CELEX: 62005CJ0076
EB sutarties 8 A straipsnis (po pakeitimo
EB 18 straipsnis)
Europos Sąjungos pilietybė
EB sutarties 59 straipsnis (po pakeitimo
EB 49 straipsnis)
Laisvė teikti paslaugas
Pajamų mokesčio įstatymas
Mokestis už mokslą
Teisė į atskaitą, taikoma tik nacionalinėms privačioms įstaigoms sumokėtam mokesčiui už mokslą

Prašymas priimti prejudicinį sprendimą buvo pateiktas dėl EB sutarties 8 A straipsnio, EB sutarties 48, 52 ir 59 straipsnių
(po pakeitimo atitinkamai tapusių EB 18 straipsnio 1 dalimi, EB 39, 43 ir 49 straipsniais) išaiškinimo.
Šis prašymas pateiktas nagrinėjant bylą tarp Vokietijoje gyvenančių Vokietijos piliečių H. Schwarz ir M. Gootjes Schwarz (toliau
– sutuoktiniai Schwarz) bei
Finanzamt Bergisch Gladbach
(toliau –
Finanzamt
) dėl pastarosios atsisakymo jiems suteikti mokesčių lengvatą mokesčiams už vaikų, kurie lanko mokyklas kitose valstybėse
narėse, mokslą, nes pajamų mokestį reglamentuojantys nacionalinės teisės aktai šią lengvatą suteikia tik tiems mokesčių mokėtojams,
kurie mokesčius už mokslą sumokėjo tam tikroms privačioms mokykloms Vokietijoje.

Nacionalinės teisės aktai
1949 m. gegužės 23 d. Federacinės Respublikos Pagrindinio įstatymo (
Grundgesetz für die Bundesrepublik Deutschland
, toliau – Pagrindinis įstatymas) 7 straipsnio 4 dalyje, nustatoma:
„4.      Garantuojama teisė kurti privačias mokyklas. Privačios mokyklos, pakeičiančios valstybines mokyklas, turi būti valstybės patvirtintos
ir joms taikomi žemių įstatymai. Jos turi būti patvirtintos, jei privačių mokyklų programa, priemonės ir jų pedagoginio personalo
mokslinis išsilavinimas nėra prastesnis už valstybinių mokyklų ir jei mokiniai į jas neatrenkami atsižvelgiant į tėvų turtinę
padėtį. Leidimą išduoti atsisakoma, jei nėra pakankamai užtikrinama pedagogų ekonominė ir teisinė padėtis.“
Pajamų mokesčio įstatymo redakcijos, galiojusios tuo metu, kai įvyko šioje byloje nagrinėjami faktai (
Einkommensteuergesetz, BGBl
. 1997 I, p. 821, toliau – EStG), 10 straipsnio 1 dalies 9 punkte nustatoma:
„Specialiosios išlaidos („Sonderausgaben“, suteikiančios teisę į pajamų mokesčio atskaitą) yra tokios išlaidos, jei jos nėra
eksploatacijos ar profesinės veiklos išlaidos:
1.       <…>
9.      30 % sumos, kurią mokesčių mokėtojas sumokėjo už vaiko, už kurį priklauso išlaikomo vaiko pajamų mokesčio atskaita arba šeimos
išmoka, lavinimą valstybės patvirtintoje arba remiantis Pagrindinio įstatymo 7 straipsnio 4 dalimi pagal žemės įstatymus leidžiamoje
pakaitinėje mokykloje arba pagal žemės įstatymus pripažintoje papildomoje bendrojo lavinimo mokykloje, išskyrus apgyvendinimo,
priežiūros ir maisto išlaidas.“
Be to, pagal EStG 33 straipsnio 1 dalį mokesčių mokėtojui, jo prašymu, gali būti sumažintas pajamų mokestis, jeigu jam tenka
patirti didesnių išlaidų nei tos, kurių patiria tokias pačias pajamas gaunančių ir tokioje pačioje finansinėje bei šeiminėje
situacijoje esančių mokesčių mokėtojų dauguma.

Pagrindinė byla ir prejudicinis klausimas
Tuo metu, kai įvyko pagrindinėje byloje nagrinėjami faktai, sutuoktiniai Schwarz gyveno Vokietijoje ir ten kartu buvo pajamų
mokesčio mokėtojai. Suinteresuotųjų asmenų teigimu, jų trims vaikams reikėjo specialaus mokyklinio lavinimo. Dėl šios priežasties
du iš jų – gimę 1981 m. ir 1986 m. – buvo leidžiami į Škotijoje įsteigtą mokyklą, besispecializuojančią itin gabių vaikų lavinimo
srityje –
Cademuir International School
(toliau –
Cademuir School
), kuriai 1998 ir 1999 metais jie mokėjo mokesčius už mokslą.
Kadangi sutuoktiniai Schwarz iš pradžių nepateikė mokesčių deklaracijų už šiuos metus, kompetentingos valdžios institucijos
pačios nustatė jų mokesčių bazės sumą. Tuomet jie
Finanzamt
pateikė skundą dėl pranešimo apie mokesčių bazės sumos nustatymą.
Kartu su šiuo skundu pateiktose deklaracijose sutuoktiniai Schwarz pirmiausia kaip nepaprastąsias išlaidas EStG 33 straipsnio
1 dalies prasme nurodė įvairias sumas, kurios 1998 m. ir 1999 m. buvo sumokėtos kaip mokesčiai už mokslą privačioms mokykloms,
kurias lanko jų vaikai, ir vieno iš jų gydymo išlaidas.
Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas nurodo, kad sutuoktiniai Schwarz tiksliai nenurodė, kokią šių išlaidų
dalį sudarė vien mokesčiai už mokslą, į kuriuos neįtrauktos apgyvendinimo, priežiūros ar maitinimo išlaidos, bet pabrėžė,
kad ši dalis sudarė mažiausia 10 000 DEM per metus.
Nagrinėdama skundą, 2001 m. rugsėjo 13 d.
Finanzamt
patvirtino naujus pranešimus apie mokesčio dydį, kuriuose atsižvelgė į sutuoktinių Schwarz deklaruotą mokesčio bazę, išskyrus
jų nurodytas nepaprastąsias išlaidas. Kadangi suinteresuotieji asmenys patvirtino savo skundą, 2001 m. gruodžio 6 d.
Finanzamt
jį atmetė kaip nepagrįstą. Dėl šio sprendimo sutuoktiniai Schwarz pareiškė ieškinį
Finanzgericht Köln
.
Ieškiniu sutuoktiniai Schwarz pirmiausia prašė, kad būtų sumažintas jų pajamų mokestis už 1998 m. ir 1999 m. pagal EStG 33 straipsnio
1 dalį, atsižvelgiant į jų patirtas nepaprastąsias išlaidas. Nepatenkinus šio reikalavimo, jie prašė, kad jiems būtų suteikta
mokesčių lengvata specialiosioms išlaidoms pagal EStG 10 straipsnio 1 dalies 9 punktą.
Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas visų pirma atmetė prašymą atsižvelgti į sumas, kurios, sutuoktinių
Schwarz teigimu, yra nepaprastosios išlaidos EStG 33 straipsnio 1 dalies prasme.
Šis teismas galiausiai patikslino, kad EStG 10 straipsnio 1 dalies 9 punktas taikomas tik tuomet, jei lankomos tam tikros
Vokietijos teritorijoje įsteigtos mokyklos, todėl kitoje valstybėje įsteigtoms mokykloms sumokėti mokesčiai už mokslą negali
būti laikomi specialiosiomis išlaidomis, suteikiančiomis teisę į mokesčio sumažinimą. Jis pareiškė abejonių dėl EStG 10 straipsnio
1 dalies 9 punkte numatytos lengvatos taikymo tik išlaidoms, sumokėtoms tam tikroms Vokietijoje įsteigtoms mokykloms, atitikties
Europos Bendrijos teisei.
Šiomis aplinkybėmis
Finanzgericht Köln
nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šį prejudicinį klausimą:
„Ar EB sutarties 8 A straipsnio <...> (Europos Sąjungos piliečių) judėjimo laisvė), 43 straipsnio <...> (laisvas darbuotojų
judėjimas), 52 straipsnio <...> (įsisteigimo laisvė) ir 59 straipsnio <...> (laisvė teikti paslaugas) nepažeidžia tai, kad
pagal 1998 m. ir 1999 m. galiojusio (EstG) 10 straipsnio 1 dalies 9 punktą apmokestinamojo asmens tam tikroms Vokietijos mokykloms
sumokėti mokesčiai už mokslą gali būti pripažinti specialiosiomis išlaidomis, suteikiančioms teisę į pajamų mokesčio sumažinimą,
o mokykloms, įsteigtoms likusioje (Europos) Bendrijos teritorijoje, sumokėti mokesčiai už mokslą tokiomis išlaidomis nepripažįstami?“

Dėl prejudicinio klausimo
Savo klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės siekia sužinoti, ar EB sutarties 8 A straipsnio
1 dalis, EB sutarties 48, 52 ir 59 straipsniai draudžia nacionalinės teisės aktus, kuriuose mokesčių mokėtojams numatoma galimybė
specialiosiomis išlaidomis, kurios suteikia teisę į pajamų mokesčio sumažinimą, laikyti tam tikroms šios valstybės narės teritorijoje
įsteigtoms mokykloms sumokėtus mokesčius už mokslą, tačiau visiškai atmetama tokia galimybė mokesčio už mokslą, sumokėto kitoje
valstybėje narėje įsteigtai privačiai mokyklai, atžvilgiu.
Kadangi pagrindinėje byloje nagrinėjami faktai vyko 1998 ir 1999 metais, pirmiausia reikia pažymėti, kad nuostatos dėl laisvo
Europos Sąjungos piliečių judėjimo, įsisteigimo laisvės, laisvo darbuotojų judėjimo ir laisvės teikti paslaugas buvo numatytos
skirtingose EB sutarties redakcijose, atsižvelgiant į tai, ar pagrindinėje byloje nagrinėjama situacija susiklostė prieš,
ar po 1999 m. gegužės 1 d., kurią įsigaliojo Amsterdamo sutartis (EB sutarties 8 A straipsnio 1 dalis ir 48, 52 bei 59 straipsniai
taikomi iki 1999 m. gegužės 1 d. susiklosčiusiai teisinei situacijai, o EB 18 straipsnio 1 dalis, EB 39, 43 bei 49 straipsniai
– po šios datos susiklosčiusiai teisinei situacijai).
Tačiau kadangi, kaip savo išvados 16 punkte nurodė generalinė advokatė, Amsterdamo sutartis iš esmės nepakeitė šių straipsnių
turinio, taikomos nuostatos bus nurodomos remiantis 1999 m. gegužės 1 d. įsigaliojusia redakcija.

Dėl taikomų EB sutarties nuostatų
Teisingumo Teismui pateiktos pastabos
Sutuoktiniai Schwarz pirmiausia per posėdį teigė, kad dėl EB 18, 39 ir 43 straipsnių jie pritaria byloje, kurioje šiandien
buvo priimtas sprendimas
Komisija prieš
Vokietiją (C‑318/05, Rink. p. I‑0000), Europos Bendrijų Komisijos pareikštai pozicijai, jog šios nuostatos taikomos tokiems
teisės aktams, kokie nagrinėjami pagrindinėje byloje.
Jie taip pat teigia, kad laisvės teikti paslaugas principas taikomas situacijai, dėl kurios kilo pagrindinėje byloje nagrinėjimas
ginčas, nes, pirma, pagrindinėje byloje nagrinėjamais teisės aktais apribojama kitoje valstybėje narėje įsteigtų privačių
mokyklų, kurios norėtų savo paslaugas pasiūlyti Vokietijos mokesčių mokėtojų vaikams, galimybė siūlyti lavinimo paslaugas
bei, antra, Vokietijos mokesčių mokėtojai, ketinantys savo vaikus leisti į tokią privačią mokyklą, šiais teisės aktais yra
atgrasomi nuo šio sumanymo.
Sutuoktiniai Schwarz mano, kad kitoje valstybėje narėje įsteigtos privačios mokyklos, tarp jų ir
Cademuir School
, teikia paslaugas už užmokestį ir kad negalima atmesti galimybės, jog pagal EStG 10 straipsnio 1 dalies 9 punktą dotuojamos
mokyklos taip pat turi paslaugų teikėjų statusą. Jų teigimu, iš tiesų tėvų, kurie turėjo teisę į 30 % mokesčio už mokslą lengvatą,
šioms mokykloms Vokietijoje sumokėtos sumos gali būti didesnės nei mokamos kitoje valstybėje narėje įsteigtai mokyklai, pavyzdžiui,
Cademuir School
.
Vokietijos vyriausybė pirmiausia teigia, kad EB 18, 39 ir 43 straipsniai netaikomi pagrindinėje byloje nagrinėjamai situacijai.
Ji taip pat teigia, kad mokymo veikla, kuria užsiima
Cademuir School
, nepatenka į EB 49 straipsnio taikymo sritį. Laisvės teikti paslaugas prielaida yra ūkinės veiklos buvimas, kaip tai aišku
iš EB 50 straipsnio formuluotės „paslaugos, kurios paprastai yra teikiamos už užmokestį“.
Vokietijos vyriausybės teigimu, mokykla nevykdo ūkinės veiklos. Mokymo įstaigų veikla paprastai nėra teikiama už užmokestį
ir nėra paslaugos EB 50 straipsnio prasme (šiuo klausimu žr.1988 m. rugsėjo 27 d. Sprendimo
Humbel ir Edel
, 263/86, Rink. p. 5365, 18 punktą).
Vokietijos vyriausybės teigimu, nors iš esmės privačiomis lėšomis finansuojamų aukštojo mokslo įstaigų dėstomos paskaitos
yra paslaugos EB 50 straipsnio prasme (1993 m. gruodžio 7 d. Sprendimo
Wirth,
C‑109/92, Rink. p. I‑6447, 17 punktas), vien dėl privataus
Cademuir School
pobūdžio negalima daryti išvados, kad mokykla vykdo ūkinę veiklą. Tokios išvados negalima daryti ir iš to, kad tėvai moka
mokesčius už mokslą. Iš tiesų įmokų ar mokesčių už mokslą mokėjimas, kuriais siekiama tam tikra dalimi prisidėti prie nacionalinės
švietimo sistemos išlaidų, neturi įtakos kvalifikuojant vykdomą veiklą kaip paslaugų teikimą (šia prasme žr. minėtų sprendimų
Humbel ir Edel
19 punktą bei
Wirth
15 punktą). Be to Vokietijos vyriausybė pastebi, kad prašyme priimti prejudicinį sprendimą nenurodoma, ar
Cademuir School
yra išimtinai finansuojama privačiomis lėšomis (pavyzdžiui, tėvų mokamomis įmokomis), ar ji yra pelno siekianti įstaiga.
Komisija, kaip ir Vokietijos vyriausybė, mano, kad pagrindinėje byloje nėra EB 39 straipsnyje numatyto laisvo darbuotojų judėjimo
ar EB 43 straipsnyje numatytos įsisteigimo laisvės apribojimų.
Komisija pirmiausia teigia, kad EB 49 straipsnis yra taikomas ir draudžia tokius nacionalinės teisės aktus, kokie nagrinėjami
pagrindinėje byloje.
Šiuo požiūriu pagrindinėje byloje nagrinėjamai situacijai turėtų būti taikomas „pasyvus“ paslaugų teikimo laisvės principas,
pagal kurį paslaugų gavėjai, t. y. sutuoktinių Schwarz vaikai, vyksta pas kitoje valstybėje narėje įsisteigusį paslaugų teikėją,
šiuo atveju kitoje valstybėje narėje įsikūrusią privačią mokyklą.
Komisijos teigimu, vaikų švietimas ir ugdymas gali būti laikomi paslaugų teikimu. Iš minėtų sprendimų
Humbel ir Edel
bei
Wirth
matyti, kad pagrindinė paslaugų teikimo už užmokestį ypatybė yra ta, jog mokinys ar kitas asmuo apmoka didelę mokymo išlaidų
dalį. Jei taip yra, mokymo paslaugų siūlymas turi būti laikomas ūkine veikla.
Ir, atvirkščiai, Komisijos teigimu, paslaugų teikimu už užmokestį negali būti laikomas viešasis švietimas, esantis valstybės
socialinės, kultūrinės ir švietimo funkcijos dalimi, kurio daugiausia išlaidų padengia pati valstybė (šiuo klausimu žr. minėto
sprendimo
Wirth
15 ir 16 punktus). To, kad mokinys galbūt prisideda prie viešojo švietimo finansavimo mokėdamas mokestį už mokslą, nepakanka
tam, kad šį mokymą būtų galima laikyti teikiamu už užmokestį (šiuo klausimu žr. minėto sprendimo
Humbel ir Edel
19 punktą).
Komisija mano, jog negalima ginčyti to, kad laisvės teikti paslaugas principas taikomas tokiems faktams, kokie nagrinėjami
pagrindinėje byloje, nes paslaugų atlygintino pobūdžio vertinimas negali būti grindžiamas tik dėl Vokietijos nustatytos tvarkos
palankesnėje padėtyje atsidūrusių mokyklų situacijos nagrinėjimu. Jos teigimu, atvirkščiai, reikėtų atsižvelgti į kitoje valstybėje
narėje įsteigtų privačių mokyklų, kurioms netaikoma EStG 10 straipsnio 1 dalies 9 punkte nustatyta lengvata, padėtį.
Tačiau atsižvelgiant į tai, kad kitose valstybėse narėse egzistuoja mokyklų, kurios savo išlaidas padengia be valstybės pagalbos,
arba valdomų kaip pelno siekiančios įmonės, tokia tvarka, kokia įtvirtinta EStG 10 straipsnio 1 dalies 9 punkte, numatanti,
kad mokesčių lengvata bendrai netaikoma kitoje valstybėje narėje įsteigtoms mokykloms, sudaro kliūtis šioms kitoje valstybėje
narėje įsteigtoms komercinėms mokykloms siūlyti paslaugas iš užsienio.
Subsidiariai, jei Teisingumo Teismas nuspręstų, jog laisvės teikti paslaugas principas pagrindinėje byloje netaikomas, Komisija
teigia, kad susiklosčiusiai situacijai taikomi kartu skaitomi EB 12 straipsnio 1 dalis ir EB 18 straipsnio 1 dalis draudžia
tokią tvarką.
Teisingumo Teismo atsakymas
Pirmiausia, siekiant nustatyti, kokios EB sutarties nuostatos taikomas pagrindinėje byloje nagrinėjamiems faktams, reikia
pažymėti, kad šių faktų, kaip savo išvados 25 punkte nurodė generalinė advokatė, nereikia nagrinėti pagal EB 39 ir 43 straipsnius.
Iš tiesų tėvai, kurie, kaip sutuoktiniai
Schwarz
, moka mokesčius vienoje valstybėje narėje ir leidžia savo vaikus į kitoje valstybėje narėje įsteigtą privačią mokyklą, tačiau
pastarojoje valstybėje narėje nedirba ir nevykdo jokios ūkinės veiklos, nesinaudoja teise įsidarbinti kitoje valstybėje narėje
samdomais darbuotojais ar vykdyti veiklą kaip savarankiškai dirbantys asmenys, todėl EB 39 ir 43 straipsniai netaikomi jų
situacijai.
Antra, reikia priminti, kad pagal nusistovėjusią teismo praktiką EB 18 straipsnis įtvirtina bendrą teisę visiems Europos Sąjungos
piliečiams laisvai judėti ir gyventi valstybių narių teritorijose, o nuostatos dėl laisvės teikti paslaugas yra jo konkreti
išraiška (2003 m. vasario 6 d. Sprendimo
Stylianakis
, C‑92/01, Rink. p. I‑1291, 18 punktas ir 2007 m. sausio 11 d. Sprendimo
ITC
, C‑208/05, Rink. p. I‑0000, 64 punktas). Todėl jei pagrindinėje byloje taikomas EB 49 straipsnis, Teisingumo Teismui nebūtina
aiškinti EB 18 straipsnio (žr. minėtų sprendimų
Stylianakis
20 punktą ir
ITC
65 punktą).
Taigi dėl EB 18 straipsnio 1 dalies reikia spręsti tik tuomet, kai nagrinėjami teisės aktai nepatenka į EB 49 straipsnio taikymo
sritį.
Šiuo klausimu pirmiausia reikia priminti, kad nors EB 50 straipsnio trečiojoje pastraipoje minimas tik aktyvus paslaugų teikimas,
kai paslaugų teikėjas vyksta pas jų gavėją, iš nusistovėjusios teismo praktikos aišku, kad laisvė teikti paslaugas apima ir
paslaugų gavėjų laisvę vykti į kitą valstybę narę gauti šias paslaugas (žr. 1984 m. sausio 31 d. Sprendimo
Luisi ir Carbone
, 286/82 ir 26/83, Rink. p. 377, 10 ir 16 punktus). Pagrindinėje byloje nagrinėjamas atsisakymas suteikti mokesčių lengvatą
dėl to, kad lankoma privati kitoje valstybėje narėje įsteigta mokykla, todėl su tuo susijusi galimybė atsiliepti į tokios
mokyklos teikiamus pasiūlymus dėl lavinimo.
Visais atvejais reikia išnagrinėti, ar šių pasiūlymų dėl lavinimo dalykas yra paslaugų teikimas. Todėl būtina išsiaiškinti,
ar tokioje mokykloje, kokia yra
Cademuir School
, dėstomos pamokos laikytinos „paslaugomis, kurios paprastai teikiamos už užmokestį“ EB 50 straipsnio pirmosios pastraipos
prasme.
Jau buvo nuspręsta, jog pagrindinė užmokesčio ypatybė yra ta, kad jis yra ekonominis atlygis už suteiktą paslaugą (žr. minėto
sprendimo
Humbel ir Edel
17 punktą; 2001 m. liepos 12 d. Sprendimo
Smits ir Peerbooms
, C‑157/99, Rink. p. I‑5473, 58 punktą; 2002 m. spalio 3 d. Sprendimo
Danner
, C‑136/00, Rink. p. I‑8147, 26 punktą; 2003 m. gegužės 22 d. Sprendimo
Freskot
, C‑355/00, Rink. p. I‑5263, 55 punktą bei 2003 m. birželio 26 d. Sprendimo
Skandia ir Ramstedt
, C‑422/01, Rink. p. I‑6817, 23 punktą).
Teisingumo Teismas nusprendė, kad į „paslaugų“ sąvoką EB 50 straipsnio prasme nepatenka viešojo mokymo sistemai priklausančių
ir visiškai ar daugiausia iš viešųjų fondų finansuojamų įstaigų dėstomos pamokos (šiuo atžvilgiu žr. minėto sprendimo
Humbel ir Edel
17 ir 18 punktus; taip pat minėto sprendimo
Wirth
15 ir 16 punktus). Teisingumo Teismas taip pat patikslino, kad nustatydama ir išlaikydama tokią viešojo švietimo sistemą,
kuri paprastai finansuojama iš viešojo biudžeto, o ne mokinių ar jų tėvų, valstybė neketina verstis veikla už užmokestį, o
atlieka socialinę, kultūrinę ir švietimo funkciją savo visuomenės atžvilgiu.
Ir, atvirkščiai, Teisingumo Teismas yra nusprendęs, kad privačių mokymo įstaigų, kurios daugiausia finansuojamos iš privačių,
visų pirma mokinių ir jų tėvų, lėšų, dėstomos pamokos yra paslaugos EB 50 straipsnio prasme, nes šių įstaigų tikslas yra teikti
paslaugas už užmokestį (minėto sprendimo
Wirth
17 punktas).
Šiame kontekste svarbu pastebėti, jog nebūtina, kad šį privatų finansavimą iš esmės sudarytų mokinių ar jų tėvų lėšos. Iš
tiesų pagal nusistovėjusią teismo praktiką EB 50 straipsnyje nereikalaujama, kad už paslaugą mokėtų jos gavėjai (žr., be kita
ko, 1988 m. balandžio 26 d. Sprendimo
Bond van Adverteerders ir kt.
, 352/85, Rink. p. 2085, 16 punktą; 2000 m. balandžio 11 d. Sprendimo
Deliège,
C‑51/96 ir C‑191/97, Rink. p. I‑2549, 56 punktą; minėtų sprendimų
Smits ir Peerbooms
57 punktą bei
Skandia ir Ramstedt
24 punktą).
Iš prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nurodytos informacijos aišku, kad sutuoktiniai Schwarz
Cademuir School
tik už savo dviejų vaikų mokslą per metus sumoka per 10 000 DEM. Vokietijos vyriausybės teigimu, ši suma yra daug didesnė
už Vokietijoje įsteigtų mokyklų renkamą mokestį, kuriam taikomas EStG 10 straipsnio 1 dalies 9 punktas.
Kadangi sprendime dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą nepateikiama tikslios informacijos apie
Cademuir School
finansavimą ir veiklą, visais atvejais nacionalinis teismas privalės įvertinti, ar ši mokykla iš esmės finansuojama privačiomis
lėšomis.
Reikėtų pridurti, kad siekiant nustatyti, ar EB 49 straipsnis taikomas pagrindinėje byloje nagrinėjamiems faktams, nėra svarbu,
ar paslaugą gaunančio asmens valstybėje narėje, šiuo atveju Vokietijos Federacinėje Respublikoje, įsteigtos ir EStG 10 straipsnio
1 dalies 9 punkto prasme patvirtintos, leidžiamos arba pripažintos mokyklos teikia paslaugas, ar jų neteikia EB 50 straipsnio
pirmosios pastraipos prasme. Vienintelė svarbi aplinkybė yra tai, ar kitoje valstybėje narėje įsteigta privati mokykla gali
būti laikoma teikianti paslaugas už užmokestį.
Iš tiesų 2006 m. gegužės 16 d. Sprendime
Watts
(C‑372/04, Rink. p. I‑4325, 90 punktas), susijusiame su medicinos paslaugomis, kurios yra laikomos už užmokestį teikiamomis
paslaugomis, Teisingumo Teismas nusprendė, kad EB 49 straipsnis taikomas Jungtinėje Karalystėje gyvenančios pacientės situacijai,
kuriai dėl sveikatos būklės reikėjo gydymo ligoninėje ir kuri nuvyko į kitos valstybės narės ligoninę, kad gautų šias paslaugas
už užmokestį, o vėliau paprašė už šį gydymą sumokėti nacionalinės sveikatos priežiūros tarnybos, nors tas pačias paslaugas
nemokamai teikė Jungtinės Karalystės nacionalinės sveikatos priežiūros tarnyba.
To sprendimo 91 punkte Teisingumo Teismas nusprendė, kad šiuo atveju nesant reikalo nustatyti, ar nacionalinės sveikatos priežiūros
tarnybos, kokia nagrinėjama pagrindinėje byloje, suteiktos gydymo ligoninėje paslaugos savaime yra paslaugos EB sutarties
nuostatų dėl laisvės teikti paslaugas prasme, reikėtų įvertinti, ar minėtos nuostatos taikomos situacijai, kai asmuo, kuriam
dėl jo sveikatos būklės reikalingas gydymas ligoninėje, vyksta į kitą valstybę narę ir joje už užmokestį gauna atitinkamą
gydymą.
Iš to matyti, kad EB 49 straipsnis taikomas pagrindinėje byloje nagrinėjamiems faktams, nes privati mokykla, į kurią svarstomos
valstybės narės mokesčių mokėtojai leidžia savo vaikus, yra įsteigta kitoje valstybėje narėje ir gali būti apibūdinta kaip
teikianti paslaugas už užmokestį, t. y. iš esmės finansuojama privačiomis lėšomis, o tai turi patikrinti nacionalinis teismas.

Dėl laisvės teikti paslaugas apribojimo buvimo
Teisingumo Teismui pateiktos pastabos
Sutuoktiniai Schwarz teigia, kad pagrindinėje byloje nagrinėjami nacionalinės teisės aktai pažeidžia EB 49 straipsnį ir nėra
pateisinami.
Vokietijos vyriausybė teigia, kad galimas laisvės teikti paslaugas apribojimas šiuo atveju yra pagrįstas.
Pirma, šios vyriausybės teigimu, EB 49 straipsnis nenumato valstybei narei pareigos paremti kitos valstybės narės švietimo
sistemai priklausančių mokyklų suteikiant mokesčių lengvatą mokesčiui už mokslą. Jei Vokietijos Federacinė Respublika būtų
įpareigota leisti atskaityti už jos teritorijos ribų esančioms įstaigoms mokamus mokesčius už mokslą, pastarosioms netiesiogiai
būtų teikiama tokia pati pagalba kaip ir privačioms Vokietijos mokykloms, o tai pažeistų EB sutartyje numatytą kompetencijos
pasidalijimą. EB 149 straipsnyje nustatyta, kad Bendrija savo kompetenciją švietimo srityje vykdo neribodama valstybių narių
kompetencijos nustatyti mokymo turinį ir švietimo sistemos organizavimą bei gerbia jų kultūrų ir kalbų įvairovę.
Šiuo klausimu Vokietijos vyriausybė teigia, kad švietimo politika yra viena pagrindinių kiekvienos valstybės užduočių ir jų
struktūra skirtingose valstybėse gali labai skirtis atsižvelgiant į istorines ir kultūrines tradicijas bei į valstybės galimybes
kontroliuoti ir finansuoti šią pagrindinę sritį. Pagrindinio įstatymo 7 straipsnyje numatyti pagrindiniai švietimo, kuris,
be kita ko, priklauso išimtinei žemių kompetencijai, principai. Ši nuostata, įtvirtinanti pagrindines privalomas privačioms
mokykloms taikomas taisykles, užtikrina teisę steigti tokias mokyklas ir taip sudaro galimybę turėti dualistinę švietimo sistemą,
suteikiančią pasirinkimo laisvę.
Šios vyriausybės teigimu, kadangi Vokietijos vyriausybė neturi jokios įtakos
Cademuir School
organizavimui, ypač jos naudojamoms mokymo programoms, ji negali būti įpareigota finansuoti šios mokyklos veiklą, atsisakydama
jai priklausančių pajamų iš mokesčių.
Antra, Vokietijos vyriausybė taip pat teigia, kad atsisakymas suteikti pagrindinėje byloje nagrinėjamą mokesčių lengvatą kitoje
valstybėje narėje įsteigtoms privačioms mokykloms mokamam mokesčiui už mokslą grindžiamas tuo, jog kitoje valstybėje narėje
įsteigtos mokyklos, pavyzdžiui
Cademuir School
, objektyviai skiriasi nuo Vokietijos mokyklų, kurių lankymas suteikia teisę į EStG 10 straipsnio 1 dalies 9 punkte numatytą
mokesčių lengvatą.
Ši vyriausybė teigia, kad EStG 10 straipsnio 1 dalies 9 punkte nustatyta tvarka yra netiesioginė pagalba tam tikroms privačioms
mokykloms, kurioms nustatyti konkretūs reikalavimai. Ji taikoma valstybės patvirtintoms pakaitinėms mokykloms, pagal žemių
teisę leidimus turinčioms mokykloms ir pagal žemių teisę pripažintoms papildomoms bendrojo lavinimo mokykloms.
Siekiant atlyginti už labai didelius kokybės ir finansinius reikalavimus, kurie yra nustatyti pagal Pagrindinio įstatymo 7 straipsnio
4 dalį patvirtintoms pakaitinėms mokykloms, Vokietijos konstitucinė teisė numato atitinkančią viešojo finansavimo pareigą.
Vokietijos vyriausybės teigimu, valstybė turi diskreciją spręsti, kaip įgyvendinant šią nuostatą padėti privačioms pakaitinėms
mokykloms. Ši pagalba daugiausia suteikiama tiesioginių dotacijų forma. Privačios mokyklos taip gauna apie 80 % panašiai viešajai
mokyklai mokamų sumų. EStG 10 straipsnio 1 dalies 9 punkte sukonkretinama ši konstitucinė paramos pareiga, suteikiant Vokietijos
valstybei galimybę netiesiogiai paremti šias mokyklas, mokesčiams už mokslą taikant mokesčių lengvatas.
Tas pats taikoma pagal žemių įstatymus išduotus leidimus turinčioms mokykloms ar pagal šiuos įstatymus pripažintoms papildomoms
bendrojo lavinimo mokykloms. Vokietijos vyriausybė teigimu, aišku, kad konkretūs Pagrindinio įstatymo reikalavimai šioms mokykloms
nėra taikomi ir todėl negalima iš jo nuspręsti, kad egzistuoja pareiga finansuoti. Tačiau dėl žemės išduoto leidimo arba pripažinimo
pagal žemės įstatymus šios mokyklos faktiškai įgyja tokį patį teisinį statusą kaip ir patvirtintos mokyklos. Dėl tokių leidimų
ar pripažinimo šioms mokykloms atsirandančių išlaidų taip pat egzistuoja valstybės pareiga paremti šias mokyklas, net jeigu
ji kyla iš paprasto įstatymo.
Vokietijos vyriausybės teigimu, panašaus ryšio tarp, viena vertus, valstybės nustatytų reikalavimų ir, antra vertus, juos
atitinkančios viešosios paramos pareigos nėra
Cademuir School
atveju. Tokiai įstaigai, be kita ko, netaikomas reikalavimas neatrinkti mokinių atsižvelgiant į tėvų turtą, dėl kurio mokesčių
už mokslą niekuomet nepakaks išlaidoms padengti. Todėl nebelieka pagrindinio EStG 10 straipsnio 1 dalies 9 punkte minimoms
mokykloms keliamo reikalavimo, pateisinančio šioms mokykloms teikiamą valstybės paramą.
Galiausiai, šios vyriausybės teigimu, mokesčių lengvatos taikymas
Cademuir School
mokamiems mokesčiams už mokslą ne tik pažeistų Pagrindinio įstatymo 7 straipsnio 4 dalyje numatytą reikalavimą vengti mokinių
atrankos atsižvelgiant į jų tėvų turtą, bet ir gerokai padidintų bendrą EStG 10 straipsnio 1 dalies 9 punkte numatytos lengvatos
sumą.
Iš tiesų EStG 10 straipsnio 1 dalies 9 punkte minimose mokyklose nustatomi nedideli mokesčiai už mokslą, nes siekiama išvengti
mokinių atrankos atsižvelgiant į jų tėvų turtą, todėl ir netiesioginė valstybės pagalba, suteikiama šioms mokykloms leidžiant
atskaityti specialiąsias mokinių tėvų išlaidas, nėra didelė. Kitaip būtų tokios mokyklos, kokia yra
Cademuir School
, atveju, kurios mokesčiai už mokslą daug didesni nei pirmiau minėtų mokyklų.
Šiuo klausimu Vokietijos vyriausybė primena, kad 2005 m. kovo 15 d. Sprendime
Bidar
(C‑209/03, Rink. p. I‑2119, 56 punktas) Teisingumo Teismas nusprendė, jog kiekviena valstybė narė turi teisę užtikrinti, kad
išlaikymo pagalbos teikimas kitų valstybių narių studentams netaptų neprotinga našta, galinčia turėti įtakos bendram tos valstybės
teikiamos pagalbos lygiui. Taip pat turėtų būti teisėta valstybei narei nustatyti tokius mokesčių lengvatos taikymo kriterijus,
kad būtų išvengta to, jog ši lengvata išeitų už ribų, kurias ši valstybė narė laiko tinkamomis.
Komisija teigia, kad pagrindinėje byloje nagrinėjami teisės aktai pažeidžia paslaugų teikimo laisvę. Jos teigimu, EStG 10 straipsnio
1 dalies 9 punktas nenumato objektyvių kriterijų, kuriais vadovaujantis būtų galima nustatyti, kokie Vokietijos ir kitose
valstybėse narėse įsteigtoms mokykloms mokami mokesčiai už mokslą yra atskaitytini. Ši nuostata nustato vienintelę atskaitymo
sąlygą – kad atitinkama privati mokykla būtų patvirtinta arba pripažinta Vokietijoje, todėl lemiama atskaitymo sąlyga yra
neatsiejama nuo aplinkybės, kad atitinkama privati mokykla būtų įsikūrusi šios valstybės narės teritorijoje. Mokesčių atskaita
automatiškai netaikoma visiems kitoje valstybėje narėje įsteigtoms mokykloms sumokėtiems mokesčiams už mokslą, neatsižvelgiant
į jų dydį. Kadangi nė viena iš šių privačių mokykla negali įvykdyti EStG 10 straipsnio 1 dalies 9 punkte nustatytų reikalavimų,
negalima skirti šių mokyklų pagal tai, ar teoriškai jos yra panašios į privačias Vokietijos mokyklas, ar ne.
Komisijos teigimu, tarp mokyklų, kurioms nenaudinga EStG 10 straipsnio 1 dalies 9 punkte nustatyta tvarka, visais atvejais
patenka bent tos, kurios finansuojamos išimtinai iš mokesčių už mokslą ir kitos ūkinės veiklos, ir dėl šios priežasties nebejotinai
teikia paslaugas už užmokestį. Jų diskriminavimas yra mažų mažiausia apribojimas, pažeidžiantis EB 49 straipsnį, užtikrinantį
laisvę teikti paslaugas.
Komisija nemato šį EB 49 straipsnio pažeidimą pateisinančio pagrindo, nes Vokietijos Federacinė Respublika pagal Bendrijos
teisę gali apriboti mokesčių už mokslą atskaitą tam tikriems įstaigų tipams arba tam tikrai sumai su vienintele sąlyga, kad
teisė į atskaitą būtų suteikiama remiantis objektyvių kriterijų pagrindu, o ne priklausytų nuo mokyklos buvimo vietos. Ji
priduria, kad EB 49 straipsnyje nustatytų įpareigojimų pažeidimas yra dar sunkesnis dėl to, jog valstybių narių kalbų mokymas
ir studentų judėjimo skatinimas yra aiškiai numatyti EB 149 straipsnio 2 dalies pirmoje ir antroje įtraukose tarp Europos
Bendrijos tikslų.
Teisingumo Teismo atsakymas
Tokia valstybės narės mokesčių tvarka, kokia nustatyta EStG 10 straipsnio 1 dalies 9 punkte, kaip mokesčių lengvatos suteikimo
sąlygą numato, jog mokesčiai už mokslą būtų mokami privačioms mokykloms, kurios patvirtintos Vokietijos valstybės arba yra
leistos ar pripažintos pagal taikomą žemės teisę, o tai reiškia, kad jos turi būti įsteigtos Vokietijoje.
Toks reikalavimas apskritai atima galimybę Vokietijoje apmokestinamiems asmenims iš jų šioje valstybėje narėje apmokestinamųjų
pajamų atimti dalį mokesčių už mokslą, mokamų už jų vaikų mokymąsi ne Vokietijos teritorijoje įsteigtoje privačioje mokykloje,
nors tokia galimybė egzistuoja mokesčių, mokamų tam tikroms privačioms Vokietijos mokykloms, atžvilgiu. Taigi šitaip šiems
mokesčių mokėtojams, kaip ir sutuoktiniams Schwarz, nustatoma didesnė mokesčių našta dėl to, kad jie savo vaikus lavina kitoje
valstybėje narėje įsikūrusioje privačioje mokykloje, o ne tos valstybės teritorijoje įsteigtoje mokykloje.
EStG 10 straipsnio 1 dalies 9 punkte nustatyta tvarka atgraso Vokietijoje reziduojančius mokesčių mokėtojus savo vaikus lavinti
kitose valstybėse narėse įsteigtose mokyklose. Taip pat ji yra apribojimas kitose valstybėse narėse įsteigtoms privačioms
mokymo įstaigoms siūlyti savo lavinimo paslaugas Vokietijoje reziduojančių mokesčių mokėtojų vaikams.
Tokie teisės aktai yra laikomi EB 49 straipsnyje užtikrinamos laisvės teikti paslaugas apribojimu. Iš tiesų šis straipsnis
draudžia taikyti bet kokį nacionalinės teisės aktą, kuris paslaugų teikimą tarp valstybių narių padaro sunkesnį už paslaugų
teikimą vienoje valstybėje narėje (pirmiausia žr. 1998 m. balandžio 24 d. Sprendimo
Safir
, C‑118/96, Rink. p. I‑1897, 23 punktą; minėtų sprendimų
Smits ir Peerbooms
61 punktą bei
Danner
29 punktą; 2004 m. kovo 4 d. Sprendimo
Komisija prieš
Prancūziją, C‑334/02, Rink. p. I‑2229, 23 punktą; minėto sprendimo
Watts
94 punktą ir 2007 m. balandžio 19 d. Sprendimo
Stamatelaki
, C‑444/05, Rink. p. I‑0000, 25 punktą).
Vokietijos vyriausybės teigimu, galimas laisvo paslaugų teikimo apribojimas pateisinamas tuo, kad iš laisvės teikti paslaugas
principo neišplaukia pareiga tam tikroms valstybės narės švietimo sistemai priklausančioms mokykloms taikomą palankesnį mokestinį
traktavimą taikyti ir kitos valstybės narės švietimo sistemai priklausančioms mokykloms.
Šiuo klausimu reikia pastebėti, kad EStG 10 straipsnio 1 dalies 9 punktas yra susijęs su mokestiniu mokesčių už mokslą traktavimu.
Pagal nusistovėjusią teismo praktiką, nors tiesioginiai mokesčiai priklauso valstybių narių kompetencijai, pastarosios turi
ją įgyvendinti laikydamosi Bendrijos teisės (pirmiausia žr. minėto sprendimo
Danner
28 punktą; 2006 m. gruodžio 12 d. Sprendimo
Test Claimants in Class IV of the ACT Group Litigation
, C‑374/04, Rink. p. I‑11673, 36 punktą ir 2007 m. kovo 13 d. Sprendimo
Test Claimants in the Thin Cap Group Litigation
, C‑524/04, Rink. p. I‑0000, 25 punktą).
Taip pat, nors aišku, kad Bendrijos teisė neriboja valstybių narių kompetencijos nustatyti, viena vertus, mokymo turinį ir
švietimo sistemos organizavimą bei gerbia jų kultūrų ir kalbų įvairovę (EB 149 straipsnio 1 dalis) ir, kita vertus, profesinio
rengimo turinį (EB 150 straipsnio 1 dalis), vis dėlto tai nepaneigia to, kad naudodamosi šia kompetencija valstybės narės
turi laikytis Bendrijos teisės, ypač jos nuostatų, susijusių su laisve teikti paslaugas (pagal analogiją žr. minėto sprendimo
Watts
92 ir 147 punktus).
Be to, dėl Vokietijos vyriausybės argumento, kad valstybė narė negali būti laikoma įpareigota dotuoti kitos valstybės narės
švietimo sistemai priklausančių mokyklų, pakanka pastebėti, kad EStG 10 straipsnio 1 dalies 9 punkte numatoma ne tiesioginė
Vokietijos valstybės dotacija atitinkamoms mokykloms, o mokesčių lengvata, suteikiama tėvams nuo jų šioms mokykloms sumokėto
mokesčio už mokslą.
Dėl šios vyriausybės argumento, kad atsisakymas suteikti EStG 10 straipsnio 1 dalies 9 punkte numatytą lengvatą kitoje valstybėje
narėje įsteigtoms privačioms mokykloms sumokėtų mokesčių už mokslą atžvilgiu yra pateisinamas tuo, jog šiame straipsnyje minimos
vokiškos mokyklos ir kitoje valstybėje narėje įsteigtos privačios mokyklos, kaip antai
Cademuir School
, nėra objektyviai panašioje situacijoje, reikia pabrėžti, kad šiame straipsnyje, kaip dalies mokesčių už mokslą atskaitymo
sąlyga, numatomas atitinkamos privačios mokyklos Vokietijoje patvirtinimas, leidimas ar pripažinimas, nenustatant objektyvių
kriterijų, pagal kuriuos būtų galima nustatyti, kokie vokiškų mokyklų renkami mokesčiai būtų atskaitytini.
Iš to darytina išvada, kad bet kokiai kitoje valstybėje narėje nei Vokietijos Federacinė Respublika įsteigtai privačiai mokyklai
tik dėl to, kad ji nėra įsteigta Vokietijoje, automatiškai netaikoma aptariama mokesčio lengvata, neatsižvelgiant į tai, ar
ji laikosi nustatytų kriterijų, pavyzdžiui, tokio dydžio mokesčio už mokslą nustatymo, kuris nesudarytų galimybių atrinkti
mokinius, atsižvelgiant į jų tėvų turtą.
Siekdama pateisinti aptariamus nacionalinės teisės aktus, kurie yra laisvo paslaugų teikimo apribojimas, Vokietijos vyriausybė,
nurodydama minėtą sprendimą
Bidar
, taip pat teigia, kad valstybė narė turi teisę susieti pagalbos ar mokesčių lengvatos suteikimą su kriterijais, kurie padėtų
užtikrinti, kad ši pagalba ar suteikiamos lengvatos neperžengtų valstybės narės tinkamomis laikomų ribų.
Šios vyriausybės teigimu, minėtame sprendime išdėstyti argumentai dėl pagalbos, skirtos padengti studento išlaikymo išlaidas,
ir Europos Sąjungos piliečių laisvo judėjimo teisės turi būti pritaikyti bendrai tuo požiūriu, kad kai viešosios lėšos yra
ribotos, mokesčių lengvatos platesnis taikymas neišvengiamai reikštų, jog individualios lengvatos sumažėtų, nes būtų siekiama
fiskalinio neutralumo. Vokietijos vyriausybė šiuo klausimu teigia, kad dėl EStG 10 straipsnio 1 dalies 9 punkto taikymo išplėtimo
tam tikroms užsienyje įsteigtoms mokykloms mokamam mokesčiui už mokslą valstybės biudžetui kiltų papildomų išlaidų.
Šio argumento negalima priimti dėl toliau dėstomų priežasčių.
Pirmiausia pagal nusistovėjusią Teisingumo Teismo praktiką siekis, kad nesumažėtų biudžeto pajamos, nėra minimas tarp EB 46 straipsnyje,
skaitomame kartu su EB 55 straipsniu, išvardytų pagrindų ir taip pat negali būti laikomas privalomuoju bendro intereso pagrindu.
Dėl Vokietijos vyriausybės argumento, kad visos valstybės narės turi teisę pasirūpinti, jog teikiama su mokesčiais už mokslą
susijusi pagalba netaptų pernelyg didele našta, galinčia turėti įtakos bendram pagalbos lygiui, kurią gali teikti ši valstybė,
pažymėtina, jog iš šios valstybės pateiktų duomenų matyti, kad, jos teigimu, mokesčių lengvatos taikymas mokesčiams už mokslą,
kurie mokami už tam tikrų kitoje valstybėje narėje įsteigtų mokyklų lankymą, reikštų, kad šioms mokykloms suteikiama netiesioginė
pagalba būtų daug didesnė nei ta, kurią gauna patvirtintos, leistos ar pripažintos mokyklos Vokietijoje, nes šios kitoje valstybėje
narėje įsteigtos mokyklos privalėtų išsilaikyti imdamos didelius mokesčius už mokslą.
Net ir darant prielaidą, kad minėtame sprendime
Bidar
nurodyti argumentai taikomi mokesčių lengvatos mokesčiams už mokslą atveju, šiuo klausimu reikia, kaip teisingai nurodė Komisija,
pažymėti, kad tikslas, kurio siekiama atsisakant suteikti aptariamą mokesčių lengvatą kitoje valstybėje narėje įsteigtoms
mokykloms mokamiems mokesčiams už mokslą, t. y. užtikrinti privačių mokyklų išlaidų finansavimą, tačiau taip, kad tai netaptų
neprotinga našta valstybei, atsižvelgiant į minėtame sprendime
Bidar
išdėstytą analizę, gali būti pasiektas mažiau ribojančiomis priemonėmis.
Iš tiesų, kaip nurodo generalinė advokatė savo išvados 62 punkte, siekdama išvengti pernelyg didelės finansinės naštos, valstybė
narė gali, atsižvelgdama į savo vertybes, apriboti atskaitomą mokesčių už mokslą sumą tam tikra suma, kuri bus tokio dydžio,
kokia ir šios valstybės narės teritorijoje įsikūrusioms mokykloms suteikiama mokesčių lengvata; ši priemonė būtų mažiau ribojanti
nei aptariamas atsisakymas suteikti mokesčių lengvatą.
Visais atvejais yra neproporcinga EStG 10 straipsnio 1 dalies 9 punkte numatytos mokesčių lengvatos visiškai netaikyti mokesčiams
už mokslą, kuriuos moka pajamų mokestį Vokietijoje mokantys mokesčių mokėtojai kitose nei Vokietijos Federacinė Respublika
valstybėse narėse įsteigtoms mokykloms. Iš tiesų tokiu atveju aptariama mokesčių lengvata netaikoma mokesčiams už mokslą,
kuriuos šie mokesčių mokėtojai moka kitose valstybėse narėse įsteigtoms mokykloms, neatsižvelgiant į tai, ar šios mokyklos
atitinka objektyvius kriterijus, kuriuos kiekviena valstybė narė nustato atsižvelgdama į savo principus ir kurie leidžia nustatyti,
kokiems mokesčiams už mokslą taikoma mokesčių lengvata.
Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui reikia atsakyti, jog tais atvejais,
kai vienos valstybės narės mokesčių mokėtojai savo vaikus leidžia į kitoje valstybėje narėje įsteigtą ir iš esmės privačiomis
lėšomis finansuojamą mokyklą, EB 49 straipsnis turi būti aiškinamas kaip draudžiantis tokius valstybės narės teisės aktus,
kurie numato, kad specialiosiomis išlaidomis, suteikiančiomis teisę į mokesčių lengvatą, mokesčių mokėtojai gali laikyti tam
tikroms šios valstybės teritorijoje įsteigtoms privačioms mokykloms sumokėtus mokesčius už mokslą, tačiau apskritai atmeta
tokią galimybę kitoje valstybėje narėje įsteigtai privačiai mokyklai sumokėtų mokesčių atžvilgiu.

Dėl Europos Sąjungos piliečių judėjimo laisvės apribojimų buvimo
Kadangi, kaip nurodyta šio sprendimo 35 ir 47 punktuose, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas galėtų nuspręsti,
kad EB 49 straipsnis netaikomas pagrindinėje byloje nagrinėjamiems faktams, reikia išnagrinėti pagrindinėje byloje svarstomus
nacionalinės teisės aktus EB 18 straipsnio atžvilgiu.
Teisingumo Teismui pateiktos pastabos
Vokietijos vyriausybės teigimu, EB 18 straipsnis nedraudžia tokių nacionalinės teisės aktų, koks yra EStG 10 straipsnio 1 dalies
9 punktas.
Komisija teigia, kad jei Teisingumo Teismas nuspręstų, jog EB 49 straipsnis netaikomas, šie teisės aktai pažeistų ieškovų
pagrindinėje byloje teises, kurias jiems suteikia EB 12 straipsnio pirmoji pastraipa, skaitoma kartu su EB 18 straipsnio 1 dalimi.
Teisingumo Teismo atsakymas
Pagal Teisingumo Teismo praktiką Europos Sąjungos pilietybe siekiama suteikti valstybių narių piliečiams esminį statusą, leidžiantį
esantiems tokioje pačioje situacijoje EB sutarties taikymo
ratione materiae
srityje būti vienodai teisiškai traktuojamiems, neatsižvelgiant į pilietybę ir nepažeidžiant šioje srityje aiškiai nustatytų
išimčių (pavyzdžiui, žr. 2001 m. rugsėjo 20 d. Sprendimo
Grzelczyk
, C‑184/99, Rink. p. I‑6193, 31 punktą; 2002 m. liepos 11 d. Sprendimo
D’Hoop
, C‑224/98, Rink. p. I‑6191, 28 punktą; 2003 m. spalio 2 d. Sprendimo
Garcia Avello
, C‑148/02, Rink. p. I‑11613, 22 ir 23 punktus ir 2004 m. balandžio 29 d. Sprendimo
Pusa
, C‑224/02, Rink. p. I‑5763, 16 punktą).
Tarp situacijų, kurios patenka į Bendrijos teisės taikymo sritį, yra ir tos, kurios susijusios su naudojimusi EB sutarties
užtikrinamomis pagrindinėmis laisvėmis, ypač tos, kurios susijusios su EB 18 straipsniu suteikta teise laisvai judėti ir apsigyventi
valstybių narių teritorijoje (ypač žr. minėtų sprendimų
Grzelczyk
33 punktą;
D’Hoop
29 punktą;
Garcia Avello
24 punktą bei
Pusa
17 punktą).
Kadangi Sąjungos pilietis kiekvienoje valstybėje narėje turi būti teisiškai vertinamas taip pat kaip ir šių valstybių narių
piliečiai, esantys tokioje pačioje situacijoje, su teise į laisvą judėjimą būtų nesuderinama tai, kad valstybėje narėje, kurios
pilietis yra, jis būtų traktuojamas mažiau palankiai nei tuo atveju, kai nepasinaudoja EB sutarties suteiktomis galimybėmis
judėjimo srityje (minėtų sprendimų
D’Hoop
30 punktas ir
Pusa
18 punktas).
Šios galimybės nebūtų visiškai veiksmingos, jei valstybės narės pilietį nuo pasinaudojimo jomis būtų galima atgrasyti jo kilmės
valstybės teisės aktais, nubaudžiant dėl to, kad pasinaudojo minėtomis galimybėmis (šiuo klausimu žr. 1992 m. liepos 7 d.
Sprendimo
Singh
, C‑370/90, Rink. p. I‑4265, 23 punktą; minėtų sprendimų
D’Hoop
31 punktą ir
Pusa
19 punktą ir 2006 m. liepos 18 d. Sprendimo
De Cuyper
, C‑406/04, Rink. p. I‑6947, 39 punktą).
Lankydami kitoje valstybėje narėje įsteigtą mokymo įstaigą, sutuoktinių Schwarz vaikai naudojasi laisvo judėjimo teise. 2004 m. spalio
19 d. Sprendime
Zhu ir Chen
(C‑200/02, Rink. p. I‑9925, 20 punktas) nustatyta, kad net mažametis gali naudotis Bendrijos teisės garantuojamomis laisvo
judėjimo ir apsigyvenimo teisėmis.
Pagrindinėje byloje svarstomi nacionalinės teisės aktai numato skirtingą Vokietijoje pajamų mokestį mokančių mokesčių mokėtojų
traktavimą atsižvelgiant į tai, ar jie savo vaikus leidžia į šioje valstybėje įsteigtą, ar į kitoje valstybėje narėje įsteigtą
mokyklą.
Kadangi kaip mokesčių lengvatos mokesčiams už mokslą suteikimo sąlygą jie numato, kad šie mokesčiai turi būti sumokėti tam
tikrus reikalavimus atitinkančioms mokykloms Vokietijoje, bei lemia tai, jog mokesčių lengvatą atsisakoma suteikti vaikų,
kurie mokosi kitoje valstybėje narėje įsteigtoje mokykloje, tėvams, pajamų mokestį mokantiems Vokietijoje, svarstomi nacionalinės
teisės aktai sudaro nepalankesnes sąlygas tos valstybės piliečių vaikams tik dėl to, kad jie pasinaudojo judėjimo laisve nuvykdami
į kitą valstybę narę mokytis.
Nacionalinės teisės aktai, kurie numato nepalankesnes sąlygas tam tikriems valstybės piliečiams tik todėl, kad jie pasinaudojo
laisve judėti ir gyventi kitoje valstybėje narėje, yra EB 18 straipsnio 1 dalimi visiems Sąjungos piliečiams pripažintų laisvių
suvaržymas (minėto sprendimo
De Cuyper
39 punktas ir 2006 m. spalio 26 d. Sprendimo
Tas-Hagen ir Tas
, C‑192/05, Rink. p. I‑10451, 31 punktas).
Toks suvaržymas gali būti pateisinamas, tik jeigu jis pagrįstas nuo suinteresuotųjų asmenų pilietybės nepriklausančiomis objektyviomis
priežastimis ir yra proporcingas nacionalinės teisės teisėtai siekiamo tikslo atžvilgiu (minėtų sprendimų
D’Hoop
36 punktas;
De Cuyper
40 punktas ir
Tas‑Hagen ir Tas
33 punktas).
Reikia pastebėti, kad, bandydama pateisinti šių teisės aktų sudaromus apribojimus laisvam paslaugų teikimui, Vokietijos vyriausybė
nurodė šio sprendimo 58–60 punktuose išdėstytus argumentus. Pirmiausia ji rėmėsi minėtame sprendime
Bidar
išdėstyta Teisingumo Teismo EB 18 straipsnio aiškinimo analize.
To sprendimo 56 punkte Teisingumo Teismas nusprendė, kad kiekviena valstybė narė turi teisę užtikrinti, jog išlaikymo pagalbos
teikimas kitų valstybių narių studentams netaptų neprotinga našta, galinčia turėti įtakos bendram tos valstybės teikiamos
pagalbos lygiui.
Tačiau net darant prielaidą, kad tokie patys argumentai galėtų būti taikomi pagrindinėje byloje nagrinėjamai situacijai, susijusiai
su mokesčių lengvata mokesčiams už mokslą, vis tiek EStG 10 straipsnio 1 dalies 9 punkte numatyta tvarka bet kuriuo atveju
atrodo neproporcinga, palyginti su ja siekiamais tikslais, dėl tų pačių priežasčių, kurios išdėstytos šio sprendimo 81 punkte,
šią tvarką vertinant atsižvelgus į laisvės teikti paslaugas principą.
Iš to reikia daryti išvadą, kad tuomet, kai vienos valstybės mokesčių mokėtojų vaikai mokosi kitoje valstybėje narėje įsteigtoje
mokykloje, kurios teikiamos paslaugos nepatenka į EB 49 straipsnio taikymo sritį, EStG 10 straipsnio 1 dalies 9 punktas šiems
vaikams nepagrįstai sudaro nepalankesnes sąlygas, palyginti su tais vaikais, kurie nepasinaudojo judėjimo laisve tam, kad
nuvyktų mokytis į kitoje valstybėje narėje įsteigtą mokyklą, ir pažeidžia EB 18 straipsnio 1 dalyje įtvirtintas šių vaikų
teises.
Todėl prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui reikia atsakyti, kad tais atvejais, kai vienos valstybės narės
mokesčių mokėtojai savo vaikus leidžia į kitoje valstybėje narėje įsteigtą mokyklą, kurios paslaugos nepatenka į EB 49 straipsnio
taikymo sritį, EB 18 straipsnis draudžia tokius valstybės narės teisės aktus, kurie numato, kad specialiosiomis išlaidomis,
suteikiančiomis teisę į mokesčių lengvatą, mokesčių mokėtojai gali laikyti tam tikroms šios valstybės teritorijoje įsteigtoms
privačioms mokykloms sumokėtus mokesčius už mokslą, tačiau apskritai atmeta tokią galimybę kitoje valstybėje narėje įsteigtai
privačiai mokyklai sumokėtų mokesčių atžvilgiu.

Dėl išlaidų
Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo
nagrinėjamoje byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo
Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.
Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (didžioji kolegija) nusprendžia:
1.
Tais atvejais, kai vienos valstybės narės mokesčių mokėtojai savo vaikus leidžia į kitoje valstybėje narėje įsteigtą ir iš
esmės privačiomis lėšomis finansuojamą mokyklą, EB 49 straipsnis turi būti aiškinamas taip, kad jis draudžia tokius valstybės
narės teisės aktus, kurie numato, kad specialiosiomis išlaidomis, suteikiančiomis teisę į mokesčių lengvatą, mokesčių mokėtojai
gali laikyti tam tikroms šios valstybės teritorijoje įsteigtoms privačioms mokykloms sumokėtus mokesčius už mokslą, tačiau
apskritai atmeta tokią galimybę kitoje valstybėje narėje įsteigtai privačiai mokyklai sumokėtų mokesčių atžvilgiu.
2.
Tais atvejais, kai vienos valstybės narės mokesčių mokėtojai savo vaikus leidžia į kitoje valstybėje narėje įsteigtą mokyklą,
kurios paslaugos nepatenka į EB 49 straipsnio taikymo sritį, EB 18 straipsnis draudžia tokius valstybės narės teisės aktus,
kurie numato, kad specialiosiomis išlaidomis, suteikiančiomis teisę į mokesčių lengvatą, mokesčių mokėtojai gali laikyti tam
tikroms šios valstybės teritorijoje įsteigtoms mokykloms sumokėtus mokesčius už mokslą, tačiau apskritai atmeta tokią galimybę
kitoje valstybėje narėje įsteigtai mokyklai sumokėtų mokesčių atžvilgiu.
Parašai.
*
Proceso kalba: vokiečių.