CELEX: 62007TJ0160
Марка на Общността
Процедура за обявяване на недействителност
Словна марка на Общността "COLOR EDITION"
Абсолютни основания за отказ
Описателен характер
Член 7, параграф 1, буква в) от Регламент № 40/94
Правен интерес
Член 55 от Регламент № 40/94

Обстоятелства, предхождащи спора
На 9 септември 2002 г. жалбоподателят Lancôme parfums et beauté & Cie SNC подава заявка за марка на Общността в Службата за хармонизация във вътрешния пазар (марки и дизайни) (СХВП) на основание Регламент (ЕО) № 40/94 на Съвета от относно марката на Общността (
ОВ L 11, 1994 г., стр. 1
; Специално издание на български език, 2007 г., глава 17, том 1, стр. 146), изменен.
Марката, чиято регистрация е заявена, е словният знак „COLOR EDITION“.
Стоките, за които е поискана регистрацията, се включват в клас 3 по смисъла на Ницската спогодба относно международната класификация на стоките и услугите за регистрация на марки от 15 юни 1957 година, ревизирана и изменена, и отговарят на следното описание: „Козметични препарати и препарати за гримиране“.
Заявената марка е регистрирана на 11 февруари 2004 г. и е публикувана в Бюлетин на марките на Общността на
На 12 май 2004 г. адвокатско сдружение Norton Rose Vieregge подава искане за обявяване на недействителност на словната марка „COLOR EDITION“ на основание член 51, параграф 1, буква а) от Регламент № 40/94 и на член 7, параграф 1, букви б) и в) от същия регламент.
На 21 декември 2005 г. отделът по заличаването отхвърля искането за обявяване на недействителност на словната марка „COLOR EDITION“.
На 9 февруари 2006 г. адвокатското сдружение CMS Hasche Sigle, правоприемник на Norton Rose Vieregge, подава жалба срещу решението на отдела по заличаването на основание членове 57—62 от Регламент № 40/94.
С решение от 26 февруари 2007 г. (наричано по-нататък „обжалваното решение“) втори апелативен състав на СХВП уважава жалбата.
Обжалваното решение се основава на следните мотиви. Най-напред апелативният състав отбелязва, че подадената от CMS Hasche Sigle жалба е допустима на основание член 55, параграф 1, буква а) от Регламент № 40/94, тъй като направеното от жалбоподателя разграничение между активната процесуална легитимация и правния интерес не се срещало никъде в Регламент № 40/94 и тъй като член 7, параграф 1, букви б) и в) от Регламент № 40/94 преследвал цел от общ интерес, която обосновавала исканията за обявяване на недействителност на основание на този член да могат да се подават от възможно най-голям кръг субекти. На следващо място, апелативният състав стига до извода, че словната марка „COLOR EDITION“ била описателна по смисъла на член 7, параграф 1, буква в) от Регламент № 40/94, доколкото от една страна, комбинацията от думите „color“ и „edition“ изразявали послание, което се възприемало пряко и непосредствено от съответните потребители като отнасящо се за гама от козметични препарати или препарати за гримиране в различни цветове, а от друга страна, въпросните термини можело да бъдат използвани от конкуренти за описание на определени качества на техните стоки, поради което трябвало да останат обществено достояние. На последно място апелативният състав твърди, че тъй като разглежданата словна марка е описателна, тя нямала никакъв отличителен характер съгласно член 7, параграф 1, буква б) от Регламент № 40/94.
Искания на страните
Жалбоподателят моли Първоинстанционния съд:
—
да отмени обжалваното решение,
—
да осъди СХВП за заплати съдебните разноски.
СХВП моли Първоинстанционния съд:
—
да отхвърли жалбата,
—
да осъди жалбоподателя да заплати съдебните разноски.
От правна страна
В подкрепа на своята жалба жалбоподателят посочва три правни основания, изведени от нарушение съответно на член 55, параграф 1, буква а), на член 7, параграф 1, буква в) и на член 7, параграф 1, буква б) от Регламент № 40/94.
По първото правно основание, изведено от нарушение на член 55, параграф 1, буква а) от Регламент № 40/94
Доводи на страните
В рамките на първото правно основание жалбоподателят поддържа, че като е обявил направеното от CMS Hasche Sigle искане за обявяване на недействителност за допустимо, въпреки че последното не било доказало правен интерес, апелативният състав бил нарушил член 55, параграф 1, буква а) от Регламент № 40/94.
В подкрепа на това твърдение жалбоподателят изтъква, на първо място, че апелативният състав не можел да твърди, че понятието за правен интерес е имплицитно включено в текста на член 55, параграф 1, буква а) от Регламент № 40/94. Според жалбоподателя това твърдение нарушава общия принцип на правото, според който правният интерес трябва да се доказва при всяка защита по съдебен ред.
Изискването за правен интерес при всяка жалба или иск произтичало, на първо място, от разпоредбите относно процедурата от Регламент № 40/94. В частност според жалбоподателя апелативният състав трябвало в съответствие с член 79 от Регламент № 40/94 да се позове на общите принципи на правото, приложими в държавите-членки, тъй като изискването за правен интерес не произтичало ясно от текста на член 55, параграф 1, буква а) от Регламент № 40/94. Във всички държави членки обаче, без изключение, съдебната защита била достъпна само за тези, които имат интерес от уважаването или от отхвърлянето на едно искане. На второ място, изискването за правен интерес при всяка жалба или иск, произтичало от Договора за ЕО, по специално от членове 230 ЕО, 232 ЕО и 236 ЕО, както и от практиката на Съда и на Първоинстанционния съд по този въпрос.
На второ място, жалбоподателят твърди, че СХВП не можела да твърди, че посочената от жалбоподателя общностна съдебна практика за обосноваване на изискването за правен интерес не се отнасяла за областта на марките, а по-скоро за други области, като земеделието, митническото право и публичната служба. Всъщност в Решение на Първоинстанционния съд от 19 септември 2001 г. по дело Procter & Gamble/СХВП (правоъгълни таблетки с инкрустация) (
T-129/00, Recueil, стр. II-2793
, точка 12) общностният съд бил констатирал необходимостта от правен интерес в рамките на жалба, подадена на основание член 63 от Регламент № 40/94. Този член обаче предвижда именно възможността за подаване на жалби срещу решенията на апелативните състави пред общностните съдилища.
В допълнение към това жалбоподателят отбелязва, че общностната съдебна практика по жалбата за отмяна се прилага по отношение на СХВП и че последната трябва да спазва принципите относно необходимостта от правен интерес при жалбите, подадени на основание на член 63 от Регламент № 40/94. В това отношение самата СХВП изисквала под формата на специфичен законен интерес наличие на правен интерес в рамките на декларация на направилия искането относно посочените основания за недействителност [решение на отдела по заличаването на СХВП от 3 май 2001 г. относно марката „AROMATONIC“].
На трето място, жалбоподателят твърди, че съществуването на правен интерес предполага, че обжалваният акт засяга направилия искането за обявяване на недействителност пряко, лично и персонално.
СХВП иска това правно основание да бъде отхвърлено.
Съображения на Първоинстанционния съд
В рамките на първото правно основание Първоинстанционният съд трябва да определи дали член 55, параграф 1, буква а) от Регламент № 40/94 поставя допустимостта на искане за обявяване на недействителност в зависимост от доказването на правен интерес. На това основание следва да се анализират текстът, системата и целите на член 55, параграф 1, буква а) от Регламент № 40/94.
На първо място, от текста на член 55, параграф 1, буква а) от Регламент № 40/94 произтича, че искане за обявяване на недействителност на марка на Общността, което се основава в частност на описателния характер на разглежданата марка по смисъла на член 7, параграф 1, буква в) от Регламент № 40/94 или на липсата на отличителен характер на тази марка по смисъла на член 7, параграф 1, буква б) от Регламент № 40/94, може да бъде представено пред СХВП „от всяко физическо или юридическо лице, както и от всяко сдружение, създадено, за да представлява интересите на фабриканти, производители, доставчици на услуги, търговци или потребители, и което по смисъла на законодателството, което се прилага по отношение на него, има процесуална правоспособност“. Следователно член 55, параграф 1, буква а) от Регламент № 40/94 не се позовава на какъвто и да е правен интерес.
На следващо място, от системата на член 55, параграф 1 от Регламент № 40/94 произтича, че не се изисква никакъв правен интерес в рамките на искане за обявяване на недействителност като разглежданото в настоящия случай. Всъщност този член предвижда различно третиране на исканията за обявяване на недействителност, които се базират на абсолютни основания за недействителност, и на тези, които се базират на относителни основания за недействителност.
Ето защо, както бе посочено в точка 21 по-горе, член 55, параграф 1, буква а) от Регламент № 40/94, който се отнася по специално за исканията за обявяване на недействителност, базиращи се на абсолютно основание за недействителност, не споменава за необходимост направилият искането за обявяване на недействителност да доказва съществуването на правен интерес. Той съдържа единствено изискването искането за обявяване на недействителност да бъде направено от физическо или юридическо лице или от сдружение, което има процесуална правоспособност.
За сметка на това член 55, параграф 1, букви б) и в) от Регламент № 40/94, който се отнася по специално за исканията за обявяване на недействителност, базиращи се на относително основание за недействителност, предвижда, че тези искания могат да бъдат направени само от притежателите на марки или на по-ранни права или от лицата, упълномощени да упражняват по-ранните права. С други думи, предвидените в член 55, параграф 1, букви б) и в) от Регламент № 40/94 искания за обявяване на недействителност могат да бъдат направени само от лицата, които имат правен интерес.
Ето защо от системата на член 55, параграф 1 от Регламент № 40/94 произтича, че законодателят е пожелал да позволи на всяко физическо или юридическо лице и на всяко сдружение, които имат процесуална правоспособност, да предявят искания за обявяване на недействителност, базиращи се на абсолютни основания за недействителност, докато по отношение на искания за обявяване на недействителност, базиращи се на относителни основания за недействителност, той изрично е ограничил кръга на субектите, които могат да направят такова искане.
На последно място, този анализ се потвърждава от телеологичното тълкуване на разглежданите разпоредби. Всъщност за разлика от относителните основания за отказ, които защитават само частните интереси на притежателите на определени по-ранни права, изброените в член 7, параграф 1 от Регламент № 40/94 абсолютни основания за отказ се основават на различни общи интереси (вж. в този смисъл Решение на Съда от 16 септември 2004 г. по дело SAT.1/СХВП,
C-329/02 P, Recueil, стр. I-8317
, точка 25). За да се осигури обаче възможно най-широка защита на тези общи интереси, възможно най-широк кръг субекти трябва да могат да повдигат абсолютните основания за отказ. Ето защо член 55, параграф 1, буква а) от Регламент № 40/94 се ограничава до това да изисква от искащия обявяване на недействителност да бъде правоспособен или да притежава процесуална правоспособност, но не изисква от последния да доказва правен интерес.
Този анализ не се поставя под въпрос от доводите на страните. Що се отнася, от една страна, до довода, според който изискването за правен интерес произтича от тълкуването на член 55, параграф 1, буква а) във връзка с член 79 от Регламент № 40/94, следва да се припомни, че последната разпоредба предвижда, че при липса на разпоредби относно процедурата в посочения регламент или в регламентите за прилагане СХВП взема предвид общоприетите принципи в държавите-членки в тази област. Трябва да се констатира обаче, че член 55, параграф 1, буква а) от Регламент № 40/94 е приложимата разпоредба относно процедурата по смисъла на член 79 от Регламент № 40/94 за исканията за обявяване на недействителност на абсолютно основание, посочени в член 51 от Регламент № 40/94. Тъй като тази разпоредба относно процедурата е недвусмислена, член 79 от Регламент № 40/94 не се прилага в този случай.
Освен това, дори да се допусне този член да е приложим в настоящия случай, следва да се отбележи, че жалбоподателят с нищо не доказва, че съдебната защита е достъпна във всички държави членки, без изключение, за тези, които имат законен интерес от уважаването или от отхвърлянето на едно искане, както твърди. Всъщност жалбоподателят се е ограничил до това да направи препращане към френското право в писменото си становище, по-специално към френското право на марките.
Следователно доводът на жалбоподателя по отношение на член 79 от Регламент № 40/94 трябва да се отхвърли.
Що се отнася, от друга страна, до останалите доводи на жалбоподателя, според които по същество съдебната практика във връзка с членове 230 ЕО, 232 ЕО и 236 ЕО, включително съдебната практика относно изискването за пряк и личен интерес на жалбоподателя, се прилагала в настоящото дело, следва да се отбележи, както прави СХВП, че тази съдебна практика не е относима към настоящия случай нито пряко, нито по аналогия.
Най-напред, членове 230 ЕО, 232 ЕО и 236 ЕО не се прилагат в настоящия случай. Всъщност членове 230 ЕО и 232 ЕО се отнасят за жалбите за отмяна и за исковете за установяване на неправомерно бездействие срещу действията или бездействията на институциите, изчерпателно изброени в тези разпоредби, в които не се споменава СХВП, а член 236 ЕО се отнася до съдебните спорове във връзка с публичната служба.
На следващо място, посочените в членове 230 ЕО, 232 ЕО и 236 ЕО правни средства за защита представляват средства за съдебна защита, докато предвиденото в член 55, параграф 1, буква а) от Регламент № 40/94 искане за обявяване на недействителност, което трябва да се предяви пред СХВП, е административно производство. В това отношение позоваването на решението по делото относно правоъгълни таблетки с инкрустация, точка 16 по-горе (точка 12), е ирелевантно, доколкото това решение се отнася за жалбите по съдебен ред срещу решенията на апелативните състави на СХВП пред общностния съд на основание член 63 от Регламент № 40/94.
На последно място, що се отнася до позоваването на решението на отдела по заличаването на СХВП от 3 май 2001 г. относно марката „AROMATONIC“, следва да се отбележи, че решенията на органите на СХВП относно обявяването на недействителност на марка на Общността на основание на Регламент № 40/94 се приемат при условията на обвързана компетентност, а не на оперативна самостоятелност. Ето защо законосъобразността на решенията на апелативните състави трябва да се преценява единствено въз основа на този регламент, в съответствие с неговото тълкуване от общностния съд, а не въз основа на по-ранна практика при приемането на решения на СХВП (вж. по аналогия Решение на Първоинстанционния съд от по дело Streamserve/СХВП (STREAMSERVE),
T-106/00, Recueil, стр. II-723
, точка 66).
По-нататък, горепосоченото решение не позволява да се направи извода, че съдебната практика относно допустимостта на правните средства за защита, предявени на основание на членове 230 ЕО, 232 ЕО и 236 ЕО, е приложима по отношение на исканията за обявяване на недействителност, които са подадени пред СХВП на основание член 55, параграф 1, буква а) от Регламент № 40/94. Всъщност както констатира СХВП в писменото си становище, в това решение въпросът, който се поставя пред отдела по заличаването, е дали искането за обявяване на недействителност е лишено от предмет поради оттеглянето на марката, срещу която е последното е насочено. Ето защо това решение не може да се тълкува като установяващо необходимостта от доказване на правен интерес при подаването на искане за обявяване на недействителност.
С оглед на гореизложеното и предвид това, че не се спори, че CMS Hasche Sigle може да бъде приравнено на юридическо лице, следва да се приеме, че апелативният състав правилно е обявил искането за обявяване на недействителност на CMS Hasche Sigle за допустимо.
Ето защо първото правно основание следва да се отхвърли като недопустимо.
По второто правно основание, изведено от нарушение на член 7, параграф 1, буква в) от Регламент № 40/94
Доводи на страните
В рамките на второто правно основание жалбоподателят поддържа, на първо място, че апелативният състав не е направил разлика между напомняща или внушаваща марка, която подлежи на защита, и описателна марка. Комбинацията от думите „color“ и „edition“ не изразявала послание, което може да бъда възприето пряко и непосредствено от съответните потребители, и следователно не била описателна. Марката „COLOR EDITION“ се позовавала само непряко на определени характеристики на заявените стоки.
На второ място, жалбоподателят отбелязва, че е необходимо интелектуално усилие, за да се направи извод от термините „color“ и „edition“ за характеристиките, свойствата и естеството на заявените стоки. От съдебната практика обаче произтичало, че марката трябва да се счита единствено за внушаваща, а не за описателна, когато е необходимо интелектуално усилие от страна на съответните потребители, за да преобразуват внушаващо или емоционално послание в рационална информация. В настоящия случай, както бил приел отделът по заличаването в своето решение от 21 декември 2005 г., асоциацията на термините „color“ и „edition“ не била нито често срещана, нито очевидна, тъй като не било ясно дали тя се отнася за стоки в цветна опаковка, които включват цвят или които имат за цел да дадат цвят.
СХВП иска това правно основание да бъде отхвърлено.
Съображения на Първоинстанционния съд
Съгласно член 7, параграф 1, буква в) от Регламент № 40/94 се отказва регистрация за „марките, които се състоят предимно от знаци или от означения, които могат да служат, в търговията, за да се означи вида, качеството, количеството, предназначението, стойността, географския произход или момента на производство на стоките или на предоставянето на услуга, или други техни характерни особености“.
От съдебната практика произтича, че знаците и означенията, посочени в член 7, параграф 1, буква в) от Регламент № 40/94 са тези, които при нормална употреба от гледна точка на потребителите, за които са предназначени, могат да служат пряко или чрез споменаване на една от нейните съществени характерни особености за обозначаване на стоката или услугата, за която се иска регистрация (вж. Решение на Първоинстанционния съд от 7 юни 2005 г. по дело Münchener Rückversicherungs-Gesellschaft/СХВП (MunichFinancialServices),
T-316/03, Recueil, стр. II-1951
, точка 26, Решение на Първоинстанционния съд от по дело Metso Paper Automation/СХВП (PAPERLAB),
T-19/04, Recueil, стp. II-2383
, точка 24 и цитираната съдебна практика, и Решение на Първоинстанционния съд от по дело Europig/OHMI (EUROPIG),
T-207/06, Сборник, стр. II-1961
, точка 26).
От това следва, че за да попадне в приложното поле на забраната, съдържаща се в тази разпоредба, знакът трябва да има такава достатъчно пряка и определена връзка със съответните стоки или услуги, която да даде възможност на заинтересуваните потребители да получат незабавно и без други разсъждения описание на съответните стоки или услуги или на някоя от техните характерни особености (вж. Решение по дело PAPERLAB, точка 41 по-горе, точка 25 и цитираната съдебна практика, и Решение по дело EUROPIG, точка 41 по-горе, точка 27).
Освен това марка, която е съставена от елементи, всеки един от които е описателен по отношение на характерните особености на стоките или на услугите, за които е заявена регистрацията, сама по себе си е описателна по отношение на характерните особености на тези стоки или услуги по смисъла на член 7, параграф 1, буква в) от Регламент № 40/94, освен ако съществува осезателна разлика между заявената марка и обикновения сбор от съставните ѝ части. Това предполага, че поради необичайния характер на комбинацията по отношение на посочените стоки или услуги, заявената марка създава впечатление, достатъчно отдалечено от това, което се създава от самото съединяване на индикациите, които произтичат от съставящите я елементи (вж. Решение по дело PAPERLAB, точка 41 по-горе, точка 27 и цитираната съдебна практика).
Следва също да се припомни, че преценката на описателния характер на един знак може да бъде направена само от гледна точка на разбирането, което имат за него съответните потребители, от една страна, а от друга страна, от гледна точка на съответните стоки или услуги (вж. Решение по дело MunichFinancialServices, точка 41 по-горе, точка 26 и Решение по дело EUROPIG, точка 41 по-горе, точка 30).
В настоящия случай разглежданите стоки представляват козметични препарати и препарати за гримиране, които могат да бъдат закупени от всички потребители. Следователно съответни потребители са всички потребители, нормално информирани и умерено внимателни и съобразителни (Решение на Съда от 18 юни 2002 г. по дело Philips,
C-299/99, Recueil, стр. I-5475
, точки 59 и 63; Решение на Първоинстанционния съд от по дело Norma Lebensmittelfilialbetrieb/СХВП (Mehr für Ihr Geld),
T-281/02, Recueil, стр. II-1915
, точка 27). Тъй като регистрираната словна марка е съставена от две думи на английски език, съответните потребители са основно потребители, които говорят английски език или потребители, които не говорят английски език, но имат достатъчно познания по английски език (вж. в този смисъл Решение на Първоинстанционния съд от по дело Citicorp/СХВП (LIVE RICHLY),
T-320/03, Recueil, стр. II-3411
, точка 76).
Ето защо следва да се провери дали от гледна точка на тези потребители съществува достатъчно пряка и определена връзка между знака „COLOR EDITION“ и стоките, за които е заявена регистрацията.
В това отношение следва да се отбележи, че английският термин „color“ означава „цвят“ или „оттенък“ и се използва често в сектора на козметиката, за да обозначи предназначението и характеристиките на стоката. Думата „edition“ препраща не само към сферата на литературата или на печата, но означава също, както посочва апелативният състав, определена гама от стоки в един или няколко вида или форми. Също като термина „color“ тя се използва в областта на козметиката.
Следователно трябва да се приеме, че знакът „COLOR EDITION“ е съставен изключително от индикации, които могат да послужат за определяне на някои характерни особености на разглежданите стоки. Както отбелязва апелативният състав, този знак изразява послание, което ще бъде пряко и непосредствено възприето от съответните потребители, а именно гама от козметични препарати или препарати за гримиране в различни цветове.
Освен това следва да се отбележи, че съчетанието от термините „color“ и „edition“представлява не необичайна, а често срещана структура с оглед на лексикалните правила на английския език. Ето защо по отношение на съответните потребители заявената марка не създава впечатление, достатъчно отдалечено от това, което се създава от обикновеното съпоставяне на образуващите я словни елементи, което да може да промени техния смисъл или обхват. Следователно трябва да се приеме, подобно на апелативния състав, че няма да е необходимо никакво интелектуално усилие за възприемането на това послание и че обикновеното съпоставяне на разглежданите думи не изменя описателния характер на самостоятелните елементи на знака.
От това следва, че разгледана в нейната цялост, словната марка „COLOR EDITION“ се намира в достатъчно пряка и определена връзка с посочените в нея стоки. Ето защо апелативният състав правилно е стигнал до заключение, че марката има описателен характер по смисъла на член 7, параграф 1, буква в) от Регламент № 40/94. Следователно второто правно основание следва да се отхвърли като необосновано.
Тъй като съгласно член 7, параграф 1 от Регламент № 40/94 е достатъчно едно от изброените абсолютни основания за отказ да бъде налице, за да не може знакът да бъде регистриран като марка на Общността (Решение на Съда от 19 септември 2002 г. по дело DKV/СХВП,
C-104/00 P, Recueil, стр. I-7561
, точка 29, Решение по дело EUROPIG, точка 41 по-горе, точка 45), посоченото от жалбоподателя трето правно основание, изведено от нарушение на член 7, параграф 1, буква б) от посочения регламент, не следва да се разглежда.
Вследствие на това жалбата трябва да се отхвърли в нейната цялост.
По съдебните разноски
По смисъла на член 87, параграф 2 от Процедурния правилник на Първоинстанционния съд загубилата делото страна се осъжда да заплати съдебните разноски, ако е направено такова искане. Тъй като жалбоподателят е загубил делото, той следва да се осъди да заплати съдебните разноски в съответствие с направените от СХВП искания.

По изложените съображения
ПЪРВОИНСТАНЦИОННИЯТ СЪД (втори състав)
реши:

1)
Отхвърля жалбата.

2)
Lancôme parfums et beauté & Cie SNC понася направените от него съдебни разноски, както и тези на Службата за хармонизация във вътрешния пазар (марки и дизайни) (СХВП).

Pelikánová
Jürimäe
Soldevila Fragoso
Постановено в открито съдебно заседание в Люксембург на 8 юли 2008 година.
Секретар
E. Coulon
Председател
I. Pelikánová
(
*1
)	Език на производството: френски.