CELEX: 62004CJ0229
Ochrana spotrebiteľov
Zmluvy uzatvárané mimo prevádzkových priestorov
Zmluva o pôžičke spojená s nadobudnutím nehnuteľnosti uzavretá za okolností podomového predaja
Právo odstúpenia

1       Návrh na začatie prejudiciálneho konania sa týka výkladu smernice Rady 85/577/EHS z 20. decembra 1985 na ochranu spotrebiteľa
pri zmluvách uzatváraných mimo prevádzkových priestorov (Ú. v. ES L 372, s. 31; Mim. vyd. 15/001, s. 262, ďalej len „smernica“),
predovšetkým jej článkov 1, 2 a 5 ods. 2.
2       Tento návrh bol podaný v rámci troch sporov medzi Crailsheimer Volksbank eG (ďalej len „Banka“) na jednej strane a po prvé
K. Conrads, po druhé manželmi F. Schulzke a P. Schulzke-Losche a po tretie J. Nitschke na strane druhej (ďalej spoločne len
„dlžníci“), ktorých predmetom je odstúpenie na základe vnútroštátneho práva uplatniteľného v oblasti podomového predaja od
úverových zmlúv, ktoré uzavreli dlžníci s Bankou s cieľom financovať nadobudnutie nehnuteľného majetku.

Právny rámec

Právna úprava Spoločenstva
3       Cieľom smernice je zabezpečiť spotrebiteľom v členských štátoch minimálnu ochranu v oblasti podomového predaja, aby boli chránení
pred rizikom vyplývajúcom z okolností typických pre uzatváranie zmluvy mimo prevádzkových priestorov predajcu. Štvrté a piate
odôvodnenie smernice uvádzajú:
„… je špeciálnou charakteristikou zmlúv uzatváraných mimo prevádzkových priestorov predajcu, že spravidla je to predajca,
ktorý začína zmluvné vyjednávanie, na ktoré je spotrebiteľ nepripravený, alebo ktoré neočakáva;… je často neschopný porovnať
kvalitu a cenu ponuky s inými ponukami,…
keďže by sa malo spotrebiteľovi umožniť [priznať –
neoficiálny preklad
] právo zrušiť [vypovedať –
neoficiálny preklad
] zmluvu v dobe najmenej 7 dní, aby mu bolo umožnené určiť záväzky vyplývajúce so zmluvy.“
4       Článok 1 ods. 1 smernice stanovuje:
„Táto smernica sa vzťahuje na zmluvy, pri ktorých predajca poskytuje spotrebiteľovi tovar alebo služby, ktoré sú zahrnuté
[uzavreté –
neoficiálny preklad
]:
…
–      počas návštevy predajcu
i)      v spotrebiteľovom dome alebo v dome iného spotrebiteľa;
…
pokiaľ sa návšteva nekoná výslovne na požiadanie spotrebiteľa.“
5       Článok 2 smernice upresňuje:
„Na účely tejto smernice:
…
‚predajca‘ znamená fyzickú alebo právnickú osobu, ktorá pri transakcii prichádzajúcej do úvahy [pri predmetnej transakcii
–
neoficiálny preklad
] koná v svojej obchodnej alebo profesionálnej oblasti [v rámci svoje obchodnej alebo profesionálnej činnosti –
neoficiálny preklad
], a kohokoľvek konajúceho v mene alebo v záujme [alebo na účet –
neoficiálny preklad
] predajcu.“
6       Článok 3 ods. 2 písm. a) smernice stanovuje:
„Táto smernica sa nevzťahuje na:
a)      zmluvy o výstavbe, predaji a nájme nehnuteľného majetku alebo zmluvy týkajúce sa iných práv na nehnuteľný majetok.“
7       Článok 4 smernice znie:
„V prípade transakcie v pôsobnosti článku 1, predajca môže byť požiadaný podať spotrebiteľom písomné upozornenie [predajca
je povinný písomne informovať spotrebiteľov –
neoficiálny preklad
] o ich práve na zrušenie [odstúpiť od –
neoficiálny preklad
] zmluvy v dobe uvedenej v článku 5 spolu s menom a adresou osoby, u ktorej sa toto právo môže uplatniť.
Takéto upozornenie [Táto informácia –
neoficiálny preklad
] musí byť datované [datovaná –
neoficiálny preklad
] a obsahovať údaje umožňujúce identifikáciu zmluvy. Musí byť spotrebiteľovi dané [poskytnutá –
neoficiálny preklad
]:
a)      v prípade článku 1 ods. 1 v čase uzatvorenia zmluvy;
…
Členské štáty povinne zaistia aby ich národné zákonodarstvo stanovovalo opatrenia vhodnej ochrany spotrebiteľa v prípadoch,
v ktorých sa informácie uvádzané v tomto článku neposkytujú.“
8       V zmysle článku 5 smernice:
„1.      Spotrebiteľ má právo vypovedať vplyvy svojho konania [odstúpiť od svojho záväzku –
neoficiálny preklad
] zaslaním upozornenia [oznámenia –
neoficiálny preklad
] v dobe nie kratšej ako sedem dní od získania upozornenia [informácie –
neoficiálny preklad
] spotrebiteľom uvedeným [uvedenej –
neoficiálny preklad
] v článku 4 v súlade s postupom popísaným [predpísaným –
neoficiálny preklad
] národnými právnymi predpismi…
2.      Podanie upozornenia [oznámenia –
neoficiálny preklad
] má za následok oslobodenie spotrebiteľa od všetkých záväzkov zrušenej zmluvy.“
9       Článok 7 smernice stanovuje:
„Ak spotrebiteľ použije svoje právo zrieknutia sa [odstúpiť od zmluvy –
neoficiálny preklad
], právne dôsledky takéhoto zrieknutia sa [odstúpenia od zmluvy –
neoficiálny preklad
] sú upravené národnými právnymi predpismi, obzvlášť ohľadne náhrady platby za poskytnuté tovary alebo služby a vrátenie získaných
tovarov.“
10     Článok 8 smernice znie:
„Táto smernica nebráni členským štátom prijať alebo zachovať priaznivejšie ustanovenia na ochranu spotrebiteľov v oblasti
svojej pôsobnosti.“

Judikatúra Súdneho dvora
11     Vo svojom rozsudku z 13. decembra 2001, Heininger (C‑481/99, Zb. s. I‑9945), podal Súdny dvor výklad smernice v troch bodoch.
12     Predovšetkým rozhodol, že smernica sa uplatňuje na zmluvy o hypotekárnom úvere, teda na zmluvy o úvere určené na financovanie
kúpy nehnuteľného majetku. V bode 32 tohto rozsudku rozhodol, že aj keď takáto zmluva súvisí s právom týkajúcim sa nehnuteľného
majetku v rozsahu, v akom musí byť poskytnutý úver zabezpečený nehnuteľnosťou, tento prvok zmluvy nepostačuje na prijatie
záveru, že táto zmluva upravuje právo týkajúce sa nehnuteľného majetku v zmysle článku 3 ods. 2 písm. a) smernice.
13     Súdny dvor ďalej pripomenul, že spotrebiteľ, ktorý uzavrel zmluvu o hypotekárnom úvere pri podomovom predaji, má právo na
odstúpenie od zmluvy uvedené v článku 5 smernice. V bode 35 tohto rozsudku upresnil, že právne účinky prípadného odstúpenia
od zmluvy o hypotekárnom úvere, ku ktorému došlo v súlade s pravidlami obsiahnutými v tejto smernici, na zmluvu o kúpe nehnuteľnosti
a na vytvorenie zabezpečenia nehnuteľnosťou určuje vnútroštátne právo.
14     Napokon Súdny dvor pripomenul, že lehota siedmich dní pre využitie práva na odstúpenie od zmluvy sa musí počítať od okamihu,
kedy spotrebiteľ dostal informáciu týkajúcu sa jeho práva na odstúpenie od zmluvy. V bode 48 už citovaného rozsudku Heininger
rozhodol, že smernica vylučuje vnútroštátne opatrenie, ktoré stanovuje lehotu jedného roka od uzavretia zmluvy pre využitie
práva na odstúpenie od zmluvy podľa článku 5 tejto smernice, pokiaľ spotrebiteľ nedostal informáciu uvedenú v článku 4 uvedenej
smernice.

Vnútroštátna právna úprava
15     V Nemecku bola smernica do vnútorného práva prebratá Gesetz über den Widerruf von Haustürgeschäften und ähnlichen Geschäften
(zákon o odstúpení od zmlúv uzavretých pri podomovom obchode a podobných transakciách) zo 16. januára 1986 (BGBl. I, 1986,
s. 122, ďalej len „HWiG“).
16     § 1 ods. 1 HWiG v znení účinnom v čase, keď sa stali skutočnosti relevantné pre konanie pred vnútroštátnym súdom, stanovoval:
„Ak bol zákazník navodený prejaviť vôľu smerujúcu k uzavretiu zmluvy týkajúcej sa odplatného plnenia:
1.      na ústnom rokovaní v mieste pracoviska alebo v mieste jeho súkromného bydliska,
…
tento prejav vôle je platný, len ak ho zákazník písomne neodvolal v lehote jedného týždňa.“
17     § 3 HWiG stanovuje:
„1.      V prípade odstúpenia od zmluvy je každá zo strán povinná vydať druhej prijaté plnenie. Odstúpenie nie je vylúčené pri poškodení
alebo strate veci alebo inej nemožnosti vrátiť prijatý predmet. Ak je zákazník zodpovedný za poškodenie, stratu alebo inú
nemožnosť vrátenia veci, nahradí rozdiel hodnoty alebo hodnotu predmetu druhej zmluvnej strane.
2.      Ak zákazník nebol informovaný v súlade s § 2 a nemal vedomosť o práve odstúpiť od zmluvy, je zodpovedný za poškodenie, stratu
alebo inú nemožnosť vrátenia veci, len pokiaľ neprejavoval opatrnosť, ktorú obyčajne venuje vlastným veciam.
3.      Za prenechanie veci do užívania alebo za užívanie veci, ako aj za ďalšie plnenia poskytnuté až do okamihu odstúpenia od zmluvy,
musí byť uhradená ich hodnota; na stratu hodnoty, ku ktorej došlo riadnym používaním veci alebo iného plnenia, sa neprihliada.
4.      Zákazník môže od druhej strany žiadať náhradu nevyhnutných výdavkov, ktoré na vec vynaložil.“
18     Nemecký občiansky zákonník (Bürgerliches Gesetzbuch) v § 123, ktorý sa týka odporovateľnosti z dôvodu podvodného konania alebo
nátlaku:
„1.      Každý môže odporovať prejavu vôle, ku ktorému bol navodený prostredníctvom protiprávneho podvodného konania alebo nátlaku.
2.      Ak sa podvodu dopustila tretia osoba, je možné odporovať prejavu určenému inej osobe, iba ak táto osoba o podvode vedela,
alebo mala vedieť…“

Spory vo veci samej
19     Začiatkom 90. rokov dala realitná developerská spoločnosť postaviť v okolí Stuttgartu súbor bytov určených na prenájom predovšetkým
podnikateľom. Táto celková nehnuteľnosť mala byť spravovaná ako hotel správcovskou spoločnosťou, vystupujúcou v postavení
nájomníka.
20     Byty sa predávali do spoločného vlastníctva jednotlivcom, medzi nimi aj dlžníkom ako daňovo výhodná forma investície. Developerská
spoločnosť s týmto cieľom využila služby predávajúcej spoločnosti, ktorú kontrolovala a ktorá okrem iného vypracovala „harmonogram“
obsahujúci jednotlivé etapy potrebné pre realizáciu kúpy a jej financovanie. Táto predávajúca spoločnosť ďalej zapojila nezávislých
sprostredkovateľov, medzi nimi aj makléra W. (ďalej len „maklér“), ktorý dohadoval kúpy, ktoré sú predmetom sporov vo veci
samej. Kúpa bytov sa vo väčšine prípadov financovala tak, že banková inštitúcia (DSL-Bank) si zobrala na svoj účet časť nákladov
s prednostným zabezpečením, pričom Banka, ktorá už poskytla finančné prostriedky developerovi na výstavbu nehnuteľnosti, financovala
ostatné náklady so zabezpečením v druhom rade.
21     V troch veciach pred vnútroštátnym súdom postupoval maklér tak, že sa zhováral – v niektorých prípadoch opakovane – s dlžníkmi
v ich bydlisku, aby im predstavil „príklady kalkulácie“ a zbieral osobné informácie a údaje o ich solventnosti s cieľom prípravy
žiadosti o financovanie. Maklér sa vrátil po niekoľkých týždňoch, aby im dal podpísať zmluvy o úvere, ktoré medzitým vypracovala
Banka. Paralelne s týmito krokmi notár overil zmluvy o kúpe nehnuteľnosti alebo splnomocnenia na uzavretie takejto zmluvy.
22     Stavba bola dokončená vo februári 1993. Päť mesiacov po tomto dátume prestala správcovská spoločnosť platiť nájomné a začiatkom
roka 1994 sa stala platobne neschopnou. Developerská spoločnosť platila stanovené nájomné do konca roku 1993 a roku 1995 bol
na jej majetok vyhlásený konkurz. Budovy nikdy neboli obsadené podľa plánu.
23     V dôsledku toho boli príjmy z investície nedostatočné. Z dôvodu obmedzení vo vyhlásení o rozdelení nehnuteľnosti na bytové
jednotky nebolo možné byty využívať samostatne, keďže užívanie na účely vlastného bývania alebo prenajímanie boli vylúčené.
24     Dlžníci takisto prestali platiť Banke.
25     Po tom, čo dlžníci vypovedali zmluvy o úvere, podala Banka proti každému z dlžníkov žalobu o zaplatenie svojich pohľadávok,
ako aj úrokov z omeškania.
26     V prípade pána Conrads Landgericht Bremen vyhovel žalobe Banky rozsudkom zo 4. decembra 2001.
27     Po podaní odvolania dlžníkom proti tomuto rozsudku Hanseatisches Oberlandesgericht in Bremen vykonal určité dôkazné prostriedky
pre zistenie toho, či zmluva o úvere bola uzavretá formou podomového predaja. Ukázalo sa, že maklér oslovil dlžníka z vlastnej
iniciatívy, a dohodol sa s ním o jeho účasti vo finančnej schéme developerskej spoločnosti formou podomového predaja. Rozsudkom
zo 16. januára 2003 Hanseatisches Oberlandesgericht in Bremen zrušil rozsudok Landgericht Bremen a zamietol pôvodnú žalobu.
28     Hanseatisches Oberlandesgericht in Bremen odôvodnil svoje zamietavé rozhodnutie po prvé tým, že je daná zodpovednosť Banky
z dôvodu poskytnutia nesprávnych informácií o kontrole používania peňažných prostriedkov a o iných skutočnostiach, po druhé
tým, že zohľadnil námietky smerujúce voči staviteľovi vo vzťahu k nároku na splatenie pôžičky, a po tretie tým, že rozhodol,
že odstúpenie od zmluvy o úvere na základe HWiG bolo platné.
29     Za týchto okolností vnútroštátny súd vyhlásil, že išlo o prípad podomového predaja. Vo vzťahu k otázke, komu sa dá táto skutočnosť
pripísať, citoval a aplikoval zásady, ktoré v tejto oblasti stanovil jedenásty senát Bundesgerichtshof. Na tomto základe Hanseatisches
Oberlandesgericht in Bremen pripísal podomový predaj Banke – o ktorej rozhodol, že z dôvodu nedbanlivosti si nebola vedomá
toho, že ide o podomový predaj – tvrdiac, že so zreteľom na veľmi krátku lehotu stanovenú v splátkovom kalendári mala žiadať
viac informácií o podmienkach dojednávania zmlúv. Odvolávajúc sa na to, že kúpa a financovanie tvoria ekonomický celok, vnútroštátny
súd zamietol návrh Banky na zaplatenie v zmysle § 3 HWiG.
30     Po tom, čo Banka podala „Revision“, Bundesgerichtshof rozsudkom z 27. januára 2004 zrušil rozsudok Hanseatisches Oberlandesgericht
in Bremen a vrátil vec tomuto súdu na nové rozhodnutie.
31     V prípade pána Schulzke a pani Schulzke-Lösche Landgericht Bremen vyhovel návrhu Banky rozsudkom z 27. novembra 2001.
32     V rámci konania o odvolaní podanom dlžníkmi Hanseatisches Oberlandesgericht in Bremen vypočul svedka. Z toho vyplynulo, že
zmluva o úvere bola takisto uzavretá pri príležitosti návštevy makléra v bydlisku dlžníkov. Konanie bolo prerušené so zreteľom
na „Revision“ vo veci pána Conrads.
33     V prípade návrhu na splatenie pôžičky podaného Bankou proti pánovi Nitschke, Landgericht Bremen tento návrh zamietol. Banka
podala proti tomuto rozsudku odvolanie na Hanseatisches Oberlandesgericht in Bremen.

Prejudiciálne otázky
34     Hanseatisches Oberlandesgericht in Bremen na úvod vysvetľuje, že od vydania už citovaného rozsudku Heininger existuje v Nemecku
spor medzi jedenástym senátom Bundesgerichtshof a viacerými prvostupňovými a druhostupňovými súdmi o právnych následkoch tohto
rozsudku.
35     Podľa vnútroštátneho súdu sú predmetom sporu samotné podmienky odstúpenia stanovené v § 1 HWiG. V tomto ohľade uvádza, že
podľa ustálenej judikatúry Bundesgerichtshof právo na odstúpenie nezávisí iba od toho, či ide o podomový predaj, ale aj od
toho, či sa dá niekomu pripísať. Táto judikatúra sa zakladá na dôvodovej správe HWiG, v ktorej sa odporúča vykladať § 1 tohto
zákona na základe právnych zásad uvedených v § 123 ods. 2 nemeckého občianskeho zákonníka, t. j. že podvodné konanie tretej
osoby sa dá pripísať zmluvnej strane iba vtedy, ak táto o skutkoch vykonaných treťou osobou vedela alebo mala vedieť. Podľa
Bundesgerichtshof by sa so žiadnou osobou, ktorá je v prípade podomového predaja prekvapená vo svojom bydlisku a je navodená
k súhlasu so zmluvou, nemalo zaobchádzať priaznivejšie, ako s obeťou podvodu. Hanseatisches Oberlandesgericht in Bremen naopak
usudzuje, že nič v smernici neumožňuje takto obmedziť právo na odstúpenie, keďže smernica pre toto právo kladie ako podmienku
iba podomový predaj. Prvá otázka sa preto týka podmienok, za ktorých sa môže podomový predaj pripísať veriteľovi.
36     Hanseatisches Oberlandesgericht in Bremen si okrem toho kladie otázku, či v prípade podomového predaja z odstúpenia nutne
vyplýva povinnosť splatenia úveru. Jej druhá a štvrtá otázka sa preto týka právnych následkov odstúpenia.
37     V tomto ohľade vnútroštátny súd uvádza, že Bundesgerichtshof vychádza zo zásady, že v prípade, aký nastal vo veciach pred
vnútroštátnym súdom, dlžník musí Banke splatiť sumu pôžičky, aj keď sa táto suma vyplatila priamo tretej osobe, v danom prípade
developerskej spoločnosti. Vnútroštátny súd dodáva, že Bundesgerichtshof vykladá § 3 ods. 1 bod 1 HWiG v tom zmysle, že po
odstúpení od zmluvy o úvere je dlžník povinný splatiť sumu pôžičky, ale nie podľa stanoveného splátkového kalendára, ale okamžite
a v jednej čiastke.
38     Hanseatisches Oberlandesgericht in Bremen odkazuje na návrh na začatie prejudiciálneho konania vo veci Schulte, v ktorom bol
dnes vydaný rozsudok (C‑350/03, Zb. s. I‑9215), v ktorom bola Súdnemu dvoru takisto položená otázka o právnych následkoch
odstúpenia od zmluvy o hypotekárnom úvere uzavretej formou podomového predaja.
39     Vo vzťahu k svojej druhej otázke – ktorá podobne, ako tretia otázka Landgericht Bochum v už citovanej veci, sa týka povinnosti
splatiť úver – vnútroštátny súd zdôrazňuje, že pre zachovanie potrebného účinku smernice a predovšetkým jej článku 5 ods. 2
dlžník nesmie byť povinný splatiť sumu pôžičky, ak tento pri podomovom predaji nebol iba navodený k uzavretiu zmluvy o pôžičke,
ale zároveň aj k neodvolateľnému súhlasu s tým, že suma pôžičky bude vyplatená tretej osobe a on s ňou nebude môcť disponovať.
Z tohto príkazu, ktorý dal nepripravený spotrebiteľ, nemôže vyplývať povinnosť splatiť pôžičku. Vo vzťahu k svojej tretej
a štvrtej otázke Hanseatisches Oberlandesgericht in Bremen uvádza, že zodpovedajú štvrtej otázke Landgericht Bochum v už citovanej
veci Schulte.
40     Za týchto okolností Hanseatisches Oberlandesgericht in Bremen rozhodol prerušiť konanie a položiť tieto prejudiciálne otázky
Súdnemu dvoru:
„1.      Je zlučiteľné s článkom 1 ods. 1 smernice…, ak sa pre práva spotrebiteľa, najmä pre jeho právo odstúpiť od zmluvy, stanoví
nielen podmienka situácie podomového predaja v zmysle článku 1 ods. 1 smernice…, ale aj dodatočné podmienky týkajúce sa jej
pripísania, akými sú vystupovanie tretej osoby pri uzatváraní zmluvy na podnet predajcu alebo nedbanlivosť predajcu pri konaní
tretej osoby v rámci podomového predaja v bydlisku?
2.      Je zlučiteľné s článkom 5 ods. 2 smernice…, ak dlžník z hypotekárnej pôžičky je povinný v prípade zrušenia splatiť veriteľovi
sumu pôžičky uzavretej v situácii podomového predaja, pričom dlžník dal príkaz na prevod predmetnej sumy na účet, s ktorým
prakticky nemôže disponovať?
3.      Je zlučiteľné s článkom 5 ods. 2 smernice…, ak dlžník z hypotekárnej pôžičky, ktorý je povinný ju splatiť v dôsledku zrušenia
zmluvy z jeho strany, musí vrátiť pôžičku nie v lehote stanovenej zmluvou, ale okamžite a jednorazovo?
4.      Je zlučiteľné s článkom 5 ods. 2 smernice…, ak v prípade splatenia po zrušení zmluvy dlžníkom je dlžník z hypotekárnej pôžičky
povinný zaplatiť úroky podľa trhovej sadzby?“

O prejudiciálnych otázkach

O prvej otázke
41     Touto otázkou sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či sa články 1 a 2 smernice majú vykladať v tom zmysle, že ak pri rokovaní
o zmluve alebo jej uzavretí vystupuje v mene alebo na účet predajcu tretia osoba, pre uplatnenie smernice je možné stanoviť
nielen podmienku, že zmluva bola uzavretá formou podomového predaja podľa článku 1 smernice, ale aj podmienku, že predajca
vedel alebo mal vedieť, že zmluva bola uzavretá za takýchto okolností.
42     V tomto ohľade postačuje uviesť, že znenie smernice neposkytuje žiadny základ pre takúto dodatočnú podmienku. Jej článok 1
ods. 1 totiž stanovuje, že sa vzťahuje na zmluvy uzavreté medzi predajcom a spotrebiteľom formou podomového predaja a v súlade
s článkom 2 tejto smernice pojem „predajca“ v zmysle smernice zahŕňa každú osobu konajúcu v mene alebo na účet predajcu.
43     Okrem toho by pripustenie takejto dodatočnej podmienky bolo v rozpore s účelom smernice, ktorým je ochrana spotrebiteľa pred
momentom prekvapenia, ktorý je vlastný podomovému predaju.
44     Tento výklad potvrdzuje aj bod 43 rozsudku z 22. apríla 1999, Travel Vac (C‑423/97, Zb. s. I‑2195), podľa ktorého má spotrebiteľ
právo odstúpenia už vtedy, keď sa nachádza v niektorej zo situácií opísaných v článku 1 predmetnej smernice, a nie je možné
ďalej vyžadovať preukázanie toho, že bol ovplyvnený alebo manipulovaný zo strany predajcu.
45     Na prvú otázku je preto potrebné odpovedať tak, že články 1 a 2 smernice sa majú vykladať v tom zmysle, že ak pri rokovaní
o zmluve alebo jej uzavretí vystupuje v mene alebo na účet predajcu tretia osoba, pre uplatnenie smernice nie je možné stanoviť
podmienku, že predajca vedel alebo mal vedieť, že zmluva bola uzavretá formou podomového predaja podľa článku 1 tejto smernice.

O druhej, tretej a štvrtej otázke
46     Týmito otázkami sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či smernica, konkrétne jej článok 5 ods. 2 odporuje tomu, aby dlžník
z hypotekárneho úveru bol povinný v prípade zrušenia splatiť veriteľovi sumu pôžičky uzavretej formou podomového predaja,
pričom dlžník dal príkaz na prevod predmetnej sumy na účet, s ktorým prakticky nemôže disponovať, a či v opačnom prípade smernica
odporuje tomu, aby bol dlžník povinný splatiť pôžičku nie podľa splátkového kalendára dohodnutého v zmluve, ale jednorazovo,
a zvýšenú o úroky podľa trhovej sadzby.
47     V súlade s tvrdeniami Banky, dlžníkov, nemeckej a francúzskej vlády, ako aj Komisie je namieste uviesť – čo konštatoval aj
vnútroštátny súd –, že druhá, tretia a štvrtá otázka v podstate zodpovedá tretej a štvrtej otázke položenej vo veci, v ktorej
bol vydaný už citovaný rozsudok Schulte.
48     V tomto rozsudku Súdny dvor rozhodol, že smernica, najmä jej článok 5 ods. 2, neodporuje tomu, aby:
–       spotrebiteľ, ktorý v súlade so smernicou využil svoje právo na odstúpenie od zmluvy, musel splatiť sumu pôžičky veriteľovi,
aj keď podľa programu vypracovaného pre peňažnú investíciu pôžička slúži výhradne na financovanie kúpy nehnuteľného majetku
a je vyplatená priamo predávajúcemu tohto nehnuteľného majetku,
–       sa vyžadovalo okamžité splatenie sumy pôžičky,
–       vnútroštátna právna úprava stanovovala povinnosť pre spotrebiteľa, v prípade odstúpenia od zmluvy o hypotekárnom úvere, nielen
splatiť prijaté sumy na základe tejto zmluvy, ale navyše zaplatiť veriteľovi úroky uplatňované na trhu.
Napriek tomu, v situácii, ak by sa spotrebiteľ mohol vyhnúť vystaveniu sa rizikám, ktoré sú vlastné takým investíciám, aké
sú predmetom veci samej, keby Banka dodržala povinnosť informovať ho o jeho práve na odstúpenie od zmluvy, článok 4 smernice
85/577 ukladá členským štátom zabezpečiť ochranu spotrebiteľov, ktorí sa nemohli vyhnúť vystaveniu sa takýmto rizikám v ich
legislatíve prijatím opatrení, ktorých povaha by zabránila, aby niesli následky realizácie týchto rizík.
49     Je preto namieste odpovedať na položené otázky rovnako, ako v už citovanom rozsudku Schulte, v tom zmysle, že smernica, najmä
jej článok 5 ods. 2, neodporuje tomu, aby:
–       spotrebiteľ, ktorý v súlade so smernicou využil svoje právo na odstúpenie od zmluvy, musel splatiť sumu pôžičky veriteľovi,
aj keď podľa programu vypracovaného pre peňažnú investíciu pôžička slúži výhradne na financovanie kúpy nehnuteľného majetku
a je vyplatená priamo predávajúcemu tohto nehnuteľného majetku,
–       sa vyžadovalo okamžité splatenie sumy pôžičky,
–       vnútroštátna právna úprava stanovovala povinnosť pre spotrebiteľa, v prípade odstúpenia od zmluvy o hypotekárnom úvere, nielen
splatiť prijaté sumy na základe tejto zmluvy, ale navyše zaplatiť veriteľovi úroky uplatňované na trhu.
Napriek tomu, v situácii, ak by sa spotrebiteľ mohol vyhnúť vystaveniu sa rizikám, ktoré sú vlastné takým investíciám, aké
sú predmetom veci samej, keby Banka dodržala povinnosť informovať ho o jeho práve na odstúpenie od zmluvy, článok 4 smernice
85/577 ukladá členským štátom zabezpečiť ochranu spotrebiteľov, ktorí sa nemohli vyhnúť vystaveniu sa takýmto rizikám v ich
legislatíve prijatím opatrení, ktorých povaha by zabránila, aby niesli následky realizácie týchto rizík.

O trovách
50     Vzhľadom na to, že konanie pred Súdnym dvorom má vo vzťahu k účastníkom konania vo veci samej incidenčný charakter a bolo
začaté v súvislosti s prekážkou postupu v konaní pred vnútroštátnym súdom, o trovách konania rozhodne tento vnútroštátny súd.
Iné trovy konania, ktoré vznikli v súvislosti s predložením pripomienok Súdnemu dvoru a nie sú trovami uvedených účastníkov
konania, nemôžu byť nahradené.
Z týchto dôvodov Súdny dvor (druhá komora) rozhodol takto:
1.
Články 1 a 2 smernice Rady 85/577/EHS z 20. decembra 1985 na ochranu spotrebiteľa pri zmluvách uzatváraných mimo prevádzkových
priestorov sa majú vykladať v tom zmysle, že ak pri rokovaní o zmluve alebo jej uzavretí vystupuje v mene alebo na účet predajcu
tretia osoba, pre uplatnenie smernice nie je možné stanoviť podmienku, že predajca vedel alebo mal vedieť, že zmluva bola
uzavretá formou podomového predaja podľa článku 1 tejto smernice.
2.
Smernica 85/577, najmä jej článok 5 ods. 2 neodporuje tomu, aby:
–
spotrebiteľ, ktorý v súlade so smernicou využil svoje právo na odstúpenie od zmluvy, musel splatiť sumu pôžičky veriteľovi,
aj keď podľa programu vypracovaného pre peňažnú investíciu pôžička slúži výhradne na financovanie kúpy nehnuteľného majetku
a je vyplatená priamo predávajúcemu tohto nehnuteľného majetku,
–
sa vyžadovalo okamžité splatenie sumy pôžičky,
–
vnútroštátna právna úprava stanovovala povinnosť pre spotrebiteľa, v prípade odstúpenia od zmluvy o hypotekárnom úvere, nielen
splatiť prijaté sumy na základe tejto zmluvy, ale navyše zaplatiť veriteľovi úroky uplatňované na trhu.
Napriek tomu, v situácii, ak by sa spotrebiteľ mohol vyhnúť vystaveniu sa rizikám, ktoré sú vlastné takým investíciám, aké
sú predmetom veci samej, keby Banka dodržala povinnosť informovať ho o jeho práve na odstúpenie od zmluvy, článok 4 smernice
85/577 ukladá členským štátom zabezpečiť ochranu spotrebiteľov, ktorí sa nemohli vyhnúť vystaveniu sa takýmto rizikám v ich
legislatíve prijatím opatrení, ktorých povaha by zabránila, aby niesli následky realizácie týchto rizík.
Podpisy
*
Jazyk konania: nemčina.