CELEX: 62001CJ0338
Direktiivi 2001/44/EY
Oikeudellisen perustan valinta

Euroopan yhteisöjen komissio on nostanut EY 230 artiklan ensimmäisen kohdan nojalla kanteen, joka on saapunut yhteisöjen tuomioistuimeen
7.9.2001 ja jossa toisaalta vaaditaan keskinäisestä avunannosta Euroopan maatalouden ohjaus‑ ja tukirahaston rahoitusjärjestelmään
kuuluvista toimista johtuvien saatavien sekä maatalousmaksujen ja tullien perinnässä sekä arvonlisäverosta ja tietyistä valmisteveroista
annetun direktiivin 76/308/ETY muuttamisesta 15 päivänä kesäkuuta 2001 annetun neuvoston direktiivin 2001/44/EY (EYVL L 175,
s. 17) kumoamista ja toisaalta tämän direktiivin oikeusvaikutusten voimassapitämistä siihen asti, kunnes asianmukaisen oikeudellisen
perustan nojalla annettu direktiivi tulee voimaan.
Asian tausta ja asiaa koskevat oikeussäännöt
Keskinäisestä avunannosta Euroopan maatalouden ohjaus‑ ja tukirahaston rahoitusjärjestelmään kuuluvista toimista johtuvien
saatavien sekä maatalousmaksujen ja tullien perinnässä sekä arvonlisäverosta ja tietyistä valmisteveroista 15 päivänä maaliskuuta
1976 annettu neuvoston direktiivi 76/308/ETY (EYVL L 73, s. 18) perustui ETY:n perustamissopimuksen 100 artiklaan (josta on
muutettuna tullut EY:n perustamissopimuksen 100 artikla, josta puolestaan on tullut EY 94 artikla).
Direktiivin 76/308 muuttamisesta 6.12.1979 annetulla neuvoston direktiivillä 79/1071/ETY (EYVL L 331, s. 10) laajennettiin
direktiivin 76/308 soveltamisalaa ulottamalla se arvonlisäverosaataviin. Koska tämä direktiivi koski välillistä veroa, se
annettiin ETY:n perustamissopimuksen 99 artiklan (josta on muutettuna tullut EY:n perustamissopimuksen 99 artikla, josta puolestaan
on tullut EY 93 artikla) ja perustamissopimuksen 100 artiklan perusteella.
Valmisteveron alaisia tuotteita koskevasta yleisestä järjestelmästä sekä näiden tuotteiden hallussapidosta, liikkumisesta
ja valvonnasta 25 päivänä helmikuuta 1992 annetulla neuvoston direktiivillä 92/12/ETY (EYVL L 76, s. 1), sellaisena kuin se
on muutetuna 14.12.1992 annetulla neuvoston direktiivillä 92/108/ETY (EYVL L 390, s. 124) laajennettiin uudelleen direktiivin
76/308 soveltamisalaa ulottamalla se yhdenmukaistettuja valmisteveroja koskeviin saataviin. Myös tämän direktiivin oikeudellisena
perustana oli ETY:n perustamissopimuksen 99 artikla.
Direktiivin 2001/44 neljä ensimmäistä perustelukappaletta kuuluvat seuraavasti:
”(1)
Neuvoston direktiivin 76/308/ETY – – mukaisia perinnän alalla annettavan keskinäisen avun nykyisiä järjestelyjä olisi muutettava,
jotta voidaan vastata yhteisön ja jäsenvaltioiden taloudellisiin etuihin sekä sisämarkkinoihin kohdistuvien petosten kasvavaan
uhkaan.
(2)
Sisämarkkinoiden yhteydessä olisi suojattava yhteisön ja jäsenvaltioiden taloudellisia etuja, joita petokset uhkaavat yhä
enemmän, siten, että voidaan taata paremmin sisämarkkinoiden kilpailukyky ja verotuksellinen neutraliteetti.
(3)
Direktiivissä 76/308/ETY säädettyä keskinäisen avunannon soveltamisalaa olisi laajennettava tiettyihin tulo‑ ja varallisuusverosaataviin
sekä vakuutusmaksuveroihin, jotta jäsenvaltioiden taloudellisia etuja ja sisämarkkinoiden neutraliteettia voidaan suojata
paremmin.
(4)
Perintäpyynnön kohteena olevien saatavien perinnän tehostamiseksi olisi sen viranomaisen, jolle perintäpyyntö osoitetaan,
periaatteessa käsiteltävä saatavan perinnän mahdollistavaa asiakirjaa kotipaikkajäsenvaltion asiakirjana.”
Direktiivin 76/308 2 artiklassa, sellaisena kuin se on muutettuna direktiivillä 2001/44, säädetään seuraavaa:
”Tätä direktiiviä sovelletaan kaikkiin saataviin, jotka liittyvät:
a)
hyvityksiin, interventioihin ja muihin toimenpiteisiin, jotka kuuluvat Euroopan maatalouden ohjaus‑ ja tukirahaston (EMOTR)
kokonais‑ tai osittaisrahoitusjärjestelmään, mukaan lukien näiden toimien yhteydessä perittävät määrät;
b)
sokerialan yhteisen markkinajärjestelyn mukaisiin maksuihin;
c)
tuontimaksuihin;
d)
vientimaksuihin;
e)
arvonlisäveroon;
f)
valmisteveroihin, joita kannetaan:
–
tupakkatuotteista,
–
alkoholista ja alkoholijuomista ja,
–
kivennäisöljyistä;
g)
tulo‑ ja varallisuusveroihin;
h)
vakuutusmaksuveroihin;
i)
edellä a–h alakohdassa tarkoitettuihin saataviin liittyviin korkoihin, hallinnollisiin rangaistusmaksuihin ja sakkoihin sekä
kuluihin, lukuun ottamatta luonteeltaan rikosoikeudellisia rangaistuksia sellaisina kuin ne on määritelty sen viranomaisen,
jolle pyyntö osoitetaan, kotipaikkajäsenvaltion voimassa olevassa lainsäädännössä.”
Direktiivin 76/308  7 artiklassa säädetään seuraavaa:
”1.

Saatavaa koskevaan perintäpyyntöön, jonka avunantoa pyytävä viranomainen osoittaa toiselle viranomaiselle, on liitettävä virallinen
tai oikeaksi todistettu jäljennös sellaisesta saatavan perinnän mahdollistavasta asiakirjasta, joka on annettu avunantoa pyytävän
viranomaisen kotipaikkajäsenvaltiossa, sekä tarvittaessa muut perintään tarvittavat asiakirjat alkuperäiskappaleina tai oikeaksi
todistettuina jäljennöksinä.
2.

Avunantoa pyytävä viranomainen voi laatia perintäpyynnön ainoastaan, jos:
a)
saatavaa tai sen perinnän mahdollistavaa asiakirjaa ei ole riitautettu tämän viranomaisen kotipaikkajäsenvaltiossa, lukuun
ottamatta tapauksia, joihin sovelletaan 12 artiklan 2 kohdan toista alakohtaa;
b)
viranomainen on käynnistänyt kotipaikkajäsenvaltiossaan asianmukaisen perintämenettelyn, jota voidaan käyttää 1 kohdassa tarkoitetun
asiakirjan perusteella, eivätkä nämä toimenpiteet johda koko saatavan maksuun.
3.

Perintäpyynnössä on mainittava:
a)
asianomaisen henkilön ja/tai sivullisen, jolla on hänen varojaan, nimi, osoite ja kaikki muut hänen tunnistamistaan varten
tarpeelliset tiedot;
b)
avunantoa pyytävän viranomaisen nimi, osoite ja kaikki muut sen tunnistamista varten tarpeelliset tiedot;
c)
avunantoa pyytävän viranomaisen kotipaikkajäsenvaltiossa annettu perinnän mahdollistava asiakirja;
d)
saatavan laji ja määrä, mukaan lukien pääoma, korko ja muut rangaistusmaksut, sakot ja kulut esitettynä kummankin viranomaisen
kotipaikkajäsenvaltion valuuttana;
e)
päivämäärä, jolloin avunantoa pyytävä viranomainen ja/tai viranomainen, jolle pyyntö osoitetaan, on antanut asiakirjan tiedoksi
asianomaiselle;
f)
päivämäärä, josta lukien, ja määräaika, jonka kuluessa täytäntöönpano on mahdollinen avunantoa pyytävän viranomaisen kotipaikkajäsenvaltiossa
voimassa olevan lainsäädännön mukaisesti;
g)
muut tarpeelliset tiedot.
4.

Perintäpyynnössä on lisäksi oltava avunantoa pyytävän viranomaisen ilmoitus, jossa vahvistetaan, että 2 kohdassa säädetyt
edellytykset täyttyvät.
5.

Avunantoa pyytävän viranomaisen on toimitettava viranomaiselle, jolle pyyntö osoitetaan, kaikki perintäpyyntöön johtaneeseen
asiaan liittyvät tiedot heti ne saatuaan.”
Direktiivin 76/308  8 artiklassa säädetään seuraavaa:
”1.

Saatavan perinnän täytäntöönpanon mahdollistava asiakirja on tunnustettava sellaisenaan, ja sitä on sen viranomaisen kotipaikkajäsenvaltiossa,
jolle pyyntö on osoitettu, käsiteltävä ilman eri toimenpiteitä perinnän täytäntöönpanon mahdollistavana asiakirjana.
2.

Sen estämättä, mitä 1 kohdassa säädetään, saatavan perinnän mahdollistava täytäntöönpanoasiakirja voidaan tarvittaessa ja
sen viranomaisen, jolle pyyntö osoitetaan, kotipaikkajäsenvaltiossa voimassa olevien säännösten mukaisesti hyväksyä tai tunnustaa
asiakirjaksi taikka täydentää tai korvata se sellaisella asiakirjalla, joka mahdollistaa täytäntöönpanon kyseisen jäsenvaltion
alueella.
Jäsenvaltioiden on pyrittävä saattamaan asiakirjan hyväksymiseen, tunnustamiseen, täydentämiseen tai korvaamiseen liittyvät
muodollisuudet päätökseen kolmen kuukauden kuluessa perintäpyynnön saapumisesta, lukuun ottamatta tapauksia, joihin sovelletaan
kolmatta alakohtaa. Perintäpyyntöä ei voida torjua, jos asiakirja on muodoltaan asianmukainen. Viranomaisen, jolle pyyntö
osoitetaan, on ilmoitettava avunantoa pyytävälle viranomaiselle syy kolmen kuukauden määräajan ylittämiseen.
Jos jonkin edellä tarkoitetun muodollisuuden täyttäminen antaa aiheen riitauttamiseen, joka koskee saatavaa ja/tai täytäntöönpanon
mahdollistavaa, avunantoa pyytävän viranomaisen toimittamaa asiakirjaa, sovelletaan 12 artiklaa.”
Direktiivin 76/308  9 artiklan 2 kohdassa säädetään seuraavaa:
”Viranomainen, jolle pyyntö osoitetaan, voi kotipaikkajäsenvaltiossaan voimassa olevien lakien, asetusten ja hallinnollisten
käytäntöjen salliessa ja avunantoa pyytävää viranomaista kuultuaan myöntää velalliselle maksuaikaa tai antaa tälle mahdollisuuden
maksaa vähittäin. Viranomaisen, jolle pyyntö osoitetaan, tältä maksuajalta perimät korot on myös toimitettava avunantoa pyytävän
viranomaisen kotipaikkajäsenvaltiolle.
Siitä ajankohdasta lähtien, jona perinnän mahdollistava asiakirja on tunnustettu sellaisenaan tai hyväksytty, tunnustettu
taikka täydennetty tai korvattu 8 artiklan mukaisesti, on maksun viivästymisen johdosta perittävä korkoa sen viranomaisen,
jolle pyyntö on osoitettu, kotipaikkajäsenvaltiossa voimassa olevien lakien, asetusten ja hallinnollisten käytäntöjen mukaisesti,
ja myös tämä korko on toimitettava avunantoa pyytävän viranomaisen kotipaikkajäsenvaltiolle.”
Direktiivin 76/308  10 artiklassa säädetään seuraavaa:
”Huolimatta siitä, mitä 6 artiklan 2 kohdassa säädetään, perittävällä saatavalla ei välttämättä ole pyynnön vastaanottavan
viranomaisen kotipaikkajäsenvaltiossa syntyneen vastaavanlaisen saatavan etuoikeutta.”
Direktiivin 76/308  12 artiklan 2 kohdassa säädetään seuraavaa:
”Jos henkilö, jota asia koskee, kiistää perintämenettelyn aikana saatavan tai avunantoa pyytävän viranomaisen kotipaikkajäsenvaltiosta
peräisin olevan asiakirjan, joka mahdollistaa saatavan perinnän, kyseisen henkilön on annettava asia avunantoa pyytävän viranomaisen
kotipaikkajäsenvaltion toimivaltaisen laitoksen ratkaistavaksi kyseisessä jäsenvaltiossa voimassa olevien säännösten mukaisesti,
jollei avunantoa pyytävä viranomainen toisen alakohdan mukaisesti vaadi muuta. Avunantoa pyytävän viranomaisen on ilmoitettava
tästä toimesta viranomaiselle, jolle pyyntö osoitetaan. Myös henkilö, jota asia koskee, voi ilmoittaa tästä toimesta viranomaiselle,
jolle pyyntö osoitetaan.
Sen estämättä, mitä 2 kohdan ensimmäisessä alakohdassa säädetään, avunantoa pyytävä viranomainen voi kotipaikkajäsenvaltionsa
lakien, asetusten ja hallinnollisten käytäntöjen mukaisesti pyytää viranomaista, jolle pyyntö on osoitettu, perimään riitautetun
saatavan, jos se on sallittua kyseisten lakien, asetusten ja hallinnollisten käytäntöjen mukaan. Jos riitautus ratkaistaan
velallisen hyväksi, avunantoa pyytävä viranomainen on velvollinen maksamaan takaisin kaikki perityt määrät ja kaikki sen viranomaisen,
jolle pyyntö osoitetaan, kotipaikkajäsenvaltion voimassa olevien lakien mukaiset korvaukset.”
Direktiivi 2001/44 on tulos komission aloittamasta menettelystä, jossa se teki 26.6.1998 ehdotuksen direktiiviksi Euroopan
parlamentin ja neuvoston direktiivin 76/308 muuttamisesta (EYVL C 269, s. 16). Tämä ehdotus, jonka tavoitteena oli ulottaa
direktiivin 76/308 soveltamisala tiettyihin välittömiin veroihin ja jolla piti myös olla vaikutusta direktiivillä 76/308 tarkoitettujen
verojen ja maksujen perintämenettelyyn, perustui EY:n perustamissopimuksen 100 a artiklaan (josta on muutettuna tullut EY 95 artikla).
Saatuaan Euroopan parlamentin lausunnon komissio esitti 10.5.1999 uuden ehdotuksen direktiiviksi Euroopan parlamentin ja neuvoston
direktiivin 76/308 muuttamisesta (EYVL C 179, s. 6), jossa otettiin huomioon tietyt parlamentin ehdottamat muutokset. Myös
tämä ehdotus perustui EY 95 artiklaan.
Euroopan unionin neuvosto kuitenkin katsoi, että kyseinen ehdotus koski verotuskysymyksiä, ja se antoi direktiivin 2001/44
EY 93 ja EY 94 artiklan nojalla.
Komissio katsoi, että kyseinen direktiivi olisi pitänyt antaa EY 95 artiklan nojalla, ja nosti nyt esillä olevan kumoamiskanteen.
Yhteisöjen tuomioistuimen presidentin 23.1.2002 antamalla määräyksellä parlamentti hyväksyttiin väliintulijaksi tukemaan komission
vaatimuksia, ja Irlanti, Luxemburgin suurherttuakunta, Portugalin tasavalta sekä Ison‑Britannian ja Pohjois-Irlannin yhdistynyt
kuningaskunta hyväksyttiin väliintulijoiksi tukemaan neuvoston vaatimuksia.
Kanne
Asianosaisten lausumat
Komissio huomauttaa aluksi, että direktiivi 2001/44 voidaan antaa vain joko EY 93 ja EY 94 artiklan taikka EY 95 artiklan
nojalla. Toisin kuin neuvosto väittää, olisi ollut mahdotonta antaa tämä direktiivi samanaikaisesti EY 93 ja EY 95 artiklan
nojalla. Tällainen päällekkäisyys on poissuljettu yhteisöjen tuomioistuimen asiassa C‑300/89, komissio vastaan neuvosto, ns.
titaanioksiditapaus, 11.6.1991 antaman tuomion (Kok. 1991, s. I‑2867, Kok. Ep. XI, s. I-211, 21 kohta) perusteella, koska
näitä oikeudellisia perustoja koskevat menettelyt ovat keskenään yhteensopimattomia.
Direktiivin 2001/44 tavoitteesta komissio väittää, että on selvää, että tällä direktiivillä toteutetut toimenpiteet ovat välttämättömiä
sisämarkkinoiden luomiseksi. Direktiivin 76/308 perustelukappaleista sekä niiden eri direktiivien perustelukappaleista, joilla
sitä on muutettu sen soveltamisalaa laajentamalla, mukaan lukien direktiivi 2001/44, ilmenee, että näiden direktiivien tavoitteena
on mahdollistaa saatavien periminen jäsenvaltiossa toisesta jäsenvaltiosta peräisin olevalla asiakirjalla poistamalla näin
rajatylittävien taloudellisten toimintojen esteet. Näiden direktiivien tarkoituksena oli siten selvästi sisämarkkinoiden toteuttaminen.
Näin ollen EY 95 artikla on direktiivin 2001/44 välttämätön oikeudellinen perusta, paitsi jos katsotaan, että sillä direktiiviin
76/308 tehdyt muutokset koskevat veroja koskevia säännöksiä tai määräyksiä, jolloin tämä valinta estyy saman artiklan 2 kohdan
mukaisen kiellon perusteella. Koska viimeksi mainittu määräys on kuitenkin poikkeus EY 95 artiklan 1 kohdan periaatteeseen,
sitä on tulkittava suppeasti ja sen soveltaminen on rajoitettava siihen, mikä on välttämätöntä sillä tavoiteltujen päämäärien
saavuttamiseksi, kuten jäsenvaltioiden suvereniteetin suojelu verotuksen alalla.
Direktiivillä 2001/44 kunnioitetaan tätä suvereniteettia siltä osin kuin se ei koske EY 95 artiklan 2 kohdassa tarkoitettuja
veroja koskevia säännöksiä tai määräyksiä. Tällä käsitteellä tarkoitetaan vain aineellisia säännöksiä, joilla määritellään
verovelvolliset, verotettavat liiketoimet, verotusperuste, verokanta ja verovapautukset sekä verojen kantamista ja perimistä
koskevat yksityiskohtaiset säännöt. Tällä direktiivillä ei kuitenkaan puututa näitä aloja koskeviin kansallisiin säännöksiin,
koska sillä toteuttava keskinäinen avunanto voidaan toteuttaa ilman kansallisten verosäännösten yhdenmukaistamista ja lähentämistä.
Kyseisellä direktiivillä tietysti laajennetaan direktiivin 76/308 mekanismit koskemaan muun muassa tiettyjä välittömiä veroja,
ja se aiheuttaa muutoksia niihin tietoihin, jotka avunantoa pyytävän viranomaisen on toimitettava viranomaiselle, jolle perintäpyyntö
osoitetaan, mutta eri jäsenvaltioiden aineellista verolainsäädäntöä ei ole muutettu.
Tältä osin komissio katsoo erityisesti, että direktiivin 76/308  9 artiklan 2 kohdan uusi versio ei vaikuta maksuaikoja tai
”rangaistuksia” koskeviin kansallisiin säännöksiin.
Komissio lisää, että kuten suuri joukko EY 95 artiklan nojalla toteutettuja toimenpiteitä osoittaa, se seikka, että toimenpide
liittyy verotukseen, ei missään tapauksessa riitä siihen, että se kuuluisi EY 95 artiklan 2 kohdan mukaisen kiellon soveltamisalaan.
Parlamentti katsoo, että komission edustama kanta on vakiintuneen oikeuskäytännön mukainen, jonka mukaan toimenpiteen oikeudellisen
perustan valinnan on perustuttava objektiivisiin tekijöihin, kuten toimenpiteen tavoitteeseen ja sisältöön. Koska eri oikeudelliset
perustat voivat näin ollen niiden edellyttämien päätöksentekomenettelyjen vuoksi olla keskenään yhteensoveltumattomia, olisi
soveltuvan oikeudellisen perustan määrittämiseksi viitattava toteutettavan toimenpiteen ”painopisteeseen” (ks. asia C‑42/97,
parlamentti v. neuvosto, tuomio 23.2.1999, Kok. 1999, s. I‑869, 43 kohta).
Direktiivin 2001/44 tavoitteena on kuitenkin yhteisön ja jäsenvaltioiden taloudellisten intressien säilyttäminen, petostentorjunta
ja verotuksen neutraliteetin säilyttäminen sisämarkkinoilla. Koska petostentorjunta on tärkeä mutta ei ratkaiseva tekijä kyseisessä
direktiivissä, EY 280 artiklan käyttäminen oikeudellisena perustana ei ole välttämätöntä.
Parlamentti väittää lisäksi, että vaikka EY 95 artiklan 2 kohdan ilmaisua ”veroja koskevat säännökset tai määräykset” olisi
tulkittava niin, että sillä tarkoitetaan verojen maksamista ja perintää koskevia yksityiskohtaisia sääntöjä, tällainen ilmaisu
ei estä sitä, että direktiivi 2001/44 annetaan EY 95 artiklan nojalla. Kyseinen direktiivi ei sisällä yhtään säännöstä, joka
koskisi kyseessä olevien saatavien perintää koskevia kansallisia säännöksiä, ja siinä ainoastaan säädetään ulkomaisten saatavien
”kansallisesta kohtelusta”. Ne eri elementit, joiden neuvosto katsoo kuuluvan ”veroja koskeviin säännöksiin tai määräyksiin”,
kuuluvat edelleenkin kansalliseen oikeuteen, eikä kyseisellä direktiivillä yhdenmukaisteta niitä.
Parlamentti lisää, että EY 95 artiklaa on tulkittava poikkeuksena EY 94 artiklasta, eikä viimeksi mainittu voi siten olla
asianmukainen oikeudellinen perusta direktiivin 2001/44 antamiselle. EY 93 artiklaa ei puolestaan voida valita oikeudelliseksi
perustaksi siitä syystä, että tämän direktiivin tarkoituksena ei ole välillisten verojen yhdenmukaistaminen tässä artiklassa
tarkoitetulla tavalla. EY 95 artiklan 2 kohdan soveltamisen esteenä on se, että kyseinen direktiivi ei ole veroja koskeva
säännös. Näin ollen ainoastaan EY 95 artikla on direktiivin 2001/44 asianmukainen oikeudellinen perusta.
Tätä päätelmää ei kyseenalaista se seikka, että tietyt direktiivin 2001/44 soveltamisalaan kuuluvat saatavat ovat luonteeltaan
veroja. Direktiivin ”painopiste” on selvästi sisämarkkinoiden luominen ja toiminta, mikä edellyttää sitä, että oikeudelliseksi
perustaksi valitaan EY 95 artikla.
Neuvosto väittää ensinnäkin, että toisin kuin komissio väittää, direktiivin 2001/44 antamiseen soveltuvia oikeudellisia perustoja
eivät ole ainoastaan toisaalta EY 93 ja EY 94 artikla ja toisaalta EY 95 artikla. Mikään ei estä valitsemasta esimerkiksi
EY 93 artiklaa ja EY 95 artiklaa oikeudelliseksi perustaksi, koska yhteisöjen tuomioistuin on jo todennut asiassa 165/87,
komissio vastaan neuvosto, 27.9.1988 antamassaan tuomiossa (Kok. 1988, s. 5545, Kok. Ep. IX, s. 741), että on mahdollista
käyttää kahta oikeudellista perustaa, jolloin neuvoston on tehtävä päätös määräenemmistöllä ja yksimielisesti.
Neuvosto toteaa sitten, että yhteisöjen tuomioistuimen vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan toimenpiteen oikeudellisen perustan
valinnan on perustuttava objektiivisiin seikkoihin, joita yhteisöjen tuomioistuin voi valvoa. Näihin seikkoihin kuuluvat muun
muassa toimenpiteen tavoite ja sen sisältö. Lisäksi toimielimen halulla osallistua intensiivisemmin tietyn toimenpiteen toteuttamiseen
ei ole merkitystä tämän valinnan kannalta.
Direktiivin 2001/44 tavoitteesta neuvosto toteaa, että sen perustelukappaleista ilmenee, että sen tarkoituksena on suojata
yhteisön ja sen jäsenvaltioiden taloudellisia etuja, taata paremmin sisämarkkinoiden kilpailukyky ja verotuksen neutraalisuus
sekä rajoittaa petosten vaaraa. Lisäksi komission 26.6.1998 tekemästä direktiiviehdotuksesta ilmenee, että kyseinen direktiivi
kuuluu yhteisön strategiaan, jolla on tarkoitus panna täytäntöön kilpailua vääristämättömät verojärjestelmät, jotka suuntautuvat
yhtenäismarkkinoille, kuten tämä ilmenee komission tiedonannosta, jonka otsikkona on ”Verotus Euroopan unionissa” (KOM/96/546 lopullinen).
Direktiivin 2001/44 sisällöstä neuvosto täsmentää, että sen säännöksissä toisaalta vahvistetaan menettely, jota on noudatettava
sekä pyynnön esittäneessä jäsenvaltiossa että siinä jäsenvaltiossa, joka antaa apua saatavan perimiseksi, ja toisaalta siinä
määritellään velallisen juridinen asema koko tässä menettelyssä. Tämä direktiivi koskee ennen kaikkea etuoikeuksia, jotka
voivat liittyä saataviin, velallisen valituskeinoja, jäsenvaltioille syntyneiden kustannusten perimistä velalliselta ja varojen
jakamista kyseisten jäsenvaltioiden kesken. Koska tämän direktiivin sääntöjä sovelletaan tulo‑ ja omaisuusveroon liittyviin
saataviin sekä vakuutusmaksuveroihin, sillä puututaan sekä välittömien verojen että välillisten verojen alaan.
Neuvosto toteaa lopuksi tällaisia veroja koskevien toimenpiteiden toteuttamiseksi käytettävistä oikeudellisista perustoista
ensinnäkin, että toisin kuin komissio väittää, EY 95 artiklan 1 kohdassa määrättyä menettelyä ei voida pitää ”tavanomaisena”
menettelynä sisämarkkinoiden toteuttamiseksi annettujen säännösten antamiseksi.
Neuvosto muistuttaa toiseksi, että vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan silloin, kun on olemassa erityinen oikeudellinen perusta,
toimenpide on toteutettava sen nojalla (asia C‑271/94, parlamentti v. neuvosto, tuomio 26.3.1996, Kok. 1996, s. I‑1689). Koska
EY 93 artikla ja EY 94 artikla koskevat selvästi verotuksen alaan kuuluvien toimenpiteiden toteuttamista, ne ovat erityismääräyksiä
suhteessa EY 95 artiklaan.
Neuvosto toteaa erityisesti direktiivin 2001/44 antamiselle asianmukaisesta oikeudellisesta perustasta, että koska sen tarkoituksena
on liikevaihtoveroja, valmisteveroja ja muita välillisiä veroja koskevien lainsäädäntöjen yhdenmukaistaminen siten, että siinä
säädetään näiden verojen ja maksujen perintää koskevista yhteisistä säännöistä, vain EY 93 artikla voi olla pätevä oikeudellinen
perusta. Koska yhteisöjen tuomioistuimen oikeuskäytännöstä johtuu, että verojen perintää koskevat yksityiskohtaiset säännöt
sekä arvonlisäveron maksamiseen liittyviä rikkomuksia koskevista sanktioista annetut säännökset kuuluvat jäsenvaltioiden kansallisen
verolainsäädännön alaan (ks. asia 55/79, komissio v. Irlanti, tuomio 27.2.1980, Kok. 1980, s. 481 ja asia 299/86, Drexl, tuomio
25.2.1988, Kok. 1988, s. 1213, Kok. Ep. IX, s. 419), direktiivillä 2001/44 käyttöön otettujen säännösten kaltaiset säännökset
kuuluvat myös jäsenvaltioiden kansallisen verolainsäädännön alaan.
Direktiivin 76/308 soveltamisalan laajentamisesta tiettyjä välittömiä veroja koskeviin saataviin neuvosto väittää, että juuri
tämän laajentamisen vuoksi EY 95 artiklan 1 kohtaa ei enää voida pitää asianmukaisena oikeudellisena perustana direktiiville
2001/44, koska tämän artiklan 2 kohdassa kielletään sen soveltaminen ”veroja koskeviin säännöksiin tai määräyksiin”.
EY 95 artiklan 2 kohdassa tarkoitettuja ”veroja koskevia säännöksiä tai määräyksiä” ovat neuvoston mukaan kaikki toimenpiteet,
joilla säännellään julkisia tulonlähteitä. Näin ollen tällä ilmaisulla ei tarkoiteta ainoastaan verojen määritelmää ja kuvausta,
vaan myös tapaa, jolla ne kannetaan ja katetaan. Ilmaisu ”vero” muodostaa viittauksen julkisten tulonlähteiden käsitteeseen.
EY:n perustamissopimuksen kolmannen osan VI osaston 2 luvussa, jonka otsikkona on englanninkielisessä versiossa ”Tax provisions”,
painotetaan näiden julkisten tulonlähteiden pakollista luonnetta. Tämä pakollinen luonne, joka liittyy jäsenvaltioiden yksinoikeuksiin
ja hyvin erityiseen toimivaltaan verojen ja maksujen määräämisessä ja niiden perinnässä, on kuitenkin verojen ja maksujen
merkittävä ominaisuus, joka liittyy selvemmin muissa kieliversioissa käytettyyn ilmaisuun ”fiscal”. ”Vero-oikeus” koskee lähtökohtaisesti
sekä verojen rakennetta että niiden määräämistä ja perimistä. EY 95 artiklan 2 kohdan tulkinnassa olisi otettava huomioon
tämä seikka, ja siinä määrättyä kieltoa olisi siis sovellettava kaikkiin kyseessä olevien verojen rakenteeseen sekä niiden
määräämiseen ja perimiseen koskeviin säännöksiin.
Komission suppea tulkinta ilmaisusta ”veroja koskevat säännökset ja määräykset” ei toisin, kuin se väittää, perustu millään
tavoin EY 95 artiklan 2 kohdan sanamuotoon. Oikeudellisen perustan valinta ei myöskään riipu siitä kysymyksestä, millä tavoin
toteutettava toimenpide rajoittaa jäsenvaltioiden suvereniteettia, koska tällainen lähestymistapa riippuu poliittisista arvioinneista,
mikä on ristiriidassa sekä toimivallanjakoa koskevan yhteisöjen järjestelmän kanssa että oikeusturvan periaatteen kanssa.
Direktiivin 2001/44 säännöksillä ei säädetä yhteistyöstä taikka hallintoviranomaisten suorittamasta yleisestä vahvistamisesta
puhtaasti kansallisten intressien perusteella, vaan niiden tarkoituksena on säädellä tapaa, jolla jäsenvaltiot saavat verotulonsa
ja soveltavat veroja koskevia säännöksiään kilpailuolosuhteissa esiintyvien eroavaisuuksien poistamiseksi tältä osin.
Neuvosto toteaa lisäksi, että vaikka yhteisöjen tuomioistuimen oikeuskäytännöstä johtuu, että pelkästään käytännön perusteella
ei voida poiketa perustamissopimuksen määräyksistä (ks. asia C‑84/94, Yhdistynyt kuningaskunta v. neuvosto, tuomio 12.11.1996,
Kok. 1996, s. I‑5755, 19 kohta), nyt esillä olevassa asiassa oikeudellisen perustan valintaa koskeva käytäntö on ollut vakiintunut
ja EY 93 tai EY 94 artikla on valittu joka kerran, kun veroja koskevia säännöksiä on yhdenmukaistettu.
Irlannin hallitus väittää, että komissio tulkitsee ilmaisua ”veroja koskevat säännökset tai määräykset” liian suppeasti. Irlannin
hallituksen mukaan veroja koskevana säännöksenä tai määräyksenä on pidettävä kaikkia säännöksiä, jotka liittyvät veron hallinnointiin
ja sen perimiseen. EY 95 artiklan 2 kohdan englanninkielisestä kieliversiosta ilmenee, että sillä tarkoitetaan julkiseen rahoitukseen
liittyviä säännöksiä ja määräyksiä sekä verotuloja. Lisäksi se toteaa, että perustamissopimuksessa tai oikeuskäytännössä ei
ole mitään, mikä tukisi komission väitettä.
Kyseinen hallitus väittää myös, että vastausta siihen kysymykseen, missä määrin komissiolla on vapaus valita EY 95 artikla
direktiivin antamisen oikeudelliseksi perustaksi, ei voida antaa määrittelemättä kansallisten lainsäädäntöjen lähentämisen
käsitettä suhteessa niiden yhdenmukaistamiseen. Koska on olemassa toimenpiteen konkreettisia vaikutuksia koskeva epäilys,
on oikeusvarmuuden periaatteen noudattamiseksi viitattava sääntöihin, jotka koskevat kyseisten lainsäädäntöjen yhdenmukaistamista
sääntelevien säännösten täytäntöönpanoa.
Koska direktiivi 2001/44 liittyy verotuksellisiin kysymyksiin, nyt esillä olevassa asiassa EY 95 artiklan 2 kohta estää sen,
että tämä direktiivi annettaisiin EY 95 artiklan nojalla. Sekä kyseisen direktiivin tavoitteesta että sen sisällöstä seuraa
Irlannin hallituksen mukaan, että sen lisäksi, että sillä on laajennettu saatavien perimistä koskevan keskinäisen avunannon
järjestelmä tulo‑ ja varallisuusveroihin sekä vakuutusmaksuveroihin, sillä asetetaan jäsenvaltioille pakottavia velvoitteita
verojen ja maksujen soveltamisen ja perinnän alalla. Koska direktiivillä 2001/44 käyttöön otetut toimenpiteet liittyvät verojen
kantamiseen sekä niiden hallintoon ja perinnän täytäntöönpanoon ja näin ollen verotuksellisiin toimenpiteisiin, tämän direktiivin
painopiste on selvästi määritelty.
Irlannin hallitus lisää, että EY 95 artiklan 1 kohta estää myös sen, että direktiivi 2001/44 voitaisiin antaa EY 95 artiklan
nojalla. Kyseisen artiklan sanamuodon mukaan tätä artiklaa sovelletaan vain, jollei perustamissopimuksessa toisin määrätä.
Koska EY 93 artikla ja EY 94 artikla ovat erityismääräyksiä verrattuna EY 95 artiklaan direktiivillä 2001/44 säädettyjen toimenpiteiden
toteuttamiseksi, viimeksi mainittua artiklaa ei sovelleta.
Luxemburgin hallituksen mukaan komission tulkinta ilmaisusta ”veroja koskevat säännökset tai määräykset” on liian suppea eikä
se vastaa jäsenvaltioiden lainsäädännöllistä todellisuutta. Tätä määräystä tulkittaessa on otettava huomioon, että käsitteet
”verotus”, ”veroja koskevat säännökset tai määräykset” ja ”verot” kattavat verojen hallintoa ja perintää koskevat säännökset,
kun taas näihin käsitteisiin liittyvät täytäntöönpanoa koskevat yksityiskohtaiset säännöt kuuluvat useissa jäsenvaltioissa
verotusoikeuden alaan.
Kyseinen hallitus väittää lisäksi, että komissio myöntää vastauksessaan, että direktiivin 2001/44 tavoitteena ei ole olemassa
olevien sääntöjen yhdenmukaistaminen, vaan tietojenvaihdon ja keskinäisen avunannon mahdollistaminen saatavien perimisessä,
mitä ei aikaisemmin ollut olemassa. Näin ollen EY 95 artiklan valinta oikeudelliseksi perustaksi ei olisi perusteltua.
Sama hallitus väittää myös, että toisin kuin komissio väittää, direktiivin 76/308  8 artiklalla on välitön vaikutus jäsenvaltioiden
kansallisiin säännöksiin.
Luxemburgin hallitus lisää, että yhteisöjen tuomioistuin on jo katsonut, että maksamista koskevat yksityiskohtaiset säännöt,
määräytymisperusteita koskevat säännöt sekä verorikkomuksiin sovellettavat sanktiot voivat kuulua EY 90 artiklan kiellon soveltamisalaan
(ks. asia C‑47/88, komissio v. Tanska, tuomio 11.12.1990, Kok. 1990, s. I‑4509). Ei voida siis pätevästi väittää, että välittömien
ja välillisten verojen perintään liittyviä yksityiskohtaisia sääntöjä koskevat säännökset eivät ole veroja koskevia säännöksiä.
Nyt esillä olevassa asiassa kansalliset viranomaiset voivat direktiivin 2001/44 avulla laskea ja periä oikein maksettavan
veron ja ulottaa toimivaltansa kyseisen jäsenvaltion alueen ulkopuolelle. Keskinäinen avunanto saatavien perinnässä on näin
ollen olennainen ja kiinteä osa jäsenvaltioiden etuoikeuksien käyttämistä verotuksen alalla. Näin ollen tämän direktiivin
asianmukainen oikeudellinen perusta olisi EY 93 artikla ja EY 94 artikla.
Myös Portugalin hallitus katsoo, että komission ilmaisua ”veroja koskevat säännökset tai määräykset” koskeva tulkinta on liian
suppea eikä sitä voida siis hyväksyä. Tämän ilmaisun pitäisi sisältää myös verovelvollisten oikeudet ja takeet. Direktiivissä
2001/44 määritellään erityisesti direktiivin 76/308  8 artiklan 1 kohtaan sekä 10 ja 12 artiklaan tehdyillä muutoksilla tietty
määrä sääntöjä, jotka ovat välittömässä ristiriidassa verovelvollisten oikeuksien kanssa ja jotka näin ollen on saatettava
osaksi kansallisia oikeusjärjestyksiä. Lisäksi direktiivillä 2001/44 loukataan kontradiktorisen menettelyn periaatetta, koska
siinä ei anneta maassa asuvalle henkilölle, jota pidetään avunantoa pyytävän viranomaisen velallisena, mahdollisuutta kiistää
häntä vastaan suoritettavaa täytäntöönpanoa, vaikka kyseisen viranomaisen vaatima velka voikin olla kannekelpoinen saatava.
Direktiivin 76/308  12 artiklan 2 kohtaa muuttamalla direktiivillä 2001/44 luotiin lisäksi välitön aineellinen vahingonkorvausoikeus
tapauksissa, joissa jäsenvaltiot käyttävät niille annettua toimivaltaa epäasianmukaisesti tai virheellisesti. Kun otetaan
huomioon viimeksi mainitun direktiivin sisältö, on sen oikeudelliseksi perustaksi valittava EY 93 artikla ja EY 94 artikla.
Yhdistyneen kuningaskunnan hallitus on samalla kannalla Irlannin hallituksen kanssa. Sen mukaan EY 93 artikla on erityinen
oikeudellinen perusta välillisten verojen yhdenmukaistamistoimenpiteiden toteuttamiseksi. Koska perustamissopimuksessa on
näin erityismääräys tällaista yhdenmukaistamista varten, sitä ei voida toteuttaa EY 95 artiklan nojalla. Välittömiä veroja
koskevien säännösten yhdenmukaistaminen on puolestaan toteutettava EY 94 artiklan nojalla, kuten EY 95 artiklan 2 kohdasta
ilmenee.
Yhdistyneen kuningaskunnan hallitus väittää toisaalta, että komissio tulkitsee liian suppeasti ilmaisua ”veroja koskevat säännökset
tai määräykset”, ja toisaalta, että se ei ole ottanut huomioon EY 95 artiklan 1 kohdan ensimmäistä virkettä, jossa määrätään,
että sitä sovelletaan vain, jollei perustamissopimuksessa toisin määrätä. EY 93 artikla ja EY 94 artikla ovat kuitenkin erityismääräyksiä
välittömiä ja välillisiä veroja koskevien toimenpiteiden toteuttamiseksi. Koska direktiivillä 2001/44 yhdenmukaistetaan näihin
kahteen verotyyppiin liittyviä kansallisia säännöksiä, EY 95 artiklan 1 kohta ei ole asianmukainen oikeudellinen perusta tälle
direktiiville.
Ei myöskään ole mitään epäilystä siitä, etteivätkö säännöt, joilla on tällainen tavoite, rajoittaisi jäsenvaltioiden verotuksellista
suvereniteettia siten, että ne on hyväksyttävä yksimielisesti.
Yhdistyneen kuningaskunnan hallitus lisää, että EY 95 artiklan englanninkielisessä kieliversiossa käytetty ilmaisu ”fiscal”
kattaa paitsi verotuksen suppeassa merkityksessä, myös valtion menot ja valtionlainat. Toisin kuin komissio väittää, mikään
ei estä tekemästä erottelua verovelvollisia, veron määräytymisperustetta, verotettavaa tapahtumaa, verokantaa tai verovapautuksia
koskevien sääntöjen ja näiden verojen hallintoa ja perintää koskevien sääntöjen välillä. Tämä tulkinta on myös yhteensoveltuva
yhteisöjen tuomioistuimen vakiintuneen oikeuskäytännön kanssa (ks. asia C‑327/90, komissio v. Kreikka, tuomio 12.5.1992, Kok. 1992,
s. I‑3033 ja asia C‑68/96, Grundig Italiana, tuomio 17.6.1998, Kok. 1998, s. I‑3775).
Lopuksi Yhdistyneen kuningaskunnan hallitus katsoo, että verovelvollisiin veropetosten ja veronkierron estämiseksi sovellettava
sääntely, joka on verovelvollisten ja veroviranomaisten välisten suhteiden ydin, on näin ollen erottamaton osa jäsenvaltioille
kuuluvasta verotustoimivallasta.
Yhteisöjen tuomioistuimen arviointi asiasta
Vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan yhteisön toimen oikeudellisen perustan valinnan on perustuttava sellaisiin objektiivisiin
seikkoihin, jotka voivat olla tuomioistuinvalvonnan kohteena ja joihin kuuluvat erityisesti toimen tarkoitus ja sisältö (ks. mm.
em. titaanioksiditapaus, tuomion 10 kohta; asia C‑269/97, komissio v. neuvosto, tuomio 4.4.2000, Kok. 2000, s. I‑2257, 43 kohta
ja asia C‑211/01, komissio v. neuvosto, tuomio 11.9.2003, 38 kohta, ei vielä julkaistu oikeustapauskokoelmassa).
Jos yhteisön toimesta ilmenee, että sillä on kaksi eri tarkoitusta tai että siinä on kahdenlaisia tekijöitä, ja jos toinen
näistä on yksilöitävissä toimen pääasialliseksi tai määrääväksi tekijäksi, kun taas toinen on ainoastaan liitännäinen tekijä,
on käytettävä yhtä oikeudellista perustaa, toisin sanoen sitä, jota toimen tarkoitus taikka pääasiallinen tai määräävä tekijä
edellyttää (ks. vastaavasti mm. asia C‑155/91, komissio v. neuvosto, tuomio 17.3.1993, Kok. 1993, s. I‑939, Kok. Ep. XIV,
s. I-61, 19 ja 21 kohta; asia C‑36/98, Espanja v. neuvosto, tuomio 30.1.2001, Kok. 2001, s. I‑779, 59 kohta ja em. asia komissio
v. neuvosto, tuomion 39 kohta).
Jos poikkeustapauksessa näytetään, että toimella on useampi samanaikainen tarkoitus, joita ei voida erottaa toisistaan ja
joista mikään ei ole toiseen nähden toisarvoinen ja välillinen, tällaista toimea annettaessa on käytettävä useaa eri oikeudellista
perustaa (ks. mm. asia C‑336/00, Huber, tuomio 19.9.2002, Kok. 2002, s. I‑7699, 31 kohta; asia C‑281/01, komissio v. neuvosto,
tuomio 12.12.2002, Kok. 2002, s. I‑12049, 35 kohta; em. asia komissio v. neuvosto, tuomion 40 kohta ja 6.12.2001 annettu lausunto
2/00, Kok. 2000, s. I‑9713, 23 kohta).
Päällekkäisten oikeudellisten perustojen käyttäminen ei kuitenkaan ole mahdollista, jos kummankin oikeudellisen perustan osalta
määrätyt menettelyt ovat keskenään yhteensopimattomia (ks. mm. em. titaanioksiditapaus, tuomion 17–21 kohta ja yhdistetyt
asiat C‑164/97 ja C‑165/97, parlamentti v. neuvosto, tuomio 25.2.1999, Kok. 1999, s. I‑1139, 14 kohta).
Nyt esillä olevassa asiassa on todettava, että EY 93 artiklassa ja EY 94 artiklassa määrätyt menettelyt toisaalta ja EY 95 artiklassa
määrätty menettely toisaalta estävät sen, että viimeksi mainittu menettely voi olla päällekkäinen kahden muun edellä mainitun
määräyksen kanssa oikeudellisena perustana direktiivin 2001/44 kaltaiselle toimenpiteelle. EY 93 artiklan ja EY 94 artiklan
nojalla toteutettu toimenpide on hyväksyttävä yksimielisesti, kun taas määräenemmistö riittää EY 95 artiklan nojalla pätevästi
toteutetulle toimenpiteelle. Näin ollen edellä mainituista määräyksistä ainoastaan EY 93 artiklaa ja EY 94 artiklaa voidaan
käyttää päällekkäin neuvoston hyväksymän toimenpiteen oikeudellisina perustoina.
Komission ja parlamentin mielestä direktiivin 2001/44 antamiseksi oikeudellisena perustana olisi ollut käytettävä EY 95 artiklaa,
jonka soveltamisalasta on todettava toisaalta, että kyseisen artiklan 1 kohdan sanamuodosta ilmenee, että sitä sovelletaan
vain, jollei perustamissopimuksessa toisin määrätä.
Tästä seuraa näin ollen, että koska perustamissopimuksessa on erityinen määräys, joka voi olla nyt esillä olevan toimenpiteen
oikeudellinen perusta, toimenpiteen on perustuttava siihen. Tällainen on erityisesti EY 93 artikla, joka koskee liikevaihtoveroja,
valmisteveroja ja muita välillisiä veroja koskevan lainsäädännön yhdenmukaistamista.
Toisaalta on korostettava, että EY 95 artiklan 2 kohdassa suljetaan nimenomaisesti tietyt alat tämän artiklan soveltamisalan
ulkopuolelle. Näin on erityisesti ”veroja koskevien säännösten tai määräysten” osalta; niiden yhdenmukaistaminen ei siis voi
tapahtua kyseisen artiklan nojalla.
Yhteisöjen tuomioistuin katsoo, että aluksi on tutkittava, kuuluuko direktiivi 2001/44 EY 95 artiklan 2 kohdassa tarkoitettujen
”veroja koskevien säännösten tai määräysten” käsitteeseen.
”Veroja koskevien säännösten tai määräysten” käsitteen tulkinnasta on todettava, ettei mitään tämän käsitteen tulkintaa koskevaa
mainintaa löydy perustamissopimuksesta. On kuitenkin huomattava, että sen yleisen luonteen vuoksi tämä ilmaisu kattaa kyseisten
verojen tai maksujen lajeja erottelematta kaikkien verotusta koskevien alojen lisäksi kaikki tätä alaa koskevat näkökohdat
riippumatta siitä, onko kyse aineellisista vai menettelyllisistä säännöistä.
Tätä tukee se seikka, että tietyissä jäsenvaltioissa välittömien ja välillisten verojen maksamista ja perintää koskevia yksityiskohtaisia
sääntöjä pidetään ”veroja koskevina säännöksinä tai määräyksinä”.
On lisättävä, että EY 90 artiklaa koskevan yhteisöjen tuomioistuimen oikeuskäytännön mukaan on arvioitaessa, onko verotusjärjestelmä
syrjivä, otettava huomioon verokantojen lisäksi myös verojen määräytymisperusteet ja veronkantomenettelyt. Jokaisen veron
todellinen vaikutus toisaalta kotimaiseen tuotantoon ja toisaalta tuontituotteisiin on nimittäin ratkaiseva vertailukriteeri
EY 90 artiklaa sovellettaessa. Vaikka verokanta olisi sama, veron vaikutus saattaa vaihdella kotimaiseen tuotantoon ja tuontituotteisiin
sovellettavista veron määräytymisperusteen laskemista ja veronkantoa koskevien menettelyjen mukaan (ks. em. asia komissio
v. Irlanti, tuomion 8 kohta ja em. asia Grundig Italiana, tuomion 13 kohta).
Tästä seuraa, ettei minkäänlaisten verojen perintää koskevia yksityiskohtaisia sääntöjä voida erottaa siitä verotusjärjestelmästä,
johon ne liittyvät.
Nämä päätelmät huomioon ottaen EY 95 artiklan 2 kohdan ilmaisua ”veroja koskevat säännökset tai määräykset” on tulkittava
niin, että ne kattavat verovelvollisia henkilöitä, verollisia liiketoimia, veron määräytymisperustetta, verokantaa ja välittömiä
ja välillisiä veroja koskevia vapautuksia määrittelevien säännösten lisäksi verojen perintään liittyvät yksityiskohtaiset
säännöt.
Direktiivin 2001/44 tavoitteesta on todettava, että sen kolmesta ensimmäisestä perustelukappaleesta ilmenee, että sen tavoitteena
on taata sisämarkkinoiden ”verotuksellinen neutraliteetti” ja suojata yhteisön ja jäsenvaltioiden taloudellisia etuja.
Kuten kyseisen direktiivin perustelukappaleista ilmenee, tämä tavoite on saavutettava toisaalta sekä laajentamalla direktiivissä
76/308 säädettyä keskinäisen avunannon soveltamisalaa tiettyihin tulo‑ ja varallisuusverosaataviin sekä vakuutusmaksuveroihin
(kolmas perustelukappale) että toisaalta varmistamalla, että saatavan perinnän mahdollistavaa asiakirjaa, joka on annettu
perintäpyynnön esittäneen viranomaisen kotipaikkajäsenvaltiossa, käsitellään periaatteessa kotipaikkajäsenvaltion asiakirjana
(neljäs perustelukappale).
Direktiivillä 2001/44 direktiiviin 76/308 tehdyt muutokset heijastavat näitä tavoitteita. Näin ollen viimeksi mainitun direktiivin
2 artiklassa, jossa määritellään sen soveltamisala, säädetään nyttemmin sen g ja h alakohdassa, että direktiiviä sovelletaan
tulo‑ ja varallisuusveroihin sekä vakuutusmaksuveroihin. Direktiivin 76/308  7 artiklan 3 kohtaa on muutettu siten, että siinä
nyttemmin säädetään yksityiskohtaisemmin niistä tiedoista, jotka avunantoa pyytävän viranomaisen on mainittava toiselle viranomaiselle
esittämässään perintäpyynnössä.
Direktiivin 76/308  8 artiklan mukaan saatavan perinnän täytäntöönpanon mahdollistava asiakirja on nyttemmin yleisesti tunnustettava
sellaisenaan, ja sitä on sen viranomaisen kotipaikkajäsenvaltiossa, jolle pyyntö on osoitettu, käsiteltävä ilman eri toimenpiteitä
perinnän täytäntöönpanon mahdollistavana asiakirjana, kun taas aikaisemmin nämä asiakirjat oli ainoastaan vahvistettava, tunnustettava,
täydennettävä tai korvattava asiakirjalla, joka mahdollisti niiden täytäntöönpanon sen viranomaisen kotipaikkajäsenvaltiossa,
jolle pyyntö oli osoitettu.
Direktiivin 76/308  10 artiklassa säädettiin aikaisemmin, että perittävillä saatavilla ei saa olla etuoikeuksia sen viranomaisen
kotipaikkajäsenvaltiossa, jolle pyyntö osoitetaan; nyttemmin siinä säädetään sellaisena, kuin se on direktiivillä 2001/44
muutettuna, että kyseisellä saatavalla ei välttämättä ole pyynnön vastaanottavan viranomaisen kotipaikkajäsenvaltiossa syntyneen
vastaavanlaisen saatavan etuoikeutta. Tällainen muutos on olennainen muutos direktiivillä 76/308 tarkoitettujen saatavien
käsittelyssä, koska se merkitsee tähän asti sovelletun periaatteen kumoamista, toisin sanoen sen, että kyseisillä saatavilla
ei ole mitään etuoikeutta pyynnön vastaanottavan viranomaisen kotipaikkajäsenvaltiossa.
Aluksi on kuitenkin todettava, että kaikki nämä muutokset liittyvät sekä välittömiä että välillisiä veroja koskevien saatavien
perimiseen ja niissä velvoitetaan jäsenvaltiot antamaan niiden täytäntöönpanemista koskevia lakeja, asetuksia ja hallinnollisia
määräyksiä.
Tämän jälkeen on todettava, että vaikka onkin totta, kuten komissio väittää, että direktiivillä 2001/44 ei yhdenmukaisteta
jäsenvaltioissa sovellettavia perintää koskevia aineellisia yksityiskohtaisia sääntöjä, jäsenvaltioiden on kuitenkin ulotettava
saatavien perintää koskevien kansallisten säännöstensä soveltamisala tulo‑ ja omaisuusveron kaltaisiin välittömiin veroihin,
jotta niitä voitaisiin myös soveltaa toisesta jäsenvaltiosta peräisin oleviin verosaataviin.
Lopuksi on lisättävä, että direktiivillä 2001/44 tietyllä tavalla lähennetään verotusta koskevia kansallisia säännöksiä, koska
siinä velvoitetaan kaikki jäsenvaltiot kohtelemaan muista jäsenvaltioista tulevia saatavia kansallisten saatavien tavoin,
ja tällaista tulkintaa tukee kyseisen direktiivin toisessa perustelukappaleessa oleva ilmaisu ”verotuksellinen neutraliteetti”.
Kaikki nämä seikat huomioon ottaen on todettava, että direktiivi 2001/44 koskee EY 95 artiklan 2 kohdassa tarkoitettuja ”veroja
koskevia säännöksiä tai määräyksiä”, joten tämä artikla ei voi olla kyseisen direktiivin asianmukainen oikeudellinen perusta.
Näin ollen neuvosto on perustellusti antanut direktiivin 2001/44 EY 93 artiklan ja EY 94 artiklan nojalla.
Näin ollen komission kanne on hylättävä.
Oikeudenkäyntikulut
Yhteisöjen tuomioistuimen työjärjestyksen 69 artiklan 2 kohdan mukaan asianosainen, joka häviää asian, velvoitetaan korvaamaan
oikeudenkäyntikulut, jos vastapuoli on sitä vaatinut. Koska komissio on hävinnyt asian ja koska neuvosto on vaatinut sen velvoittamista
korvaamaan oikeudenkäyntikulut, komissio on velvoitettava korvaamaan oikeudenkäyntikulut. Saman työjärjestyksen 69 artiklan
4 kohdan ensimmäisen alakohdan mukaan jäsenvaltiot ja toimielimet, jotka ovat asiassa väliintulijoina, vastaavat omista oikeudenkäyntikuluistaan.
Näillä perusteilla
YHTEISÖJEN TUOMIOISTUIN (kuudes jaosto)
on antanut seuraavan tuomiolauselman:
1)
Kanne hylätään.
2)
Euroopan yhteisöjen komissio velvoitetaan korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
3)
Irlanti, Luxemburgin suurherttuakunta, Portugalin tasavalta, Ison‑Britannian ja Pohjois‑Irlannin yhdistynyt kuningaskunta
sekä Euroopan parlamentti vastaavat omista oikeudenkäyntikuluistaan.
Gulmann
Cunha Rodrigues
Puissochet
Schintgen
Macken
Julistettiin Luxemburgissa 29 päivänä huhtikuuta 2004.
R. Grass
V. Skouris
kirjaaja
presidentti
–
Oikeudenkäyntikieli: englanti.