CELEX: 62002CJ0224
Unionsmedborgarskap
Artikel 18 EG
Rätt att fritt röra sig och uppehålla sig i medlemsstaterna
Utmätning av pension
Förfarande

Högsta domstolen har, genom beslut av den 14 juni 2002 som inkom till domstolen den 17 juni samma år, i enlighet med artikel
234 EG ställt en fråga om tolkningen av artikel 18 EG.
Frågan har uppkommit i en tvist mellan Heikki Antero Pusa och Osuuspankkien Keskinäinen Vakuutusyhtiö (ömsesidigt försäkringsbolag
för kooperativa banker) angående fastställelse av det belopp som får mätas ut till förmån för den senare av den pension som
Heikki Antero Pusa uppbär i Finland.
Tillämpliga bestämmelser
De gemenskapsrättsliga bestämmelserna
I artikel 18.1 EG föreskrivs följande:
”Varje unionsmedborgare skall ha rätt att fritt röra sig och uppehålla sig inom medlemsstaternas territorier, om inte annat
följer av de begränsningar och villkor som föreskrivs i detta fördrag och i bestämmelserna om genomförande av fördraget.”
I artikel 12.1 EG föreskrivs följande:
”Inom detta fördrags tillämpningsområde och utan att det påverkar tillämpningen av någon särskild bestämmelse i fördraget,
skall all diskriminering på grund av nationalitet vara förbjuden.”
Den nationella lagstiftningen
Enligt den finska utsökningslagen kan en gäldenärs tillgångar, inklusive lön och pension som gäldenären regelbundet erhåller,
utmätas för att uppfylla hans betalningsskyldighet.
I utsökningslagen föreskrivs emellertid att en del av lönen skall undantas från utmätning. Det belopp som utgör denna icke-utmätningsbara
del varierar, eftersom det beror på den berörda personens totala inkomst.
I 4 kap. 6 § 3 mom. utsökningslagen föreskrivs följande:
”Då utmätning verkställes av lön som utbetalas med vissa bestämda mellantider, skall likväl alltid från utmätning undantagas
så mycket som gäldenären, i enlighet med vad i förordning bestämmes, fram till nästa löneutbetalningsdag anses behöva till
underhåll av sig själv och sin make samt egna och makens barn och adoptivbarn, om dessa försörjas av honom [nedan kallat förbehållsbelopp].”
Enligt 4 kap. 6 b § andra stycket skall den del av lönen som skall undantas från utmätning ”beräknas på det belopp som återstår,
då lagstadgad innehållning för förskottsuppbörd av skatt blivit verkställd”.
I 4 kap. 6 a § 1 mom. föreskrivs följande:
”Är gäldenärs betalningsförmåga till följd av sjukdom, arbetslöshet eller annan särskild orsak väsentligt nedsatt, får den
del av lönen som skall undantagas från utmätning, tills vidare eller beträffande lönebelopp under viss tid, bestämmas till
större belopp än vad enligt stadgandena i 6 § skall undantagas vid utmätning. Angående grunden för sådant förordnande skall
anteckning göras i utmätningsprotokollet eller i det protokoll som upprättas vid för utfärdande av sådant förordnande anställd
särskild förrättning. …”
I 4 kap. 7 § utsökningslagen föreskrivs att bestämmelserna rörande lön även skall tillämpas på pension.
För övrigt undertecknades den 15 november 1967 mellan Konungariket Spanien och Republiken Finland ett avtal som hade till
syfte att undvika dubbelbeskattning av inkomst och förmögenhet (nedan kallat dubbelbeskattningsavtalet). I artikel 18 i detta
avtal föreskrivs följande:
”… pensioner och andra förmåner grundade på tidigare anställning [är] endast skattepliktiga i den konventionsstat där förmånstagaren
är bosatt”.
Tvisten vid den nationella domstolen och tolkningsfrågan
Heikki Antero Pusa är finsk medborgare. När han pensionerades lämnade han sitt ursprungsland och flyttade till Spanien. I
Finland uppbär han en invaliditetspension vilken utbetalas till honom via ett bankkonto som har öppnats i den medlemsstaten.
Genom beslut av den 27 oktober 2000 godkände den tjänsteman som var ansvarig för utsökningar vid Riihimäki häradsrätt (Finland)
att utmätning skulle ske av Heikki Antero Pusas pension för att säkerställa återbetalning av en skuld som den senare ådragit
sig i förhållande till Osuuspankkien Keskinäinen Vakuutusyhtiö.
Eftersom Heikki Antero Pusa i enlighet med bestämmelserna i dubbelbeskattningsavtalet är skyldig att skatta för sin inkomst
i Spanien, och ingen källskatt alltså innehålls i Finland för hans räkning, beräknades den utmätningsbara delen av hans pension
på pensionens bruttobelopp. I enlighet med bestämmelserna i utsökningslagen förelades det organ som skulle betala ut pensionen
att, för återbetalning till Heikki Antero Pusas borgenär, innehålla ett belopp som uppgick till en tredjedel av nettobeloppet
av den pension som den senare hade tillerkänts, eller, om detta nettobelopp inte översteg 5 238 FIM per månad, tre fjärdedelar
av det belopp som motsvarade mellanskillnaden mellan nettobeloppet och förbehållsbeloppet, vilket uppgick till 97 FIM per
dag.
Heikki Antero Pusa väckte talan mot detta beslut. Högsta domstolen konstaterade att om den skatt på 19 procent som Heikki
Antero Pusa i efterskott måste betala i Spanien inte beaktas vid beräkningen av hur stor del av hans pension som kan mätas
ut får Heikki Antero Pusa en lägre månadsinkomst än vad han skulle ha fått om han fortfarande hade bott i Finland, och frågade
sig huruvida en sådan situation är förenlig med den fria rörligheten och rätten att uppehålla sig inom medlemsstaternas territorium
som unionsmedborgarna garanteras enligt EG-fördraget. Högsta domstolen beslutade att vilandeförklara målet och ställa följande
tolkningsfråga till domstolen:
”Utgör artikel 18 EG eller någon annan gemenskapsrättslig bestämmelse hinder för nationell lagstiftning enligt vilken, vid
utmätning för att verkställa en dom avseende en penningskuld, den utmätningsbara delen av en pension som regelbundet utbetalas
till gäldenären fastställs genom att avdrag från pensionen görs för den källskatt som skall erläggas i den berörda medlemsstaten,
medan avdrag inte görs för den skatt som en gäldenär som bor i en annan medlemsstat är skyldig att erlägga i sin hemviststat,
vilket medför att den utmätningsbara delen i det senare fallet är större, eftersom den beräknas på grundval av bruttopensionen
och inte på grundval av nettopensionen?”
Tolkningsfrågan
Det framgår av rättspraxis att ställningen som unionsmedborgare är avsedd att vara den grundläggande ställningen för medlemsstaternas
medborgare så att de medborgare som befinner sig i samma ställning skall kunna få samma behandling i rättsligt hänseende,
oberoende av deras nationalitet och med förbehåll för de uttryckliga undantag som föreskrivs i det avseendet (se, bland annat,
dom av den 20 september 2001 i mål C‑184/99, Grzelczyk, REG 2001, s. I‑6193, punkt 31, av den 11 juli 2002 i mål C‑224/98,
D’Hoop, REG 2002, s. I‑6191, punkt 28, och av den 2 oktober 2003 i mål C‑148/02, Garcia Avello, REG 2003, s. I‑0000, punkterna 22
och 23).
Bland de situationer som faller inom gemenskapsrättens tillämpningsområde återfinns de som rör utövandet av de grundläggande
friheter som följer av fördraget, särskilt de som rör rätten att fritt röra sig och uppehålla sig inom medlemsstaternas territorier
i enlighet med artikel 18 EG (se, bland annat, domarna i de ovannämnda målen Grzelczyk, punkt 33, D’Hoop, punkt 29, och Garcia
Avello, punkt 24).
Eftersom en unionsmedborgare har rätt att i samtliga medlemsstater få samma behandling i rättsligt hänseende som de medborgare
i dessa medlemsstater som befinner sig i motsvarande situation, är det oförenligt med rätten till fri rörlighet när en person
i den medlemsstat där han är medborgare behandlas på ett mindre förmånligt sätt än vad som skulle ha varit fallet om han inte
hade använt sig av de rättigheter i fråga om fri rörlighet som han har enligt fördraget (domen i det ovannämnda målet D’Hoop,
punkt 30).
Dessa rättigheter kan nämligen inte få full verkan om en medborgare i en medlemsstat kan avskräckas från att utöva dem på
grund av att det uppställs hinder för hans vistelse i en annan medlemsstat i form av regler i hans ursprungsstat som medför
nackdelar för honom på grund av att han har utövat dessa rättigheter (se, analogt,  domen i det ovannämnda målet D’Hoop, punkt 31).
Nationella bestämmelser som innebär att vissa av landets egna medborgare missgynnas endast på grund av att de har utövat sin
rätt att fritt röra sig och uppehålla sig i en annan medlemsstat medför en skillnad i behandling som strider mot de principer
som ligger till grund för ställningen som unionsmedborgare, det vill säga principen om rätt till samma behandling i rättsligt
hänseende vid utövande av rätten till fri rörlighet (domen i det ovannämnda målet D’Hoop, punkterna 34 och 35). Sådana bestämmelser
kan endast vara motiverade om de är grundade på objektiva hänsyn som är oberoende av de berörda personernas nationalitet och
som står i proportion till det legitima syfte som eftersträvas med de nationella bestämmelserna (domen i det ovannämnda målet
D’Hoop, punkt 36).
Följaktligen skall det fastställas huruvida det genom utsökningslagen, i en sådan situation som den som är i fråga i målet
vid den nationella domstolen, införs en skillnad i behandling mellan de finska medborgare som fortsätter att bo i Finland
och de som har flyttat till Spanien till nackdel för de senare, enbart på grund av att de har utövat sin rätt till fri rörlighet,
och, om så är fallet, en sådan skillnad i behandling skulle kunna vara motiverad med hänsyn till de kriterier som har angivits
i punkt 20 i denna dom.
För att svara på denna fråga preciserar domstolen inledningsvis att även om, såsom den finska regeringen har understrukit,
utsökning för återbetalning av skulder generellt sett är ett rättsområde som faller under medlemsstaternas behörighet, måste
medlemsstaterna vid utövandet av denna behörighet beakta gemenskapsrätten, och särskilt fördragets bestämmelser om rätten
att fritt röra sig och uppehålla sig inom medlemsstaternas territorier i enlighet med artikel 18 EG (se, analogt, dom av den 23 november 2000
i mål C‑135/99, Elsen, REG 2000, s. I‑10409, punkt 33, och domen i det ovannämnda målet Garcia Avello, punkt 25).
Såsom den nationella domstolen har understrukit, står det i det aktuella fallet klart att det i utsökningslagen uttryckligen
stadgas, att den källskatt som betalas i Finland skall dras av vid beräkningen av den utmätningsbara delen av en pension som
regelbundet utbetalas i Finland, men inte den skatt som en person som uppbär en sådan pension är skyldig att i efterskott
erlägga på pensionen i sin hemviststat.
I detta hänseende skall det för det första påpekas att den omständigheten, att det i utsökningslagen inte föreskrivs att en
skatt som skall erläggas i efterskott för en pension som regelbundet utbetalas skall dras av vid beräkningen av pensionens
utmätningsbara del, inte i sig innebär en skillnad i behandling som strider mot gemenskapsrätten.
Såsom det framgår av beslutet om hänskjutande och av det skriftliga yttrande som den finska regeringen har ingivit till domstolen,
syftar nämligen utsökningslagen, enligt vilken pensioner som utbetalas regelbundet kan utmätas, men bara till viss del, både
till att möjliggöra för borgenärerna att utöva sin rätt att återfå de belopp som de har utestående och till att säkerställa
att utmätningen inte fråntar gäldenären en minimiinkomst och, i förekommande fall, det existensminimum som utgörs av förbehållsbeloppet.
Såsom den finska regeringen har gjort gällande förefaller ett sådant syfte, att möjliggöra för gäldenären att undanta en begränsad
del av sina månatliga inkomster från sina borgenärers rätt till betalning i den mån det är avsett att garantera honom en minimiinkomst,
motivera att den utmätningsbara delen av en pension endast beräknas på det belopp som faktiskt utbetalas till den berörda
personen om utmätning inte sker, det vill säga genom att från detta belopp utesluta det som har innehållits som källskatt.
Av samma skäl kan den finska lagstiftaren i princip inte kritiseras för att i utsökningslagen inte ha föreskrivit att en skatteskuld,
som ännu inte har förfallit till betalning och som alltså för tillfället inte utgör något hinder för den berörda gäldenären
att utnyttja den minimiinkomst som sagda lag syftar till att garantera honom, skall beaktas i förväg.
Om så inte var fallet skulle det, såsom den finska regeringen korrekt har gjort gällande, vara till men för borgenärernas
rättigheter, vilka även de är föremål för det skydd som legitimt eftersträvas genom utsökningslagen.
För det andra måste det däremot konstateras att det inte är möjligt, utan att åsidosätta gemenskapsrätten, att i utsökningslagen
helt utesluta möjligheten att beakta skatt som skall erläggas i hemviststaten, när en sådan skatt faktiskt har blivit verkställbar
och således i motsvarande mån påverkar nivån på de tillgångar som gäldenären förfogar över och särskilt hans förmåga att finansiera
sina grundläggande behov.
I detta hänseende erinrar domstolen om att, såsom den nationella domstolen har konstaterat, för det fall sagda skatt inte
beaktas beträffande Heikki Antero Pusa, som bor i Spanien och som i enlighet med dubbelbeskattningsavtalet skall erlägga skatt
på sin pension där, kommer han, avseende det aktuella inkomståret, efter utmätning och uppbörd av skatt på hans pension, att
förfoga över ett lägre belopp än han skulle ha förfogat över om han fortfarande hade varit bosatt i Finland.
Av denna sista omständighet följer att om utsökningslagen skall tolkas så att det inte på något sätt är möjligt att beakta
den skatt som Heikki Antero Pusa alltså har erlagt i Spanien, medför den skillnad i behandling som således föreligger med
säkerhet och oundvikligen en nackdel för den senare på grund av att han har utövat sin rätt att fritt röra sig och uppehålla
sig i medlemsstaterna, såsom han har rätt till i enlighet med artikel 18 EG.
Genom att flytta till Spanien, förlorar nämligen den berörda personen automatiskt, enligt utsökningslagen, vilken han fortfarande
omfattas av för det fall hans pension utmäts i Finland, och med beaktande av dubbelbeskattningsavtalet, den fördel som det
innebär för honom att den skatt som han erlägger på denna pension beaktas vid beräkningen av den del av pensionen som kan
utmätas. Orsaken till detta är att det villkor som uppställs i nämnda lag för att tillåta att skatten beaktas är att det skall
vara fråga om en källskatt, vilket beträffande den berörda personen innebär ett krav just på att han inte ändrar sitt hemvist
till Spanien (se, analogt, domen i det ovannämnda målet Elsen, punkt 34).
Vidare saknas grund för den skillnad i behandling som följer av ett sådant uteslutande.
Att helt utesluta att den skatt som skall betalas i hemviststaten när denna har blivit verkställbar och i motsvarande omfattning
påverkar den faktiska nivån på de tillgångar som gäldenären förfogar över, och, särskilt, hans förmåga att finansiera sina
grundläggande behov, kan nämligen inte grundas på de legitima syften som eftersträvas genom utsökningslagen, såsom de angivits
i punkt 25 i förevarande dom. Ett sådant uteslutande står nämligen i sig i strid med syftet att säkerställa att gäldenären
förfogar över en minimiinkomst, eller rent av det existensminimum som förbehållsbeloppet utgör.
Av vad som ovan har anförts följer att gemenskapsrätten i princip utgör hinder för en medlemsstats lagstiftning enligt vilken
den utmätningsbara delen av en pension som regelbundet utbetalas i denna medlemsstat till en gäldenär fastställs genom att
avdrag från pensionen görs för den källskatt på inkomst som innehålls i sagda medlemsstat, medan den skatt som en person som
uppbär en sådan pension i efterskott är skyldig att erlägga i sin hemviststat inte alls beaktas vid beräkningen av den utmätningsbara
delen av denna pension. Följden av denna skillnad i behandling är nämligen att den årsinkomst efter skatt som gäldenären faktiskt
kan förfoga fritt över är mindre i det andra fallet.
För det tredje skall det emellertid påpekas att den finska regeringen i sina yttranden till domstolen har gjort gällande att
utsökningslagen och särskilt 4 kap. 6 a § 1 mom. i praktiken tolkas så att det är möjligt att, inom ramen för den bedömning
av gäldenärens betalningsförmåga som görs i varje enskilt fall, beakta en skatt som skall erläggas i en annan medlemsstat,
om denna gäldenär inger en deklaration som stöds av bevisning om det faktiska beloppet på sagda skatt, samt upplyser om de
andra omständigheter som påverkar hans betalningsförmåga. Enligt denna regering har en sådan gäldenär enligt sagda lag även
möjlighet att efter ett år åtnjuta perioder under vilka utmätningen kan avbrytas helt eller delvis, för att hänsyn skall tas
till den skatt som faktiskt har betalats i en annan medlemsstat. Enligt den finska regeringen har dock Heikki Antero Pusa
inte utnyttjat de möjligheter som ges i utsökningslagen.
I detta hänseende erinrar domstolen om att det inte ankommer på den att uttala sig om tolkningen av bestämmelser i nationell
lagstiftning och att det inom ramen för kompetensfördelningen mellan gemenskapsdomstolarna och de nationella domstolarna i
princip åligger den att beakta det faktiska och rättsliga sammanhang i vilket den nationella domstolens fråga ställts, såsom
det framställts i beslutet att begära förhandsavgörande (dom av den 25 oktober 2001 i mål C‑475/99, Ambulanz Glöckner, REG 2001,
s. I‑8089, punkt 10).
Härav följer att det ankommer enbart på den nationella domstolen att kontrollera huruvida den tolkning av utsökningslagen
som den finska regeringen har gjort gällande vid domstolen är korrekt.
Eftersom det i beslutet om hänskjutande emellertid i förevarande fall hänvisas till utsökningslagen, särskilt 4 kap. 6 a §
1 mom. och sagda beslut inte innehåller några omständigheter som motsäger den tolkning som har gjorts gällande av den finska
regeringen, skall domstolen emellertid undersöka huruvida artikel 18 EG utgör hinder för en nationell lagstiftning som tolkas
på detta sätt.
Domstolen erinrar i detta hänseende för det första, såsom det framgår av punkterna 24–28 i förevarande dom, om att de legitima
syften som eftersträvas genom utsökningslagen motiverar att det i sagda lagstiftning föreskrivs att den skatt som skall erläggas
för en pension i gäldenärens hemviststat endast skall beaktas vid beräkningen av de utmätningsbara delarna av den pensionen,
om det exakta beloppet på denna skatt är känt och om det visas att detta belopp faktiskt har erlagts eller skall erläggas
inom en bestämd tidsfrist.
När dessa villkor är uppfyllda krävs emellertid enligt gemenskapsrätten, såsom generaladvokaten har påpekat i punkt 30 i sitt
förslag till avgörande, att förfarandet för att beakta sagda skatt enligt den nationella lagstiftningen är sådant att en gäldenär
som är bosatt i Spanien ges möjlighet att på årlig basis erhålla en justering av den del av hans pension som kan utmätas i
samma omfattning som om en sådan skatt hade innehållits som källskatt i Finland.
Vidare är ett krav på att gäldenären skall visa att han i sin hemviststat har erlagt, eller inom en viss tidsfrist måste erlägga,
ett exakt belopp som skatt på pensionen inte oproportionellt i förhållande till det legitima syftet att säkerställa att skatten
beaktas vid beräkningen av om denna pension delvis eller helt inte kan utmätas först när skatten faktiskt måste erläggas eller
har erlagts.
Domstolen konstaterar nämligen, såsom den finska regeringen korrekt har gjort gällande och som generaladvokaten har påpekat
i punkterna 30 och 31 i sitt förslag till avgörande, att det är gäldenären som i princip är den som har den största möjligheten
att på ett såväl snabbt som tillförlitligt sätt inge sådan bevisning.
Det skall emellertid preciseras att så är fallet endast i den utsträckning de nationella reglerna om bevisning inte i praktiken
gör det omöjligt eller orimligt svårt att utöva rätten att få skatten i fråga beaktad på ett lämpligt sätt (se, analogt, dom
av den 10 april 2003 i mål C-276/01, Steffensen, REG 2003, s. I‑3735, punkt 80).
Slutligen skall det tilläggas att det i utsökningslagen uttryckligen föreskrivs att den utmätningsbara delen av pensionen
skall beräknas på grundval av nettopensionen, det vill säga efter det att den källskatt som förmånstagaren är skyldig att
erlägga i Finland har innehållits. Möjligheten för gäldenären att få den skatt som han är skyldig att erlägga i Spanien beaktad,
genom en justering av den utmätningsbara delen av hans pension, kan därför inte, såsom kommissionen korrekt har påpekat, vara
beroende av en skönsmässig bedömning av den myndighet som är behörig att fatta beslut om utmätning. Såsom generaladvokaten
har påpekat i punkt 32 sitt förslag till avgörande måste tvärtom denna rättighet tydligt framgå av den nationella lagstiftningen
i fråga.
I detta hänseende kan det påpekas att den finska regeringen under förhandlingen närmare har angivit att utsökningslagen är
under omarbetning och att den reviderade versionen av lagen kommer att innehålla en uttrycklig bestämmelse enligt vilken de
skatter som erläggs av en skattskyldig efter det att en del av hans inkomster har utmätts skall beaktas.
Det ankommer på den nationella domstolen att kontrollera huruvida utsökningslagen innehåller bestämmelser som uppfyller de
olika villkor som har angivits i punkterna 40–45 i denna dom.
Med hänsyn till samtliga ovanstående skäl skall tolkningsfrågan besvaras på följande sätt:
–
Gemenskapsrätten utgör i princip hinder för en medlemsstats lagstiftning enligt vilken den utmätningsbara delen av en pension
som regelbundet utbetalas i denna medlemsstat till en gäldenär fastställs genom att avdrag från pensionen görs för den källskatt
på inkomst som innehålls i sagda medlemsstat, medan den skatt som en person som uppbär en sådan pension i efterskott är skyldig
att erlägga i sin hemviststat inte alls beaktas vid beräkningen av den utmätningsbara delen av denna pension.
–
Gemenskapsrätten utgör däremot inte hinder för en sådan nationell lagstiftning om det i denna föreskrivs att en sådan skatt
skall beaktas, även om det för att skatten skall beaktas krävs att gäldenären visar att han faktiskt i hemviststaten har erlagt,
eller är skyldig att inom en bestämd tidsfrist erlägga, ett exakt belopp som avser inkomstskatt. Så är emellertid endast fallet,
för det första om det tydligt framgår av sagda lagstiftning att den berörda gäldenären har rätt att få skatten beaktad, för
det andra om förfarandet för att beakta denna skatt är sådant att den berörda personens rätt att på en årlig basis erhålla
en justering av den utmätningsbara delen av sin pension i samma omfattning som om en sådan skatt hade innehållits som källskatt
i den medlemsstat som har utfärdat lagstiftningen säkerställs och, för det tredje, om sagda förfarande inte gör det omöjligt
eller orimligt svårt att utöva denna rätt.
Rättegångskostnader
De kostnader som har förorsakats den finska regeringen, den italienska regeringen och kommissionen, vilka har inkommit med
yttranden till domstolen, är inte ersättningsgilla. Eftersom förfarandet i förhållande till parterna i målet vid den nationella
domstolen utgör ett led i beredningen av samma mål, ankommer det på den nationella domstolen att besluta om rättegångskostnaderna.
På dessa grunder beslutar
DOMSTOLEN (femte avdelningen)
– angående den fråga som genom beslut av den 14 juni 2002 har ställts av högsta domstolen – följande dom:
1)
Gemenskapsrätten utgör i princip hinder för en medlemsstats lagstiftning enligt vilken den utmätningsbara delen av en pension
som regelbundet utbetalas i denna medlemsstat till en gäldenär fastställs genom att avdrag från pensionen görs för den källskatt
på inkomst som innehålls i sagda medlemsstat, medan den skatt som en person som uppbär en sådan pension i efterskott är skyldig
att erlägga i sin hemviststat inte alls beaktas vid beräkningen av den utmätningsbara delen av denna pension.
2)
Gemenskapsrätten utgör däremot inte hinder för en sådan nationell lagstiftning om det i denna föreskrivs att en sådan skatt
skall beaktas, även om det för att skatten skall beaktas krävs att gäldenären visar att han faktiskt i hemviststaten har erlagt,
eller är skyldig att inom en bestämd tidsfrist erlägga, ett exakt belopp som avser inkomstskatt. Så är emellertid endast fallet,
för det första om det tydligt framgår av sagda lagstiftning att den berörda gäldenären har rätt att få skatten beaktad, för
det andra om förfarandet för att beakta denna skatt är sådant att den berörda personens rätt att på en årlig basis erhålla
en justering av den utmätningsbara delen av sin pension i samma omfattning som om en sådan skatt hade innehållits som källskatt
i den medlemsstat som har utfärdat lagstiftningen säkerställs och, för det tredje, om sagda förfarande inte gör det omöjligt
eller orimligt svårt att utöva denna rätt.
Jann
Timmermans
Rosas
La Pergola
von Bahr
Avkunnad vid offentligt sammanträde i Luxemburg den  29 april 2004.
R. Grass
V. Skouris
Justitiesekreterare
Ordförande
–
Rättegångsspråk:finska.