduses õiguse ettevõtjale taotleda ajutiselt tema kõikide või osade töötajate palkade maksmist Cassa integrazione guadagni straordinaria (erakorralise töötutoetuse kassa; edaspidi „CIGS”) poolt.
Tsiviilseadustiku artikkel 2112, mida on muudetud 2. veebruari 2001. aasta seadusandliku dekreediga nr 18 (
GURI
nr 43, 21.2.2002, edaspidi „tsiviilseadustik”), näeb ette:
„1.   Ettevõtte ülemineku korral jätkub töösuhe omandajaga ning töötajal säilivad kõik sellest tulenevad õigused.
2.   Üleandja ning omandaja tagavad solidaarselt kõik ülemineku hetkel töötajale kuuluvad õigused. […]
3.   Omandaja peab täitma ülemineku hetkel kehtivates riiklikes või piirkondlikes kollektiivlepingutes ja ettevõttesisestes kokkulepetes sisalduvaid majanduslikke ja õiguslikke aspekte puudutavaid kokkuleppeid kuni nende lepingute lõppemiseni, välja arvatud juhul, kui need kokkulepped on asendatud teiste omandaja ettevõttes kohaldatavate kokkulepetega. Asendamine saab toimuda üksnes samal tasemel olevate kollektiivlepingutega.
4.   Olenemata töötaja võimalusest kasutada oma õigust lahkuda ettevõttest tööandja algatusel töölepingu lõpetamise suhtes kohaldatavate sätete tähenduses, ei saa ettevõtte üleminek iseenesest olla tööandja algatusel töölepingu lõpetamise põhjuseks […]
[…]”.
Kohtueelne menetlus
Komisjon juhtis 10. aprilli 2006. aasta märgukirjas Itaalia ametivõimude tähelepanu asjaolule, et seaduse nr 428/1990 artikli 47 lõiked 5 ja 6 võivad rikkuda direktiivi 2001/23 põhjusel, et ettevõtte üleminekul ei laiene selle üleminevatele töötajatele, kellele tehakse makseid CIGS-ist, neile tsiviilseadustiku artiklis 2112 tagatud õigused, olenemata võimalikest ametiühingulepingus ette nähtud tagatistest.
Itaalia Vabariik vaidles 8. augusti 2006. aasta kirjas nende kohustuste rikkumisele vastu, väites, et seaduse nr 428/1990 artikli 47 lõiked 5 ja 6 on direktiiviga 2001/23 kooskõlas.
Komisjon esitas 23. märtsi 2007. aasta kirjaga Itaalia Vabariigile põhjendatud arvamuse, milles ta leidis, et nimetatud liikmesriik oli rikkunud talle direktiivist 2001/23 tulenevaid kohustusi ning kutsus võtma selle arvamuse järgimiseks vajalikke meetmeid kahe kuu jooksul arvamuse kättesaamisest. Itaalia Vabariik vastas sellele arvamusele 29. mai 2007. aasta kirjaga, korrates sisuliselt oma seniseid seisukohti.
Neil asjaoludel otsustas komisjon esitada käesoleva hagi.
Hagi
Sissejuhatavalt tuleb täpsustada, et hagiavalduse kohaselt ei ole seaduse nr 428/1990 artikli 47 lõiked 5 ja 6 komisjoni arvates kooskõlas direktiiviga 2001/23, sest nende alusel ei saa töötajate suhtes kohaldada tsiviilseadustiku artiklit 2112, mis võtab üle direktiivi 2001/23 artiklites 3 ja 4 toodud tagatised kriisis olevaks tunnistatud ettevõtte üleminekul.
Pärast Itaalia Vabariigi esitatud teatud täpsustusi ja Euroopa Kohtu esitatud küsimust loobus komisjon oma repliigis ja kohtuistungil väitest selle kohta, et artikli 47 lõiked 5 ja 6 ei ole kooskõlas direktiivi 2001/23 artikli 3 lõike 1 teise taandega ja lõikega 2.
Poolte argumendid
Komisjon leiab, et välistades kriisis olevaks tunnistatud ettevõtte ülemineku suhtes tsiviilseadustiku artikli 2112 kohaldamise, kaotavad ülemineva ettevõtte töötajad õiguse nende tööstaaži, töötasu ja tööalase kvalifikatsiooni tunnustamiseks ning ka direktiivi 2001/23 artikli 3 lõike 1 esimeses taandes toodud sotsiaalkindlustuskava alusel vanaduspensioni saamiseks. Nad kaotavad samuti vähemalt aasta kestva kaitse kollektiivlepingus kokku lepitud töötingimuste säilimiseks, mis on tagatud nimetatud direktiivi artikli 3 lõikes 3.
Komisjon rõhutab, et direktiivi 2001/23 artikli 3 lõige 4 lubab jätta selle artikli 3 lõiked 1 ja 3 väljaspool liikmesriikide sotsiaalkindlustuskavasid makstava vanadus-, invaliidsus- või toitjakaotuspensioni suhtes kohaldamata, kuid liikmesriigid peavad võtma sellisel juhul vajalikud meetmed töötajate huvide kaitseks. Selliseid meetmeid ei näe aga Itaalia asjaomased õigusaktid ette.
Seaduse nr 428/1990 artikli 47 lõiked 5 ja 6 ei ole lisaks kooskõlas direktiivi 2001/23 artikliga 4, mis keelab tööandja algatusel töölepingu lõpetamise, mida põhjendatakse üksnes üleminekuga, kuid ei takista selliseid töölepingu lõpetamisi, mida põhjendatakse majanduslike, tehniliste või organisatsiooniliste põhjustega, mis toovad kaasa muudatusi tööjõus. Komisjon rõhutab, et ettevõtte kriisis olevaks tunnistamise asjaolu ei too automaatselt ja tingimata kaasa muudatusi tööjõus direktiivi 2001/23 artikli 4 tähenduses. Lisaks puudutab ettevõtte kriisis olevaks tunnistamine üksnes võõrandajat, samas kui direktiivi 2001/23 artiklist 4 tulenevad kohustused laienevad ka omandajale.
Komisjoni arvates ei kujuta kriisis olevaks tunnistatud ettevõtte üleminek endast ettevõtte üleminekut, kui üleandja vastu on algatatud menetlus tema varade likvideerimiseks, mis toimub pädeva asutuse järelevalve all. Kuid viimane võimalus on eraldi ette nähtud direktiivi 2001/23 artikli 5 lõikes 1, mis lubab mitte kohaldada sellise ülemineku suhtes artikleid 3 ja 4.
Direktiivi 2001/23 artikli 5 lõiget 2 ei saa seevastu kohaldada ettevõtte kriisis olevaks tunnistamise menetlusele, sest esiteks oleks selle eelduseks direktiivi 2001/23 artiklite 3 ja 4 kohaldamine ja teiseks saaks nimetatud artikli 5 lõiget 2 kohaldada üksnes ülemineku suhtes, mis toimub maksejõuetusmenetluse raames, millega ei saa kõnealust menetlust võrdsustada, kui arvestada seda, mida leidis Euroopa Kohus õigustatult 7. detsembri 1995. aasta otsuses kohtuasjas
C-472/93: Spano jt (EKL 1995, lk I-4321
).
Samuti ei saa kohaldada direktiivi 2001/23 artikli 5 lõiget 3, mis lubab kohaldada sama artikli 5 lõike 2 punkti b tõsises majanduslikus kriisiolukorras toimuva ülemineku suhtes, kuna direktiivi 2001/23 artikli 5 lõike2 punkt b annab üksnes liikmesriikidele õiguse lubada võõrandajal ja töötajate usaldusisikutel muuta teatud tingimustel kokkulepitud töötingimusi ega luba neil seega jätta kohaldamata direktiivi 2001/23 artikleid 3 ja 4, nagu seda näevad aga ette seaduse nr 428/90 artikli 47 lõiked 5 ja 6.
Itaalia valitsus vaidleb väidetavale rikkumisele vastu, leides esiteks, et kuna direktiiv 2001/23 näeb ette vabatahtliku tagatise, ei saa talle ette heita tsiviilseadustiku artikli 2112 kohaldamata jätmist. Sellega oleks näiteks tegemist vanadus-, invaliidsus- või toitjakaotuspensioni puhul täiendavate tööandja või tööandjatevaheliste pensionikavade alusel, mille üleminek on välistatud direktiivi 2001/23 artikli 3 lõike 4 punktiga a, välja arvatud juhul, kui liikmesriigid ei näe ette teisiti.
Teiseks väidab see liikmesriik, et kuigi direktiiv 2001/23 sätestab kohustuslikud tagatised, nimelt need, mis on toodud direktiivi artikli 3 lõike 1 esimeses taandes ja lõikes 3 ning artiklis 4, näeb ta ka sõnaselgelt ette võimaluse neist erilistel asjaoludel mööda minna.
Direktiivi 2001/23 artiklis 4 ette nähtud tagatise osas rõhutab Itaalia Vabariik, et majandusraskustes olevaks tunnistamise menetlus puudutab alati erilisi ettevõtte majandusraskuste juhtumeid, millel on eriline sotsiaalne tähendus, arvestades kohalikku tööturgu ning tootmist asjaomases majandussektoris, mis kujutavad endast töölepingu lõpetamist õigustavaid asjaolusid.
Direktiivi 2001/23 artikli 5 lõiked 2 ja 3 kujutavad endast erandit sama direktiivi artikli 3 lõigetes 1 ja 3 ette nähtud tagatistest ja seda erandit kohaldatakse ettevõtte majandusraskuste korral, nagu see on ette nähtud seadusega nr 675/1977, mistõttu eeldab kriisis olevaks ettevõtjaks tunnistamine selle seaduse tähenduses ettevõtte maksejõuetusseisundit.
Nimelt kohaldatakse direktiivi 2001/23 artikli 5 lõike 2 punkti a, mis puudutab üleandja suhtes algatatud maksejõuetusmenetlust „sõltumata sellest, kas menetlus on algatatud võõrandaja varade likvideerimiseks või mitte”, ettevõtte kriisis olevaks tunnistamise menetlusele. Sellisel juhul ja olenemata asjaolust, kas direktiivi 2001/23 artiklid 3 ja 4 on kohaldatavad, näeb see säte ette sisulise erandi, mis lubab olenemata direktiivi 2001/23 artikli 3 lõikest 1, et omandajale ei lähe üle võõrandaja kohustused töötajate ees tingimusel, et selline menetlus toob kaasa kaitse, mis on vähemalt võrdne sellisteks olukordadeks ettenähtud kaitsega, mis on sätestatud direktiivis 80/987, mida on muudetud aktiga Austria Vabariigi, Soome Vabariigi ja Rootsi Kuningriigi ühinemistingimuste ja Euroopa Liidu aluslepingutesse tehtavate muudatuste kohta. CIGS-is sätestatud menetlus kestab kauem ning näeb kooskõlas seaduse nr 428/1990 artikli 47 lõikega 6 ette omandajale kohustuse võtta üleminekul mittevajalikuks osutunud personal eelisjärjekorras tööle võrreldes teiste võimalike värbamistega, mida omandaja soovib ette võtta aasta jooksul pärast ettevõtte üleminekut.
Samuti kujutab direktiivi 2001/23 artikli 5 lõige 3, mis lubab sama artikli 5 lõike 2 punktile b viidates muuta töövõimaluste kaitseks töötajate töötingimusi, tagades ettevõtte tegevuse jätkumise tõsises majanduslikus kriisiolukorras, endast erandit direktiivi 2001/23 artikli 3 lõikes 3 sätestatud tagatisest, mis näeb ette töötingimuste säilitamise vähemalt üheks aastaks. Seaduse nr 428/90 artikli 47 lõige 5 näeb ette menetluse, mis on kõigis oma punktides kooskõlas direktiivi 2001/23 artikli 5 lõikes 3 nimetatud erandi kohaldamiseks vajalike eeldustega. Nimelt nõutakse pädeva ametiasutuse poolt sedastatud tõsises majanduslikus kriisiolukorras töövõimaluste säilitamist ja vajalik on omandaja, üleandja ning töötajate esindajate kokkulepe ning kohtu järelevalve on tagatud seeläbi, et kui ettenähtud menetlust ei järgita eelkõige kokkuleppe sõlmimise osas, siis on pooltel õigus pöörduda pädeva õiguskaitseasutuse poole.
Itaalia Vabariik väidab lõpetuseks, et direktiivi 2001/23 tõlgendus, mille tagajärjel takistatakse ettevõttele mittevajalike töötajate edasitöötamist võõrandaja juures, võib olla töötajate suhtes ebasoodne, kas siis seetõttu, et see võib potentsiaalset ettevõtte omandajat omandamisest eemale tõugata, kuna ta peab üle võtma ülemineva ettevõtte mittevajaliku personali või seetõttu, et ta peab töötajate töölepingud lõpetama ja viimased kaotaksid sellega eelised, mis neil oleksid töösuhte jätkumisel võõrandajaga.
Euroopa Kohtu hinnang
Sissejuhatuseks tuleb märkida, et Itaalia Vabariik ei vaidlusta, et seaduse nr 428/1990 artikli 47 lõiked 5 ja 6, mis välistavad tsiviilseadustiku artikli 2112 kohaldamise üleminevate töötajate suhtes, kellele tehakse makseid CIGS-ist, võtavad neilt ettevõtte kriisis olevaks tunnistamise korral käesolevas hagis näidatud tagatised. See liikmesriik väidab siiski, et nimetatud välistamine on kooskõlas direktiiviga 2001/23, sest esiteks näeb direktiiv artikli 3 lõikes 4 ette vabatahtliku tagatise ja teiseks lubab direktiiv sõnaselgelt välistada artikli 3 lõike 1 esimeses taandes ja lõikes 3 ning artiklis 4 toodud kohustuslike tagatiste kohaldamise.
Neil asjaoludel tuleb esiteks uurida, kas direktiivi 2001/23 artikli 3 lõige 4 sätestab vabatahtliku tagatise, mille välistamine on õigustatud seaduse nr 428/1990 artikli 47 lõigetega 5 ja 6.
Selles osas tuleb meenutada, et direktiivi 2001/23 artikli 3 lõige 4 näeb ette erandi sama artikli 3 lõigete 1 ja 3, mis panevad omandajale kohustuse säilitada võõrandajale töölepingust või töösuhtest tulenevad õigused ja kohustused ning jätkata kollektiivlepingu tingimuste täitmist kuni kollektiivlepingu lõpetamise või selle kehtivuse lõppemiseni või teise kollektiivlepingu jõustumise või kohaldamiseni, aga vähemalt ühe aasta jooksul, kohaldamisest.
See erand puudutab töötajate õigust saada vanadus-, invaliidsus- või toitjakaotuspensioni täiendavate tööandja või tööandjatevaheliste pensionikavade alusel väljaspool sotsiaalkindlustuskavasid. Arvestades nimetatud direktiiviga järgitud peamist eesmärki kaitsta töötajate õigusi ettevõtte ülemineku korral, tuleb seda erandit tõlgendada kitsalt (vt analoogia alusel 4. juuni 2002. aasta otsus kohtuasjas
C-164/00: Beckmann, EKL 2002, lk I-4893
, punkt 29).
Samuti tuleb märkida, et kooskõlas direktiivi 2001/23 artikli 3 lõike 4 punktiga b peavad liikmesriigid isegi juhul, kui nad kasutavad seda erandit, võtma vajalikud meetmed, et kaitsta töötajate huve seoses õigustega, mis kindlustavad neile sama sätte punktis a viidatud täiendavate pensionikavade kohaselt vahetult või tulevikus tekkiva õiguse saada vanaduspensioni, sealhulgas toitjakaotuspensioni.
Sellest järeldub, et isegi eeldades, et seaduse nr 428/1990 artikli 47 lõiked 5 ja 6, mis välistavad kohustuse anda üle täiendavate pensionikavade kohaselt makstava vanadus-, invaliidsus- või toitjakaotuspensioni saamise õigus, on kooskõlas direktiivi 2001/23 artikli 3 lõike 4 punktiga a, tuleb siiski märkida, et Itaalia Vabariigi argumentatsioon, millega ta väidab, et ettevõtte kriisiolukorras on direktiivi 2001/23 artikli 3 lõikega 4 kooskõlas välistada üleminevate töötajate suhtes tsiviilseadustiku artikli 2112 kohaldamine, põhineb artikli 3 lõike 4 puudustega ja lünklikul tõlgendamisel. Nimelt võib esiteks välistada töötajate õiguste üleminemise kohustusest üksnes väljaspool riiklikke sotsiaalkindlustuskavasid tagatud hüvitisi, mis on lõplikult loetletud direktiivi 2001/23 artikli 3 lõike 4 punktis a. Teiseks on selle õiguse üleminemise kohustuse välistamine seotud liikmesriigi poolt vajalike meetmete võtmisega kaitsmaks töötajate huve kooskõlas sama direktiivi artikli 3 lõike 4 punktiga b, mis kindlustavad neile artikli 3 lõike 4 punktis a viidatud täiendavate pensionikavade kohaselt õiguse saada vanaduspensioni, kuid millele Itaalia Vabariik mingil kujul ei viita.
Järelikult ei saa arvesse võtta Itaalia Vabariigi argumente, millega ta põhjendab, et seaduse nr 428/1990 artikli 47 lõiked 5 ja 6 on kooskõlas direktiivi 2001/23 artikli 3 lõikega 4.
Teiseks tuleb uurida, kas see, et seaduse nr 428/1990 artikli 47 lõiked 5 ja 6 ei võta üle direktiivi 2001/23 artikli 3 lõikeid 1 ja 3 ning artiklit 4, on kooskõlas direktiivi enda sätetega, kuna viimane arvestab sõnaselgelt selles sätestatud eranditega kohustuslikest tagatistest.
Esiteks tuleb meenutada Itaalia Vabariigi argumendi osas, mille kohaselt on ülemineku korral direktiivi 2001/23 artikli 4 lõikes 1 toodud töölepingu lõpetamist õigustavad tingimused täidetud erilistel ettevõtte kriisiolukorra juhtumite korral seaduse nr 675/1977 artikli 2 lõike 5 punkti c tähenduses, et direktiivi 2001/23 artikli 4 lõige 1 tagab töötajate õiguste kaitse üksnes ülemineku põhjusel toimuva töölepingu lõpetamise korral nii suhetes võõrandajaga kui omandajaga, mis ei takista aga töölepingu lõpetamist majanduslikel, tehnilistel või organisatsioonilistel põhjustel, mis toovad kaasa muudatusi tööjõus.
Tuleb tõdeda, et ettevõtte kriisis olevaks tunnistamine seaduse nr 675/1977 tähenduses ei tähenda tingimata ja alati muudatusi tööjõus direktiivi 2001/23 artikli 4 lõike 1 tähenduses. Lisaks tuleb rõhutada, et töölepingu lõpetamist õigustavaid põhjendusi saab kooskõlas asjassepuutuvate Itaalia õiguse sätetega kohaldada üksnes erilistel ettevõtte kriisiolukorra juhtumitel, nagu seda on ka Itaalia Vabariik ise tunnistanud. Järelikult ei kujuta ettevõtte kriisis olevaks tunnistamise menetlus endast tingimata ja alati majanduslikku, tehnilist või organisatsioonilist põhjust, mis toob kaasa muudatusi tööjõus direktiivi 2001/23 artikli 4 lõike 1 tähenduses.
Teiseks nähtub Itaalia Vabariigi argumendi osas, millega ta väidab, et direktiivi 2001/23 artikli 5 lõike 2 punktis a ette nähtud erandit saab kohaldada seaduse nr 428/1990 artikli 47 lõikes 6 nimetatud ettevõtte kriisis olevaks tunnistamise menetluse suhtes, et esimesena nimetatud sätte sõnastuse järgi, see tähendab, kui direktiivi 2001/23 artikleid 3 ja 4 kohaldatakse maksejõuetusmenetluse raames toimuva ülemineku suhtes, tingimusel et menetlus toimub pädeva asutuse järelevalve all, võivad liikmesriigid ette näha, et olenemata sama direktiivi artikli 3 lõikest 1 ei lähe teatud võõrandaja kohustused üle tingimustel, mis on sätestatud artikli 5 lõike 2 punktis a.
Direktiivi 2001/23 artikli 5 lõike 2 punkt a lubab seega liikmesriikidel teatud tingimustel mitte kohaldada teatavaid sama direktiivi artiklites 3 ja 4 toodud tagatisi ettevõtte üleminekule eeldusel, et algatatud on maksejõuetusmenetlus ja see toimub pädeva asutuse järelevalve all. Euroopa Kohus on leidnud ühte eelotsusetaotlust menetledes, milles esitatud küsimusega sooviti teada, kas direktiivile 2001/23 eelnenud nõukogu 14. veebruari 1977. aasta direktiivi 77/187/EMÜ ettevõtjate, ettevõtete või nende osade üleminekul töötajate õigusi kaitsvate liikmesriikide õigusaktide ühtlustamise kohta (
EÜT L 61, lk 26
) saab kohaldada ettevõtte üleminekule sama ettevõtte majandusraskustes olevaks tunnistamise menetluse raames, et selle menetluse eesmärgiks oli säilitada ettevõtte tegutsemine võimaldamaks tema ülevõtmist tulevikus ja see menetlus ei hõlma kohtulikku kontrolli ega ettevõtte vara haldamise meetmeid ning ei näe ette mingisugust tasumise edasilükkamist (eespool viidatud kohtuotsus Spano jt, punktid 28 ja 29). Lisaks tuleb märkida, et CIPI piirdub ettevõtte kriisis olevaks tunnistamisega ning selle tuvastamine annab asjaomasele ettevõttele õiguse taotleda ajutiselt tema kõikide või osade töötajate palkade maksmist CIGS-i poolt.
Sellest tuleneb, et ettevõtte kriisis olevaks tunnistamise menetlust ei saa, arvestades selle osasid, käsitada analoogilist eesmärki taotlevana direktiivi 2001/23 artikli 5 lõike 2 punktis a sätestatud maksejõuetusmenetlusega ega ka samas artiklis nimetatud pädeva asutuse järelevalve all olevana.
Järelikult ei ole käesoleva liikmesriigi kohustuste rikkumise menetluse aluseks olevas menetluses täidetud direktiivi 2001/23 artikli 5 lõike 2 punkti a kohaldamise tingimused ning Itaalia Vabariigi esitatud argumentidega ei ole võimalik nõustuda.
Lisaks, isegi kui direktiivi 2001/23 artikli 5 lõike 2 punkti a saab kohaldada kriisis olevaks tunnistamise menetluse suhtes, nagu seda leiab Itaalia Vabariik, põhineb see säte eeldusel, et kohaldatakse direktiivi 2001/23 artikleid 3 ja 4. Kuid seaduse nr 428/1990 artikli 47 lõige 6 näeb vastupidi ette nende välistamise.
Seda tõlgendust kinnitab muu hulgas direktiivi 2001/23 artikli 5 süstemaatiline lugemine. Nimelt, kui ühenduse seadusandja on soovinud välistada direktiivi 2001/23 artiklite 3 ja 4 kohaldamist, on ta seda sõnaselgelt sätestanud, nagu nähtub ka sama direktiivi artikli 5 lõike 1 sõnastusest, mille kohaselt ei kohaldata nimetatud artikleid 3 ja 4 ettevõtte ülemineku suhtes, kui selle ettevõtte osas on algatatud pankrotimenetlus või analoogiline maksejõuetusmenetlus varade likvideerimiseks, välja arvatud siis, kui liikmesriigid ei näe ette teisiti.
Kolmandaks tuleb märkida Itaalia Vabariigi argumendi osas, millega ta väidab, et seaduse nr 428/1990 artikli 47 lõige 5 on kooskõlas direktiivi 2001/23 artikli 5 lõikega 3, et see säte lubab liikmesriikidel ette näha, et töötingimusi võib muuta kooskõlas sama artikli lõike 2 punktiga b üleminekute suhtes, kus võõrandaja on tõsises majanduslikus kriisiolukorras, kui olukorda on sedastanud pädev asutus ja selle üle on seatud kohtujärelevalve.
Järelikult võivad liikmesriigid eeldusel, et kriisis olevaks tunnistatud ettevõtte olukorda võib käsitada tõsise majandusliku kriisiolukorrana, direktiivi 2001/23 artikli 5 lõike 3 alusel ette näha, et töötingimusi võib muuta tagades ettevõtte tegevuse jätkumise ja ilma et töötajad kaotaksid õigusi, mis on neile tagatud direktiivi 2001/23 artiklitega 3 ja 4.
Samas on selge, et seaduse nr 428/1990 artikli 47 lõige 5 kaotab üheselt ja lihtsalt kriisis olevaks tunnistatud ettevõtte üleminemisel töötajatele direktiivi 2001/23 artiklites 3 ja 4 ette nähtud tagatised, mitte ei piirdu seega direktiivi 2001/23 artikli 5 lõikes 3 lubatud töötingimuste muutmisega.
Vastupidi Itaalia Vabariigi väidetele ei saa töötingimuste muutmine direktiivi 2001/23 artikli 5 lõike 3 alusel kujutada endast erandit sama direktiivi artikli 3 lõikes 3 ette nähtud tagatistest, mis tagab kollektiivlepingu tingimuste täitmise vähemalt ühe aasta jooksul pärast üleminekut. Nimelt tuleb direktiivis 2001/23 sätestatud eeskirju käsitada imperatiivsena selles mõttes, et nendest ei tohi töötajate kahjuks kõrvale kalduda; õigused ja kohustused, mis tulenevad võõrandajale ülemineku kuupäeval kehtivast kollektiivlepingust lähevad omandajale koos üleminekuga automaatselt üle (vt 9. märtsi 2006. aasta otsus kohtuasjas
C-499/04: Werhof, EKL 2006, lk I-2397
, punktid 26 ja 27). Sellest järeldub, et direktiivi 2001/23 artikli 5 lõikes 3 lubatud töötingimuste muutmine eeldab, et töötajate õiguste üleminemine omandajale on juba toimunud.
Lisaks sõltub direktiivi 2001/23 artikli 5 lõike 3 kohaldamine kohtujärelevalve seadmisest vaidlusalusele menetlusele. Itaalia Vabariik selgitas selles osas, et pooltel on võimalik pöörduda pädeva õiguskaitseasutuse poole, kui ettenähtud menetluses esineb rikkumisi. Seda õigust ei saa käsitada nimetatud artiklis nõutud kohtujärelevalve loomisena, sest viimane eeldab pidevat pädeva kohtu poolset järelevalvet tõsises majanduslikus kriisiolukorras olevaks tunnistatud ettevõtte üle.
Itaalia Vabariigi argumendi osas, et direktiivi 2001/23 tõlgendus, millega takistatakse ettevõttele mittevajalike töötajate edasitöötamist võõrandaja juures, võib olla töötajate suhtes ebasoodne, tuleb meenutada, et Euroopa Kohus on selles osas leidnud, et ei ole võimalik pidada sätet nagu selleks on seaduse nr 428/1990 artikli 47 lõige 5, mille eesmärk on kaotada ettevõtte töötajatele direktiiviga 2001/23 ette nähtud tagatised, töötajatele soodsamaks sätteks selle direktiivi artikli 8 tähenduses (eespool viidatud kohtuotsus Spano jt, punkt 33).
Seetõttu ei saa nõustuda Itaalia Vabariigi seisukohaga, et seaduse nr 428/1990 artikli 47 lõiked 5 ja 6, mis välistavad direktiivi 2001/23 artikli 3 lõigetes 1 ja 3 ning artiklis 4 nimetatud tagatised, on direktiiviga kooskõlas.
Eeltoodud kaalutlusi arvestades on komisjoni hagi põhjendatud.
Järelikult tuleb tuvastada, et kuna Itaalia Vabariik on hoidnud jõus seaduse nr 428/1990 artikli 47 lõiked 5 ja 6, mille kohaselt ei ole „ettevõtte kriisiolukorra” korral seaduse nr 675/1977 artikli 2 viienda taande punkti c tähenduses tagatud kriisis olevaks tunnistatud ettevõtte üleminekul töötajate õigused, mis on tunnustatud direktiivi 2001/23/EÜ artikli 3 lõigetes 1, 3 ja 4 ning artiklis 4, siis on Itaalia Vabariik rikkunud talle sellest direktiivist tulenevaid kohustusi.
Kohtukulud
Kodukorra artikli 69 lõike 2 kohaselt on kohtuvaidluse kaotanud pool kohustatud hüvitama kohtukulud, kui vastaspool on seda nõudnud. Kuna komisjon on kohtukulude hüvitamist nõudnud ja Itaalia Vabariik on kohtuvaidluse kaotanud, tuleb kohtukulud välja mõista Itaalia Vabariigilt.

Esitatud põhjendustest lähtudes Euroopa Kohus (teine koda) otsustab:

1.
Kuna Itaalia Vabariik on hoidnud jõus 29. detsembri 1990. aasta seaduse nr 428 artikli 47 lõiked 5 ja 6, mille kohaselt ei ole „ettevõtte kriisiolukorra” korral 12. augusti 1977. aasta seaduse nr 675 artikli 2 viienda taande punkti c tähenduses tagatud kriisis olevaks tunnistatud ettevõtte üleminekul töötajate õigused, mis on tunnustatud nõukogu 12. märtsi 2001. aasta direktiivi 2001/23/EÜ ettevõtjate, ettevõtete või nende osade üleminekul töötajate õigusi kaitsvate liikmesriikide õigusaktide ühtlustamise kohta artikli 3 lõigetes 1, 3 ja 4 ning artiklis 4, siis on Itaalia Vabariik rikkunud talle sellest direktiivist tulenevaid kohustusi.

2.
Mõista kohtukulud välja Itaalia Vabariigilt.

Allkirjad
(
*1
)	Kohtumenetluse keel: itaalia.