CELEX: 62002CJ0456
Henkilöiden vapaa liikkuvuus
Euroopan unionin kansalaisuus
Oleskeluoikeus
Direktiivi 90/364/ETY
Rajoitukset ja ehdot
Henkilö, joka työskentelee asuntolassa luontoisetuuksia vastaan
Oikeus sosiaalihuoltoetuuksiin

Ennakkoratkaisupyyntö koskee EY 18, EY 39, EY 43 ja EY 49 artiklan, työntekijöiden vapaasta liikkuvuudesta yhteisössä 15 päivänä
lokakuuta 1968 annetun neuvoston asetuksen (ETY) N:o 1612/68 (EYVL L 257, s. 2), sellaisena kuin se on muutettuna neuvoston
27.7.1992 antamalla asetuksella (ETY) N:o 2434/92 (EYVL L 245, s. 1; jäljempänä asetus N:o 1612/68), 7 artiklan 1 kohdan ja
oleskeluoikeudesta 28 päivänä kesäkuuta 1990 annetun neuvoston direktiivin 90/364/ETY (EYVL L 180, s. 26) tulkintaa.
Tämä pyyntö on esitetty asiassa, jossa asianosaisina ovat Michel Trojani ja centre public d’aides sociale de Bruxelles (jäljempänä
CPAS) ja jossa on kyse siitä, että viimeksi mainittu on kieltäytynyt myöntämästä Trojanille vähimmmäistoimeentulon turvaavaa
tukea (jäljempänä minimex-tuki).

Asiaa koskevat oikeussäännöt

Yhteisön lainsäädäntö
EY 18 artiklassa määrätään seuraavaa:
”1. Jokaisella unionin kansalaisella on oikeus vapaasti liikkua ja oleskella jäsenvaltioiden alueella, jollei tässä sopimuksessa
määrätyistä tai sen soveltamisesta annetuissa säännöksissä säädetyistä rajoituksista ja ehdoista muuta johdu.
– – ”
EY 39 artiklan 1 kohdassa määrätään seuraavaa:
”Turvataan työntekijöiden vapaa liikkuvuus yhteisössä.”
EY 39 artiklan 3 kohdan mukaan ”yleisen järjestyksen tai turvallisuuden taikka kansanterveyden vuoksi perustelluin rajoituksin
[työntekijöiden vapaa liikkuvuus] sisältää oikeuden:
– –
c)      oleskella jäsenvaltion alueella työn tekemiseksi tämän valtion kotimaisten työntekijöiden työsuhdetta koskevien lakien, asetusten
ja hallinnollisten määräysten mukaisesti;
– – ”.
Direktiivin 90/364 1 artiklan 1 kohdassa säädetään seuraavaa:
”Jäsenvaltioiden on myönnettävä oleskeluoikeus sellaisille jäsenvaltioiden kansalaisille, joilla ei tätä oikeutta ole yhteisön
oikeuden muiden säännösten perusteella, sekä heidän 2 kohdassa tarkoitetuille perheenjäsenilleen, edellyttäen että he itse
ja heidän perheenjäsenensä kuuluvat sairausvakuutuksen piiriin kaikkien riskien varalta vastaanottavassa jäsenvaltiossa ja
että heillä on riittävästi tuloja ja varoja, niin, että he eivät oleskeluaikanaan joudu turvautumaan vastaanottavan maan sosiaalihuoltojärjestelmään.”

Kansallinen lainsäädäntö
Vähimmäistoimeentulon turvaavaa tukea koskevan oikeuden käyttöönotosta 7.8.1974 annetun lain (Moniteur belge 18.9.1974, s.
11363) 1 §:ssä säädetään seuraavaa:
”1. Vähimmäistoimeentulon turvaavaan tukeen on oikeus täysi-ikäisellä Belgian kansalaisella, jonka tosiasiallinen asuinpaikka
on Belgiassa ja jolla ei ole riittävästi tuloja tai varoja ja joka ei kykene omilla toimillaan tai muutoin hankkimaan riittävästi
tuloja tai varoja.
– – ”
Lisäksi 27.3.1987 tehdyn kuninkaan päätöksen (Moniteur belge 7.4.1987, s. 5086) 1 §:ssä, jolla laajennetaan vähimmäistoimeentulon
turvaavaa tukea koskevan oikeuden käyttöönotosta 7.8.1974 annetun lain soveltamisala kattamaan myös muut kuin Belgian kansalaiset,
määrätään seuraavaa:
”Vähimmäistoimeentulon turvaavaa tukea koskevan oikeuden käyttöönotosta 7.8.1974 annetun lain soveltamisala laajennetaan kattamaan
seuraavat henkilöt:
1. henkilöt, joihin sovelletaan työntekijöiden vapaasta liikkuvuudesta yhteisön alueella 15 päivänä lokakuuta 1968 annettua
Euroopan yhteisöjen neuvoston asetusta (ETY) N:o 1612/68;
– – .”

Kansallisen tuomioistuimen käsiteltävänä oleva asia ja ennakkoratkaisukysymykset
Trojani on Ranskan kansalainen, joka sen jälkeen, kun hän oli oleskellut vuonna 1972 Belgiassa lyhyen ajanjakson, jonka aikana
hän lienee harjoittanut itsenäistä ammattitoimintaa myyntialalla, palasi sinne vuonna 2000. Hän oleskeli ensin, rekisteröimättä
itseään, eräällä Blankenbergessä sijaitsevalla leirintäalueella ja vuoden 2001 joulukuusta lähtien Brysselissä. Sen jälkeen,
kun Trojani oli oleskellut Jacques Brel -nimisessä nuorisomajassa, hänet otettiin 8.1.2002 pelastusarmeijan asuntolaan, jossa
vastikkeeksi majoituksestaan ja pienestä taskurahasta hän suorittaa erinäisiä tehtäviä noin 30 tuntia viikossa yksilöllisen
sosiaalis-ammatillisen sopeuttamissuunnitelman mukaisesti.
Trojani, jolla ei ollut tuloja eikä varoja, kääntyi CPAS:n puoleen saadakseen minimex-tukea sillä perusteella, että hänen
on maksettava 400 euroa kuukaudessa asuntolalle ja että hän myös haluaa saada mahdollisuuden lähteä pois asuntolasta ja asua
itsenäisesti.
CPAS:n hylkäävästä päätöksestä, jota perusteltiin sillä, että Trojanilla ei ollut Belgian kansalaisuutta ja että häneen ei
voitu soveltaa asetusta N:o 1612/68, nostettiin kanne Tribunal du travail de Bruxellesissa.
Ennakkoratkaisupyynnön esittänyt tuomioistuin on myöntänyt Trojanille oikeuden saada CPAS:lta 300 euron suuruisen väliaikaisen
taloudellisen tuen. Kyseinen tuomioistuin on myös päättänyt lykätä asian käsittelyä ja esittää yhteisöjen tuomioistuimelle
seuraavat ennakkoratkaisukysymykset:
”1)      Voiko tässä päätöksessä kuvatun kaltaisessa tosiasiallisessa tilanteessa oleva Euroopan unionin kansalainen,
–        joka oleskelee maassa laillisesti ja väliaikaisesti
–        jolla ei ole riittäviä tuloja ja varoja
–        joka suorittaa asuntolalle tehtäviä noin 30 tuntia viikossa yksilöllisen sopeuttamisohjelman mukaisesti
–        ja joka saa vastikkeeksi luontoisetuja, jotka kattavat hänen perustarpeensa itse asuntolassa,
–        vaatia oleskeluoikeutta
–        EY 39 artiklassa tai asetuksen N:o 1612/68 7 artiklan 1 kohdassa tarkoitetun työntekijän asemassa
–        sellaisen työntekijän asemassa, joka harjoittaa EY 43 artiklassa tarkoitettua itsenäistä ammattia
–        EY 49 artiklassa tarkoitetun palvelujen tarjoajan asemassa, kun otetaan huomioon hänen tehtävänsä asuntolassa, tai kyseisessä
artiklassa tarkoitetun palvelujen vastaanottajan asemassa, kun otetaan huomioon tämän asuntolan hänelle myöntämät luontoisetuudet
–        pelkästään sillä perusteella, että hän on mukana suunnitelmassa, jolla pyritään hänen sosiaalis-ammatilliseen sopeuttamiseensa?
2)      Jos kysymykseen vastataan kieltävästi, voiko hän jo pelkästään sillä perusteella, että hän on Euroopan unionin kansalainen,
vedota suoraan EY 18 artiklaan, jossa taataan oikeus liikkua vapaasti ja oleskella unionin toisen jäsenvaltion alueella?
–        Miten on tällöin arvioitava direktiivissä 90/364 – – asetettuja edellytyksiä ja/tai EY:n perustamissopimuksessa määrättyjä
’rajoituksia ja ehtoja’ ja etenkin vähimmäistuloja ja -varoja koskevaa edellytystä, joka veisi oleskeluoikeudelta sisällön
kyseisen henkilön kannalta, jos kyseistä edellytystä sovelletaan vastaanottavaan jäsenvaltioon saavuttaessa?
–        Jos sitä vastoin oleskeluoikeus saadaan automaattisesti Euroopan unionin kansalaisuuden perusteella, voiko vastaanottava jäsenvaltio
myöhemmin hylätä minimex-tukea tai sosiaaliavustusta (jotka ovat molemmat maksuihin perustumattomia etuuksia) koskevan hakemuksen
ja todeta henkilön oleskeluoikeuden päättyneeksi sillä perusteella, että hänellä ei ole riittävästi tuloja tai varoja, vaikka
nämä etuudet myönnetään vastaanottavan jäsenvaltion kansalaisille, jollei muuta johdu niistä edellytyksistä, jotka myös belgialaisten
on täytettävä (näyttö siitä, että henkilö on työmarkkinoiden käytettävissä, näyttö tarpeen olemassaolosta)?
–        Onko vastaanottavan jäsenvaltion noudatettava muita sääntöjä, jotta oleskeluoikeus ei menettäisi merkitystään, esimerkiksi
arvioitava tilannetta sen perusteella, että minimex-tukea tai sosiaaliavustusta haetaan väliaikaisesti, tai esimerkiksi otettava
huomioon suhteellisuusperiaate (olisivatko tälle valtiolle aiheutuvat kustannukset kohtuuttomia)?”

Ennakkoratkaisukysymysten tarkastelu

Ensimmäinen kysymys
Ensimmäisellä kysymyksellään kansallinen tuomioistuin tiedustelee, voiko pääasian kantajan tilanteen kaltaisessa tilanteessa
oleva henkilö vaatia oleskeluoikeutta EY 39 artiklassa tarkoitetun työntekijän asemassa, EY 43 artiklassa tarkoitetun itsenäisen
ammatinharjoittajan asemassa tai EY 49 artiklassa tarkoitetun palvelujen tarjoajan tai vastaanottajan asemassa.
Työntekijöiden vapaan liikkuvuuden osalta on aluksi palautettava mieliin, että EY 39 artiklan 3 kohdan c alakohdassa annetaan
jäsenvaltioiden kansalaisille oikeus oleskella jonkin jäsenvaltion alueella työn tekemiseksi kyseisessä jäsenvaltiossa.
Kuten yhteisöjen tuomioistuin on todennut, EY 39 artiklassa tarkoitetulla työntekijän käsitteellä on yhteisön oikeudessa oma
merkityksensä, eikä tätä käsitettä pidä tulkita suppeasti. Työntekijänä on pidettävä jokaista, joka tekee aitoa ja todellista
työtä, eikä tällöin oteta huomioon sellaista työtä, joka on niin vähäistä, että sitä on pidettävä pelkästään toisarvoisena
ja liitännäisenä. Kyseisen oikeuskäytännön mukaan työsuhteelle on ominaista se, että henkilö tekee tietyn ajanjakson ajan
toiselle tämän johdon alaisena suorituksia vastiketta vastaan (ks. mm. asia 66/85, Lawrie-Blum, tuomio 3.7.1986, Kok. 1986,
s. 2121, Kok. Ep. VIII, s. 387, 16 ja 17 kohta ja asia C-138/02, Collins, tuomio 23.3.2004, 26 kohta, ei vielä julkaistu oikeustapauskokoelmassa).
Lisäksi sillä, että työsuhteella on erityislaatuinen oikeudellinen luonne kansallisessa lainsäädännössä, asianomaisen henkilön
suuremmalla tai pienemmällä tuottavuudella, palkkauksessa käytettyjen varojen alkuperällä tai palkkauksen pienuudella ei voi
olla minkäänlaista vaikutusta siihen, katsotaanko hänen olevan yhteisön oikeudessa tarkoitetun työntekijän asemassa vai ei
(ks. asia 53/81, Levin, tuomio 23.3.1982, Kok. 1982, s. 1035, Kok. Ep. VI, s. 351, 16 kohta; asia 344/87, Bettray, tuomio
31.5.1989, Kok. 1989, s. 1621, 15 ja 16 kohta sekä asia C-188/00, Kurz, tuomio 19.11.2002, Kok. 2002, s. I-10691, 32 kohta).
Siltä osin kuin kyse on erityisesti sen edellytyksen täyttymisestä, joka koskee aidon ja todellisen palkkatyön tekemistä,
ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen on nojauduttava objektiivisiin perusteisiin ja arvioitava kokonaisvaltaisesti asian
kaikkia niitä olosuhteita, jotka liittyvät sekä asianomaisen työn että kyseessä olevan työsuhteen luonteeseen (ks. asia C‑413/01,
Ninni-Orasche, tuomio 6.11.2003, 27 kohta, ei vielä julkaistu oikeustapauskokoelmassa).
Tämän osalta yhteisöjen tuomioistuin on todennut, ettei aitona ja todellisena taloudellisena toimintana voida pitää työskentelyä,
joka on vain keino uudelleenkouluttaa tai uudelleensopeuttaa niitä suorittavat henkilöt (em. asia Bettray, tuomion 17 kohta).
Tämä ratkaisu kuitenkin selittyy vain niillä ominaispiirteillä, joita oli mainitulla tapauksella, jossa oli kyse sellaisen
henkilön tilanteesta, joka narkomaniansa vuoksi oli työllistetty sellaisen kansallisen lainsäädännön perusteella, jolla pyrittiin
tarjoamaan työtä niille, jotka toistaiseksi eivät omaan kuntoonsa liittyvistä syistä kykene työskentelemään tavanomaisin ehdoin
(ks. vastaavasti asia C-1/97, Birden, tuomio 26.11.1998, Kok. 1998, s. I-7747, 30 ja 31 kohta).
Kuten ennakkoratkaisupyynnön esittämistä koskevasta päätöksestä ilmenee, nyt esillä olevassa tapauksessa Trojani suorittaa
pelastusarmeijalle pelastusarmeijan johdon alaisena erilaisia suorituksia noin 30 tuntia viikossa yksilöllisen sopeuttamissuunnitelman
mukaisesti, ja näiden suoritusten vastikkeeksi hän saa luontoisetuuksia ja hieman taskurahaa.
Asuntoloiden hyväksymisestä ja tukemisesta 27.5.1999 annetun Commission communautaire françaisen asetuksen (Moniteur belge
18.6.1999, s. 23101) asiaan sovellettavien säännösten mukaan pelastusarmeijan tehtävänä on ottaa vastaan ja majoittaa avunsaajia
ja antaa heille tarpeisiin mukautettua psykososiaalista apua, jotta edistetään heidän itsenäistä selviytymistään, fyysistä
hyvinvointiaan ja yhteiskuntaan uudelleensopeutumistaan. Tätä varten pelastusarmeijan on tehtävä kunkin avunsaajan kanssa
henkilökohtainen sopeuttamissuunnitelma, jossa asetetaan tavoitteet, joka avunsaajan on saavutettava, ja esitetään keinot
näiden tavoitteiden saavuttamiseksi.
Selvitettyään, että luontois- ja rahaetuudet, jotka pelastusarmeija antaa Trojanille, ovat vastike Trojanin asuntolalle asuntolan
johdon alaisena tekemistä suorituksista, ennakkoratkaisupyynnön esittänyt tuomioistuin on tämän johdosta todennut palkkatyötä
koskevan suhteen osatekijöiden olemassaolon eli sen, että kyse on alisteisuussuhteesta ja palkan maksamisesta.
Pääasian kantajan voidaan kuitenkin katsoa olevan työntekijän asemassa vain siinä tapauksessa, että ennakkoratkaisupyynnön
esittänyt tuomioistuin tosiseikkoja arvioidessaan, johon sillä on yksinomainen toimivalta, toteaa kyseessä olevan palkkatyön
aidoksi ja todelliseksi.
Ennakkoratkaisupyynnön esittäneen tuomioistuimen on erityisesti varmistettava, voidaanko Trojanin tosiasiallisesti tekemien
suoritusten katsoa tavanomaisesti kuuluvan työmarkkinoille. Tätä varten voidaan ottaa huomioon asuntolan perussääntö ja käytännöt,
sosiaalista uudelleensopeuttamista koskevan suunnitelman sisältö sekä suoritusten toteuttamisen luonne ja yksityiskohdat.
EY 43 ja EY 49 artiklan sovellettavuuden osalta on todettava, että kumpaankaan näistä EY:n perustamissopimuksen määräyksistä
ei voida pääasiassa vedota oleskeluoikeuden oikeudellisena perustana.
Kuten nimittäin tämän tuomion 20 artiklasta ilmenee, Trojani tekee jatkuvasti pelastusarmeijalle tämän johdon alaisena suorituksia,
joiden vastikkeeksi hän saa palkkaa.
EY 43–EY 48 artiklassa määrättyyn sijoittautumisoikeuteen kuitenkin kuuluu vain oikeus ryhtyä harjoittamaan ja harjoittaa
kaikenlaista itsenäistä ammattia, oikeus perustaa ja johtaa yrityksiä sekä oikeus perustaa kauppaedustajan liikkeitä, sivuliikkeitä
ja tytäryhtiöitä (ks. erityisesti asia C-255/97, Pfeiffer, tuomio 11.5.1999, Kok. 1999, s. I-2835, 18 kohta ja asia C-79/01,
Payroll ym., tuomio 17.10.2002, Kok. 2002, s. I-8923, 24 kohta). Palkkatyö ei siis kuulu sijoittautumisoikeuden piiriin.
Toisaalta yhteisöjen tuomioistuimen oikeuskäytännössä on vakiintuneesti todettu, että pysyvästi tai ainakin ilman kestolle
ennalta asetettua rajoitusta harjoitettu toiminta ei kuulu palvelujen tarjontaa koskevien yhteisön määräysten ja säännösten
soveltamisalaan (ks. asia 196/87, Steymann, tuomio 5.10.1988, Kok. 1988, s. 6159, Kok. Ep. IX, s. 771, 16 kohta ja asia C-215/01,
Schnitzer, tuomio 11.12.2003, 27­–29 kohta, ei vielä julkaistu oikeustapauskokoelmassa).
Näin ollen ensimmäiseen kysymykseen on vastattava, että pääasian kantajan tilanteen kaltaisessa tilanteessa oleva henkilö
ei kuulu EY 43 eikä EY 49 artiklan soveltamisalaan ja että hän voi vaatia oleskeluoikeutta EY 39 artiklassa tarkoitetun työntekijän
asemassa ainoastaan silloin, jos hänen harjoittamansa palkkatyö on aitoa ja todellista. Ennakkoratkaisupyynnön esittäneen
tuomioistuimen tehtävänä on selvittää tosiseikat, jotka ovat tarpeen sen arvioimiseksi, onko sen käsiteltäväksi saatetussa
asiassa kyse tällaisesta toiminnasta.

Toinen kysymys
Toisella kysymyksellään kansallinen tuomioistuin tiedustelee siinä tapauksessa, että ensimmäiseen kysymykseen vastataan kieltävästi,
voiko pääasian kantajan tilanteen kaltaisessa tilanteessa oleva henkilö saada jo pelkästään sillä perusteella, että hän on
Euroopan unionin kansalainen, vastaanottavassa jäsenvaltiossa oleskeluoikeuden EY 18 artiklan suoran soveltamisen kautta.
On palautettava mieliin, että EY 18 artiklan 1 kohdassa tunnustetaan suoraan kaikille unionin kansalaisille oikeus oleskella
jäsenvaltioiden alueella (ks. asia C-413/99, Baumbast ja R, tuomio 17.9.2002, Kok. 2002, s. I-7091, 84 kohta). Trojanilla
on siis oikeus vedota tähän perustamissopimuksen määräykseen jo pelkästään sillä perusteella, että hän on unionin kansalainen.
Tämä oikeus ei kuitenkaan ole ehdoton. Se tunnustetaan vain, jollei perustamissopimuksessa määrätyistä sekä sen soveltamisesta
annetuissa säännöksissä säädetyistä rajoituksista ja ehdoista muuta johdu.
Näiden rajoitusten ja ehtojen osalta on todettava, että direktiivin 90/364 1 artiklasta ilmenee, että jäsenvaltiot voivat
vaatia jäsenvaltioiden sellaisilta kansalaisilta, jotka haluavat saada oleskeluoikeuden näiden jäsenvaltioiden alueelle, että
he itse ja heidän perheenjäsenensä kuuluvat sairausvakuutuksen piiriin kaikkien riskien varalta vastaanottavassa jäsenvaltiossa
ja että heillä on riittävästi tuloja ja varoja, jotta he eivät oleskeluaikanaan joudu turvautumaan vastaanottavan maan sosiaalihuoltoon.
Kuten yhteisöjen tuomioistuin on jo todennut, näitä rajoituksia ja ehtoja on sovellettava yhteisön oikeudessa asetettuja rajoja
noudattaen ja yhteisön oikeuden yleisten periaatteiden, erityisesti suhteellisuusperiaatteen, mukaisesti (em. asia Baumbast
ja R, tuomion 91 kohta).
Ennakkoratkaisupyynnön esittämistä koskevasta päätöksestä ilmenee, että syy, jonka vuoksi Trojani on pyytänyt minimex-tuen
muodostamaa etuutta, on juuri ollut tulojen ja varojen riittämättömyys.
Näin ollen unionin kansalaisella, joka on pääasian kantajan tilanteen kaltaisessa tilanteessa, ei ole EY 18 artiklan nojalla
oikeutta oleskella sellaisen jäsenvaltion alueella, jonka kansalainen hän ei ole, jos hänellä ei ole direktiivissä 90/364
tarkoitetulla tavalla riittävästi tuloja ja varoja. Toisin kuin edellä mainitussa asiassa Baumbast ja R kyseessä olleissa
olosuhteissa (ks. ko. tuomion 92 kohta), mikään seikka ei nimittäin anna ymmärtää, että pääasiassa kyseessä olevan kaltaisessa
tilanteessa tämän oikeuden myöntämättä jättäminen ylittäisi sen, mikä on tarpeen direktiivin 90/364 tavoitteen saavuttamiseksi.
On kuitenkin todettava, että yhteisöjen tuomioistuimelle esitettyjen tietojen mukaan Trojani oleskelee laillisesti Belgiassa,
mistä todisteena on oleskelulupa, jonka Brysselin kunnallishallinto on tällä välin hänelle antanut.
Tältä osin on muistutettava, että yhteisöjen tuomioistuimen tehtävänä on esittää kansalliselle tuomioistuimelle kaikki yhteisön
oikeuden tulkintaan liittyvät seikat, jotka saattavat olla hyödyllisiä kansallisen tuomioistuimen arvioidessa sen käsiteltävänä
olevaa asiaa, riippumatta siitä, onko kansallinen tuomioistuin kysymyksiään esittäessään viitannut tiettyyn yhteisön oikeuden
määräykseen tai säännökseen (ks. vastaavasti erityisesti asia C-241/89, SARPP, tuomio 12.12.1990, Kok. 1990, s. I-4695, 8
kohta; asia C-315/92, Verband Sozialer Wettbewerb, ns. Clinique-tapaus, tuomio 2.2.1994, Kok. 1994, s. I-317, Kok. Ep. XV,
s. I-13, 7 kohta ja asia C-87/97, Consorzio per la tutela del formaggio Gorgonzola, tuomio 4.3.1999, Kok. 1999, s. I-1301,
16 kohta).
Nyt esillä olevassa asiassa on syytä tarkastella erityisesti sitä, voiko pääasian kantajan tilanteen kaltaisessa tilanteessa
oleva unionin kansalainen tämän tuomion 36 kohdassa todetusta huolimatta vedota EY 12 artiklaan, jonka mukaan kaikki kansalaisuuteen
perustuva syrjintä on kiellettyä perustamissopimuksen soveltamisalalla, sanotun kuitenkaan rajoittamatta kyseisen sopimuksen
erityismääräysten soveltamista.
Nyt esillä olevassa tapauksessa on tärkeää huomata, että vaikka jäsenvaltiot voivat asettaa unionin kansalaisen, joka ei ole
taloudellisesti aktiivinen, oleskelun edellytykseksi sen, että hänellä on riittävästi tuloja ja varoja, tästä ei kuitenkaan
seuraa, että tällainen henkilö jäisi sinä aikana, kun hän laillisesti oleskelee vastaanottavassa jäsenvaltiossa, yhdenvertaisen
kohtelun perusperiaatteen, sellaisena kuin se vahvistetaan EY 12 artiklassa, soveltamisalan ulkopuolelle.
Tässä yhteydessä on esitettävä seuraavat kolme toteamusta.
Ensinnäkin, kuten yhteisöjen tuomioistuin on todennut, minimex-tuen kaltainen sosiaalihuoltoetuus kuuluu perustamissopimuksen
soveltamisalaan (ks. asia C‑184/99, Grzelczyk, tuomio 20.9.2001, Kok. 2001, S. I-6193, erityisesti 46 kohta).
Toiseksi on niin, että siltä osin kuin kyse on tällaisista etuuksista, unionin kansalainen, joka ei ole taloudellisesti aktiivinen,
voi vedota EY 12 artiklaan, kun hän on laillisesti oleskellut vastaanottavassa jäsenvaltiossa tietyn ajanjakson tai kun hänellä
on oleskelulupa.
Kolmanneksi on todettava, että pääasiassa kyseessä olevan kansallisen lainsäädännön kaltainen lainsäädäntö merkitsee EY 12
artiklassa kiellettyä kansalaisuuteen perustuvaa syrjintää siltä osin kuin tässä lainsäädännössä ei myönnetä tiettyä sosiaalihuoltoetuutta
sellaisille unionin kansalaisille, jotka eivät ole asianomaisen jäsenvaltion kansalaisia mutta jotka oleskelevat laillisesti
tässä jäsenvaltiossa, myöskään silloin, kun he täyttävät edellytykset, joiden täyttämistä edellytetään tämän valtion kansalaisilta
kyseisen etuuden saamiseksi.
Tähän on lisättävä, että vastaanottava jäsenvaltio voi edelleen todeta, että jonkin toisen jäsenvaltion kansalainen, joka
on turvautunut sosiaalihuoltoon, ei enää täytä oleskeluoikeutensa edellytyksiä. Tällaisessa tapauksessa vastaanottava jäsenvaltio
voi yhteisön oikeudessa asetettuja rajoituksia noudattaen poistaa henkilön maasta. Se, että unionin kansalainen on turvautunut
sosiaalihuoltojärjestelmään, ei kuitenkaan voi automaattisesti johtaa tällaiseen toimeen (ks. vastaavasti em. asia Grzelczyk,
tuomion 42 ja 43 kohta).
Niinpä toiseen kysymykseen on vastattava, että unionin kansalainen, jolla ei ole vastaanottavassa jäsenvaltiossa EY 39, EY
43 tai EY 49 artiklan nojalla oleskeluoikeutta, voi jo pelkästään sillä perusteella, että hän on unionin kansalainen, saada
vastaanottavassa jäsenvaltiossa oleskeluoikeuden EY 18 artiklan 1 kohdan suoran soveltamisen perusteella. Tämän oikeuden käyttämiselle
on tässä määräyksessä tarkoitetut rajoitukset ja ehdot, mutta toimivaltaisten viranomaisten on varmistettava, että näitä rajoituksia
ja ehtoja sovellettaessa noudatetaan yhteisön oikeuden yleisiä periaatteita ja erityisesti suhteellisuusperiaatetta. Kuitenkin
sen jälkeen, kun on varmistettu, että pääasian kantajan tilanteen kaltaisessa tilanteessa olevalla henkilöllä on oleskelulupa,
kyseinen henkilö voi vedota EY 12 artiklaan saadakseen minimex-tuen kaltaisen sosiaalihuoltoetuuden.

Oikeudenkäyntikulut
Pääasian asianosaisten osalta asian käsittely yhteisöjen tuomioistuimessa on välivaihe kansallisessa tuomioistuimessa vireillä
olevan asian käsittelyssä, minkä vuoksi kansallisen tuomioistuimen asiana on päättää oikeudenkäyntikulujen korvaamisesta.
Oikeudenkäyntikuluja, jotka ovat aiheutuneet muille kuin näille asianosaisille huomautusten esittämisestä yhteisöjen tuomioistuimelle,
ei voida määrätä korvattaviksi.
Näillä perusteilla yhteisöjen tuomioistuin (suuri jaosto) on ratkaissut asian seuraavasti:
1)
Pääasian kantajan tilanteen kaltaisessa tilanteessa oleva henkilö ei kuulu EY 43 eikä EY 49 artiklan soveltamisalaan, ja hän
voi vaatia oleskeluoikeutta EY 39 artiklassa tarkoitetun työntekijän asemassa ainoastaan silloin, jos hänen harjoittamansa
palkkatyö on aitoa ja todellista. Ennakkoratkaisupyynnön esittäneen tuomioistuimen tehtävänä on selvittää tosiseikat, jotka
ovat tarpeen sen arvioimiseksi, onko sen käsiteltäväksi saatetussa asiassa kyse tällaisesta toiminnasta.
2)
Euroopan unionin kansalainen, jolla ei ole vastaanottavassa jäsenvaltiossa EY 39, EY 43 tai EY 49 artiklan nojalla oleskeluoikeutta,
voi jo pelkästään sillä perusteella, että hän on unionin kansalainen, saada vastaanottavassa jäsenvaltiossa oleskeluoikeuden
EY 18 artiklan 1 kohdan suoran soveltamisen perusteella. Tämän oikeuden käyttämiselle on tässä määräyksessä tarkoitetut rajoitukset
ja ehdot, mutta toimivaltaisten viranomaisten on varmistettava, että näitä rajoituksia ja ehtoja sovellettaessa noudatetaan
yhteisön oikeuden yleisiä periaatteita ja erityisesti suhteellisuusperiaatetta. Kuitenkin sen jälkeen, kun on varmistettu,
että pääasian kantajan tilanteen kaltaisessa tilanteessa olevalla henkilöllä on oleskelulupa, kyseinen henkilö voi vedota
EY 12 artiklaan saadakseen minimex-tuen kaltaisen sosiaalihuoltoetuuden.
Allekirjoitukset
*
Oikeudenkäyntikieli: ranska.