CELEX: 61992CJ0404
Appel
midlertidigt ansat
lægeundersøgelse i anledning af ansættelse
retsvirkningerne af manglende accept af at underkaste sig en AIDS-test
krænkelse af en persons ret til at modsætte sig, at andre får kendskab til hans eller hendes helbredstilstand

1 Ved appelskrift indleveret til Domstolens Justitskontor den 2. december 1992 har X i medfoer af artikel 49 i statutten for EOEF-Domstolen og de tilsvarende bestemmelser i statutterne for EKSF- og Euratom-Domstolen ivaerksat appel til proevelse af den af Retten i Foerste Instans den 18. september 1992 afsagte dom (forenede sager T-121/89 og T-13/90, X mod Kommissionen, Sml. II, s. 2195), for saa vidt appellanten ikke herved fik medhold i sine paastande om annullation af afgoerelsen af 6. juni 1989, hvorved Kommissionen for De Europaeiske Faellesskaber afslog at ansaette appellanten som midlertidigt ansat for en periode paa seks maaneder paa grund af fysisk uegnethed, og om, at han tilkendtes erstatning for ikke-oekonomisk skade.
2 Det fremgaar af den appellerede dom, at sagens baggrund er foelgende:
"1 [Appellanten] har arbejdet for Kommissionen for De Europaeiske Faellesskaber (herefter benaevnt 'Kommissionen' ) som freelance-medarbejder fra den 29. august 1985 til den 30. marts 1986 og fra den 1. maj 1986 til den 31. august 1987 og som hjaelpeansat fra den 1. september 1987 til den 31. januar 1988. Efter at have deltaget i udvaelgelsesproeven KOM/C/655 for maskinskrivere fik han den 4. juli 1989 meddelelse om, at han ikke havde bestaaet de skriftlige proever.
2 Med henblik paa eventuelt at blive ansat i en seksmaanedersperiode som midlertidigt ansat i Kommissionen blev [appellanten] ved skrivelse af 14. februar 1989 fra afdelingen 'Karrierer' i Generaldirektoratet for Personale og Administration opfordret til i henhold til artikel 12, stk. 2, litra d), og artikel 13 i ordningen for oevrige ansatte i De Europaeiske Faellesskaber (herefter benaevnt benaevnt 'OOEA' ) at lade sig underkaste en laegeundersoegelse.
3 Denne undersoegelse fandt sted den 15. marts 1989 og blev gennemfoert af Kommissionens raadgivende laege, dr. S. [Appellanten] blev underkastet en klinisk undersoegelse suppleret af biologiske tests. Derimod oenskede han ikke at foelge Laegetjenestens forslag om at lade sig underkaste en undersoegelse, der skulle vise, om han havde HIV-antistoffer i sig (AIDS).
4 Ved skrivelse af 22. marts 1989 meddelte den raadgivende laege [appellanten], at han ikke kunne afgive en positiv udtalelse med henblik paa hans ansaettelse, og bad om at faa oplyst navnet paa hans praktiserende laege for at give denne meddelelse om de konstaterede uregelmaessigheder.
5 Ved skrivelse af 28. marts 1989 meddelte chefen for Karriereafdelingen [appellanten], at den raadgivende laege efter laegeundersoegelsen havde fastslaaet, at han var fysisk uegnet til at arbejde som maskinskriver i Kommissionen, og at han derfor ikke kunne ansaettes.
6 Den 5. april 1989 meddelte den raadgivende laege telefonisk [appellantens] praktiserende laege i Antwerpen, dr. P., resultaterne af laegeundersoegelsen af [appellanten]. Endvidere tilsendte Kommissionens raadgivende laege efter anmodning fra dr. P. ved skrivelse af 12. april 1989 denne en kopi af de laboratorieundersoegelser, der var blevet foretaget vedroerende [appellanten].
7 Som svar paa ovennaevnte skrivelse fra chefen for Karriereafdelingen anmodede [appellanten] ved skrivelse af 9. april 1989 om at faa sin sag forelagt til udtalelse for det laegeudvalg, der er omhandlet i artikel 33, stk. 2, i vedtaegten for tjenestemaend i De Europaeiske Faellesskaber (herefter benaevnt 'vedtaegten' ), som i medfoer af artikel 13 i OOEA finder anvendelse paa midlertidigt ansatte.
8 Ved skrivelse af 26. april 1989 underrettede den praktiserende laege Kommissionens formand om, at institutionens raadgivende laege havde begaaet en diagnosticeringsfejl, da han konkluderede, at hans patient led af en opportunistisk infektion, der indebar AIDS i den terminale fase (' full blown AIDS' ), og klagede over, at [appellanten] uden sit samtykke var blevet underkastet en kamufleret AIDS-test.
9 Ved skrivelse af 27. april 1989 underrettede chefen for Kommissionens Laegetjeneste [appellanten] om, at der den 26. maj 1989 var indkaldt et laegeudvalg, der skulle gennemgaa hans sag, og opfordrede ham til at indsende alle relevante laegerapporter og -dokumenter.
10 Ved skrivelse af 19. maj 1989 svarede [appellanten] chefen for Laegetjenesten, at han ikke var i besiddelse af nogen laegedokumenter, da han aldrig havde vaeret alvorligt syg. Han bemaerkede endvidere, at dr. P. behandlede ham for smaaskavanker.
11 Ved skrivelse af 6. juni 1989 meddelte generaldirektoeren for Personale og Administration [appellanten], at laegeudvalget, der var indkaldt efter hans anmodning, havde holdt moede den 26. maj 1989 og havde bekraeftet udtalelsen af 22. marts 1989 fra Kommissionens raadgivende laege. Paa grundlag af disse konklusioner mente institutionen ikke, at [appellanten] opfyldte de krav til fysisk egnethed, der skulle opfyldes for at blive ansat i dens tjenestegrene.
12 Ved skrivelse af 3. juli 1989 indbragte [appellanten] i medfoer af vedtaegtens artikel 90, stk. 2, en klage mod afgoerelsen af 6. juni 1989, og, for saa vidt det var fornoedent, mod udtalelsen af 22. marts 1989 fra den raadgivende laege og afgoerelsen af 28. marts 1989. I denne klage kraevede han annullation af ovennaevnte akter og godtgoerelse for den ikke-oekonomiske skade, han mente at have lidt, uden naermere at anfoere skadens aarsag eller beloeb.
13 Som svar paa skrivelsen af 26. april 1989 fra den praktiserende laege meddelte generaldirektoeren for Personale og Administration ved skrivelse af 26. juli 1989 paa kommissionsformandens vegne, at det var over et aar siden, at man i faellesskabsinstitutionerne var ophoert med den systematiske og obligatoriske anvendelse af HIV-serologi i overensstemmelse med konklusionerne fra Raadet og sundhedsministrene af 15. maj 1987 og 31. december 1988 og Kommissionens afgoerelser. I samme skrivelse fremhaevedes det, at [appellanten] ikke var blevet underkastet en kamufleret AIDS-test, men en biologisk undersoegelse, nemlig en lymfocytisk typebestemmelse T4/T8, som var blevet brugt til at vurdere patientens immunforsvar og ikke specifikt til at undersoege, om patienten led af en virus- eller bakteriefremkaldt lidelse.
14 Ved skrivelse af 4. september 1989, som blev registreret i Generalsekretariatet den 8. september 1989, indbragte [appellanten] i medfoer af vedtaegtens artikel 90, stk. 2, en 'supplerende' klage, hvori han kraevede udbetalt 10 000 000 BFR som fuld erstatning for den oekonomiske og ikke-oekonomiske skade, som Kommissionens tjenestegrene havde paafoert ham.
15 Begge [appellantens] klager blev afvist ved Kommissionens afgoerelse af 27. november 1989, som blev meddelt ... ved en notits af 28. november 1989 fra generaldirektoeren for Personale og Administration."
3 Ved staevning indleveret til Domstolens Justitskontor den 4. juli 1989 anlagde X ved Domstolen en foerste sag (sag T-121/89), hvorunder han i det vaesentlige nedlagde paastand om annullation af afgoerelsen af 6. juni 1989, hvorved Kommissionen afslog at ansaette ham som midlertidigt ansat maskinskriver for en periode paa seks maaneder paa grund af fysisk uegnethed.
4 Ved kendelse af 15. november 1989 henviste Domstolen sagen til Retten i Foerste Instans, jf. artikel 14 i Raadets afgoerelse 85/591/EKSF, EOEF, Euratom af 24. oktober 1988 om oprettelse af De Europaeiske Faellesskabers Ret i Foerste Instans (EFT L 319, s. 1).
5 Ved staevning indleveret til Rettens Justitskontor den 3. marts 1990 anlagde X endnu en sag (sag T-13/90), hvorunder han paastod Kommissionen doemt til at betale ham et beloeb paa 10 000 000 BFR som fuld erstatning.
6 Ved den appellerede dom frifandt Retten Kommissionen i begge sager.
7 Til stoette for appellen har appellanten fremsat tre anbringender, hvorved han goer gaeldende, at der er sket en tilsidesaettelse af artikel 8 i den europaeiske konvention til beskyttelse af menneskerettigheder og grundlaeggende frihedsrettigheder (herefter benaevnt "EMK"), at praemisserne i den appellerede dom indeholder en selvmodsigelse, og at der er sket en kraenkelse af hans ret til at varetage sine interesser.
Anbringendet om, at der er sket en kraenkelse af retten til respekt for privatlivet
8 Appellanten har gjort gaeldende, at det er med urette, at Retten har antaget, at der ikke ved den maade, appellanten blev laegeundersoegt paa og erklaeret fysisk uegnet til at bestride den stilling, han var ansoeger til, skete nogen kraenkelse af hans ret efter artikel 8 i EMK til respekt for sit privatliv.
9 Ved det foerste anbringende anfaegter appellanten navnlig praemis 58 i dommen, hvori Retten udtalte:
"... en udtagelse af en blodproeve med henblik paa at konstatere, om ansoegeren eventuelt har HIV-antistoffer i sig, udgoer en kraenkelse af vedkommendes fysiske integritet og ... kan [kun] foretages paa en ansoeger, som vidende har givet sit samtykke ... [Appellanten] har ... her ikke godtgjort, at han uden at vide det er blevet underkastet en specifik AIDS-test, eller at Kommissionen har kraevet en saadan undersoegelse som betingelse for at ansaette ham. [Appellanten] har ej heller godtgjort, at han er blevet underkastet en kamufleret HIV-test, da parterne er enige om, at den haematologiske undersoegelse, der er tale om, nemlig bestemmelsen af lymfocyterne T4 og T8, ikke viser, om patienten eventuelt er seropositiv. Endelig skal det tilfoejes, at den raadgivende laege i den foreliggende sag i betragtning af de forstyrrelser, som anamnesen og den kliniske undersoegelse havde afsloeret, med rette kunne have kraevet en saadan undersoegelse".
10 Appellanten anfoerer herom, at det i modsaetning til, hvad Retten har lagt til grund, er blevet godtgjort, at han blev underkastet en kamufleret test i form af en test, der normalt benyttes til at undersoege sygdomsudviklingen hos AIDS-ramte.
11 Retten har ligeledes undladt at laegge til grund, at en udtagelse af en blodproeve med henblik paa uden en ansoegers viden at foretage en bestemmelse af lymfocyterne T4/T8 kraenker den paagaeldendes fysiske integritet, selv om Retten i indledningen til praemis 58 i dommen har udtalt, at udtagelse af en blodproeve med henblik paa at konstatere, om ansoegeren eventuelt har HIV-antistoffer i sig, udgoer en saadan kraenkelse og kun kan foretages paa en ansoeger, som vidende har givet sit samtykke. Det strider saaledes mod artikel 8 i EMK, at Retten i samme praemis har antaget, at "den raadgivende laege ... i betragtning af de forstyrrelser, som anamnesen og den kliniske undersoegelse havde afsloeret, med rette kunne have kraevet en saadan undersoegelse".
12 Kommissionen har gjort gaeldende, at det foerste anbringende ikke kan tages i betragtning, idet Retten ved at forkaste det af appellanten anfoerte, hvorefter det maatte anses for godtgjort, at han mod sin vilje og uden sin viden blev underkastet en kamufleret AIDS-test, har anlagt en vurdering med hensyn til faktum, som appellanten ikke kan anfaegte ved Domstolen.
13 Hvad angaar spoergsmaalet om, hvorvidt en foretagelse af en lymfocyttest som den omhandlede forudsaetter, at ansoegeren vidende har givet sit samtykke, saaledes at testen ellers vil vaere udtryk for en kraenkelse af vedkommendes fysiske integritet, har Kommissionen gjort gaeldende, at en ansoeger, der underkaster sig en laegeundersoegelse i anledning af ansaettelse, stiltiende, men utvivlsomt, accepterer, at den raadgivende laege udfoerer sine opgaver, hvilket i givet fald omfatter, at der foretages yderligere undersoegelser med henblik paa at understoette dennes laegelige vurdering. Der maa herved sondres mellem de forskellige udviklingsstadier i forbindelse med infektion med AIDS-virus.
14 Det gaelder i denne henseende, at den omstaendighed, at en person er HIV-positiv uden at udvise sygdomssymptomer, ikke i sig selv goer vedkommende uegnet til at bestride en stilling, idet der i forbindelse med saedvanlige arbejdsforhold ikke bestaar nogen smittefare. Foelgelig er en HIV-test, som i givet fald vil kunne paavise seropositivitet, ikke nogen forudsaetning for, at den raadgivende laege kan udfoere sine opgaver efter artikel 12, stk. 2, litra d), i OOEA, hvorfor en saadan test kraever, at ansoegeren forinden vidende har givet sit samtykke.
15 Forholdet er imidlertid et andet, naar det paa grundlag af bestemte kliniske symptomer med sikkerhed laegeligt kan fastslaas, at en person, der udviser seropositivitet, er ramt af sygdommen, og at der inden for en relativ kort fremtid vil opstaa konkrete helbredsproblemer.
16 En bestemmelse af lymfocyterne T4/T8 var for den raadgivende laege i det foreliggende tilfaelde en afgoerende forudsaetning for, at denne kunne udfoere sine opgaver paa forsvarlig vis. Saavel anamnesen som den under laegeundersoegelsen foretagne kliniske undersoegelse gav holdepunkter for at antage, at der forelaa en paavirkning af immunforsvaret, hvilket i sig selv, uanset aarsagen hertil, er et vigtigt element ved vurderingen af, om ansoegeren er fysisk egnet til at bestride den paagaeldende stilling, idet vedkommende da er mere udsat for infektioner og naar som helst kan blive alvorligt syg. Undersoegelsen var derfor en forudsaetning for, at den raadgivende laege kunne udfoere sine opgaver, hvorfor appellanten maa anses for stiltiende at have givet sit samtykke til undersoegelsen.
17 Ifoelge Domstolens praksis er retten til respekt for privatlivet, der er knaesat i artikel 8 i EMK og er en del af de forfatningsretlige traditioner, som er faelles for medlemsstaterne, en af de grundrettigheder, som er beskyttet ved faellesskabsretten (jf. dom af 8.4.1992, sag C-62/90, Kommissionen mod Tyskland, Sml. I, s. 2575, praemis 23). Det er et led heri, at enhver person har ret til at modsaette sig, at andre faar kendskab til hans eller hendes helbredstilstand.
18 Det fremgaar dog af Domstolens praksis, at grundrettighederne kan vaere undergivet begraensninger, forudsat at disse er noedvendige for at tilgodese almene hensyn og ikke, naar henses til deres formaal, indebaerer et uforholdsmaessigt og uantageligt indgreb i det centrale indhold af den beskyttede rettighed (jf. ovennaevnte dom af 8.4.1992, Kommissionen mod Tyskland, praemis 23).
19 Ifoelge artikel 13 i OOEA skal en midlertidigt ansat inden sin ansaettelse underkastes en laegeundersoegelse, der foretages af en raadgivende laege for den paagaeldende institution, saaledes at institutionen faar sikkerhed for, at ansoegeren opfylder de i artikel 12, stk. 2, litra d), omhandlede noedvendige fysiske krav. I henhold til sidstnaevnte bestemmelse kan ingen, som ikke opfylder de for udfoerelsen af de paagaeldende opgaver noedvendige fysiske krav, opnaa ansaettelse som midlertidigt ansat.
20 Det bemaerkes herved, at laegeundersoegelsen i anledning af ansaettelse tilgodeser et retmaessigt hensyn til faellesskabsinstitutionerne, der skal kunne udfoere de opgaver, de er tillagt, men at dette hensyn ikke kan begrunde, at der foretages undersoegelser mod den paagaeldendes vilje.
21 Naegter en ansoeger, efter at vaere blevet informeret, at give sit samtykke til en undersoegelse, som den raadgivende laege skoenner er noedvendig for at kunne vurdere, om ansoegeren er fysisk egnet til at udfoere de opgaver, der er forbundet med den stilling, som han eller hun er ansoeger til, kan institutionen ikke paatvinges den risiko, som vil kunne vaere forbundet med en ansaettelse af vedkommende.
22 Retten har anlagt en fortolkning af de ovennaevnte bestemmelser, hvorefter disse medfoerte en forpligtelse til ikke at handle i strid med den paagaeldendes manglende accept, udelukkende for saa vidt angaar den specifikke AIDS-test, hvorimod der efter bestemmelserne kunne foretages andre undersoegelser, som alene kan give grundlag for en mistanke om forekomst af AIDS-virus, saaledes som det er tilfaeldet med en bestemmelse af lymfocyterne T4/T8, idet Retten var opmaerksom paa, at resultaterne af denne undersoegelse gav anledning til, at den raadgivende laege underrettede appellantens praktiserende laege om, at den konstaterede immundefekt kunne skyldes tilstedevaerelsen af AIDS-virus, hvilket berettigede til at gennemfoere en supplerende test for at spore ikke alene HIV-1-virus, men ogsaa HIV-2-virus (praemis 47 i den appellerede dom).
23 En persons ret til respekt for sit privatliv kraever imidlertid, at den paagaeldendes modvilje respekteres i fuldt omfang. Da appellanten udtrykkeligt havde afslaaet at underkaste sig en AIDS-test, stred det mod den naevnte rettighed for administrationen at lade foretage undersoegelser, der ville kunne foere til en diagnosticering af eller mistanke om denne sygdom, som appellanten havde afslaaet at medvirke til en aabenlys konstatering af. Det fremgaar imidlertid af de faktiske omstaendigheder, som er blevet lagt til grund af Retten, at den omhandlede lymfocytbestemmelse gav den raadgivende laege tilstraekkelige indikationer for, at der hos appellanten ville kunne vaere en tilstedevaerelse af AIDS-virus.
24 Der boer herefter traeffes bestemmelse om en ophaevelse af den appellerede dom, for saa vidt det heri er blevet forudsat, at den raadgivende laege i betragtning af de uregelmaessigheder, som fremgik af anamnesen og af den kliniske undersoegelse, lovligt kunne tage skridt til, at der blev foretaget en test til bestemmelse af lymfocyterne T4/T8, og for saa vidt appellanten ved dommen dermed ikke fik medhold i sine paastande om annullation af Kommissionens afgoerelse af 6. juni 1989, idet det herved er ufornoedent at undersoege appellantens oevrige anbringender.
25 Da sagen er moden til paakendelse, jf. artikel 54, stk. 1, i statutten for EOEF-Domstolen, boer der herefter traeffes bestemmelse om annullation af den i skrivelsen af 6. juni 1989 indeholdte afgoerelse fra Kommissionen, hvorved generaldirektoeren for Personale og Administration meddelte appellanten, at denne ikke opfyldte de fysiske krav, der var en forudsaetning for at opnaa ansaettelse.
Paastanden om erstatning for ikke-oekonomisk skade
26 I sag T-13/90 nedlagde appellanten paastand om tilkendelse af erstatning for den ikke-oekonomiske skade, som han angiveligt har lidt paa grund af Kommissionens laeges kraenkende tilkendegivelser om ham, der saavel foelelsesmaessigt som psykologisk kunne faa alvorlige foelger for appellanten. Endvidere lod Kommissionen i EF-Tidende offentliggoere en sammenfatning af appellantens paastande og anbringender under det af ham indbragte annullationssoegsmaal. I indledningen til denne meddelelse var der en angivelse af appellantens initialer og hans bopaelssted, hvorved Kommissionen tilsidesatte saavel det princip om streng fortrolighed, som den burde have iagttaget i en saa oemtaalelig sag, som sin omsorgspligt.
27 I praemis 75 i den appellerede dom har Retten fundet, at denne paastand maatte afvises fra realitetsbehandling, navnlig fordi kravet ikke var genstand for en forskriftsmaessig administrativ procedure efter vedtaegtens artikel 90. Appellanten har ikke bestridt rigtigheden heraf, hvorfor appellen vil vaere at forkaste for saa vidt angaar erstatningspaastanden.
Afgørelse om sagsomkostninger
Sagens omkostninger
28 Ifoelge procesreglementets artikel 70 baerer institutionerne selv deres egne omkostninger i tvister mellem dem og deres ansatte. I henhold til procesreglementets artikel 122 finder artikel 70 dog ikke anvendelse i appelsager indbragt af tjenestemaend eller andre ansatte i institutionerne. Herefter boer bestemmelsen i procesreglementets artikel 69, stk. 2, hvorefter det paalaegges den tabende part at betale sagsomkostningerne, bringes i anvendelse. Kommissionen har i det vaesentlige tabt sagen og boer derfor doemmes til at betale sagsomkostningerne i begge instanser. Intervenienterne boer dog baere deres egne omkostninger, jf. procesreglementets artikel 69, stk. 4.
Afgørelse
Paa grundlag af disse praemisser
udtaler og bestemmer
DOMSTOLEN
1) Den af Retten i Foerste Instans den 18. september 1992 afsagte dom (forenede sager T-121/89 og T-13/90, X mod Kommissionen) ophaeves, for saa vidt der ikke herved blev givet appellanten medhold i dennes paastande om annullation af Kommissionens afgoerelse af 6. juni 1989.
2) Afgoerelsen af 6. juni 1989, hvorved Kommissionen for De Europaeiske Faellesskaber afslog at ansaette X som midlertidigt ansat for en periode paa seks maaneder paa grund af fysisk uegnethed, annulleres.
3) Appellen forkastes for saa vidt angaar erstatningspaastanden.
4) Kommissionen betaler sagsomkostningerne i begge instanser. Intervenienterne baerer dog deres egne omkostninger.