CELEX: 62007CJ0204
Apelācija
EEK un Turcijas Asociācijas līgums
Regula (EEK) Nr. 2913/92
239. pants
Kopienas Muitas kodekss
Ievedmuitas nodokļu atmaksa un atlaišana
Augļu sulas koncentrāts no Turcijas
Pārvadājumu sertifikāti
Viltojums
Īpaša situācija

Ar savu apelācijas sūdzību
C.A.S. SpA
(turpmāk tekstā — “apelācijas sūdzības iesniedzēja”) lūdz atcelt Eiropas Kopienu Pirmās instances tiesas 2007. gada 6. februāra spriedumu lietā
T-23/03
CAS
/Komisija (Krājums, II-289. lpp.
; turpmāk tekstā — “pārsūdzētais spriedums”), ar kuru Pirmās instances tiesa ir noraidījusi tās prasību atcelt Komisijas 2002. gada 18. oktobra lēmuma (REC 10/01, turpmāk tekstā — “apstrīdētais lēmums”) par lūgumu atbrīvot no ievedmuitas nodokļa 2. pantu.
Atbilstošās tiesību normas
Ar Asociācijas līgumu saistītais tiesiskais regulējums
Šī apelācijas tiesvedība noris saistībā ar Eiropas Ekonomikas kopienas (EEK) un Turcijas Asociācijas līgumu (turpmāk tekstā — “Asociācijas līgums”), ko Ankarā 1963. gada 12. septembrī parakstīja Turcijas Republika, no vienas puses, un EEK dalībvalstis un Kopiena, no otras puses. Asociācijas līgums Kopienas vārdā tika noslēgts un apstiprināts ar Padomes 1963. gada 23. decembra Lēmumu 64/732/EEK (
OV 1964, 217, 3685. lpp.
, turpmāk tekstā — “Asociācijas līgums”). Tas stājās spēkā 1964. gada 1. decembrī.
Asociācijas līgumā paredzēts sagatavošanās posms, lai Turcijas Republika atbilstoši tā 3. pantam ar Eiropas Kopienas palīdzību varētu nostiprināt savu ekonomiku, pārejas posms, kura laikā saskaņā ar tā 4. pantu ir paredzēts pakāpeniski panākt Muitas savienības izveidošanu un ekonomikas politiku tuvināšanu, un noslēguma posms, kas atbilstoši tā 5. pantam balstīts uz Muitas savienību un ietver ekonomikas politiku koordinēšanas nostiprināšanu.
Asociācijas līgumā paredzētais noslēguma posms stājās spēkā 1995. gada 31. decembrī (EK un Turcijas Asociācijas padomes 1995. gada 22. decembra Lēmums Nr. 1/95 par Muitas savienības galīgā posma uzsākšanu (
OV 1996, L 35, 1. lpp.
)). Pārejas posmā pieņemtie Asociācijas padomes lēmumi bija piemērojami arī apstrīdētajā lēmumā minētajam importam, ja tas tika īstenots laikā no 1995. gada 5. aprīļa līdz 1997. gada 20. novembrim.
Starp šiem lēmumiem izceļams ir 1972. gada 29. decembra Lēmums Nr. 5/72 par administratīvās sadarbības metodēm saistībā ar Ankaras līguma papildprotokola 2. un 3. panta piemērošanu (
OV 1973, L 59, 74. lpp.
).
Šī lēmuma 11. pantā noteikts, ka dalībvalstis un Turcijas Republika ar savu muitas iestāžu starpniecību savstarpēji palīdz kontrolēt sertifikātu autentiskumu un pareizību, lai nodrošinātu šī lēmuma noteikumu pareizu piemērošanu.
Šī lēmuma 12. pantā paredzēts, ka “Turcija[s Republika], dalībvalstis un Kopiena atbilstoši savai kompetencei veic attiecīgus pasākumus šī lēmuma noteikumu izpildei”.
Lēmumā Nr. 1/95 sīki reglamentēta Muitas savienības noslēguma posma ieviešana, un tā 7. pielikums attiecas uz Kopienas un Turcijas Republikas kompetento administratīvo iestāžu savstarpēju palīdzību muitas lietās.
Šī pielikuma 3. un 7. pantā paredzēti noteikumi attiecīgi par palīdzību, kuru, pamatojoties uz lūgumu, ko izteikusi kāda no šīm iestādēm, savstarpēji sniedz šīs iestādes, un šāda palīdzības lūguma izpildi.
Turklāt saskaņā ar EK un Turcijas Muitas sadarbības komitejas 1996. gada 20. maija Lēmuma Nr. 1/96 par Lēmuma Nr. 1/95 piemērošanas kārtību (
OV L 200, 14. lpp.
) 15. pantu, lai nodrošinātu šī lēmuma noteikumu pareizu piemērošanu, dalībvalstis un Turcijas Republika ar savu muitas iestāžu starpniecību un, ievērojot Lēmuma Nr. 1/95 7. pielikumā noteikto savstarpējo palīdzību, savstarpēji palīdz kontrolēt sertifikātu autentiskumu un pareizību.
Turklāt Lēmuma Nr. 1/96 13. panta 2. punktā paredzēts:
“Muitas iestāde, kas veic sadalīšanu, izsniedz
A. TR.
sertifikāta izrakstu par katru sadalītā sūtījuma daļu, šajā sakarā izmantojot
A. TR.
sertifikāta veidlapu.
Izraksta 12. ailē jānorāda sākotnējā sertifikāta reģistrācijas numurs, datums, birojs un izsniegšanas valsts [..].”
Tiesiskais regulējums par muitas nodokļu atmaksu un atlaišanu
Padomes 1992. gada 12. oktobra Regulas (EEK) Nr. 2913/92 par Kopienas Muitas kodeksa izveidi (
OV L 302, 1. lpp.
; turpmāk tekstā — “KMK”) 239. panta 1. punktā noteikts:
“Ievedmuitas vai izvedmuitas nodokļus var atmaksāt vai atlaist [..] gadījumos:
—
[..]
—
kurus radījuši apstākļi, kādos attiecīgo personu nevar saistīt ar krāpšanu vai klaju nolaidību. Gadījumus, kādos šo noteikumu piemēro, un tā piemērošanas kārtību nosaka saskaņā ar Komitejas procedūru. [..]”
Komisijas 1993. gada 2. jūlija Regulas (EEK) Nr. 2454/93, ar ko nosaka īstenošanas noteikumus Regulai Nr. 2913/92 (
OV L 253, 1. lpp.
; turpmāk tekstā — “KMK piemērošanas regula”), 905. panta 1. punktā paredzēts:
“Ja lēmuma pieņēmējs muitas dienests, kuram iesniegts atmaksas vai atlaišanas pieteikums saskaņā ar [KMK] 239. panta 2. punktu, nevar pieņemt lēmumu uz 899. panta pamata, bet pieteikumam ir pievienoti pierādījumi, ko varētu uzskatīt par īpašu situāciju, kurā attiecīgo personu nevar apsūdzēt maldināšanā vai acīmredzamā nolaidībā, tad šā dienesta piederības dalībvalsts šo lietu nosūta Komisijai izskatīšanai saskaņā ar 906.–909. pantā izklāstīto procedūru. [..]”
KMK piemērošanas regulas 904. panta c) punktā noteikts:
“Ievedmuitu neatmaksā vai neatlaiž, ja vienīgais atmaksas vai atlaišanas pieteikuma pamatojums ir kāds no šādiem apstākļiem:
[..]
c)
lai brīvai apgrozībai deklarētām precēm lūgtu tarifa atvieglojumus, ir uzrādīti dokumenti, kurus vēlāk atklāj par viltotiem, nepatiesiem vai konkrētam mērķim nederīgiem, pat tad, ja šādi dokumenti uzrādīti labticīgi.”
KMK 220. panta 2. punkta b) apakšpunktā noteikts, ka vēlāku iegrāmatošanu nedrīkst izdarīt no muitas parāda izrietošiem nodokļiem, ja pēc likuma apliekamā nodokļa summa nav tikusi iegrāmatota tādas pašu muitas dienestu kļūdas dēļ, kuru attaisnojošu iemeslu dēļ nav varējusi atklāt persona, kas atbild par samaksu, ja tā rīkojusies labticīgi un ievērojusi visus spēkā esošos noteikumus par muitas deklarāciju.
Prāvas priekšvēsture
Apelācijas sūdzības iesniedzēja ir atbilstoši Itālijas tiesībām dibināta sabiedrība, kas ir Rāvensburgā reģistrētas sabiedrības
Steinhauser GmbH
meitas sabiedrība 95,1 % apmērā. Tās pamatdarbība ir importētu augļu sulu koncentrātu pārstrāde, ko tā veic, vienlaikus importējot šos produktus Itālijā.
Saskaņā ar Pirmās instances tiesas konstatēto no 1995. gada 5. aprīļa līdz 1997. gada 20. novembrim apelācijas sūdzības iesniedzēja Kopienā importēja un laida apritē koncentrētu ābolu un bumbieru sulu, kas bija deklarēta kā ievesta no Turcijas un tur ražota. Šāda veida preču imports Kopienā notika, izmantojot
A. TR.
1 sertifikātus, tādējādi šīm precēm tika piemērots Asociācijas līgumā un tā papildprotokolā, kas parakstīts Briselē 1970. gada 23. novembrī un Kopienas vārdā noslēgts un apstiprināts ar Padomes 1972. gada 19. decembra Regulu (EEK) Nr. 2760/72 (
OV L 293, 1. lpp.
), paredzētais atbrīvojums no muitas nodokļiem.
Ravennas (Itālija) Muitas dienests veica apelācijas sūdzības iesniedzējas kādā importēšanas reizē minētajā laikposmā izmantotā
A. TR.
1 sertifikāta D 141591 vēlāku autentiskuma pārbaudi. Saskaņā ar šajā jomā piemērojamiem noteikumiem Turcijas iestādēm tika lūgts pārbaudīt šī sertifikāta autentiskumu.
1998. gada 15. maija vēstulē Turcijas iestādes informēja Ravennas Muitas dienestu, ka, veicot pārbaudi, ir atklājies, ka šis sertifikāts nav autentisks, jo to nav izsniegušas Turcijas muitas iestādes. Turklāt tās norādīja, ka tiks veikta papildu kontrole.
Līdz ar to Itālijas iestādes pēc tam pārbaudīja 103
A. TR.
1 sertifikātus, ko apelācijas sūdzības iesniedzēja bija izmantojusi vairākās preču importēšanas reizēs.
1998. gada 10. jūlija vēstulē Turcijas Republikas Pastāvīgā pārstāvniecība Eiropas Savienībā (turpmāk tekstā — “Turcijas Pastāvīgā pārstāvniecība”) informēja Komisiju, ka 22 apelācijas sūdzības iesniedzējas iesniegtie
A. TR.
1 sertifikāti, kas uzskaitīti šīs vēstules pielikumā un attiecas uz Turcijas sabiedrības
Akman
īstenoto eksportu uz Itāliju, ir viltoti
.
Pēc šīs vēstules laikposmā no 1998. gada 12. līdz 15. oktobrim, kā arī no 1998. gada 30. novembra līdz 2. decembrim Komisijas Krāpšanas novēršanas koordinācijas daļa (
UCLAF
), Eiropas Krāpšanas novēršanas biroja (
OLAF
) priekštece, veica pārbaudes Turcijā.
1999. gada 8. marta vēstulē Turcijas Pastāvīgā pārstāvniecība informēja Ravennas Muitas dienestu, ka 32 apelācijas sūdzības iesniedzējas iesniegtie
A. TR.
1 sertifikāti (turpmāk — “apstrīdētie sertifikāti”), tostarp 18 sertifikāti, kas uzskaitīti 1998. gada 10. jūlija vēstules pielikumā, neesot pareizi un Turcijas iestādes tos nav nedz rakstījušas, nedz apstiprinājušas. Šie sertifikāti norādīti šīs vēstules pielikumā.
Tad par ievērojama skaita
A. TR.
1 sertifikātu neautentiskumu vai nepareizību notika intensīva Komisijas, Turcijas iestāžu un Itālijas iestāžu vēstuļu apmaiņa, kurā izceļamas Turcijas iestāžu 1999. gada 22. aprīļa un 16. jūlija vēstules.
Itālijas iestādes uzskatīja, ka no visas šīs sarakstes izriet, ka 48
A. TR.
1 sertifikātus, tostarp apstrīdētos sertifikātus, Turcijas iestādes uzskata vai nu par neautentiskiem, vai nepareiziem.
Šajā gadījumā apstrīdētie sertifikāti tika uzskatīti par “viltotiem”, jo Turcijas muitas iestādes nebija tos ne izsniegušas, ne apstiprinājušas. Turpretī citi sešpadsmit sertifikāti (par muitas nodokļiem kopumā ITL 1904763758 jeb EUR 983728,38 apmērā) tika uzskatīti par “nederīgiem”, jo, lai gan tos bija izsniegušas Turcijas muitas iestādes, attiecīgās preces tomēr nebija no Turcijas.
Tā kā visi 48 sertifikāti tika uzskatīti par “viltotiem” vai “nederīgiem”, attiecīgajām precēm nevarēja piemērot Turcijas lauksaimniecības produktiem paredzēto atvieglojumu režīmu. Tāpēc Itālijas muitas administrācija pieprasīja apelācijas sūdzības iesniedzējai samaksāt muitas nodokļu parādu kopumā ITL 5200954129 jeb EUR 2686068,63 apmērā.
Apelācijas sūdzības iesniedzēja 2000. gada 28. marta vēstulē, atsaucoties uz KMK 220. panta 2. punkta b) apakšpunktu un 236. un 239. pantu, Ravennas Muitas dienestam lūdza neveikt iegrāmatošanu
a posteriori
un “atmaksāt” pieprasītos ievedmuitas nodokļus. Apelācijas sūdzības iesniedzēja savu lūgumu pamatoja ar labticību, nespēju atklāt kompetento iestāžu kļūdas, kā arī to, ka tās nebija izpildījušas savus pienākumus.
Pēc apelācijas sūdzības iesniedzējas lūguma saņemšanas Itālijas iestādes lūdza Komisiju izlemt, vai ir pamatoti, pirmkārt, saskaņā ar KMK 220. panta 2. punkta b) apakšpunktu
a posteriori
neņemt vērā apelācijas sūdzības iesniedzējai pieprasītos ievedmuitas nodokļus un, otrkārt, “atmaksāt” šos nodokļus saskaņā ar KMK 239. pantu.
2002. gada 3. jūnija vēstulē Komisija lūdza Itālijas iestādēm sniegt papildu informāciju, un tās atbildēja ar 2002. gada 7. jūnija vēstuli.
2002. gada 25. jūlija vēstulē Komisija informēja apelācijas sūdzības iesniedzēju, ka tā neredz iespēju apmierināt tās lūgumu. Pirms galīgā lēmuma pieņemšanas Komisija tomēr lūdza apelācijas sūdzības iesniedzēju tai iesniegt savas piezīmes, kā arī piedāvāja iepazīties ar nekonfidenciālajiem dokumentiem lietas materiālos.
2002. gada 6. augustā apelācijas sūdzības iesniedzējas pārstāvji Komisijas telpās iepazinās ar administratīvās lietas materiāliem. Viņi turklāt parakstīja apliecinājumu, ka ir iepazinušies ar tās pielikumā uzskaitītajiem dokumentiem.
2002. gada 18. oktobrī Komisija pieņēma apstrīdēto lēmumu, kas apelācijas sūdzības iesniedzējai paziņots 2002. gada 21. novembrī. Komisija, pirmkārt, secināja, ka bija pamatoti iegrāmatot ievedmuitas nodokļus, kas bija lūguma priekšmets.
Otrkārt, Komisija secināja, ka bija pamatoti “atmaksāt” ievedmuitas nodokli attiecībā uz prasības daļu par sešpadsmit “nederīgajiem” sertifikātiem, jo attiecībā uz tiem apelācijas sūdzības iesniedzēja atradās īpašā situācijā KMK 239. panta izpratnē.
Treškārt, saistībā ar apstrīdētajiem sertifikātiem Komisija savukārt secināja, ka apelācijas sūdzības iesniedzējas minētie apstākļi nerada īpašu situāciju KMK 239. panta izpratnē. Tāpēc Komisija apstrīdētā lēmuma 2. pantā nolēma, ka nav pamata “atmaksāt” ar tiem saistītos ievedmuitas nodokļus EUR 1702340,25 apmērā.
Prasība Pirmās instances tiesā un pārsūdzētais spriedums
Ar prasības pieteikumu, kas Pirmās instances tiesas kancelejā iesniegts 2003. gada 29. janvārī, apelācijas sūdzības iesniedzēja cēla prasību atcelt apstrīdētā lēmuma 2. pantu.
Savus prasījumus tā balstīja uz trim prasības pamatiem: pirmkārt, uz tiesību uz aizstāvību pārkāpumu, otrkārt, KMK 239. panta pārkāpumu un, treškārt, KMK 220. panta 2. punkta b) apakšpunkta pārkāpumu.
Pirmās instances tiesa prasību noraidīja pilnībā.
Par pirmo prasības pamatu
Izvirzīdama pirmo prasības pamatu, apelācijas sūdzības iesniedzēja apgalvoja, ka administratīvajā procedūrā esot pārkāptas tās tiesības uz aizstāvību, jo, lai arī tai bija iespēja iepazīties ar lietas materiāliem, uz kuru pamata Komisija pieņēma apstrīdēto lēmumu, tai tomēr nebija ļauts iepazīties ar dokumentiem, kuri bija svarīgi, Komisijai novērtējot situāciju kopumā.
Tomēr Pirmās instances tiesa šo prasības pamatu noraidīja pārsūdzētā sprieduma 87.–102. punktā izklāstīto iemeslu dēļ.
Par otro prasības pamatu
Otrajam prasības pamatam par KMK 239. panta pārkāpumu ir četras daļas. Pirmā daļa attiecas uz nepareizu
A. TR.
1 pārvadājuma sertifikāta D 437214 kvalificēšanu. Otrajā un trešajā daļā Turcijas iestādēm un Komisijai tika pārmesta nopietna pienākumu neizpilde, pierādot īpašu apstākļu pastāvēšanu šī panta izpratnē. Visbeidzot, ceturtā daļa ir par to, ka apelācijas sūdzības iesniedzēja nav bijusi acīmredzami nolaidīga, un par uzņēmējdarbības riska vērtējumu.
Runājot par otrā prasības pamata pirmo daļu, Pirmās instances tiesa, atgādinājusi, ka preču izcelsmes noteikšana pamatojas uz kompetenču sadali starp eksportētājas valsts un importētājas valsts iestādēm, kur izcelsmi nosaka eksportētājas valsts iestādes, vispirms izskatīja Komisijas un Itālijas un Turcijas iestāžu saraksti.
Šajā sakarā Pirmās instances tiesa pārsūdzētā sprieduma 122. punktā secināja, ka Komisija apstrīdētā lēmuma daļā, kas saistīta ar attiecīgajiem sertifikātiem, galvenokārt izmantoja Turcijas iestāžu 1999. gada 8. marta Ravennas Muitas dienestam adresēto vēstuli.
Tomēr, salīdzinot šīs vēstules saturu ar vēlākiem Turcijas iestāžu paziņojumiem, Pirmās instances tiesa pārsūdzētā sprieduma 124.–128. punktā secināja, ka sertifikāta D 437214 kvalifikācija nebija pilnīgi skaidra un ka Komisija pirms apstrīdētā lēmuma pieņemšanas nevarēja pamatoti secināt, ka šis sertifikāts ir viltots.
Tomēr, ņemot vērā pēc apstrīdētā lēmuma pieņemšanas saņemto 2003. gada 22. augusta vēstuli, kurā Turcijas iestādes apstiprināja savus 1999. gada 8. marta vēstulē minētos secinājumus, Pirmās instances tiesa atzina, ka šis apsvērums
per se
nav pietiekams, lai izraisītu apstrīdētā lēmuma atcelšanu, jo apelācijas sūdzības iesniedzējai nav nekādu leģitīmu interešu panākt apstrīdētā lēmuma atcelšanu lēmuma formas prasību pārkāpuma dēļ, ja pēc tā atcelšanas tā vietā varētu tikt pieņemts jauns, būtībā identisks lēmums.
Tālāk Pirmās instances tiesa izskatīja otrā prasības pamata otro daļu, kas attiecās uz dažādiem apgalvojumiem par Turcijas kompetento iestāžu pienākumu neizpildi un pamatojās uz tēzi, ka minētās iestādes patiešām bija izsniegušas un apstiprinājušas apstrīdētos sertifikātus.
Šajā sakarā Pirmās instances tiesa — pārsūdzētā sprieduma 150.–152. punktā izklāstījusi, ka, pirmkārt, to, vai Turcijas iestāžu izdotie dokumenti ir īsti vai viltoti, var noteikt tikai šīs iestādes, un ka, otrkārt, šīs iestādes bija secinājušas, ka apstrīdētie sertifikāti bija viltoti, — noraidīja apelācijas sūdzības iesniedzējas argumentu, ka zīmogi un paraksti uz apstrīdētajām sertifikātiem norādot, ka tos acīmredzot ir izsniegušas un apstiprinājušas Turcijas iestādes.
Visbeidzot, tā atzīmēja, ka ne Asociācijas līgumā, ne tā piemērošanas noteikumos
expressis verbis
nav paredzēta Turcijas iestāžu izdoto sertifikātu reģistrēšana.
Tomēr Pirmās instances tiesa atzina, ka Lēmuma Nr. 1/96 II pielikuma II punkta 12. apakšpunktā paredzēts, ka
A. TR.
1 sertifikātu 12. ailē ierakstāms dokumenta numurs, un ka šī lēmuma 13. pantā noteikts, ka gadījumos, kad sertifikāti ir vairākās daļās, 12. ailē īpaši norādāms sākotnējā sertifikāta reģistrācijas numurs.
Tomēr tā norādīja, ka tas nenozīmē, ka sertifikāti ir autentiski, jo viltotāji esot ieinteresēti lietot viltotus sertifikātus ar reģistrācijas numuriem, kas atbilst īstiem sertifikātiem.
Izskatīdama otrā prasības pamata trešo daļu par vairākiem apgalvojumiem, ka Komisija bija pārkāpusi savus pienākumus, Pirmās instances tiesa pamatojās uz
UCLAF
Turcijā veikto izmeklēšanu, nonākot pie secinājuma, ka Komisija patiešām rūpējās par pareizu Asociācijas līguma piemērošanu.
Tāpat Pirmās instances tiesa pārsūdzētā sprieduma 240. punktā atzina, ka apelācijas sūdzības iesniedzēja nav varējusi pierādīt, ka Komisija ar Turcijas iestādēm nodibinātās administratīvās palīdzības procedūras ietvaros būtu saskārusies ar grūtībām, kas pamatotu vēršanos Asociācijas padomē vai EK un Turcijas Muitas savienības Apvienotajā komitejā (turpmāk tekstā — “Apvienotā komiteja”).
Tad Pirmās instances tiesa norādīja, ka ne Asociācijas līgumā, ne Asociācijas padomes lēmumos, ne arī piemērojamajās Kopienu tiesību normās nebija paredzēts ne pienākums līgumslēdzējām pusēm savstarpēji apmainīties ar zīmogu un parakstu paraugiem, ne pienākums šaubu par atvieglojumu režīma ietvaros importētāju veikto muitas darījumu likumību gadījumā brīdināt šos importētājus, ne arī
UCLAF
pienākums izmantot konkrētu izmeklēšanas metodi.
Pirmās instances tiesa, atzīmējusi, ka Komisija apstrīdētā lēmuma daļā par attiecīgajiem sertifikātiem nebija lēmusi jautājumu par apelācijas sūdzības iesniedzējas rūpību vai nolaidību, otrā prasības pamata ceturto daļu, kas attiecās uz apelācijas sūdzības iesniedzējas acīmredzamās nolaidības neesamību, noraidīja kā neefektīvu.
Par trešo prasības pamatu
Pirmās instances tiesa noraidīja arī trešo prasības pamatu par KMK 220. panta 2. punkta b) apakšpunkta pārkāpumu, jo apelācijas sūdzības iesniedzēja nebija pierādījusi, ka kompetento iestāžu aktīvas rīcības rezultātā tika izsniegti vai akceptēti apstrīdētie sertifikāti, kas izrādījušies viltoti.
Par prasītajiem procesa organizatoriskajiem pasākumiem un pierādījumu savākšanas pasākumiem
Visbeidzot, Pirmās instances tiesa noraidīja apelācijas sūdzības iesniedzējas piedāvājumus sniegt pierādījumus un lūgumus veikt pierādījumu savākšanas pasākumus — tādus kā
inter alia
lūgums aicināt Komisiju iesniegt visus dokumentus, ar kuriem, pēc apelācijas sūdzības iesniedzējas domām, tā nav varējusi iepazīties, kad tai tika piešķirta pieeja administratīvajai lietai.
Lietas dalībnieku prasījumi
Apelācijas sūdzībā tās iesniedzēja lūdz Tiesu:
—
atcelt pārsūdzēto spriedumu;
—
apmierināt pirmajā instancē iesniegtos prasījumus; pakārtoti, nosūtīt lietu atpakaļ Pirmās instances tiesai, lai tā lemj par lietu pēc būtības;
—
apmierināt apelācijas sūdzības iesniedzējas 2003. gada 28. janvāra, 4. augusta un 11. augusta procesuālajos rakstos formulētos lūgumus veikt procesa organizatoriskos pasākumus, kā arī
—
piespriest atbildētājai pirmajā instancē atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
Komisija lūdz Tiesu:
—
apelācijas sūdzību pilnībā noraidīt;
—
apmierināt Komisijas prasījumus, ko tā izvirzījusi pirmajā instancē, un
—
piespriest apelācijas sūdzības iesniedzējai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, tostarp tiesāšanās izdevumus pirmajā instancē.
Par apelācijas sūdzību
Savā apelācijas sūdzībā tās iesniedzēja izvirza deviņus apelācijas pamatus.
Pirmkārt, tā apgalvo, ka Pirmās instances tiesa ir pieļāvusi juridisku kļūdu, nosakot kompetenču sadali starp eksportētājvalsti un importētājvalsti, tiktāl, ciktāl pretēji Pirmās instances tiesas atzinumam Turcijas iestādēm nav ekskluzīvas kompetences noteikt, vai apstrīdētie sertifikāti ir autentiski.
Otrkārt, apelācijas sūdzības iesniedzēja atsaucas uz tās tiesību iepazīties ar lietas materiāliem — kuras nevar attiekties tikai uz dokumentiem, ar kuriem Komisija pamatojusi apstrīdēto lēmumu, — pārkāpumu.
Tās trešais un ceturtais apelācijas pamats attiecas uz nepareizu pierādīšanas pienākuma sadalījumu, jo Pirmās instances tiesa tai uzlikusi visu šo pienākumu pilnā apmērā, turklāt noraidot tās piedāvājumus sniegt pierādījumus un lūgumus veikt pierādījumu savākšanas pasākumus.
Turcijas iestāžu un Komisijas pienākumu neizpildes juridiskajā kvalifikācijā pieļautās kļūdas ir piektā apelācijas pamata priekšmets. Šajā sakarā apelācijas sūdzības iesniedzēja izvirza vairākus iebildumus par apstrīdēto sertifikātu kvalificēšanu par nepareiziem vai neautentiskiem, zīmogu un parakstu paraugu nenosūtīšanu, pienākuma brīdināt importētājus neizpildi, to, kādā veidā Turcijā ir veikta izmeklēšana, un apstrīdēto sertifikātu reģistrācijas neizpaušanu.
Izvirzīdama sesto apelācijas pamatu, tā kritizē pārsūdzēto spriedumu, jo tajā apstiprināts, ka Komisijai nebija jāvēršas Apvienotajā komitejā vai Asociācijas padomē.
Apelācijas sūdzības iesniedzējas leģitīmo interešu, kas attiecas uz apstrīdētā lēmuma atcelšanu attiecībā uz
A. TR.
1 sertifikātu D 437214, neievērošana ir septītā apelācijas pamata priekšmets, bet taisnīguma apsvērumu un risku neizvērtēšana pārsūdzētajā spriedumā ir astotā apelācijas pamata priekšmets.
Visbeidzot, izvirzīdama devīto apelācijas pamatu, apelācijas sūdzības iesniedzēja Pirmās instances tiesai pārmet, ka tā esot pārkāpusi KMK 220. panta 2. punkta b) apakšpunktu.
Ievada apsvērumi
Pirmkārt, jānorāda, ka apelācijas sūdzības iesniedzēja tiesas sēdē ir apgalvojusi, ka apstrīdētā lēmuma 2. panta izpilde ir tikusi apturēta tikai daļēji, jo tā bija samaksājusi daļu no ievedmuitas nodokļiem, kas saistīti ar apstrīdētajiem sertifikātiem. Līdz ar to pastāv situācija, kad ir atmaksāti ievedmuitas nodokļi saistībā ar apelācijas sūdzības iesniedzējas samaksātājām summām un kad šādi nodokļi ir atlaisti saistībā ar vēlāk iegrāmatotiem, bet apelācijas sūdzības iesniedzējas nemaksātiem nodokļiem.
Otrkārt, jāuzsver, ka apelācijas sūdzības iesniedzēja savā sūdzībā ir atsaukusies uz vairākiem iebildumiem attiecībā gan uz būtisku formas prasību pārkāpumu, gan materiālo tiesību normu pārkāpumu. Tomēr, ievērojot īpašos lietas apstākļus un lai gan ir apelācijas pamati par tiesību iepazīties ar lietas materiāliem un KMK 220. panta 2. punkta b) apakšpunkta pārkāpumu, ar šiem iebildumiem būtībā tiek apstrīdēta Pirmās instances tiesas veikta KMK 239. panta piemērošana, it īpaši saistībā ar īpašas situācijas pastāvēšanu šī panta izpratnē. Tādējādi uzreiz jāizvērtē visi šie iebildumi.
Par KMK 239. panta pārkāpumu
Lietas dalībnieku argumenti
Apelācijas sūdzības iesniedzēja būtībā kritizē juridisko kvalifikāciju, ko Pirmās instances tiesa piemērojusi, pirmkārt, Turcijas iestādēm un, otrkārt, Komisijai piedēvētajai pienākumu neizpildei.
Runājot par Turcijas iestādēm pārmesto pienākumu neizpildi, apelācijas sūdzības iesniedzēja uzskata, ka Pirmās instances tiesa vairākos aspektos ir pieļāvusi juridisku kļūdu:
—
izvērtējot apstrīdētos sertifikātus, it sevišķi
A. TR.
1 sertifikātu D 437214, tiktāl, ciktāl tie bija viltoti;
—
attiecībā uz tādu šo iestāžu pienākumu neizpildi, kas saistīti ar tajās izmantoto zīmogu un parakstu paraugiem un to izsniegto sertifikātu reģistrāciju,
—
attiecībā uz to, vai savstarpējās palīdzības ietvaros Turcijas iestādes ir sniegušas palīdzību saistībā ar apstrīdēto sertifikātu izsniegšanu, un
—
attiecībā uz citiem pierādījumiem, ar kuriem, pēc apelācijas sūdzības iesniedzējas domām, tiekot pierādīta Turcijas iestāžu pienākumu neizpilde, kas attiecībā uz to veido īpašu situāciju.
Runājot par Komisijai pārmesto pienākumu neizpildi, apelācijas sūdzības iesniedzēja apgalvo, ka ir pietiekamas objektīvas norādes, kas liecina par sistemātiskiem un apzinātiem Turcijas iestāžu pārkāpumiem, kuriem būtu bijis jābūt par pamatu, lai Komisija veiktu pastiprinātu labvēlības režīma pārbaudi.
Apelācijas sūdzības iesniedzēja, pamatodamās uz KMK piemērošanas regulas 93. pantu un Lēmuma Nr. 1/96 4. pantu, tāpat uzskata, ka pat attiecīgajā laikposmā, proti, no 1995. līdz 1997. gadam, Turcijas Republikai un Komisijai bija tiesisks pienākums atbildīgajām muitas dienestu amatpersonām nosūtīt Turcijas muitas iestāžu izmantoto zīmogu paraugus vai arī tos pieprasīt.
Tā uzsver, ka Pirmās instances tiesa tāpat pieļāvusi juridisku kļūdu, nekonstatējot, ka Komisijai bija pienākums vēlākais 1994. gada beigās vai 1995. gada sākumā augļu sulas koncentrāta importētājus brīdināt par Turcijā pieļautajām nelikumībām, izdodot
A. TR.
1 sertifikātus, kā arī vērsties Apvienotajā komitejā vai Asociācijas padomē.
Turklāt
UCLAF
neesot izpildījusi savu pienākumu Turcijā veikt pienācīgu izmeklēšanu, jo tā neesot izmantojusi konkrētas izmeklēšanas metodes.
Visbeidzot, apelācijas sūdzības iesniedzēja Pirmās instances tiesai pārmet, ka tā neesot ievērojusi, ka, ņemot vērā attiecības starp saimnieciskās darbības subjektu un administrāciju, ļaušana apelācijas sūdzības iesniedzējai ciest no apstrīdētā lēmuma izrietošos zaudējumus ir pretrunā KMK 239. panta pamatā esošajam taisnīguma principam.
Komisija vispirms uzskata, ka apelācijas sūdzības iesniedzējas izvirzītie apelācijas pamati par Komisijai un Turcijas iestādēm pārmesto pienākumu neizpildi neesot pamati par tiesību jautājumiem, bet gan par faktu vērtējumiem, kurus apelācijas kārtībā apstrīdēt nevar.
Turklāt tā apgalvo, ka šajā lietā piemērojamās tiesību normās ne Turcijas Republikai, ne Komisijai nebija noteikti pienākumi nosūtīt zīmogu vai parakstu paraugus un veidot
A. TR.
1 sertifikātu reģistrus.
Runājot par importētāju brīdināšanu, Komisija atgādina, ka šajā lietā strīdīgais imports ticis veikts laikposmā no 1995. gada aprīļa līdz 1997. gada novembrim, bet šaubas par
A. TR.
1 sertifikātu autentiskumu un satura pareizību radušās tikai vēlāk, proti, sākot ar 1998. gadu.
Tāpat tā uzsver, ka tai, ņemot vērā Turcijas iestāžu piedāvāto nevainojamo sadarbību, šajā gadījumā nav bijis iemesla vērsties Apvienotajā komitejā vai Asociācijas padomē.
Tiesas vērtējums
— Par pieņemamību
Atbilstoši EKL 225. panta 1. punktam un Tiesas Statūtu 58. panta pirmajai daļai apelācijas sūdzības var iesniegt tikai par tiesību jautājumiem un tām ir jābūt pamatotām ar to, ka Pirmās instances tiesai nav bijusi kompetence, Pirmās instances tiesā ir pieļauti procesuāli pārkāpumi, nelabvēlīgi ietekmējot apelācijas sūdzības iesniedzēja intereses, vai arī tā ir pārkāpusi Kopienu tiesības (skat.
inter alia
2008. gada 28. februāra spriedumu lietā C-17/07 P
Neirinck
/Komisija, 73. punkts).
Savā apelācijas sūdzībā tās iesniedzēja atsaucas uz vairākiem apstākļiem, kas, pēc tās domām, veido īpašu situāciju KMK 239. panta izpratnē.
Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru šāda īpaša situācija ir tad, ja no lietas apstākļiem izriet, ka parādnieks ir izņēmuma stāvoklī salīdzinājumā ar citiem to pašu darbību veicošiem saimnieciskās darbības subjektiem (šajā sakarā skat. 1999. gada 25. februāra spriedumu lietā
C-86/97
Trans-Ex-Import
,
Recueil
, I-1041. lpp.
, 21. un 22. punkts, kā arī 1999. gada 7. septembra spriedumu lietā
C-61/98
De Haan
,
Recueil
, I-5003. lpp.
, 52. un 53. punkts). Jautājums par to, vai šie apstākļi veido īpašu situāciju KMK 239. panta izpratnē, jāizskata, ievērojot šos apstākļus.
Ar apelācijas sūdzībā ietvertajiem iebildumiem tiek kritizēts, kā Pirmās instances tiesa pārsūdzētajā spriedumā ir piemērojusi KMK 239. pantu, jo tā ir atzinusi, ka lietas apstākļi neveido īpašu situāciju. Šī juridiskā kvalifikācija ir tiesību jautājums, kas Tiesai jāizskata apelācijas tiesvedībā.
Līdz ar to Komisijas celtā iebilde par nepieņemamību ir jānoraida.
— Par lietas būtību
Uzreiz jāuzsver, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru KMK 239. pants ir vispārēja taisnīguma klauzula (skat.
inter alia
2008. gada 3. aprīļa spriedumu lietā
C-230/06
Militzer & Münch
, Krājums, I-1895. lpp.
, 50. punkts).
Atbilstoši KMK 239. pantam parādniekam ir tiesības uz muitas nodokļu atmaksu vai atlaišanu, ja ir izpildīti divi nosacījumi, proti, ja ir īpaša situācija un šo personu nevar saistīt ar krāpšanu vai klaju nolaidību.
Runājot par apelācijas sūdzības iesniedzējas rūpību un krāpšanas neesamību, jāprecizē, ka tās nav šīs apelācijas priekšmets. Kā pārsūdzētā sprieduma 295. punktā ir konstatējusi Pirmās instances tiesa, Komisija apstrīdētā lēmuma daļā par apstrīdētajiem sertifikātiem nebija lēmusi jautājumu par apelācijas sūdzības iesniedzējas rūpību vai nolaidību.
Īpašas situācijas KMK 239. panta izpratnē pastāvēšana tiek pierādīta, kā norādīts šā sprieduma 82. punktā, ja no lietas apstākļiem izriet, ka parādnieks ir izņēmuma stāvoklī salīdzinājumā ar citiem to pašu darbību veicošiem saimnieciskās darbības subjektiem un ka, ja šo apstākļu nebūtu bijis, tas nebūtu cietis zaudējumus, kas saistīti ar muitas nodokļu vēlāku iegrāmatošanu (šajā sakarā skat. 1987. gada 26. marta spriedumu lietā
58/86
Coopérative agricole d'approvisionnement des Avirons
,
Recueil
, 1525. lpp.
, 22. punkts).
Lai noteiktu, vai lietas apstākļi veido īpašu situāciju, kurā attiecīgā persona nav vainojama ne klajā nolaidībā, ne krāpšanā KMK 239. panta izpratnē, Komisijai jāizvērtē visi relevantie fakti (šajā sakarā skat. 1986. gada 15. maija spriedumu lietā
160/84
Oryzomyli Kavallas
un
Oryzomyli Agiou Konstantinou
/Komisija,
Recueil
, 1633. lpp.
, 16. punkts).
Šis pienākums nozīmē, ka Komisija — tādā gadījumā kā šajā lietā, kurā parādnieks, pamatojot savu lūgumu atmaksāt vai atlaist ievedmuitas nodokļus, ir atsaucies uz konkrētiem būtiskiem Turcijas iestāžu un Komisijas pienākumu neizpildes gadījumiem Asociācijas līguma piemērošanas ietvaros, — izskatot šo lūgumu, izvērtē visus ar apstrīdētajiem sertifikātiem saistītos faktus, par kuriem tā uzzināja, veicot šī līguma pareizas piemērošanas uzraudzības un kontroles pienākumus.
Turklāt šo secinājumu apstiprina KMK piemērošanas regulas 904. panta c) punkts, kurā paredzēts, ka ievedmuitas nodokļus neatmaksā vai neatlaiž, ja atmaksas vai atlaišanas pieteikuma “vienīgais pamatojums” ir tas, ka, lai lūgtu tarifa atvieglojumus, ir uzrādīti dokumenti, kurus vēlāk atzīst par viltotiem, nepatiesiem vai tarifa atvieglojumu piešķiršanai nederīgiem, pat tad, ja šādi dokumenti uzrādīti labticīgi. Citiem vārdiem sakot, viltotu, nepatiesu vai nederīgu sertifikātu uzrādīšana
per se
neveido īpašu situāciju KMK 239. panta izpratnē.
Turpretī citi apstākļi, uz kuriem, pamatojot ievedmuitas nodokļu atmaksas vai atlaišanas pieteikumu, atsaucas attiecīgā persona, — tādi kā nepietiekama pareizas Asociācijas līguma piemērošanas kontrole no Komisijas puses — var veidot šādu īpašu situāciju.
Lai arī Komisijai ir zināma rīcības brīvība, piemērojot KMK 239. pantu, tā nevar abstrahēties no sava pienākuma efektīvi līdzsvarot, no vienas puses, Kopienas intereses attiecībā uz pilnīgu gan pašas Kopienas pieņemta, gan Kopienai saistoša muitas tiesiskā regulējuma ievērošanu un, no otras puses, labticīga importētāja intereses neciest parastu komerciālu risku pārsniedzošus zaudējumus.
Šī līdzsvarošana ir KMK 239. panta pamatā; šī norma, kā minēts šī sprieduma 85. punktā, ir vispārēja taisnīguma klauzula. Tādējādi, izskatot ievedmuitas nodokļu atmaksas vai atlaišanas pieteikumu, Komisija nevar pamatoti izvērtēt tikai importētāja un eksportētāja rīcību un darbību. Tai, pildot uzraudzības un kontroles pienākumu,
inter alia
jāņem vērā arī savas rīcības ietekme uz konkrētās lietas situāciju.
Šajā sakarā jāuzsver, ka no EKL 211. panta izriet, ka Komisijai kā EK līguma un saskaņā ar to noslēgto nolīgumu uzraudzītājai jānodrošina, lai trešā valsts pareizi piemērotu saistības, ko tā uzņēmusies saskaņā ar nolīgumu, kas noslēgts ar Kopienu, izmantojot nolīgumā vai saskaņā ar to pieņemtajos lēmumos paredzētos līdzekļus.
Šis pienākums izriet arī no paša Asociācijas līguma, kā arī no daudzajiem tā piemērošanai pieņemtajiem lēmumiem. Šī līguma 7. pantā apvienojumā ar EKL 211. pantu Komisijai noteikts pienākums veikt visus vispārējos vai konkrētos pasākumus, lai nodrošinātu no šī līguma izrietošo pienākumu izpildi.
Turklāt saskaņā ar šī līguma 24. pantu Komisija ir pārstāvēta Asociācijas padomē un kā Kopienas pārstāve piedalās arī dažādās šīs padomes izveidotās komitejās, lai nodrošinātu pienācīgai līguma darbībai nepieciešamās sadarbības kontinuitāti. Atbilstoši Lēmuma Nr. 1/95 52. panta 2. punktam Komisija var vērsties Apvienotajā komitejā, ja Kopienai vai Turcijas Republikai rodas grūtības šī lēmuma ieviešanā.
Turklāt Komisijai ir pastāvīgā pārstāvniecība Turcijā, kas tai ļauj būt vismaz ticami informētai par šīs valsts tiesību attīstību un it īpaši par šī līguma piemērošanas stāvokli.
Tāpat jāatzīmē, ka, pildot pareizas Asociācijas līguma piemērošanas uzraudzības un kontroles pienākumu, Komisijai ir ievērojamas prerogatīvas.
Komisija atbilstoši Lēmuma Nr. 1/95 7. pielikuma 3. panta noteikumiem Turcijas iestādēm var pieprasīt jebkādu informāciju, kas tai ļautu nodrošināt pareizu muitas tiesību aktu piemērošanu.
Saskaņā ar šī paša panta 4. punkta a) apakšpunktu šī iestāde var Turcijas iestādēm pieprasīt veikt vajadzīgos pasākumus, lai īpaši uzraudzītu fiziskas vai juridiskas personas, par kurām ir radušās pamatotas aizdomas, ka tās veic vai ir veikušas darījumus, kas ir pretrunā muitas tiesību aktiem.
Turklāt saskaņā ar minētā pielikuma 7. panta 3. un 4. punktu pienācīgi pilnvaroti Komisijas ierēdņi attiecīgajos Turcijas muitas iestāžu birojos var iegūt informāciju par darījumiem, kas ir pretrunā muitas tiesību aktiem, vai piedalīties Turcijas teritorijā veiktās izmeklēšanās, ja ir saņemta šo iestāžu piekrišana un ir ievēroti to izvirzītie nosacījumi.
Turklāt tas pats attiecas arī uz Lēmuma Nr. 1/96 15. pantu, saskaņā ar kuru, lai nodrošinātu šī lēmuma noteikumu pareizu piemērošanu, dalībvalstis un Turcijas Republika ar savu muitas iestāžu starpniecību un ievērojot Lēmuma Nr. 1/95 7. pielikumā noteikto savstarpējo palīdzību savstarpēji palīdz kontrolēt sertifikātu autentiskumu un pareizību.
Līdz ar to Komisija nevar pamatoti apgalvot, kā tā ir darījusi tiesas sēdē, ka, runājot par trešā valstī, proti, Turcijā, norisinājušos notikumu pārbaudi, tā ir tādā pašā situācijā kā apelācijas sūdzības iesniedzēja. Jo patiesībā ir gluži pretēji: Komisijai pilnībā jāizmanto tai saskaņā ar Asociācijas līguma un tā piemērošanai pieņemto lēmumu noteikumiem piešķirtās prerogatīvas, lai izpildītu savus pienākumus uzraudzīt un kontrolēt šī līguma pareizu piemērošanu.
Šo prerogatīvu izmantošana ir īpaši vajadzīga, ja eksports uz vienu un to pašu Kopienas ostu, proti, Ravennas ostu, ko tajā pašā references laikposmā veikusi tā pati Turcijas eksportētājsabiedrība, īstenots, kā izriet no pārsūdzētajā spriedumā ietvertajiem atzinumiem, ar nepareizu un neautentisku sertifikātu palīdzību.
Pilnīga Komisijas prerogatīvu izmantošana, pildot Asociācijas līguma pareizas piemērošanas uzraudzības un kontroles pienākumu, ir vajadzīga arī tāpēc, ka Turcijas iestāžu veiktie apstrīdēto sertifikātu neautentiskuma vai nepareizības vērtējumi ir zināmā mērā neviennozīmīgi vai vismaz pretrunīgi.
Tādējādi, kā pārsūdzētā sprieduma 120.–128. punktā atzinusi Pirmās instances tiesa, Turcijas iestāžu 1999. gada 8. marta vēstules un šo iestāžu turpmāko vēstuļu — tādu kā Turcijas Pastāvīgās pārstāvniecības 1999. gada 22. aprīļa vēstule
UCLAF
— satura salīdzinājums atklāj neviennozīmīgumu attiecībā uz iespējamo sertifikāta D 437214 neautentiskumu.
Runājot par diviem citiem
A. TR.
1 sertifikātiem, kuru autentiskumu Turcijas iestādes izvērtējušas tajā pašā pārbaudē
a posteriori
, lai arī tie nav apstrīdētie sertifikāti, Pirmās instances tiesa pārsūdzētā sprieduma 198.–201. punktā tāpat ir konstatējusi zināmas pretrunas, jo Turcijas iestādes dažādos procedūras posmos tos ir kvalificējušas vai nu par falsificētiem, vai nepareiziem vai arī daļēji nepareiziem.
Turklāt, kā izriet no pārsūdzētā sprieduma, tas, ka šīs iestādes ir izmantojušas dažādus formulējumus, lai aprakstītu sertifikātu pārbaužu rezultātus, arī ir radījis šo neviennozīmīgumu; minētie formulējumi
inter alia
ietver šādus vārdus: “viltoti” (pārsūdzētā sprieduma 41. punktā minētā Turcijas Pastāvīgās pārstāvniecības 1998. gada 10. jūlija vēstule
UCLAF
), “[ne]pareizi un tos [nav] izsniedzis un apstiprinājis [Turcijas] muitas dienests” (pārsūdzētā sprieduma 123. punktā minētā Turcijas Vispārējas muitas direkcijas 1999. gada 8. marta vēstule), “nepareizi un [..] neatbilst izsniegšanas noteikumiem” (pārsūdzētā sprieduma 124. punktā minētā Turcijas Pastāvīgās pārstāvniecības 1999. gada 22. aprīļa vēstule
UCLAF
), “nepareizi” (pārsūdzētā sprieduma 200. punktā minētā Turcijas Vispārējas muitas direkcijas 1999. gada 16. jūlija vēstule).
Turklāt Turcijas iestāžu sarakstē ar Komisiju un Itālijas muitas iestādēm izmantotie atšķirīgie formulējumi neatbilst Lēmuma Nr. 5/72 11. pantā un Lēmuma Nr. 1/96 15. pantā paredzētajiem “autentiskuma” un “pareizuma” jēdzieniem.
Komisijai, ievērojot iepriekš aprakstīto neviennozīmīgumu un pretrunas, bija jārodas šaubām par Turcijas iestāžu veiktajiem vērtējumiem. Šādos apstākļos Komisijai, pildot Asociācijas līguma pareizas piemērošanas uzraudzības un kontroles pienākumu, bija jānodrošina, ka Turcijas iestādes sertifikātus kvalificē pareizi: vai nu par nepareiziem, vai arī par neautentiskiem.
Tomēr jāatzīst, ka Komisija nav pilnā mērā izmantojusi tai ar Asociācijas līgumu un tā piemērošanas noteikumiem piešķirtās prerogatīvas.
Pirmkārt, lai arī laikposmā no 1998. gada 12. līdz 15. oktobrim un no 1998. gada 30. novembra līdz 2. decembrim
UCLAF
Turcijā nepārprotami ir veikusi divas izmeklēšanas, ir jāatzīst, ka Pirmās instances tiesa ir kļūdījusies, pārsūdzētā sprieduma 218. punktā konstatēdama, ka neviens pierādījums neļauj uzskatīt, ka
UCLAF
nav varējusi veikt padziļinātu izmeklēšanu,
inter alia
Mersinas Muitas pārvaldē. No
UCLAF
1998. gada 9. un 23. decembra dienesta ziņojumiem nepārprotami izriet, ka tās izmeklētāju Turcijā apmeklēto iestāžu vidū nefigurē muitas pārvalde, no kuras attiecīgās preces eksportētas uz Kopienu, proti Mersinas Muitas pārvalde. Tādēļ tie nav varējuši pārbaudīt apstrīdēto sertifikātu autentiskumu. Abos
UCLAF
1998. gada 9. un 23. decembra dienesta ziņojumos netiek aplūkots jautājums, vai apstrīdētie sertifikāti tiešām ir bijuši neīsti vai tomēr Turcijas iestādes tos ir nepareizi izsniegušas.
Šis atzinums apstiprināts 1998. gada 9. decembra vēstulē, t.i., pēc
UCLAF
Turcijā veiktajām izmeklēšanām; šajā vēstulē
UCLAF
direktors Knudsens [
Knudsen
] Turcijas iestādēm “neatlaidīgi” lūdza piekrišanu veikt kopīgu pārbaudi Mersinas Muitas pārvaldē, lai iegūtu sīkāku informāciju par visām augļu sulas koncentrāta eksporta operācijām, ko kopš 1993. gada beigām īstenojusi sabiedrība
Akman
.
Šajā sakarā nav apstrīdams, ka, lai veiktu pārbaudi attiecīgajos Turcijas muitas iestāžu birojos, Komisijai atbilstoši Lēmuma Nr. 1/95 7. pielikuma 7. panta 3. punktam bija jāsaņem šo iestāžu piekrišana. Pietiek ar to, ka Komisija nav neko minējusi par jebkādu Turcijas iestāžu nepiekrišanu, kas būtu tai traucējusi veikt šādu pārbaudi uz vietas.
Otrkārt, no pārsūdzētā sprieduma 244.–259. punkta izriet, ka Komisija Turcijas iestādēm nav pieprasījusi Mersinas Muitas pārvaldē izmantoto zīmogu paraugus un nav tos nosūtījusi dalībvalstu muitas iestādēm. Šajā sakarā Pirmās instances tiesa ir atzinusi, ka visa attiecīgās importa operācijas ietverošā perioda laikā Turcija Republikai un Komisijai nav bijis pienākuma savstarpēji apmainīties ar muitas birojos izmantoto zīmogu paraugiem.
Taču tieši šajos muitas birojos izmantoto zīmogu un parakstu paraugu nosūtīšana ļauj efektīvi uzraudzīt, kā tiek ievēroti muitas noteikumi par tarifu preferencēm.
Komisijas pienākums raudzīties, lai Asociācijas līgums tiktu piemērots pareizi, ietver to, ka Komisijas un ar tās starpniecību arī dalībvalstu muitas iestāžu rīcībā vienmēr jābūt visai informācijai, kas tai ļautu veikt efektīvu kontroli; šāda informācija neapšaubāmi ietver arī zīmogu un parakstu paraugus.
Tāpat jāuzsver, ka pretēji tam, ko pārsūdzētā sprieduma 255. punktā atzinusi Pirmās instances tiesa, no Lēmuma Nr. 1/96, kas grozīts ar EK un Turcijas Muitas sadarbības komitejas 1997. gada 30. maija Lēmumu Nr. 2/97 (
OV L 249, 18. lpp.
), kas stājies spēkā 1997. gada 1. septembrī, t.i., attiecīgās importa operācijas ietverošā perioda laikā, 15. panta 1. punkta formulējuma nepārprotami izriet, ka “dalībvalstu muitas iestādes, Komisija un Turcijas [Republikas] muitas iestādes ar Komisijas starpniecību [..] savstarpēji apmainās ar to vietējos muitas birojos preču aprites
A. TR.
sertifikātu izsniegšanai izmantojamo zīmogu paraugiem”.
Katrā ziņā pat pirms šī lēmuma spēkā stāšanās dienas Komisijai, lai nodrošinātu pareizu Asociācijas līguma piemērošanu, Turcijas iestādēm bija jāpieprasa tai — pamatojoties uz Lēmuma Nr. 1/95 7. pielikuma 3. pantu, kurā atļauts pieprasīt “visa veida informāciju, kas tai ļauj nodrošināt pareizu muitas tiesību aktu piemērošanu,” — nosūtīt minētos paraugus.
Tas, ka Turcijas Republika ir brīvprātīgi nosūtījusi
A. TR.
1 sertifikātiem izmantoto zīmogu paraugus, kā to pārsūdzētā sprieduma 258. punktā ir konstatējusi Pirmās instances tiesa, neatspēko secinājumu, ka Komisija nav izpildījusi pienākumu Turcijas iestādēm pieprasīt tai nosūtīt Mersinas Muitas pārvaldē izmantoto zīmogu un parakstu paraugus, kā arī pienākumu tos savukārt nosūtīt dalībvalstu muitas iestādēm.
Visbeidzot, no pārsūdzētā sprieduma 153.–160. punkta arī izriet, ka Komisija ir tikai atzīmējusi, ka ne Asociācijas līgumā, ne tā piemērošanas noteikumos nav
expressis verbis
paredzēts Turcijā veidot muitas sertifikātu reģistrācijai domātus reģistrus un ka eventuāla šādu reģistru esamība tā vai citādi nenozīmē, ka runa ir par autentiskiem sertifikātiem, jo viltotāji būtu pilnībā ieinteresēti falsificētiem sertifikātiem izmantot likumīga sertifikāta reģistra numuru. Šo argumentāciju Pirmās instances tiesa akceptējusi pārsūdzētā sprieduma 161. un 162. punktā.
Tomēr šo apgalvojumu nevar akceptēt. Šajā sakarā jāuzsver, ka muitas iestāžu izsniegtu sertifikātu reģistrēšana ir starptautiskajā tirdzniecībā nepieciešama prakse. Šādu reģistru neesamība var līdz nullei reducēt jebkādas attiecīgo muitas iestāžu izsniegtu sertifikātu
a posteriori
kontroles efektivitāti.
Turklāt Turcijas iestāžu pienākums reģistrēt
A. TR.
1 sertifikātus izriet — pretēji Pirmās instances tiesas atzinumam pārsūdzētā sprieduma 161. punktā — no Asociācijas līguma piemērošanas noteikumiem. Lēmuma Nr. 1/96 13. pantā paredzēts, ka sertifikātu sadalīšanas gadījumā izraksta 12. ailē it īpaši jānorāda “sākotnējā sertifikāta” reģistrācijas numurs. Pat ja šis 13. pants attiecas uz īpašu sertifikātu sadalīšanas gadījumu, ir skaidrs, ka
A. TR.
1 sertifikāta veidlapas 12. ailē jānorāda “sākotnējā sertifikāta” reģistrācijas numurs, t.i., arī sākotnējam sertifikātam katrā ziņā jābūt reģistrētam eksportētājvalsts muitas reģistros.
Ar pārsūdzētā sprieduma 162. punktā ietverto Pirmās instances tiesas atzinumu, ka viltotāji būtu ieinteresēti izmantot jau reģistrētam likumīgam sertifikātam atbilstošu reģistrācijas numuru, Komisija nevar tikt atbrīvota no pienākuma nodrošināt pareizu Asociācijas līguma piemērošanu.
Gluži pretēji, tā kā šis atzinums nozīmē divkāršu importu Kopienā, izmantojot
A. TR.
1 sertifikātus — vienu autentisku un otru neautentisku — ar to pašu reģistrācijas numuru, Komisijai bija jāpārbauda, vai šāds divkāršs imports Kopienā, izmantojot
A. TR.
1 sertifikātus ar to pašu reģistrācijas numuru, patiešām ir noticis. No Komisijas argumentiem gan Pirmās instances tiesā, gan Tiesā var secināt, ka tas nav noticis.
Turklāt, tā kā neviena no divām
UCLAF
izmeklēšanām nav tikusi veikta Mersinas muitas birojā, kā minēts šī sprieduma 113. punktā, tajās nevarēja tikt konstatēts, vai šādi reģistri pastāv un vai apstrīdētie sertifikāti ir tikuši tajos reģistrēti.
No visiem iepriekšējiem apsvērumiem izriet, ka Komisija nav izpildījusi savu pienākumu uzraudzīt un kontrolēt pareizu Asociācijas līguma piemērošanu.
Ja Komisija šo pienākumu būtu izpildījusi, tas, ka apstrīdētie sertifikāti ir viltoti, varētu tikt atklāts jau pirmajās importa Kopienā operācijās un gan Kopienas budžeta, gan apelācijas sūdzības iesniedzējas finansiālo zaudējumu apmērs varētu tikt ierobežots. Turklāt Komisija, līdzko būtu atklāti šie viltojumi, būtu varējusi savlaicīgi brīdināt importētājus un, ja nepieciešams, vērsties Apvienotajā komitejā.
Katrā ziņā, ja Komisija būtu pilnībā izmantojusi savas Asociācijas līguma ietvaros piešķirtās prerogatīvas, šaubas par apstrīdēto sertifikātu neautentiskumu vai nepareizumu varētu tikt kliedētas un to autentiskums vai neautentiskums varētu tikt pārliecinoši konstatēts.
Līdz ar to šī Komisijas pienākumu neizpilde veido īpašu situāciju KMK 239. panta izpratnē.
Tādējādi, atzīdama, ka īpaša situācija KMK 239. panta izpratnē nav tikusi pierādīta, Pirmās instances tiesa šo 239. pantu ir piemērojusi nepareizi un tātad pieļāvusi juridisku kļūdu.
Tāpēc šis apelācijas pamats ir pamatots.
Ievērojot iepriekšējos apsvērumus, apelācijas pamati par tiesību iepazīties ar lietas materiāliem un KMK 220. panta 2. punkta b) apakšpunkta pārkāpumu nav jāizskata.
Pārsūdzētā sprieduma atcelšanas sekas
Atbilstoši Tiesas Statūtu 61. panta pirmajai daļai, ja apelācijas sūdzība ir pamatota, Tiesa atceļ Pirmās instances tiesas nolēmumu. Tā var pati taisīt galīgo spriedumu attiecīgajā lietā, ja to ļauj tiesvedības stadija. Tā tas ir šajā gadījumā.
No visiem šī sprieduma 85.–133. punktā izklāstītajiem apsvērumiem izriet, ka Komisija, uzskatīdama, ka KMK 239. pantā paredzētie nosacījumi nav izpildīti un ka tādēļ ar apstrīdētajiem sertifikātiem saistītie ievedmuitas nodokļi nav jāatmaksā vai jāatlaiž, ir pieļāvusi acīmredzamu kļūdu vērtējumā. Tādējādi apstrīdētā lēmuma 2. pants ir jāatceļ.
Par tiesāšanās izdevumiem
Saskaņā ar Tiesas Reglamenta 122. panta pirmo daļu, ja apelācijas sūdzība ir pamatota un Tiesa lietā taisa galīgo spriedumu, tā lemj par tiesāšanās izdevumiem.
Saskaņā ar Reglamenta 69. panta 2. punktu, kas, pamatojoties uz Reglamenta 118. pantu, piemērojams apelācijas tiesvedībā, lietas dalībniekam, kuram spriedums nav labvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram spriedums ir labvēlīgs. Tā kā apelācijas sūdzības iesniedzēja ir prasījusi piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus un tā kā šai iestādei spriedums nav labvēlīgs, tad jāpiespriež Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus abās instancēs.

Ar šādu pamatojumu Tiesa (trešā palāta) nospriež:

1)
atcelt Eiropas Kopienu Pirmās instances tiesas 2007. gada 6. februāra spriedumu lietā T-23/03
CAS
/Komisija;

2)
atcelt Komisijas 2002. gada 18. oktobra lēmuma (REC 10/01) 2. pantu;

3)
Eiropas Kopienu Komisija atlīdzina tiesāšanās izdevumus abās instancēs.

[Paraksti]
(
*1
)	Tiesvedības valoda — vācu.