CELEX: 62009CJ0205
Cooperare polițienească și judiciară în materie penală
Decizia-cadru 2001/220/JAI
Statutul victimelor în cadrul procedurilor penale
Noțiunea «victimă»
Persoană juridică
Medierea în cadrul procedurii penale
Modalități de aplicare

Cererea de pronunțare a unei hotărâri preliminare privește interpretarea articolului 1 litera (a) și a articolului 10 alineatul
(1) din Decizia‑cadru 2001/220/JAI a Consiliului din 15 martie 2001 privind statutul victimelor în cadrul procedurilor penale
(JO L 82, p. 1, Ediție specială, 19/vol. 3, p. 104, denumită în continuare „decizia‑cadru”).
Această cerere a fost formulată în cadrul unei proceduri penale declanșate împotriva domnului Eredics și a doamnei Sápi pentru
atingere adusă intereselor financiare ale Comunităților Europene.

Cadrul juridic

Reglementarea Uniunii
Articolul 1 din decizia‑cadru prevede:
„În sensul prezentei decizii‑cadru:
(a)      «victimă» înseamnă persoana fizică care a suferit un prejudiciu, inclusiv o atingere a integrității sale fizice sau mentale,
o suferință morală sau o pierdere materială, cauzată direct de acte sau omisiuni care încalcă dreptul penal al unui stat membru;
[…]
(c)      «procedură penală» înseamnă procedura penală, în conformitate cu dreptul intern aplicabil;
[…]
(e)      «mediere în cauzele penale» înseamnă căutarea, înainte sau în cursul procedurii penale, a unei soluții negociate între victimă
și autorul infracțiunii, cu medierea unei persoane competente.”
Articolul 10 din decizia‑cadru prevede:
„(1)      Fiecare stat membru încearcă să promoveze medierea în cauzele penale pentru infracțiunile pe care le consideră adecvate pentru
acest tip de măsură.
(2)      Fiecare stat membru se asigură că este luat în considerare orice acord care a intervenit între victimă și autorul infracțiunii,
în cursul medierii în cauzele penale.”

Reglementarea națională
Articolul 221/A din Codul de procedură penală maghiar (Büntető eljárási törvény, denumit în continuare „CPP”) prevede:
„(1)      Procedura de mediere poate fi efectuată, la cererea suspectului sau a victimei și cu acordul acestora, în cadrul procedurilor
penale care vizează infracțiuni contra persoanei (capitolul XII titlurile I și III din Codul penal), contra siguranței circulației
rutiere (capitolul XIII din Codul penal) sau contra patrimoniului (capitolul XVIII din Codul penal) care se pedepsesc cu închisoare
de până la cinci ani.
(2)      Procedura de mediere urmărește repararea urmărilor infracțiunii și respectarea, pe viitor, a legii de către făptuitor. Pe
parcursul procedurii de mediere trebuie să se asigure faptul că se ajunge la un acord între suspect și victimă, întemeiat
pe faptul că suspectul regretă în mod activ comiterea faptei. În cursul procedurii penale, se poate efectua o singură procedură
de mediere.
(3)      Ministerul Public suspendă procedura, din oficiu sau la cererea suspectului, a apărătorului acestuia sau a victimei, pentru
o perioadă de maximum șase luni și dispune declanșarea unei proceduri de mediere:
a)      dacă, potrivit articolului 36 din Codul penal, este posibilă încetarea urmăririi penale sau o reducere nelimitată a pedepsei;
b)      dacă, în cursul anchetei, suspectul își recunoaște fapta, dorește și este în măsură să repare prejudiciul cauzat victimei
sau să înlăture în alt mod urmările faptei care au afectat victima;
c)      dacă suspectul și victima s‑au declarat a fi de acord cu efectuarea procedurii de mediere și
d)      dacă, având în vedere natura infracțiunii, modul de comitere a acesteia și persoana suspectului, se poate renunța la desfășurarea
procedurii judiciare sau există motive să se considere că instanța va ține seama, în cadrul stabilirii pedepsei, de faptul
că persoana regretă în mod activ fapta.
[…]
(5)      O declarație dată de suspect sau de victimă în cadrul procedurii de mediere și care se referă la situații care fac obiectul
procedurii penale nu are valoare probatorie. Rezultatul unei proceduri de mediere nu poate fi folosit împotriva suspectului.
(6)      Normele detaliate aplicabile procedurii de mediere vor fi stabilite printr‑o lege specială.
(7)      Dacă în urma finalizării procedurii de mediere este aplicabil articolul 36 alineatul (1) din Codul penal, Ministerul Public
dispune încetarea procedurii; în cazul aplicării articolului 36 alineatul (2) din Codul penal, Ministerul Public pune în mișcare
acțiunea penală. Dacă suspectul a început să aducă la îndeplinire acordul încheiat în cadrul procedurii de mediere, fără ca
acest lucru să influențeze o posibilă condamnare penală, în cazul infracțiunilor pedepsite cu închisoare de până la trei ani,
Ministerul Public poate amâna punerea în mișcare a acțiunii penale pentru o perioadă de unu până la doi ani.”
Potrivit articolului 36 din Codul penal maghiar (Büntető törvénykönyv, denumit în continuare „CP”):
„(1)      Nu se pedepsește persoana care, în cadrul unei proceduri de mediere, repară prejudiciul cauzat victimei de o infracțiune contra
persoanei (capitolul XII titlurile I și III din Codul penal), contra siguranței circulației rutiere (capitolul XIII din Codul
penal) sau contra patrimoniului (capitolul XVIII din Codul penal), care se pedepsește cu închisoare de până la trei ani, sau
care înlătură în alt mod consecințele infracțiunii.
(2)      În cazul infracțiunilor prevăzute la alineatul (1) care se pedepsesc cu închisoare de până la cinci ani, se poate dispune
reducerea nelimitată a pedepsei dacă infractorul repară, în cadrul unei proceduri de mediere, prejudiciul provocat victimei
sau înlătură în alt mod consecințele infracțiunii.
(3)      Dispozițiile alineatelor (1) și (2) nu se aplică în cazul în care autorul:
a)      a comis de mai multe ori infracțiuni în stare de recidivă sau a comis din nou, în stare de recidivă, aceeași infracțiune;
b)      a comis infracțiunea în grup organizat;
c)      a comis o infracțiune care a avut ca rezultat moartea unei persoane;
d)      a comis o infracțiune cu intenție în cursul termenului de încercare ce corespunde suspendării executării unei pedepse cu închisoarea
sau, în cazul condamnării la o pedeapsă cu închisoarea ce urmează fi executată ca urmare a comiterii unei infracțiuni cu intenție,
înainte de începerea executării pedepsei în cauză, sau în cursul unei perioade de liberare condiționată sau de amânare a urmăririi
penale.”
În conformitate cu articolul 314 din CP:
„(1)      Persoana care provoacă un prejudiciu bugetului Comunităților Europene printr‑o declarație falsă sau prin utilizarea unui document
având un conținut inexact, fals sau contrafăcut sau persoana care nu își îndeplinește sau își îndeplinește în mod necorespunzător,
astfel încât să inducă în eroare, obligația de informare cu privire la
a)      ajutoare provenite din fonduri care sunt administrate de Comunitățile Europene sau în numele acestora;
b)      contribuții destinate bugetului administrat de Comunitățile Europene sau în numele acestora
comite o infracțiune care se pedepsește cu închisoare de până la cinci ani.
(2)      Pedeapsa prevăzută la alineatul (1) se aplică și persoanei care folosește, într‑un alt scop decât cele autorizate,
a)      un ajutor în sensul alineatului (1) litera a) sau
b)      un avantaj în legătură cu o contribuție în sensul alineatului (1) litera b).”
Articolul 318 din CP prevede:
„(1)      Comite infracțiunea de înșelăciune persoana care, cu intenția de a obține un avantaj ilegal, induce în eroare o altă persoană
sau nu înlătură această eroare, cauzând astfel un prejudiciu.
[…]
(4)      Înșelăciunea se pedepsește cu închisoare de până la trei ani dacă
a)      infracțiunea a provocat un prejudiciu semnificativ;
[…]”
În conformitate cu articolul 138/A din CP, un prejudiciu este „semnificativ, dacă depășește 200 000 HUF, dar nu depășește
2 000 000 HUF”.

Acțiunea principală și întrebările preliminare
Domnul Eredics, primul inculpat din acțiunea principală, este directorul școlii generale din Apátistvánfalva (denumită în
continuare „școala”). Doamna Sápi, al doilea inculpat din acțiunea principală, este administratorul societății Apátistvánfalvi
Hotel Apát Kereskedelmi és Szolgáltatási Korlátolt Felelősségű Társaság (societate cu răspundere limitată de drept maghiar,
denumită în continuare „Hotel Apát kft”) și director al Hotelului Apát, administrat de Hotel Apát kft.
În cadrul contractului‑cadru încheiat la 30 iunie 2003 între școală și Fondul maghiar de susținere a proiectelor mici din
cadrul programului PHARE CBC (Magyarország – PHARE CBC Program Kisprojekt Alap 2001), acesta din urmă a acordat școlii un
ajutor pentru a acoperi 80,15 % din suma necesară realizării unui proiect de drum forestier, condus de domnul Eredics în calitate
de șef de proiect.
Ajutorul a fost plătit la 4 februarie 2004. VÁTI Magyar Regionális Fejlesztési és Urbanisztikai Kiemelten Közhasznú Társaság
(societate maghiară de utilitate publică însărcinată cu dezvoltarea rurală și urbanismul, denumită în continuare „VÁTI kht”)
a supravegheat realizarea proiectului și a fost însărcinată să efectueze închiderea conturilor.
Potrivit unui contract încheiat între domnul Eredics și doamna Sápi, desemnată în urma unei proceduri de cerere de ofertă,
aceasta din urmă s‑a angajat, în schimbul plății sumei de 1 200 000 HUF (aproximativ 4 270 de euro), să organizeze, să pregătească
și să găzduiască o formare de pregătire a examenului de bază de cunoștințe în domeniul micologiei, precum și să organizeze
călătorii de studiu și întâlniri.
Pentru a justifica executarea prevederilor acestui contract, doamna Sápi a întocmit, în numele Hotel Apát kft, un raport de
execuție pe care l‑a transmis domnului Eredics, care a plătit factura finală din contul curent al școlii.
Întrucât nu fusese definit modul de desfășurare efectivă a cursului de bază de micologie care trebuia să fie realizat în cadrul
contractului menționat, factura și registrul întocmite în vederea justificării executării contractului în cauză au fost considerate
ca având un conținut fals. Domnul Eredics a inclus în dosarul proiectului documentele considerate a avea un conținut fals
și raportul întocmit în ceea ce privește o călătorie de studiu care nu a fost realizată, precum și un raport de evaluare în
cadrul căruia o persoană necunoscută ar fi falsificat numele responsabilului grupului. Dosarul menționat a fost trimis societății
VÁTI kht pentru a justifica executarea obligațiilor prevăzute în contractul amintit anterior.
La 20 iunie 2006, o persoană privată a depus plângere împotriva domnului Eredics și a doamnei Sápi ca urmare a plății nejustificate
a unei sume de aproximativ 1 200 000 HUF.
A fost dispusă efectuarea unei anchete, în cursul căreia domnul Eredics a fost audiat în mai multe rânduri în calitate de
suspect, fără a recunoaște însă faptele care îi erau imputate.
La 2 septembrie 2008, parchetul de pe lângă Szombathelyi Városi Bíróság a întocmit rechizitoriul prin care i‑a trimis în judecată
în fața acestei instanțe pe domnul Eredics și pe doamna Sápi, calificând fapta domnului Eredics drept infracțiune de „atingere
adusă intereselor financiare ale Comunităților Europene”, în sensul articolului 314 alineatul (1) litera a) din CP, comisă,
printr‑un singur act de executare, în calitate de autor.
La 24 noiembrie 2008, la propunerea instanței de trimitere, domnul Eredics a recunoscut fapta de care era acuzat și a formulat
o cerere privind desfășurarea unei medieri în vederea obținerii încetării urmăririi penale sau a unei reduceri nelimitate
a pedepsei, în conformitate cu articolul 221/A din CPP.
În cadrul ședinței de judecată din 9 aprilie 2009, instanța de trimitere a considerat că faptele de care era acuzat domnul
Eredics puteau fi calificate și drept infracțiune de „înșelăciune”. Domnul Eredics și‑a menținut cererea privind desfășurarea
unei proceduri de mediere, precum și declarația sa prealabilă referitoare la aceasta având ca obiect recunoașterea faptei.
În cadrul ședinței de judecată din 22 aprilie 2009, VÁTI Kht, în calitatea sa de victimă, și‑a dat acordul cu privire la desfășurarea
unei proceduri de mediere. Prin urmare, instanța de trimitere a suspendat procedura penală în vederea efectuării medierii
până la data de 22 octombrie 2009.
Parchetul a făcut apel împotriva acestei decizii. Având în vedere calificarea faptei cuprinsă în actul de acuzare, actele
imputate nu s‑ar număra printre infracțiunile în cazul cărora dreptul maghiar a prevăzut efectuarea unei proceduri de mediere.
În plus, posibilitatea efectuării unei astfel de proceduri ar fi exclusă întrucât domnul Eredics nu a recunoscut fapta „în
cursul anchetei”, astfel cum prevede articolul 221/A sus‑menționat. De asemenea, nu ar fi relevant faptul că VÁTI kht, în
calitate de victimă, ar fi dispusă să participe la procedura de mediere. În ultimă instanță, victima infracțiunii ar fi Comunitatea
Europeană, astfel încât efectuarea medierii nu ar fi justificată.
În aceste condiții, Szombathelyi Városi Bíróság a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarele întrebări
preliminare:
„1)      În contextul procedurii penale aflate pe rolul său, instanța de trimitere urmărește să afle dacă noțiunea «victimă», în sensul
articolului 1 litera (a) din [d]ecizia‑cadru […], acoperă «alte persoane în afara persoanelor fizice», având în vedere obligația
de promovare a medierii între victima și autorul infracțiunii în cauzele penale la care se referă articolul 10 din decizia‑cadru,
solicitând în același timp precizarea și completarea Hotărârii [Curții din 28 iunie 2007, Dell’Orto, C‑467/05, Rep., p. I‑5557].
2)      În legătură cu articolul 10 alineatul (1) din [d]ecizia‑cadru […], potrivit căruia «[f]iecare stat membru încearcă să promoveze
medierea în cauzele penale pentru infracțiunile pe care le consideră adecvate pentru acest tip de măsură», instanța de trimitere
urmărește să afle dacă noțiunea «infracțiuni» poate fi interpretată în sensul că privește toate infracțiunile al căror element
material definit de lege este în esență identic.
3)      Expresia «[f]iecare stat membru încearcă să promoveze medierea în cauzele penale […]» care figurează la articolul 10 alineatul
(1) din [d]ecizia‑cadru […] poate fi interpretată în sensul că cerințele referitoare la mediere impuse în privința autorului
și a victimei pot fi îndeplinite cel puțin până la adoptarea unei decizii de primă instanță, cu alte cuvinte, cerința recunoașterii
faptelor de către inculpat în cadrul procedurii judiciare, după finalizarea anchetei – cu condiția îndeplinirii celorlalte
cerințe –, este conformă obligației de promovare a medierii?
4)      În ceea ce privește articolul 10 alineatul (1) din [d]ecizia‑cadru […], instanța de trimitere urmărește să afle dacă prevederea
potrivit căreia «[f]iecare stat membru încearcă să promoveze medierea în cauzele penale pentru infracțiunile pe care le consideră
adecvate pentru acest tip de măsură» presupune garantarea unui acces general la posibilitatea medierii în cauzele penale,
sub rezerva îndeplinirii condițiilor prealabile prevăzute de lege, fără să existe posibilitatea vreunei interpretări. Cu alte
cuvinte, în cazul în care trebuie să se răspundă afirmativ la întrebare, existența unei condiții potrivit căreia, «având în
vedere natura infracțiunii, modul de comitere a acesteia și persoana suspectului, se poate renunța la desfășurarea procedurii
judiciare sau există motive să se considere că instanța va ține seama, în cadrul stabilirii pedepsei, de faptul că persoana
regretă în mod activ fapta» este conformă cu prevederile (cerințele) articolului 10 citat anterior?”

Cu privire la întrebările preliminare

Cu privire la prima întrebare
Prin intermediul primei întrebări, instanța de trimitere solicită, în esență, să se stabilească dacă articolul 1 litera (a)
și articolul 10 din decizia‑cadru trebuie interpretate în sensul că noțiunea „victimă” include persoanele juridice în vederea
promovării medierii în cauzele penale la care se referă articolul 10 alineatul (1) menționat.
Astfel cum au arătat în mod corect guvernele maghiar, francez și italian, precum și Comisia Comunităților Europene, Curtea
a stabilit deja că, având în vedere textul și structura generală ale deciziei‑cadru, noțiunea „victimă” în sensul acesteia
din urmă, astfel cum este definită la articolul 1 din aceasta, se referă numai la persoanele fizice (a se vedea în acest sens
în special Hotărârea Dell’Orto, citată anterior, punctele 53-56).
Astfel, la punctul 53 din Hotărârea Dell’Orto menționată, Curtea a stabilit că rezultă din chiar modul de redactare a articolului
1 litera (a) din decizia‑cadru, care definește victima, în sensul acesteia, ca fiind persoana „fizică” ce a suferit un prejudiciu,
inclusiv o atingere a integrității sale fizice sau mentale, o suferință morală sau o pierdere materială, cauzată direct de
acte sau de omisiuni care încalcă dreptul penal al unui stat membru, că această dispoziție din decizia‑cadru se referă numai
la persoanele fizice care au suferit un astfel de prejudiciu.
La punctele 55 și 56 din aceeași hotărâre, Curtea a menționat că nicio altă dispoziție din decizia‑cadru nu conține vreo indicație
potrivit căreia legiuitorul Uniunii ar fi intenționat să extindă noțiunea „victimă” la persoanele juridice în vederea aplicării
acestei decizii‑cadru și că, dimpotrivă, mai multe dispoziții din aceasta confirmă că obiectivul legiuitorului a fost acela
de a se referi exclusiv la persoanele fizice victime ale unui prejudiciu care rezultă dintr‑o infracțiune. În această privință,
pe lângă articolul 1 litera (a) din decizia‑cadru, care se referă, în ceea ce privește prejudiciile principale, la atingerea
adusă integrității fizice sau mentale, precum și la suferința morală, Curtea a menționat articolul 2 alineatul (1) din decizia‑cadru,
care obligă statele membre să depună toate eforturile pentru a garanta că victimele beneficiază de un tratament corespunzător,
care să le respecte demnitatea, articolul 2 alineatul (2), care amintește tratamentul specific de care trebuie să beneficieze
victimele deosebit de vulnerabile, precum și articolul 8 alineatul (1) din decizia‑cadru, care obligă statele membre să garanteze
un nivel corespunzător de protecție familiei sau persoanelor asimilate membrilor familiei victimei.
Faptul că anumite state membre prevăd medierea în cadrul procedurilor penale în care victima este o persoană juridică nu pune
sub semnul îndoielii concluzia la care a ajuns Curtea în Hotărârea Dell’Orto, citată anterior.
Astfel, întrucât nu realizează o armonizare completă a domeniului în cauză, decizia‑cadru nici nu împiedică, nici nu obligă
statele membre să aplice dispozițiile acesteia și în cazul în care victima infracțiunii este o persoană juridică.
A interpreta decizia‑cadru în sensul că se referă numai la persoanele fizice nu reprezintă nici o discriminare în ceea ce
privește persoanele juridice. Astfel, legiuitorul Uniunii putea în mod legitim să instituie un regim de protecție de care
să beneficieze numai persoanele fizice, întrucât acestea din urmă se află într‑o situație care este diferită în mod obiectiv
de cea a persoanelor juridice ca urmare a vulnerabilității sporite a acestora și a naturii intereselor cărora numai infracțiunile
comise împotriva persoanelor fizice le pot aduce atingere, precum viața și integritatea fizică a victimei.
Având în vedere considerațiile care precedă, articolul 1 litera (a) și articolul 10 din decizia‑cadru trebuie interpretate
în sensul că noțiunea „victimă” nu include persoanele juridice în vederea promovării medierii în cauzele penale la care se
referă articolul 10 alineatul (1) menționat.

Cu privire la a doua întrebare
Cu privire la competența Curții
Guvernul maghiar amintește că CPP permite folosirea procedurii de mediere în cazul în care victima infracțiunii nu este o
persoană fizică. Totuși, în măsura în care numai victimele persoane fizice sunt incluse în domeniul de aplicare al deciziei‑cadru,
aceasta ar fi în orice caz lipsită de pertinență în ceea ce privește acțiunea principală.
Potrivit unei jurisprudențe consacrate, Curtea este competentă să se pronunțe chiar dacă situația de fapt din acțiunea principală
nu se încadrează în domeniul de aplicare al dreptului Uniunii, în cazul în care legislația națională a urmat, în ceea ce privește
soluțiile pe care le prevede referitor la o situație care nu face obiectul dreptului Uniunii, soluțiile adoptate în dreptul
Uniunii. Astfel, potrivit jurisprudenței Curții, există un interes evident, din punctul de vedere al ordinii juridice a Uniunii,
ca, pentru evitarea unor viitoare divergențe de interpretare, fiecare dispoziție din dreptul Uniunii să primească o interpretare
uniformă, oricare ar fi condițiile în care aceasta urmează să fie aplicată (a se vedea în acest sens în special Hotărârea
din 17 iulie 1997, Giloy, C‑130/95, Rec., p. I‑4291, punctele 19-28, Hotărârea din 11 octombrie 2001, Adam, C‑267/99, Rec.,
p. I‑7467, punctele 23-29, Hotărârea din 15 ianuarie 2002, Andersen og Jensen, C‑43/00, Rec., p. I‑379, punctele 15-19, și
Hotărârea din 16 martie 2006, Poseidon Chartering, C‑3/04, Rec., p. I‑2505, punctele 14-19).
Or, astfel cum admite guvernul maghiar, articolul 221/A din CPP a inclus în cadrul acestuia, începând cu 1 ianuarie 2007,
o procedură de mediere care, în ceea ce privește infracțiunile pe care le enumeră, nu face nicio distincție între situația
în care victima este o persoană fizică și cea în care victima este o persoană juridică.
Prin urmare, competența Curții de a răspunde la cea de a doua întrebare nu este exclusă numai ca urmare a faptului că decizia‑cadru
nu se referă decât la victimele care sunt persoane fizice.
Cu privire la fond
Prin intermediul acestei întrebări, instanța de trimitere solicită, în esență, să se stabilească dacă articolul 10 din decizia‑cadru
trebuie interpretat în sensul că obligă statele membre să permită folosirea medierii pentru toate infracțiunile al căror element
material definit de reglementarea națională corespunde în esență celui al infracțiunilor pentru care această reglementare
prevede în mod expres posibilitatea medierii.
În această privință, trebuie să se observe că, pe lângă faptul că articolul 34 UE lasă autorităților naționale competența
în ceea ce privește forma și mijloacele necesare pentru a obține rezultatul urmărit de deciziile‑cadru, articolul 10 din decizia‑cadru
se limitează la a solicita statelor membre să încerce să promoveze medierea în cazul infracțiunilor pe care „le consideră
adecvate”, astfel încât alegerea infracțiunilor în cazul cărora este posibilă medierea este lăsată la aprecierea statelor
membre.
Din chiar modul de redactare a articolului 10 și din larga putere de apreciere acordată de decizia‑cadru autorităților naționale
în ceea ce privește modalitățile concrete de realizare a obiectivelor acesteia (a se vedea Hotărârea din 9 octombrie 2008,
Katz, C‑404/07, Rep., p. I‑7607, punctul 46) rezultă că, prin faptul că a decis să permită aplicarea procedurii de mediere
numai în cazul infracțiunilor contra persoanei, siguranței circulației rutiere sau patrimoniului, alegere care se bazează
în esență pe motive de politică juridică, legiuitorul maghiar nu a depășit limitele puterii de apreciere de care dispune.
Chiar dacă este adevărat că aprecierea statelor membre poate fi limitată de obligația de a utiliza criterii obiective în vederea
determinării tipurilor de infracțiuni în cauză, nu există niciun element care să indice că, în speță, nu ar fi fost utilizate
astfel de criterii.
Având în vedere considerațiile care precedă, articolul 10 din decizia‑cadru trebuie interpretat în sensul că nu obligă statele
membre să permită folosirea medierii pentru toate infracțiunile al căror element material definit de reglementarea națională
corespunde în esență celui al infracțiunilor pentru care reglementarea menționată prevede în mod expres posibilitatea medierii.

Cu privire la a treia și la a patra întrebare
Cu privire la competența Curții
Este cert că dreptul maghiar nu prevede posibilitatea recurgerii la mediere în cazul infracțiunii de atingere adusă intereselor
financiare ale Comunităților Europene. În plus, din răspunsul dat celei de a doua întrebări reiese că nu se poate deduce din
decizia‑cadru că aceasta obligă statele membre să prevadă, în cazurile în care victima este o persoană fizică, posibilitatea
folosirii medierii în ceea ce privește infracțiunile pentru care reglementarea națională nu permite o astfel de posibilitate
chiar dacă elementul material al respectivei infracțiuni este identic cu cel al infracțiunilor pentru care este posibilă medierea.
Prin urmare, întrucât folosirea medierii nu este în mod vădit posibilă într‑o situație precum cea în cauză în acțiunea principală,
nu este necesar să se răspundă la a treia și la a patra întrebare.

Cu privire la cheltuielile de judecată
Întrucât, în privința părților din acțiunea principală, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere,
este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta
observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.
Pentru aceste motive, Curtea (Camera a doua) declară:
1)
Articolul 1 litera (a) și articolul 10 din Decizia‑cadru 2001/220/JAI a Consiliului din 15 martie 2001 privind statutul victimelor
în cadrul procedurilor penale trebuie interpretate în sensul că noțiunea „victimă” nu include persoanele juridice în vederea
promovării medierii în cauzele penale la care se referă articolul 10 alineatul (1) menționat.
2)
Articolul 10 din Decizia‑cadru 2001/220 trebuie interpretat în sensul că nu obligă statele membre să permită folosirea medierii
pentru toate infracțiunile al căror element material definit de reglementarea națională corespunde în esență celui al infracțiunilor
pentru care reglementarea menționată prevede în mod expres posibilitatea medierii.
Semnături
*
Limba de procedură: maghiara.