CELEX: 62001CJ0429
Jäsenyysvelvoitteiden noudattamatta jättäminen
Direktiivin 90/219/ETY täytäntöönpanon laiminlyönti
Geneettisesti muunnetut organismit
Käyttö suljetuissa oloissa

Euroopan yhteisöjen komissio on nostanut EY 226 artiklan nojalla kanteen, joka on saapunut yhteisöjen tuomioistuimeen 5.11.2001
ja jossa yhteisöjen tuomioistuinta vaaditaan toteamaan, että Ranskan tasavalta ei ole noudattanut geneettisesti muunnettujen
mikro-organismien käytöstä suljetuissa oloissa 23 päivänä huhtikuuta 1990 annetun neuvoston direktiivin 90/219/ETY (EYVL L 117,
s. 1), sellaisena kuin se on muutettuna direktiivin 90/219/ETY mukauttamisesta tekniikan kehitykseen 7 päivänä marraskuuta
1994 annetulla direktiivillä 94/51/EY (EYVL L 297, s. 29; jäljempänä direktiivi), ja EY 249 artiklan mukaisia velvoitteitaan,
koska se ei ole saattanut tämän direktiivin 14 artiklan a ja b kohtaa, 15 artiklan 1 ja 2 kohtaa, 16 artiklan 1 kohtaa ja
19 artiklan 2─4 kohtaa asianmukaisesti eikä kokonaan osaksi kansallista oikeusjärjestystä ja koska se ei ole saattanut osaksi
kansallista oikeusjärjestystä tämän direktiivin säännöksiä, jotka koskevat tiettyä puolustusministeriön alaan kuuluvaa käyttöä
suljetuissa oloissa.
Asiaa koskevat oikeussäännöt
Yhteisön lainsäädäntö
Direktiivillä vahvistetaan säännöt, jotka koskevat geneettisesti muunnettujen mikro-organismien (jäljempänä GMMO) käyttöä
suljetuissa oloissa.
Direktiivin 2 artiklan c kohdan mukaan suljetuissa oloissa tapahtuvalla käytöllä tarkoitetaan
kaikkia toimia, joissa mikro-organismeja muunnetaan geneettisesti tai joissa [GMMO:ja] viljellään, säilytetään, käytetään,
kuljetetaan, tuhotaan tai hävitetään ja joissa käytetään fysikaalisia tai fysikaalisia ja kemiallisia tai biologisia eristämismenetelmiä
organismin pääsyn rajoittamiseksi väestön keskuuteen tai ympäristöön.
Koska direktiivillä pyritään suojelemaan ihmisen terveyttä ja ympäristöä, siinä muun muassa luokitellaan GMMO:t ja vahvistetaan
niihin sovellettavat työturvallisuuden, työhygienian ja eristämisen periaatteet.
Näin ollen direktiivin 4 artiklassa luokitellaan GMMO:t kahteen ryhmään niihin liittyvien riskien mukaan. GMMO:t, jotka vastaavat
direktiivin liitteessä II olevia edellytyksiä, kuuluvat ensimmäiseen ryhmään (jäljempänä ryhmä I), muut toiseen ryhmään (jäljempänä
ryhmä II).
Lisäksi direktiivin 2 artiklan d ja e kohdassa tehdään ero sen mukaan, missä tarkoituksessa GMMO:ja käytetään. Täten
A-tyyppinen käyttö on suppeaa käyttöä opetuksessa, tutkimuksessa ja kehityksessä ja muussa kuin teollisessa tai kaupallisessa tarkoituksessa.
Muu käyttö on
B-tyyppistä.
Direktiivissä säädetään GMMO:n ryhmän (ryhmä I tai II) ja käytön tyypin (A- tai B-tyyppinen) mukaan erityiset menettelyt ilmoituksen
tekemistä varten. Siinä erotellaan lisäksi kaksi järjestelmää: lupajärjestelmä sellaista käyttöä varten, josta aiheutuu huomattavia
riskejä ja joka voidaan toteuttaa vasta kun toimivaltainen kansallinen viranomainen on antanut siihen luvan, ja ilmoitusjärjestelmä
sellaista käyttöä varten, johon liittyvät riskit ovat vähäisemmät. Direktiivissä vahvistetaan muun muassa ilmoitusta koskevan
asiakirja-aineiston sisältö, menettely, jota lupa- ja ilmoitusasioissa on noudatettava, ja komissiolla ja muilla jäsenvaltioilla
olevat tiedonantovelvollisuudet.
Direktiivin 14 artiklassa säädetään seuraavaa: Toimivaltaisten viranomaisten on tarvittaessa ennen käytön alkamista varmistettava, että:
a)
laaditaan pelastussuunnitelma ihmisten terveyden ja ympäristön suojelemiseksi onnettomuuden sattuessa ja että pelastusyksiköt
ovat tietoisia vaaroista ja että niille tiedotetaan vaaroista kirjallisesti;
b)
henkilöille, jotka saattavat joutua onnettomuudelle alttiiksi, annetaan tarkoituksenmukaisella tavalla ja heidän tarvitsematta
sitä pyytää, tietoa turvatoimenpiteistä ja oikeasta menettelystä onnettomuuden sattuessa. Tiedottaminen on sopivin välein
toistettava ja tiedot saatettava ajan tasalle. Tietojen on myös oltava yleisesti saatavina. Asianomaisten jäsenvaltioiden on luovutettava samanaikaisesti muille jäsenvaltioille, joita asia koskee, samat tiedot, jotka
annetaan omille kansalaisille tarvittavien kahdenvälisten neuvottelujen perustaksi.
Direktiiviä on muutettu 26.10.1998 annetulla neuvoston direktiivillä 98/81/EY (EYVL L 330, s. 13). Täten muutetun direktiivin
14 artiklassa säädetään seuraavaa: Toimivaltaisten viranomaisten on ennen suljetun käytön aloittamista varmistettava, että:
a)
laaditaan pelastussuunnitelma sellaisen suljetun käytön varalle, jossa eristämistoimenpiteiden epäonnistuminen saattaisi aiheuttaa
välittömän tai myöhemmän vakavan vaaran tilojen ulkopuolella oleville ihmisille ja/tai ympäristölle, paitsi milloin vastaava
pelastussuunnitelma on laadittu muun yhteisön lainsäädännön nojalla,
b)
tietoa pelastussuunnitelmasta sekä sovellettavista asiankuuluvista turvatoimenpiteistä annetaan sellaisille elimille ja viranomaisille,
joita onnettomuus todennäköisesti koskisi, tarkoituksenmukaisella tavalla ja niiden tarvitsematta sitä pyytää. Tiedot on saatettava
ajan tasalle määräajoin. Tietojen on myös oltava yleisesti saatavina.
Asianomaisten jäsenvaltioiden on luovutettava samanaikaisesti muille jäsenvaltioille, joita asia koskee, samat tiedot, jotka
annetaan omille kansalaisille, tarvittavien kahdenvälisten neuvottelujen perustaksi.
Direktiivin 15 artiklassa säädetään seuraavaa: 1. Jäsenvaltioiden on varmistettava, että käyttäjä onnettomuuden sattuessa välittömästi ilmoittaa siitä 11 artiklassa määritellylle
toimivaltaiselle viranomaiselle ja antaa seuraavat tiedot:
─
onnettomuuden olosuhteet;
─
ympäristöön joutuneiden geneettisesti muunnettujen mikro-organismien tunnistustiedot ja määrät;
─
tiedot, jotka ovat tarpeen onnettomuuden väestön terveyteen ja ympäristöön kohdistuvien vaikutusten arvioimiseksi;
─
toimeenpannuista pelastustoimenpiteistä.
2. Kun 1 kohdan mukaiset tiedot on annettu, jäsenvaltioiden on:
─
varmistettava, että kaikissa onnettomuuksissa toteutetaan kaikki tarpeelliset pelastustoimenpiteet sekä keskipitkän ja pitkän
ajan toimenpitein, ja että välittömästi varoitetaan niitä jäsenvaltioita, joihin onnettomuus voi vaikuttaa;
─
kerättävä, milloin tämä on mahdollista, onnettomuuden täydellistä analysointia varten tarvittavat tiedot ja tarvittaessa
annettava suosituksia samanlaisten onnettomuuksien välttämiseksi vastaisuudessa ja niiden vaikutusten rajoittamiseksi.
Direktiivin 16 artiklan 1 kohdassa säädetään seuraavaa: Jäsenvaltioiden on:
a)
pelastussuunnitelmia laatiessaan ja toimeenpannessaan kuultava niitä jäsenvaltioita, joihin onnettomuus voi vaikuttaa;
b)
ilmoitettava komissiolle mahdollisimman nopeasti tämän direktiivin soveltamisalaan kuuluvasta onnettomuudesta ja annettava
tiedot onnettomuuden olosuhteista sekä ympäristöön joutuneiden geneettisesti muunnettujen mikro-organismien tunnistetiedot
ja määrät, tiedot toimeenpannuista pelastustoimenpiteistä ja niiden tehokkuudesta sekä onnettomuuden analyysi sekä suositukset
onnettomuuden vaikutuksien rajoittamiseksi ja samanlaisten onnettomuuksien välttämiseksi vastaisuudessa.
Direktiivin 19 artiklassa säädetään seuraavaa:
1.
Komissio ja toimivaltaiset viranomaiset eivät saa ilmaista kolmansille tämän direktiivin perusteella ilmoitettuja tai muuten
annettuja luottamuksellisia tietoja, ja niiden on suojattava saatuihin tietoihin liittyviä immateriaalioikeuksia.
2.
Ilmoittaja voi tämän direktiivin perusteella annetuista ilmoituksista osoittaa ne tiedot, joiden ilmaiseminen voi vahingoittaa
hänen kilpailuasemaansa ja joita on käsiteltävä luottamuksellisina. Tällöin on esitettävä todennettavat perustelut.
3.
Toimivaltaisen viranomaisen on ilmoittajaa kuultuaan päätettävä, mitä tietoja on pidettävä luottamuksellisina ja ilmoitettava
päätöksestään ilmoittajalle.
4.
Seuraavia 8, 9 tai 10 artiklan mukaisesti annettuja tietoja ei missään tapauksessa saa pitää luottamuksellisina:
─
geneettisesti muunnettujen mikro-organismien kuvaus, ilmoittajan nimi ja osoite, suljetun käytön tarkoitus ja käyttöpaikka;
─
geneettisesti muunnettujen mikro-organismien seurantaan ja pelastustoimiin liittyvät menetelmät ja suunnitelmat;
─
ennakoitavien, etenkin patogeenisten tai ekologista tasapainoa horjuttavien vaikutusten arviointi.
5.
Jos ilmoittaja jostakin syystä peruuttaa ilmoituksensa, toimivaltaisen viranomaisen on säilytettävä annettujen tietojen luottamuksellisuus.
Direktiivin 90/219/EY 22 artiklassa säädetään, että jäsenvaltioiden on saatettava sen noudattamisen edellyttämät lait, asetukset
ja hallinnolliset määräykset voimaan viimeistään 23.10.1991. Direktiivistä 94/51/EY johtuneet muutokset koskivat vain direktiivin
90/219/EY liitettä II ja niiden olisi pitänyt tulla voimaan kansallisessa oikeudessa viimeistään 30.4.1995. Direktiivi 98/81/ETY
tuli voimaan 5.12.1998. Jäsenvaltioille sen noudattamista varten myönnetty määräaika päättyi sen 2 artiklan 1 kohdan ensimmäisen
kohdan mukaan 18 kuukauden kuluessa sen voimaantulosta eli 5.6.2000.
Kansallinen lainsäädäntö
Code de l'environnementin (ympäristölaki; Journal officiel de la République française; jäljempänä JORF 21.9.2000, liite, s. 38203)
L. 511-1 §:ssä säädetään seuraavaa:
Näitä säännöksiä sovelletaan tehtaisiin, työpajoihin, varastoihin, rakennustyömaihin ja yleisesti kenen tahansa luonnollisen
henkilön tai minkä tahansa julkisen tai yksityisen oikeushenkilön hoitamiin tai omistamiin laitoksiin, jotka voivat vaarantaa
tai haitata joko naapuruston mukavuutta, yleistä terveyttä, turvallisuutta ja terveellisyyttä tai maataloutta tai luonnon
ja ympäristön suojelua tai alueiden ja muistomerkkien suojelua. ─ ─
Code de l'environnementin L. 512-1 §:n ensimmäisessä momentissa säädetään seuraavaa: Laitoksilla, jotka voivat vakavalla tavalla vaarantaa tai haitata L. 511-1 §:ssä tarkoitettuja etuja, on oltava prefektin
myöntämä lupa.
Kyseisen säädöksen L. 512-8 §:ssä säädetään seuraavaa: Ilmoitusvelvollisuus koskee laitoksia, jotka, eivät voi vakavalla tavalla vaarantaa tai haitata L. 511-1 §:ssä tarkoitettuja
etuja, mutta joiden on kuitenkin noudatettava prefektin antamia yleisiä määräyksiä, jotta departementissa taataan L. 511-1 §:ssä
tarkoitettujen etujen suojelu.
Code de l'environnementin L. 512-12 §:ssä säädetään seuraavaa: Jos L. 511-1 §:ssä lueteltuja etuja ei taata panemalla täytäntöön yleiset määräykset, joilla pyritään välttämään sellaisen
laitoksen hoitamiseen liittyviä haittoja, joista on tehtävä ilmoitus, prefekti voi, mahdollisesti sellaisten kolmansien henkilöiden
pyynnöstä, joita asia koskee, ja departementin toimivaltaisen neuvoa-antavan lautakunnan annettua asiasta lausunnon, tehdä
päätöksen kaikista tarpeellisista erityistoimenpiteistä.Suojellakseen L. 511-1 §:ssä tarkoitettuja etuja prefekti voi päättää toteuttaa arviointeja ja korjauksia, jotka ovat tarpeellisia
joko laitoksessa tapahtuneen onnettomuuden tai häiriön seurausten vuoksi tai tämän luvun mukaisesti asetettujen edellytysten
laiminlyönnistä aiheutuneiden seurausten vuoksi. Nämä toimenpiteet toteutetaan päätöksillä, jotka kiireellisiä tapauksia lukuun
ottamatta tehdään departementin toimivaltaisen neuvoa-antavan lautakunnan annettua asiasta lausunnon.
Loi nº 76-663, du 19 juillet 1976, relative aux installations classées pour la protection de l'environnementin (ympäristönsuojelua
varten luokitelluista laitoksista 19.7.1976 annettu laki nro 76-663) soveltamiseksi 21.9.1977 annetun asetuksen nro 77-1133
(JORF 8.10.1977, s. 4897), sellaisena kuin se on muutettuna 20.3.2000 annetulla asetuksella nro 2000-258 (JORF 22.3.2000,
s. 4417; jäljempänä asetus nro 77-1133) 17 §:ssä säädetään seuraavaa: Suunnittelua ja hoitamista koskevien edellytysten on täytettävä lupaa koskevassa päätöksessä ja tarvittaessa täydentävissä
päätöksissä vahvistetut määräykset.─ ─Päätöksellä voidaan asettaa departementin palo- ja pelastusyksiköiden kuulemisen jälkeen velvollisuus laatia sisäinen toimintasuunnitelma
onnettomuuksia varten. Sisäisessä toimintasuunnitelmassa määritellään järjestelytoimenpiteet, toimimismenetelmät ja tarpeelliset
keinot, jotka laitoksen hoitajan on toteutettava suojatakseen henkilöstöä, asukkaita ja ympäristöä.─ ─Päätöksellä vahvistetaan myös laitoksen hoitajalle poliisiviranomaisen valvonnassa kuuluvat pelastustoimet ja laitoksen hoitajalla
olevat velvollisuudet, jotka koskevat niille henkilöille tehtäviä tiedotuksia ja hälytyksiä, joita onnettomuus voi mahdollisesti
koskea ja jotka koskevat vaaroja, joille he voivat altistua, turvatoimenpiteitä ja oikeaa käyttäytymistä.
Asetuksen nro 77-1133  2 §:ssä täsmennetään lupahakemuksen sisältö. Tämän säännöksen toisen kohdan 4 alakohdassa säädetään
seuraavaa:  ─ ─ Hakija voi tarvittaessa lähettää yhtenä kappaleena ja erillisessä kuoressa tiedot, joiden levittäminen voi hakijan mukaan
loukata tuotantosalaisuuksia.─ ─
Kyseisen asetuksen 5 §:ssä säädetään julkisesta tutkimusmenettelystä. Tämän pykälän viimeisessä kohdassa säädetään seuraavaa:
Prefekti voi hakijan vaatimuksesta tai omasta aloitteestaan erottaa tutkimuksessa ja jäljempänä tarkoitetuissa kuulemisissa
esitettävästä asiakirja-aineistosta osat, jotka ovat luonteeltaan sellaisia, että ne voivat aiheuttaa tuotantosalaisuuksien
paljastumisen tai edesauttaa toimia, jotka voivat aiheuttaa vahinkoa kansanterveydelle ja yleiselle turvallisuudelle ja terveellisyydelle.
Asetuksen nro 77-1133  27 §:ssä säädetään seuraavaa: Prefekti antaa ilmoituksesta vastaanottotodistuksen ja toimittaa ilmoituksen tekijälle jäljennöksen laitokseen sovellettavista
yleisistä määräyksistä.Sen kunnan kunnanjohtajalle, jossa laitoksen on tarkoitus toimia (Pariisissa poliisipäällikkö), toimitetaan jäljennös tästä
ilmoituksesta ja yleiset määräykset. Jäljennös vastaanottotodistuksesta pidetään nähtävillä kunnantalolla (Pariisissa poliisilaitoksella)
vähintään yhden kuukauden ajan ja siinä on mainittava kolmansilla osapuolilla olevasta mahdollisuudesta tutustua yleisiin
määräyksiin paikan päällä. Kunnanjohtajan alaisuudessa toimivat yksiköt (Pariisissa poliisilaitoksen yksiköt) laativat pöytäkirjan
näiden muodollisuuksien täyttämisestä.Mahdollisuus tutustua tiettyihin säännöksiin voidaan sulkea pois laitoksen hoitajan pyynnöstä silloin kun siitä voi aiheutua
tuotantosalaisuuksien paljastuminen.
Geneettisten muutosten tekniikoiden luettelon ja geneettisesti muunnettujen organismien luokitteluperusteiden vahvistamisesta
27.3.1993 annetulla asetuksella nro 93-774 (JORF 30.3.1993, s. 5714) toistetaan direktiivissä määritelty luokittelu kahteen
ryhmään (ryhmät I ja II). Kyseisen asetuksen 3 §:ssä säädetään lisäksi GMMO:ien sellainen erittely neljään luokkaan (luokat
1─4), jossa toistetaan direktiivin 90/219/EY liitteessä II olevan luokittelun perusteet. Siltä osin kuin on kyse geneettisesti
muunneltujen organismien ja GMMO:ien käytöstä tutkimus-, kehitys- ja opetuslaboratorioissa, Ranskan Commission de génie génétique
(jäljempänä geenitekniikan lautakunta) on suorittanut luokittelun toteutettavista eristämisen tasoista. Näin ollen se määritteli
neljä eristämisen tasoa, joita kutsutaan tasoiksi L1─L4 ja joihin kuuluu tason mukaan tiukkenevia turvallisuuteen liittyviä
edellytyksiä.
Loi nº 92-654, du 13 juillet 1992 relative au contrôle de l'utilisation et de la dissémination des organismes génétiquement
modifiées'n (geneettisesti muunneltujen organismien käytön ja levittämisen valvonnasta 13.7.1992 annettu laki nro 92-654),
jolla on muutettu lakia nro 76-663, 6 artiklan soveltamista varten 27.3.1993 annetun asetuksen nro 93-773 (JORF 30.3.1993,
s. 5712) 2 §:n toisen kohdan viimeisessä virkkeessä säädetään, että lupahakemuksessa mainitaan tiedot, joiden on hakijan mukaan
pysyttävä luottamuksellisina.
Kyseisen asetuksen 7 §:n I osassa säädetään seuraavaa: Kun hakemus koskee ryhmän II luokkiin 3 ja 4 kuuluvien geneettisesti muunneltujen organismien ensimmäistä käyttöä laboratoriossa,
luvassa mainitaan tämä seikka ja todetaan, että hakemuksen esittäjän on laitettava yleisön saataville tietopaketti.─ ─Lukuun ottamatta tietoja, joihin sovelletaan teollista ja kaupallista salaisuutta, tai joita suojellaan lailla tai joiden
paljastuminen voi vahingoittaa laboratorion hoitajan tai käytön toteutuksesta vastaavien henkilöiden etuja, tähän tietopakettiin
sisältyy:
─
─ ─
─
kaikki tarpeelliset tiedot niiden geneettisesti muunneltujen organismien luokittelusta, joita voidaan käyttää laitoksessa,
sekä eristämistoimenpiteistä, toimenpiteistä onnettomuustapauksessa ja teknisistä määräyksistä, joiden noudattamista luvan
myöntäminen edellyttää
─
tarvittaessa tiivistelmä lausunnosta, jonka commission de génie génétique on antanut lupahakemuksesta
─ ─ .
Oikeudenkäyntiä edeltänyt menettely
Ranskan hallitus on ilmoittanut komissiolle vuoden 1992 maaliskuun ja vuoden 1998 kesäkuun välisenä aikana lähettämissään
eri kirjeissä toimenpiteistä, joilla direktiivi on saatettu osaksi kansallista oikeusjärjestystä.
Komissio osoitti Ranskan tasavallalle 18.3.1998 kirjeen, jossa se esitti tälle jäsenvaltiolle virallisen huomautuksen ja kehotti
sitä esittämään huomautuksensa siltä osin kuin on kyse väitteestä, jonka mukaan direktiiviä ei ole saatettu osaksi kansallista
oikeusjärjestystä asianmukaisesti eikä kokonaan.
Koska komissio ei pitänyt Ranskan viranomaisten toimittamia vastauksia tyydyttävinä, se osoitti 19.5.2000 päivätyllä kirjeellä
Ranskan tasavallalle perustellun lausunnon. Tässä perustellussa lausunnossa komissio kehotti tätä jäsenvaltiota toteuttamaan
tarvittavat toimenpiteet perustellun lausunnon noudattamiseksi kahden kuukauden kuluessa sen tiedoksi antamisesta.
Ranskan hallitus osoitti myöhemmin, 21. ja 28.7.2000, komissiolle kaksi direktiivin täytäntöönpanoa koskevaa ilmoitusta.
Menettely yhteisöjen tuomioistuimessa
Luovuttuaan vastauskirjelmässään väitteestä, joka koski sitä, että direktiivin 15 artiklan 1 kohtaa ei ollut saatettu kokonaan
osaksi kansallista oikeusjärjestystä, komissio vaatii, että yhteisöjen tuomioistuin:
─
toteaa, että Ranskan tasavalta ei ole noudattanut direktiivin ja EY 249 artiklan mukaisia velvoitteitaan, koska se ei ole
saattanut direktiivin 14 artiklan a ja b kohtaa, 15 artiklan 2 kohtaa, 16 artiklan 1 kohtaa ja 19 artiklan 2─4 kohtaa asianmukaisesti
eikä kokonaan osaksi kansallista oikeusjärjestystä ja koska se ei ole saattanut osaksi kansallista oikeusjärjestystä tämän
direktiivin säännöksiä, jotka koskevat tiettyä puolustusministeriön alaan kuuluvaa käyttöä suljetuissa oloissa
─
velvoittaa Ranskan tasavallan korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
Ranskan tasavalta vaatii, että yhteisöjen tuomioistuin:
─
hylkää kanteen lukuun ottamatta väitettä, jonka mukaan direktiivin niitä säännöksiä ei ole saatettu osaksi kansallista oikeusjärjestystä,
jotka koskevat tiettyä puolustusministeriön alaan kuuluvaa käyttöä suljetuissa oloissa, ja
─
velvoittaa komission korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
Kanne
Väite, joka koskee direktiivin 14 artiklan a kohtaa
Asianosaisten lausumat
Komissio katsoo, että direktiivin 14 artiklalla on laaja soveltamisala siltä osin kuin sitä sovelletaan kaikkeen GMMO:ien
käyttöön. Sen mukaan tätä säännöstä ei kuitenkaan ole saatettu osaksi kansallista oikeusjärjestystä siltä osin kuin on kyse:
─
käytöstä, jossa ryhmän I tai II GMMO:ja käytetään opetus-, tutkimus- tai kehitystarkoituksessa
─
muiden laitosten kuin niiden, joilla on oltava lupa, toisin sanoen ilmoitusvelvollisten laitosten, käytöstä teollisessa tai
kaupallisessa tarkoituksessa.
Komission mukaan direktiivissä edellytetään pelastussuunnitelman toteuttamista ja pelastusyksiköille tiedottamista
tarvittaessa, mikä edellyttää tapauskohtaista arviointia. Direktiivin asianmukainen täytäntöönpano ei komission mukaan voi tapahtua siten,
että yksinkertaisesti vain poissuljetaan velvollisuus, joka koskee näiden toimenpiteiden toteuttamista tiettyä käyttöä varten
tai tietyn tyyppisiä laitoksia varten.
Ranskan hallitus väittää alustavasti, että direktiivin 14 artiklan a kohdan sanamuodosta ei johdu järjestelmällisesti velvollisuutta
laatia pelastussuunnitelmat. Sen mukaan tässä säännöksessä vain säädetään, että jäsenvaltion toimivaltaisten viranomaisten
on
tarvittaessa vaadittava pelastussuunnitelman laatimista. Tähän ilmaisuun sisältyy, että pelastussuunnitelman laatiminen ei ole luonteeltaan
automaattista. Sellaisen tulkinnan hyväksyminen, jonka mukaan erotusta ei voida tehdä sen mukaan, mitä uhkia laitokseen liittyy,
johtaisi yksinkertaisesti vain siihen, että poistettaisiin velvollisuuden soveltamisalaa koskeva täsmennys, joka sisältyy
ilmaisuun
tarvittaessa. Direktiivin 14 artiklan sanamuodossa, sellaisena kuin se on muutettuna direktiivillä 98/81/EY, vahvistetaan Ranskan hallituksen
mukaan, että toimivaltaisilla viranomaisilla on vain velvollisuus tarkistaa, onko pelastussuunnitelma tarpeellinen ja jos
näin on, valvoa, että tällainen suunnitelma laaditaan.
Siltä osin kuin on kyse ympäristönsuojelua varten luokiteltujen laitosten, joilla on oltava lupa, käytöstä teollisessa tai
kaupallisessa tarkoituksessa, Ranskan hallitus viittaa asetuksen nro 77-1133  17 §:ään, jossa säädetään, että lupapäätöksessä
voidaan edellyttää sisäisen toimintasuunnitelman laatimista onnettomuuksia varten.
Siltä osin kuin on kyse luokitelluista laitoksista, joita koskee ilmoitusvelvollisuus, Ranskan hallitus väittää, että prefektien
on tehtävä päätös yleisistä määräyksistä kyseisessä departementissa olevia kaikkien luokkien ilmoitusvelvollisia laitoksia
varten. Pelastussuunnitelman laatiminen kuuluu toimenpiteisiin, jotka voidaan toteuttaa tässä yhteydessä. Ranskan hallitus
lisää, että jos yhteen laitosten luokkaan sovellettavissa yleisissä määräyksissä ei säädetä tällaisen suunnitelman laatimisesta,
vaikka se olisi tarpeellinen jotakin tähän luokkaan kuuluvaa tiettyä laitosta varten, prefekti voi code de l'environnementin
L. 512-12 §:n nojalla toteuttaa edellytetyt toimenpiteet erityismääräysten muodossa.
Ranskan hallituksen mukaan on yhdentekevää, että mahdollisuus edellyttää pelastussuunnitelman laatimista on nimenomaisesti
todettu siltä osin kuin on kyse laitoksista, joilla on oltava lupa, kun taas ilmoitusvelvollisten laitosten osalta se liittyy
toimivaltaan päättää yleisistä tai erityisistä määräyksistä. Koska viimeksi mainittuihin liittyy rajallisempia uhkia, pelastussuunnitelman
laatimisen mahdollisuudesta ei pidä erityisesti säätää.
Ranskan hallituksen mukaan toimivaltaisella viranomaisella on näin ollen mahdollisuus edellyttää laitoksen hoitajalta pelastussuunnitelman
laatimista kaikkia niitä laitoksia varten, joihin sovelletaan luokiteltujen laitosten järjestelmää. Ranskan hallitus päättelee,
että viranomaisella on velvollisuus asettaa tämän kaltainen edellytys, jos tällaisen suunnitelman laatiminen on tarpeellinen
tiettyä laitosta varten.
Ranskan hallitus lisää, että opetus- tai tutkimuslaitoksilla on tähän verrattavissa oleva velvollisuus. Sen mukaan nämä laitokset
voivat harjoittaa toimintaansa vain tapauskohtaisesti myönnetyn luvan nojalla. Tähän lupaan sisältyy kuitenkin velvollisuus
noudattaa erilaisia määräyksiä, esimerkiksi niitä, jotka sisältyvät geenitekniikan lautakunnan oppaaseen, mutta myös niitä,
jotka sisältyvät ympäristöministerin ja tutkimusministerin yhteisiin päätöksiin.
Vaikka kyseinen opas ei sellaisenaan ole oikeudellisesti sitova, luvissa asetetaan opetus- tai tutkimuslaitoksen hoitajalle
velvollisuus noudattaa siinä ilmaistuja määräyksiä. Näin ollen pelastussuunnitelma on pakollinen kaikille tutkimus- tai opetuslaitoksille,
joiden on noudatettava L3 tai L4 tason eristämistä. Siltä osin kuin on kyse tutkimus- tai opetuslaitoksista, joiden on noudatettava
L1 tai L2 tason eristämistä, Ranskan hallitus väittää, että nämä tasot vastaavat rajallisempaa riskiä, joten velvollisuus
laatia pelastussuunnitelma ei voi olla luonteeltaan järjestelmällinen. Jos tällainen velvollisuus osoittautuu tarpeelliseksi,
se voidaan asettaa näille laitoksille lupapäätöksissä olevissa erityismääräyksissä.
Yhteisöjen tuomioistuimen arviointi asiasta
On muistettava, että yhteisöjen tuomioistuimen oikeuskäytännön mukaan (ks. mm. asia C-360/87, komissio v. Italia, tuomio 28.2.1991,
Kok. 1991, s. I-791, 13 kohta) direktiivien täysimääräinen oikeudellinen eikä pelkästään tosiasiallinen noudattaminen edellyttää,
että jäsenvaltiot vahvistavat täsmälliset oikeussäännöt kulloinkin kyseessä olevalla alalla.
Direktiivin 14 artiklan a kohdan sanamuodosta ilmenee, että toimivaltaisten viranomaisten on ennen siinä tarkoitetun käytön
alkamista tarvittaessa varmistettava, että pelastussuunnitelma on laadittu. Yhteisön lainsäätäjä ei ole yleisellä tavalla
poissulkenut tietyiltä laitoksilta velvollisuutta laatia tällainen suunnitelma. Tästä seuraa, että toimivaltaisten viranomaisten
on arvioitava pelastussuunnitelman laatimisen tarpeellisuutta tapauskohtaisesti uhkien mukaan. Tämän säännöksen tosiasiallinen
täytäntöönpano edellyttää, että kansallisessa lainsäädännössä asetetaan kyseisille viranomaisille tältä osin täsmällinen velvollisuus,
koska tällaisen suunnitelman laatimista ei järjestelmällisesti edellytetä tietyn tyyppisiltä laitoksilta.
On kuitenkin todettava, että Ranskan lainsäädännössä ei täytetä tätä vaatimusta.
Kun on kyse luokitelluista laitoksista, joista on tehtävä ilmoitus, prefekti on toimivaltainen määräämään pelastussuunnitelman
laatimisen joko yleisillä tai erityisillä määräyksillä. Prefektille ei kuitenkaan aseteta yhdessäkään säännöksessä selkeästi
velvollisuutta arvioida pelastussuunnitelman laatimisen tarpeellisuutta tapauskohtaisesti uhkien mukaan.
Samaa päättelyä sovelletaan, kun on kyse opetus- tai tutkimuslaitoksista, joiden on noudatettava L1 tai L2 tason eristämistä.
Pelkkää mahdollisuutta asettaa näille laitoksille erityisillä määräyksillä velvollisuus pelastussuunnitelman laatimiseen ei
voida pitää direktiivin 14 artiklan a kohdan tosiasiallisena täytäntöönpanona.
Siltä osin kuin on kyse opetus- tai tutkimuslaitoksista, joiden on noudatettava L3 tai L4 tason eristämistä, Ranskan hallitus
väittää, että luvissa edellytetään geenitekniikan lautakunnan oppaaseen sisältyvien määräysten noudattamista ja että niiden
mukaan pelastussuunnitelma on laadittava sellaisille opetus- ja tutkimuslaitoksille, joiden on noudatettava tämän tason eristämistä.
Vaikka asianlaita olisi käytännössä näin, kyseinen hallitus ei kuitenkaan ole osoittanut, että toimivaltaisilla viranomaisilla
olisi oikeudellinen velvollisuus asettaa kyseessä olevissa luvissa tällainen velvollisuus. Lisäksi tältä osin kyseessä ovat
vain tutkimuslaboratoriot, eivätkä kaikki opetus- ja tutkimuslaitokset, joiden on noudatettava tällaisen tason eristämistä.
Tämän vuoksi kannetta on pidettävä perusteltuna siltä osin kuin se koskee direktiivin 14 artiklan a kohtaa.
Väite, joka koskee direktiivin 14 artiklan b kohdan ensimmäistä alakohtaa
Asianosaisten lausumat
Komissio toteaa, että sillä olevien tietojen mukaan ainoa säännös, jolla direktiivin 14 artiklan b kohta saatetaan osaksi
Ranskan oikeusjärjestystä, on asetuksen nro 77-1133  17 §, joka koskee GMMO:ien käyttöä teollisiin ja kaupallisiin tarkoituksiin.
Sen mukaan tässä 17 §:ssä säädetään, että lupaa koskevassa päätöksessä voidaan vahvistaa laitoksen hoitajalle kuuluvat pelastustoimet
ja laitoksen hoitajalla olevat velvollisuudet, jotka koskevat niille henkilöille tehtäviä tiedotuksia ja hälytyksiä, joita
onnettomuus mahdollisesti voi koskea ja jotka koskevat vaaroja, joille he voivat altistua, turvatoimenpiteitä ja oikeaa käyttäytymistä.
Tämä säännös koskee komission mukaan kuitenkin vain laitoksia, joilla on oltava lupa, eikä kaikkia laitoksia. Ilmenee myös,
että direktiivin 14 artiklan b kohtaa ei ole saatettu osaksi kansallista oikeusjärjestystä siltä osin kuin on kyse opetus-,
tutkimus- ja kehitystarkoituksessa tapahtuvasta käytöstä.
Siltä osin kuin on kyse yleisölle tiedottamisesta, komissio katsoo, että vaikka oletettaisiin, että turvatoimenpiteet sisältyisivät
niihin yleisiin tai erityisiin määräyksiin, joita näille laitoksille voidaan asettaa, yleisölle tarjotulla mahdollisuudella
tutustua näihin määräyksiin, joiden osalta yleisö ei tiedä, sisältyykö niihin turvatoimenpiteitä, ei täytetä velvollisuutta
asettaa ne sellaisinaan automaattisesti yleisön saataville.
Ranskan hallitus toteaa, että direktiivin 14 artiklan b kohdassa säädetty velvollisuus on, sellaisena kuin se on muotoiltu,
erilainen kuin velvollisuus, josta tämän artiklan a kohtaa koskevassa väitteessä on kyse. Kyseinen a kohta koskee Ranskan
hallituksen mukaan velvollisuutta laatia pelastussuunnitelmia, kun taas b kohta koskee velvollisuutta tiedottaa yleisölle
turvatoimenpiteistä ja
oikeasta käyttäytymisestä onnettomuuden sattuessa.
Ranskan hallituksen mukaan on kuitenkin vaikeaa erottaa pelastussuunnitelmaa turvatoimenpiteistä ja säännöistä, jotka koskevat
oikeaa käyttäytymistä onnettomuuden sattuessa. Se katsoo, että nämä kaksi velvollisuutta ovat siis tiiviisti sidoksissa toisiinsa.
Direktiivillä 98/81/EY 14 artiklaan tehty muutos vahvistaa Ranskan hallituksen mukaan tätä tulkintaa. Sen mukaan tämän muutoksen
vaikutus oli ensinnäkin, että tämän artiklan b kohtaan siirrettiin ilmaisu, joka koskee velvollisuutta toimittaa pelastussuunnitelmat
pelastusyksiköille ja toiseksi, että enää ei edellytetä tiedottamista kaikille niille henkilöille, jotka saattavat joutua
onnettomuudelle alttiiksi, vaan pelkästään sellaisille elimille ja viranomaisille, joita onnettomuus todennäköisesti koskisi.
Kyseessä olevalla säännöksellä luodaan siis velvollisuus toimittaa pelastussuunnitelmat pelastusyksiköille, tiedottaa niille
elimille ja viranomaisille, joita onnettomuus todennäköisesti koskisi ja saattaa nämä suunnitelmat ajan tasalle ja yleisön
saataville.
Ottaen huomioon, että Ranskan hallitus katsoo, että pelastussuunnitelma on laadittava vain tarvittaessa, se ei ole säätänyt
velvollisuutta toimittaa tällaisessa suunnitelmassa tarkoitettuja toimenpiteitä järjestelmällisesti viranomaisille ja elimille,
joille suunnitelman toteuttaminen kuuluu.
Ranskan hallituksen mukaan direktiivin 14 artiklan b kohdassa oleva velvollisuus, joka koskee luokiteltuja laitoksia, joilla
on oltava lupa, on nimenomaisesti toistettu asetuksen nro 77-1133  17 §:ssä. Niiden luokiteltujen laitosten osalta, joista
on tehtävä ilmoitus, tämän asetuksen 27 §:ssä säädetään, että jäljennös laitokseen sovellettavista yleisistä määräyksistä
pidetään nähtävillä kunnantalolla vähintään yhden kuukauden ajan ja siinä on mainittava kolmansilla osapuolilla olevasta mahdollisuudesta
tutustua paikan päällä kyseisiin määräyksiin.
Ranskan hallitus toteaa, että velvollisuus toimittaa kunnantalolle tietopaketti koskee myös tiettyjä opetus- ja tutkimuslaitoksia,
silloin kun ne esittävät lupahakemuksen. Asetuksen nro 93-773  7 §:n I osan mukaisesti tähän tietopakettiin on sisällyttävä
kaikki tarpeelliset tiedot niiden geneettisesti muunneltujen organismien luokittelusta, joita voidaan käyttää laitoksessa
sekä eristämistoimenpiteistä, toimenpiteistä onnettomuustapauksessa ja teknisistä määräyksistä, joiden noudattamista luvan
myöntäminen edellyttää. Muita opetus- ja tutkimuslaitoksia varten hallinnollinen viranomainen voi myös päättää, siltä osin kuin pelastussuunnitelma
on tarpeellinen, yleisölle tiedottamisen menetelmistä.
Yhteisöjen tuomioistuimen arviointi asiasta
Alustavasti on aiheellista todeta, että direktiivin 14 artiklan b kohdan ensimmäisen alakohdan ensimmäisessä virkkeessä tarkoitetaan
niiden henkilöiden ryhmää, jotka saattavat joutua onnettomuudelle alttiiksi, ja sen kolmannessa virkkeessä tarkoitetaan yleisöä,
eli laajempaa yhteisöä, joka sisältää kyseisen ryhmän. Tässä ensimmäisessä virkkeessä asetetaan velvollisuus tiedottaa henkilöille,
joita asia koskee, ilman, että heidän tarvitsee pyytää sitä. Kolmannen virkkeen sanamuodon mukaisesti kyseessä olevat tiedot
saatetaan myös yleisön saataville ja yleisön on voitava näin ollen tutustua niihin.
Direktiivin 14 artiklan b kohdan ensimmäisen alakohdan ensimmäistä virkettä on muutettu direktiivillä 98/81/ETY siten, että
vastaava säännös ei enää koske henkilöitä, vaan elimiä ja viranomaisia, joita onnettomuus todennäköisesti koskisi.
Vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan kun arvioidaan sitä, onko jäsenvaltio jättänyt noudattamatta jäsenyysvelvoitteitaan, on
otettava huomioon jäsenvaltion tilanne sellaisena kuin se oli perustellussa lausunnossa asetetun määräajan päättyessä (ks.
mm. asia C-362/90, komissio v. Italia, tuomio 31.3.1992, Kok. 1992, s. I-2353, 10 kohta).
Direktiivi 98/81/EY oli saatettava osaksi kansallista oikeusjärjestystä viimeistään 5.6.2000 ja siis ennen kuin komission
Ranskan tasavallalle osoittamassa perustellussa lausunnossa asetettu määräaika oli päättynyt. Tästä päivästä lukien jäsenvaltiolla
ei kuitenkaan ollut enää velvollisuutta saattaa direktiivin 14 artiklan b kohdan ensimmäisen alakohdan ensimmäistä virkettä
osaksi kansallista oikeusjärjestystä.
Näin ollen kanne on jätettävä tutkimatta siltä osin kuin se koskee direktiivin tätä säännöstä (ks. tältä osin em. asia komissio
v. Italia, tuomio 31.3.1992, 13 kohta).
Siltä osin kuin on kyse väitteestä, joka koskee direktiivin 14 artiklan b kohdan ensimmäisen alakohdan ensimmäisessä virkkeessä
säädettyä velvollisuutta saattaa yleisön saataville tiedot, jotka koskevat turvatoimenpiteitä ja oikeaa käyttäytymistä onnettomuuden
sattuessa, on todettava, että direktiivissä 98/81/EY toistetaan tämä velvollisuus siltä osin kuin siinä edellytetään, että
pelastussuunnitelmia koskevat tiedot, mukaan lukien merkitykselliset turvatoimenpiteet, jotka on toteutettava, on tehtävä
julkisiksi. Komissio katsoo aivan oikein, että nämä suunnitelmat eivät välttämättä ole joka tapauksessa yleisön saatavilla,
kuten Ranskan hallituksen omista huomautuksistakin ilmenee. Lisäksi kyseessä olevan säännöksen tosiasiallinen täytäntöönpano
edellyttää, että pelastussuunnitelmat ovat sellaisenaan yleisön saatavilla. Näin ollen ei voida katsoa, että tämä säännös
on tosiasiallisesti täytäntöönpantu, kun on säädetty mahdollisuudesta tutustua hajanaisia tietoja sisältäviin asiakirjoihin,
mikä edellyttää, että pelastussuunnitelmia, kuten määräyksiä, joita laitosten on noudatettava, on etsittävä.
Näin ollen kannetta on pidettävä perusteltuna siltä osin kuin se koskee direktiivin 14 artiklan b kohdan ensimmäisen alakohdan
kolmatta virkettä.
Väite, joka koskee direktiivin 14 artiklan b kohdan toista alakohtaa, 15 artiklan 2 kohtaa ja 16 artiklan 1 kohtaa
Asianosaisten lausumat
Komissio väittää, että siitä, että direktiivin 14 artiklan b kohdan toisen alakohdan, 15 artiklan 2 kohdan ja 16 artiklan
1 kohdan mukaisesti Ranskan viranomaisille kuuluvat velvoitteet ovat luonteeltaan välittömiä, ei johdu, että Ranskan viranomaiset
vapautettaisiin velvollisuudesta toteuttaa kansallisessa oikeusjärjestyksessä täytäntöönpanon vähimmäispuitteet. Näissä puitteissa
olisi muun muassa määriteltävä viranomaiset, joilla on toimivalta toimittaa tietoja muille jäsenvaltioille tai tällaisessa
tietojen toimittamisessa noudatettavat menettelytavat. Komission mukaan olisi sitäkin tarpeellisempaa, että näillä velvollisuuksilla
pyrittäisiin välillisesti suojaamaan muiden jäsenvaltioiden yleisön etuja.
Komissio väittää, että tällaisten vähimmäispuitteiden puuttuessa ei voida katsoa, että direktiivin 14 artiklan b kohdan toinen
alakohta, 15 artiklan 2 kohta ja 16 artiklan 1 kohta on saatettu osaksi kansallista oikeusjärjestystä.
Ranskan hallituksen mukaan näille säännöksille on luonteenomaista, että niillä ei saada aikaan mitään oikeusvaikutuksia jäsenvaltioiden
sisäisissä oikeusjärjestyksissä. Sen mukaan niissä vain säädellään jäsenvaltioiden välisiä tai jäsenvaltion ja yhteisön toimielinten
välisiä kuulemisia koskevat yksityiskohtaiset säännöt. Se katsoo, että tämä on erityisesti seurausta direktiivin 14 artiklan
b kohdan toisesta alakohdasta, jossa viitataan jäsenvaltioiden välisiin
kahdenvälisiin neuvotteluihin.
Kyseistä väitettä perustellakseen komission olisi osoitettava, että direktiivin täyttä vaikutusta ei voida taata ilman, että
sääntöjä sovelletaan Ranskan sisäisessä oikeusjärjestyksessä. Komissio on kuitenkin vain väittänyt, että on välttämätöntä
toteuttaa täytäntöönpanon vähimmäispuitteet, joissa säädetään muun muassa toimivaltaisten viranomaisten nimittämisestä tai
tietyistä täytäntöönpanoa koskevista yksityiskohtaisista säännöistä.
Ranskan hallitus katsoo, että kyseessä olevien säännösten täyden vaikutuksen takaamiseksi Ranskan oikeusjärjestyksessä ei
ole tarpeellista toteuttaa yhtäkään toimenpidettä.
Näihin säännöksiin sisältyvät velvoitteet on Ranskan hallituksen mukaan toteutettu sellaisten kahdenvälisten sopimusten puitteissa,
jotka on tehty naapurijäsenvaltioiden ja yhteisön toimielinten kanssa. Näitä suhteita säännellään säädöksillä, joissa suhteet
vieraisiin valtioihin uskotaan ulkoasiainministeriölle ja suhteet yhteisön toimielinten kanssa pääministerin alaisuudessa
toimivalle ministeriöiden väliselle elimelle, eli Euroopan taloudellista yhteistyötä koskevissa asioissa ministeriöiden välisestä
koordinoinnista vastaavalle pääsihteeristölle. Näissä yleisissä teksteissä täsmennetään Ranskan hallituksen mukaan, mitkä
viranomaiset vastaavat tarvittaessa kyseessä olevien tietojen toimittamisesta. Koska riidanalaisilla säännöksillä ei säännellä
valtion ja yksityisten välisiä suhteita, eikä yksityisten välisiä suhteita, erityinen lainsäädäntö Ranskan sisäisessä oikeusjärjestyksessä
olisi tarkoitukseton.
Lisäksi Ranskan hallitus katsoo, että samat säännökset olisivat voineet sisältyä yhteisön asetukseen tai päätökseen, mutta
eivät direktiiviin. Jos asian laita olisi ollut näin, kansallisessa oikeusjärjestyksessä ei olisi tarvittu mitään toimenpiteitä
näiden säännösten täyden vaikutuksen takaamiseksi.
Yhteisöjen tuomioistuimen arviointi asiasta
Yhteisöjen tuomioistuimen oikeuskäytännöstä ilmenee, että säännöstä, joka koskee vain jäsenvaltioiden ja komission välistä
suhdetta, ei pääsääntöisesti pidä saattaa osaksi kansallista oikeusjärjestystä. Koska jäsenvaltioilla kuitenkin on velvollisuus
taata yhteisön oikeuden noudattaminen kaikilta osin, komissiolla on mahdollisuus osoittaa, että direktiivin sellaisen säännöksen
noudattaminen, jolla säännellään tällaisia suhteita, edellyttää erityisten täytäntöönpanosäädösten antamista kansallisessa
oikeusjärjestyksessä (ks. tältä osin asia C-72/02, komissio v. Portugali, tuomio 24.6.2003, 19 ja 20 kohta, ei vielä julkaistu
oikeustapauskokoelmassa).
Jos jäsenvaltio on valinnut, ettei se nimenomaisesti täsmennä, missä oikeudellisissa puitteissa kansalliset viranomaiset hoitavat
tällaisia suhteita, se on vastuussa mahdollisesta yhteisön oikeudesta johtuvien velvollisuuksien laiminlyönnistä.
Esillä olevassa asiassa direktiivin 14 artiklan b kohdan toinen alakohta, 15 artiklan 2 kohta ja 16 artiklan 1 kohta koskevat
kaikki vain jäsenvaltion ja komission tai jäsenvaltion ja muiden jäsenvaltioiden välisiä suhteita.
Siltä osin kuin on kyse komission väitteestä, jonka mukaan sisäisessä oikeusjärjestyksessä on säädettävä näiden säännösten
täytäntöönpanon vähimmäispuitteet, on todettava, että komissio ei ole väittänyt, että toimivaltaiset Ranskan viranomaiset
olivat estyneet näiden säännösten toteuttamisesta ja niiden täyden vaikutuksen takaamisesta.
Toisaalta komissio ei ole osoittanut, että näiden säännösten noudattaminen edellyttää erityisten täytäntöönpanosäädösten antamista
kansallisessa oikeusjärjestyksessä. Komissio vetoaa väitteeseensä myös tapauksessa, jossa direktiivin 15 artiklan 2 kohtaa
noudatettaisiin käytännössä. Komissio ei myöskään esittänyt perusteluita osoittaakseen, että Ranskan viranomaisten käytäntö
oli ristiriidassa direktiivin 14 artiklan b kohdan toisessa alakohdassa ja 16 artiklan 1 kohdassa säädettyjen velvoitteiden
kanssa.
Näin ollen kanne on hylättävä siltä osin kuin se koskee direktiivin 14 artiklan b kohdan toista alakohtaa, 15 artiklan 2 kohtaa
ja 16 artiklan 1 kohtaa.
Väite, joka koskee direktiivin 19 artiklan 2 ja 3 kohtaa
Asianosaisten lausumat
Komission mukaan Ranskan lainsäädännössä jätetään täsmentämättä, että siinä tapauksessa, kun ilmoittaja toivoo, että lupahakemuksen
sisältämät tiedot käsitellään luottamuksellisina, sen on esitettävä todennettavat perustelut.
Komission mukaan ei voida katsoa, että direktiivin 19 artikla, jonka tarkoitus sen mukaan on selkeästi, että ilmoittajille
asetetaan velvoitteita ja että yleisölle myönnetään oikeus saada tietoja GMMO:ien käytöstä, on saatettu osaksi kansallista
oikeusjärjestystä yleisillä säännöksillä, joissa yhteisön säännöksessä säädettyä järjestelmää ei toisteta yksityiskohtaisesti.
Mikään käsillä oleva seikka ei myöskään osoita, että toimivaltainen viranomainen tekee päätöksen ilmoittajan pakollisen kuulemisen
jälkeen ja että toimivaltainen viranomainen ilmoittaa päätöksestä ilmoittajalle.
Ranskan hallituksen mukaan siltä osin kuin on kyse luokitelluista laitoksista, joilla on oltava lupa, asetuksen nro 77-1133
2 §:ssä määritellään sen lupahakemuksen sisältö, jota käytetään näistä laitoksista tehtävänä ilmoituksena direktiivissä tarkoitetulla
tavalla. Ranskan hallituksen mukaan tässä säännöksessä täsmennetään, siltä osin kuin on kyse hakijan toteuttamista valmistusmenetelmistä,
että
hakija voi tarvittaessa osoittaa yhtenä kappaleena ja erillisessä kuoressa tiedot, joiden levittäminen voi hakijan mukaan
loukata tuotantosalaisuuksia. Sen mukaan missään muussa tämän asetuksen 2 §:n tai 3 §:n säännöksessä ei säädetä tällaisesta mahdollisuudesta.
Ranskan hallitus lisää, että kyseisen asetuksen 27 §:ssä säädetään sen ilmoituksen julkaisemista koskevista yksityiskohtaisista
säännöistä, jota käytetään direktiivissä tarkoitettuna ilmoituksena laitoksista, joista on tehtävä ilmoitus. Ranskan hallitus
viittaa erityisesti tämän säännöksen viimeiseen alakohtaan.
Siltä osin kuin on kyse opetus- ja tutkimuslaitoksista, asetuksen nro 93-773  2 §:n toisen alakohdan viimeisessä virkkeessä
säädetään, että lupahakemuksessa mainitaan tiedot, joiden on hakijan mukaan pysyttävä luottamuksellisina.
Niitä kolmea laitosten luokkaa varten, joita direktiivin täytäntöönpano koskee, ilmoittajalla on siis mahdollisuus vaatia,
että tietyt tiedot, jotka se toimittaa lupahakemuksessaan, ilmoituksessaan tai hyväksyntää koskevassa hakemuksessaan, pysyvät
luottamuksellisina.
Ranskan hallituksen mukaan toimivaltaisen hallinnollisen viranomaisen ei pidä käsitellä tietoa luottamuksellisena pelkästään
sen takia, että ilmoittaja sitä vaatii. Se seikka, että vaatimus ei sido tätä viranomaista, ilmenee Ranskan hallituksen mukaan
kyseessä olevien kansallisten säännösten sanamuodosta, esimerkiksi siitä, että luokiteltuja laitoksia koskevassa lainsäädännössä
käytetään konditionaalia, tai siitä, että opetus- ja tutkimuslaitoksia koskevaan lainsäädäntöön on lisätty täsmennys
hakijan mukaan. Ranskan hallituksen mukaan on siis tarpeetonta täsmentää, että toimivaltainen viranomainen päättää, mitä tietoja tosiasiallisesti
pidetään luottamuksellisina, koska se käy riittävällä tavalla ilmi siitä seikasta, että ilmoittajan oikeus rajoittuu niiden
tietojen osoittamiseen, joiden osalta ilmoittaja katsoo, että niiden on pysyttävä luottamuksellisina.
Samasta syystä Ranskan hallitus katsoo, ettei ole tarpeellista täsmentää, että nämä luottamuksellista käsittelyä koskevat
hakemukset on perusteltava. Koska luottamuksellista käsittelyä koskevan hakemuksen hyväksymiseksi ei ole riittävää, että hakemus
esitetään, on tarpeellista, että ilmoittaja esittää perustelun, jotta hakemus voitaisiin hyväksyä. Ranskan hallitus katsoo,
että koska luottamuksellisuus on poikkeus, on selvää, että luottamuksellisuutta koskeva hakemus on perusteltava.
Yhteisöjen tuomioistuimen arviointi asiasta
Kun kysymys on direktiivin saattamisesta osaksi jäsenvaltion oikeusjärjestystä, vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan on välttämätöntä,
että kansallisessa oikeudessa taataan se, että direktiiviä kokonaisuudessaan sovelletaan tosiasiallisesti, että asianomaisesta
laista johtuva oikeudellinen tilanne on riittävän täsmällinen ja selvä ja että oikeudensaajat ovat tietoisia kaikista oikeuksistaan
ja velvollisuuksistaan (ks. asia C-365/93, komissio v. Kreikka, tuomio 23.3.1995, Kok. 1995, s. I-499, 9 kohta ja asia C-97/01,
komissio v. Luxemburg, tuomio 12.6.2003, 32 kohta, ei vielä julkaistu oikeustapauskokoelmassa).
Tältä osin on todettava, ettei asetuksen nro 77-1133  2 §:ssä, kun on kyse luokitelluista laitoksista, joilla on oltava lupa,
eikä sen 27 §:ssä, kun on kyse luokitelluista laitoksista, joista on tehtävä ilmoitus, eikä asetuksen nro 93-773  2 §:n toisen
alakohdan viimeisessä virkkeessä, kun on kyse opetus- ja tutkimuslaitoksista, täsmennetä selkeästi ja yksiselitteisesti, että
hakijan on esitettävä todennettavat perustelut, kuten direktiivin 19 artiklan 2 kohdan toisessa virkkeessä edellytetään.
Tältä osin ei voida väittää, että luottamuksellisuutta koskeva vaatimus on perusteltava, koska luottamuksellisuus on poikkeus.
Vaikka onkin totta, että yleisten valtiosääntöoikeudellisten tai hallinto-oikeudellisten periaatteiden olemassaolo voi tehdä
tarpeettomaksi direktiivistä johtuvien sääntöjen täytäntöönpanon toteuttamisen erityisin lainsäädäntötoimin tai asetuksin,
on kuitenkin siten, että sellainen periaate, johon Ranskan hallitus on tässä tapauksessa vedonnut, ei takaa sitä, että direktiivin
19 artiklan 2 kohdan toinen virke on kokonaisuudessaan riittävän selkeästi ja täsmällisesti täytäntöönpantu. Ilmoittajalla
on oltava mahdollisuus päätellä kansallisen lainsäädännön sanamuodosta, mitä vaatimuksia luottamukselliselle käsittelylle
asetetaan, mukaan lukien todennettavia perusteluita koskeva vaatimus.
Siltä osin kuin on kyse väitteestä, joka koskee direktiivin 19 artiklan 3 kohdasta johtuvaa velvollisuutta, jonka mukaan ilmoittajaa
on kuultava, Ranskan hallitus ei ole esittänyt perusteluita, joilla se pyrkisi osoittamaan tämän väitteen vääräksi.
Siltä osin kuin on kyse samassa säännöksessä säädetystä velvollisuudesta ilmoittaa ilmoittajalle toimivaltaisen viranomaisen
tekemästä päätöksestä, joka koskee tietoja, joiden on pysyttävä luottamuksellisina, kyseinen hallitus ei ole vedonnut yhteenkään
Ranskan hallinto-oikeuden tekstiin, jossa hallinnolle nimenomaisesti asetetaan velvollisuus ilmoittaa tällaisesta päätöksestä.
Näin ollen kannetta on pidettävä perusteltuna siltä osin kuin se koskee direktiivin 9 artiklan 2 ja 3 kohtaa.
Väite, joka koskee direktiivin 19 artiklan 4 kohtaa
Asianosaisten lausumat
Komission mukaan yhdenkään Ranskan oikeuden säännöksen perusteella ei voida päätellä, että direktiivin 19 artiklan 4 kohta
on saatettu asianmukaisesti osaksi kansallista oikeusjärjestystä.
Siltä osin kuin on kyse luokitelluista laitoksista, joilla on oltava lupa, Ranskan hallitus väittää, että kaikki direktiivin
19 artiklan 4 kohdassa luetellut tiedot on oltava lupahakemuksessa siten, että ne annetaan yleisön tiedoksi julkisen tutkimuksen
kautta ja että ne eivät siis missään tapauksessa voi pysyä luottamuksellisina.
Siltä osin kuin on kyse opetus- ja tutkimuslaitoksista, joissa käsitellään ryhmän II luokkien 3 ja 4 GMMO:ja niiden on asetuksen
nro 93-773  7 §:n I osan mukaan laitettava yleisön saataville tietoa-antavia asiakirjoja, jotka käsittävät
kaikki tarpeelliset tiedot niiden geneettisesti muunneltujen organismien luokittelusta, joita voidaan käyttää laitoksessa ja
lausunnon, jonka geenitekniikan lautakunta on antanut lupahakemuksesta, millä täytäntöönpantaisiin velvollisuus valvoa sitä, että suunniteltujen tutkimusten ennakoitavissa olevien vaikutusten
arviointi ei voi olla luottamuksellinen.
Ranskan hallitus ei sulje pois sitä, että Ranskan lainsäädäntöä on tarpeellista mukauttaa jonkin verran direktiivin 19 artiklan
4 kohdan täyden vaikutuksen varmistamiseksi siltä osin kuin on kyse luokitelluista laitoksista, joista on tehtävä ilmoitus
tai opetus- ja tutkimuslaitoksista, joiden eristämisen taso on ryhmän I luokka 1 tai ryhmän II luokka 2.
Yhteisöjen tuomioistuimen arviointi asiasta
Tältä osin riittää, kun todetaan, että Ranskan hallitus on myöntänyt, että kun on kyse luokitelluista laitoksista, joista
on tehtävä ilmoitus ja tietyistä opetus- ja tutkimuslaitoksista, Ranskan lainsäädäntöä on mukautettava direktiivin 19 artiklan
4 kohdan täyden vaikutuksen varmistamiseksi. Tämän säännöksen täytäntöönpanoa on siis pidettävä puutteellisena.
Näin ollen kannetta on pidettävä perusteltuna siltä osin kuin se koskee direktiivin 19 artiklan 4 kohtaa.
Väite, joka koskee direktiivin niiden säännösten täytäntöönpanon laiminlyöntiä, jotka koskevat tiettyä puolustusministeriön
alaan kuuluvaa käyttöä suljetuissa oloissa
Ranskan hallitus myöntää vastineessaan, että tiettyihin puolustusministeriölle kuuluviin laitoksiin ei sovelleta yhtäkään
direktiivin täytäntöönpanotoimea.
On siis todettava, että kannetta on pidettävä perusteltuna siltä osin kuin se koskee direktiivin täytäntöönpanoa tiettyä puolustusministeriön
alaan kuuluvaa, suljetuissa oloissa tapahtuvaa käyttöä varten.
Kaiken edellä todetun perusteella on todettava, että Ranskan tasavalta ei ole noudattanut direktiivin mukaisia velvoitteitaan,
koska se ei ole saattanut direktiivin 14 artiklan a kohtaa ja b kohdan ensimmäisen alakohdan kolmatta virkettä ja 19 artiklan
2─4 kohtaa asianmukaisesti eikä kokonaan osaksi kansallista oikeusjärjestystä ja koska se ei ole saattanut osaksi kansallista
oikeusjärjestystä tämän direktiivin säännöksiä, jotka koskevat tiettyä puolustusministeriön alaan kuuluvaa käyttöä suljetuissa
oloissa.
Oikeudenkäyntikulut
Yhteisöjen tuomioistuimen työjärjestyksen 69 artiklan 2 kohdan mukaan asianosainen, joka häviää asian, velvoitetaan korvaamaan
oikeudenkäyntikulut, jos vastapuoli on sitä vaatinut. Saman työjärjestyksen 69 artiklan 3 kohdassa määrätään kuitenkin, että
jos asiassa osa vaatimuksista ratkaistaan toisen asianosaisen ja osa toisen asianosaisen hyväksi, yhteisöjen tuomioistuin
voi määrätä oikeudenkäyntikulut jaettaviksi asianosaisten kesken tai määrätä, että kukin vastaa omista kuluistaan. Koska käsiteltävänä
olevassa asiassa kumpikin asianosainen on hävinnyt asian osittain, on syytä määrätä, että kumpikin vastaa omista oikeudenkäyntikuluistaan.
Näillä perusteilla
YHTEISÖJEN TUOMIOISTUIN (kuudes jaosto)
on antanut seuraavan tuomiolauselman:
1)
Ranskan tasavalta ei ole noudattanut geneettisesti muunnettujen mikro-organismien käytöstä suljetuissa oloissa 23 päivänä
huhtikuuta 1990 annetun neuvoston direktiivin 90/219/ETY, sellaisena kuin se on muutettuna direktiivin 90/219/ETY mukauttamisesta
tekniikan kehitykseen 7 päivänä marraskuuta 1994 annetulla komission direktiivillä 94/51/EY, mukaisia velvoitteitaan, koska
se ei ole saattanut tämän direktiivin 14 artiklan a kohtaa ja b kohdan ensimmäisen alakohdan kolmatta virkettä ja 19 artiklan
2─4 kohtaa asianmukaisesti eikä kokonaan osaksi kansallista oikeusjärjestystä ja koska se ei ole saattanut osaksi kansallista
oikeusjärjestystä tämän direktiivin säännöksiä, jotka koskevat tiettyä puolustusministeriön alaan kuuluvaa käyttöä suljetuissa
oloissa.
2)
Kanne hylätään muilta osin.
3)
Asianosaiset vastaavat omista oikeudenkäyntikuluistaan.
Skouris
Gulmann
Puissochet
Macken
Colneric
Julistettiin Luxemburgissa 27 päivänä marraskuuta 2003.
R. Grass
V. Skouris
kirjaaja
presidentti
–
Oikeudenkäyntikieli: ranska.