CELEX: 62008CJ0423
Neîndeplinirea obligațiilor de către un stat membru
Resurse proprii
Proceduri referitoare la perceperea taxelor la import sau la export
Nerespectarea termenelor pentru înregistrarea resurselor proprii
Plata cu întârziere a resurselor proprii aferente acestor taxe

Prin cererea introductivă formulată, Comisia Comunităților Europene solicită Curții să constate că, întrucât nu a respectat
termenele pentru înregistrarea resurselor proprii comunitare în caz de recuperare ulterioară și întrucât a plătit cu întârziere
aceste resurse către Comunitate, Republica Italiană nu și‑a îndeplinit obligațiile care îi revin în temeiul articolelor 2,
6 și 9-11 din Regulamentul (CEE, Euratom) nr. 1552/89 al Consiliului din 29 mai 1989 de punere în aplicare a Deciziei 88/376/CEE,
Euratom privind resursele proprii ale Comunităților (JO L 155, p. 1) și al articolelor 2, 6 și 9-11 din Regulamentul (CE,
Euratom) nr. 1150/2000 al Consiliului din 22 mai 2000 privind punerea în aplicare a Deciziei 94/728/CE, Euratom referitoare
la sistemul resurselor proprii ale Comunităților (JO L 130, p. 1, Ediție specială, 01/vol. 2, p. 184), precum și al articolului
220 din Regulamentul (CEE) nr. 2913/92 al Consiliului din 12 octombrie 1992 de instituire a Codului vamal comunitar (JO L 302,
p. 1, Ediție specială, 02/vol. 5, p. 58, denumit în continuare „Codul vamal comunitar”).

Legislația Uniunii

Deciziile 94/728/ CE, Euratom și 2000/597/ CE, Euratom
Pentru perioada relevantă în prezenta cauză, au fost aplicabile succesiv două decizii referitoare la sistemul resurselor proprii
ale Comunităților Europene, și anume Decizia 94/728/CE, Euratom a Consiliului din 31 octombrie 1994 (JO L 293, p. 9) și, de
la 1 ianuarie 2002, Decizia 2000/597/CE, Euratom a Consiliului din 29 septembrie 2000 (JO L 253, p. 42, Ediție specială, 01/vol. 2,
p. 206).
În conformitate cu articolul 2 alineatul (1) litera (b) din fiecare dintre aceste decizii, constituie venituri din resurse
proprii înscrise în bugetul Comunităților, printre altele, „drepturile din Tariful vamal comun și alte drepturi stabilite
sau a fi stabilite de către instituțiile Comunităților în legătură cu comerțul cu țările terțe”.
Articolul 8 alineatul (1) din ambele decizii menționate prevede printre altele, pe de o parte, că resursele proprii ale Comunităților,
menționate la articolul 2 alineatul (1) literele (a) și (b) din aceleași decizii se colectează de către statele membre în
conformitate cu actele cu putere de lege, normele și actele administrative naționale, care, după caz, sunt adaptate cerințelor
normelor administrative ale Uniunii, și, pe de altă parte, că statele membre pun la dispoziția Comisiei resursele menționate.

Regulamentele nr. 1552/89 și 1150/2000
Articolul 2 din Regulamentul nr. 1552/89, astfel cum a fost modificat prin Regulamentul (Euratom, CE) nr. 1355/96 al Consiliului
din 8 iulie 1996 (JO L 175, p. 3), intrat în vigoare la 14 iulie 1996, prevede:
„(1)      În scopul aplicării prezentului regulament, dreptul Comunității asupra resurselor proprii la care se referă articolul 2 alineatul
(1) literele (a) și (b) din Decizia 88/376/CEE, Euratom se constată de îndată ce sunt îndeplinite condițiile prevăzute de
regulamentul vamal privind înregistrarea sumei cuvenite și notificarea debitorului.
(1a)      Data constatării la care se referă dispozițiile din alineatul (1) trebuie să fie data înregistrării prevăzută de regulamentul
vamal.
[…]
(2)      Alineatul (1) se aplică atunci când o notificare trebuie rectificată.” [traducere neoficială]
Regulamentul nr. 1552/89 a fost abrogat prin articolul 22 primul paragraf din Regulamentul nr. 1150/2000, care a intrat în
vigoare la 31 mai 2000. Articolul 2 alineatele (1) și (2) primul paragraf din acest din urmă regulament este redactat, în
esență, în termeni identici celor din articolul citat la punctul precedent.
Articolul 6 alineatul (2) din Regulamentul nr. 1552/89, devenit articolul 6 alineatul (3) literele (a) și (b) din Regulamentul
nr. 1150/2000, prevede că drepturile constatate în conformitate cu articolul 2 din acest regulament se înregistrează în contabilitate
cel târziu în prima zi lucrătoare după data de 19 din a doua lună următoare celei în care a fost constatat dreptul respectiv.
Drepturile constatate și neînregistrate în contabilitate deoarece nu au fost recuperate încă și întrucât nu s‑a furnizat nici
o cauțiune se înscriu într‑o contabilitate separată, în același termen. Statele membre pot proceda în același mod atunci când
drepturile constatate și acoperite de garanții fac obiectul contestărilor și sunt susceptibile de a suporta variații în urma
diferendelor apărute.
Articolul 8 din Regulamentul nr. 1552/89, al cărui conținut a fost preluat de articolul 8 din Regulamentul nr. 1150/2000,
prevede:
„Rectificările efectuate conform articolului 2 alineatul (2) se adaugă ori se scad din suma totală a drepturilor constatate.
Ele se înregistrează în contabilitatea la care se face referire în articolul 6 alineatul (2) literele (a) și (b), precum și
în extrasele de cont prevăzute la articolul 6 alineatul (3), corespunzător datei rectificărilor.
Rectificările fac obiectul unei mențiuni speciale atunci când se referă la fraude sau nereguli deja comunicate Comisiei.”
[traducere neoficială]
În temeiul articolului 9 alineatul (1) atât din Regulamentul nr. 1552/89, cât și din Regulamentul nr. 1150/2000:
„Conform procedurii definite la articolul 10, fiecare stat membru înscrie resursele proprii în creditul contului deschis în
acest scop în numele Comisiei la trezoreria sa sau la organismul pe care l‑a desemnat.
Contul se menține fără a se plăti taxe.”
Articolul 10 alineatul (1) din Regulamentul nr. 1552/89, al cărui conținut a fost preluat de articolul 10 alineatul (1) din
Regulamentul nr. 1150/2000, prevede:
„După deducerea cu 10 % sub formă de cheltuieli de încasare, conform articolului 2 alineatul (3) din Decizia 88/376/CEE, Euratom,
înregistrarea resurselor proprii la care se referă articolul 2 alineatul (1) literele (a) și (b) din decizia menționată trebuie
făcută cel târziu în prima zi lucrătoare după data de 19 a celei de a doua luni următoare aceleia în care s‑a constatat dreptul,
conform articolului 2 din prezentul regulament.” [traducere neoficială]
Articolul 11 din Regulamentele nr. 1552/89 și 1150/2000 prevede:
„Orice întârziere în intrările în conturi prevăzută la articolul 9 alineatul (1) are drept rezultat plata de către statul
membru vizat a unei dobânzi la o rată egală cu rata dobânzii aplicate finanțărilor pe termen scurt în ziua scadenței pe piața
monetară a statului membru, majorată cu două puncte. Această rată este majorată cu 0,25 puncte pentru fiecare lună de întârziere.
Rata majorată se aplică întregii perioade de întârziere.”

Codul vamal
Articolul 220 alineatul (1) din Codul vamal prevede:
„În cazul în care valoarea drepturilor rezultate dintr‑o datorie vamală nu a fost înscrisă în evidența contabilă în conformitate
cu articolele 218 și 219 sau a fost înscrisă la un nivel inferior sumei datorate legal, valoarea drepturilor ce urmează a
fi recuperate trebuie înscrisă în evidența contabilă în termen de cel mult două zile de la data la care autoritățile vamale
au luat cunoștință de situație și pot calcula suma datorată legal și stabili debitorul (înscriere ulterioară în evidența contabilă).
Acel termen poate fi prelungit în conformitate cu articolul 219.”
Articolul 221 alineatul (1) din Codul vamal este astfel redactat:
„De îndată ce a fost înscrisă în evidența contabilă, valoarea drepturilor se comunică debitorului în conformitate cu normele
corespunzătoare.”

Reglementarea națională
Articolul 11, intitulat „Revizuirea verificării, atribuțiilor și competențelor birourilor”, din Decretul legislativ nr. 374
din 8 noiembrie 1990 privind reorganizarea instituțiilor vamale și revizuirea procedurilor de constatare și de control în
cadrul transpunerii Directivei 79/695/CEE a Consiliului din 24 iulie 1979 și a Directivei 82/57/CEE a Comisiei din 17 decembrie
1981 privind procedurile de punere a mărfurilor în liberă circulație, precum și a Directivei 81/177/CEE a Consiliului din
24 februarie 1981 și a Directivei 82/347/CEE a Comisiei din 23 aprilie 1982 privind procedurile pentru exportul mărfurilor
comunitare (supliment ordinar la GURI nr. 291 din 14 decembrie 1990) prevede la alineatele 1 și 5-8:
„1.      Biroul vamal poate proceda la revizuirea constatării rămase definitive chiar dacă mărfurile care au făcut obiectul acesteia
au fost lăsate la libera dispoziție a operatorului sau dacă au fost deja scoase de pe teritoriul vamal. Revizuirea se efectuează
din oficiu sau când operatorul în cauză solicită aceasta prin cererea introdusă, sub sancțiunea decăderii, în termen de trei
ani de la data rămânerii definitive a constatării.
[…]
5.      În cazul în care revizuirea, efectuată din oficiu sau la cererea uneia dintre părți, relevă existența unor inexactități, omisiuni
sau erori referitoare la elementele care au stat la baza constatării, biroul procedează la rectificarea corespunzătoare și
înștiințează despre aceasta operatorul la care se referă avizul ad‑hoc. În caz de rectificare care rezultă dintr‑o revizuire
efectuată din oficiu, avizul trebuie notificat, sub sancțiunea decăderii, în termen de trei ani de la data rămânerii definitive
a constatării.
6.      Cererea de revizuire introdusă de operator este considerată respinsă în absența notificării unui aviz de rectificare în termen
de 90 de zile de la introducerea cererii. Se poate formula contestație împotriva respingerii, tacită ori expresă, a cererii
în termen de 30 de zile. Contestația se soluționează de directorul departamental, care se pronunță în ultimă instanță.
7.      Rectificarea poate fi contestată de operator în termen de 30 de zile de la data notificării avizului. La momentul contestației,
se redactează un proces‑verbal în vederea declanșării eventuale a procedurilor administrative pentru soluționarea litigiilor
prevăzute la articolul 66 și următoarele din Textul unic al dispozițiilor legislative în domeniul vamal, aprobat prin Decretul
nr. 43 al Președintelui Republicii din 23 ianuarie 1973.
8.      Odată rectificarea rămasă definitivă, biroul procedează la recuperarea taxelor suplimentare datorate de operator sau declanșează
din oficiu procedura în vederea rambursării sumelor percepute în plus. Rectificarea constatării presupune, după caz, contestarea
încălcărilor pentru fals în declarații sau pentru infracțiuni mai grave eventual constatate.”
În cazurile în care revizuirea constatării necesită o cercetare la fața locului, Legea nr. 212/2000 din 27 iulie 2000 privind
statutul drepturilor contribuabililor (GURI nr. 177 din 31 iulie 2000) prevede că, în plus față de procesele‑verbale zilnice
care descriu operațiunile realizate, trebuie întocmit un proces‑verbal de încheiere a operațiunilor la finalul cercetării
la fața locului de către funcționarii însărcinați cu efectuarea acesteia. Un exemplar al acestui proces‑verbal se înmânează
debitorului, iar un al doilea exemplar este trimis responsabilului cu procedura din cadrul biroului vamal competent care procedează
la examinarea sa, împreună cu a eventualelor observații sau cereri formulate de debitor în temeiul articolului 12 alineatul
(7) din această lege și care, în condiții de deplină independență, adoptă decizia de clasare sau avizul de constatare.
În această privință, articolul 12 din Legea nr. 212/2000, intitulat „Drepturi și garanții ale contribuabilului supus unui
control fiscal”, prevede la alineatul 7:
„În conformitate cu principiul cooperării dintre administrație și contribuabil, după publicarea copiei procesului‑verbal de
încheiere a operațiunilor din partea organelor de control, contribuabilul poate, în termen de 60 de zile, să își comunice
observațiile și cererile, care sunt examinate de biroul de impozitare. Avizul de constatare nu poate fi emis înainte de expirarea
acestui termen, cu excepția cazurilor deosebit de urgente motivate.”

Procedura precontencioasă
În cursul unei misiuni de control al resurselor proprii comunitare, efectuată în Italia între 6 și 10 noiembrie 2000 și care
acoperea perioada cuprinsă între 1 ianuarie 1998 și data controlului, agenții Comisiei au descoperit nereguli în constatarea
resurselor proprii comunitare care puteau conduce la întârzieri în punerea la dispoziția Comunităților a acestor resurse,
și aceasta cu încălcarea articolelor 2, 6 și 9-11 din Regulamentele nr. 1552/1989 și 1150/2000.
Ca urmare a unui schimb de scrisori între autoritățile italiene și Comisie, aceasta a constatat că procedura administrativă
italiană de control ulterior prevede comunicarea prealabilă către debitor a unui proces‑verbal de încheiere a operațiunilor
de control și acordă acestuia din urmă un termen de 60 de zile pentru a‑și comunica observațiile și a solicita precizări suplimentare.
Numai la expirarea acestui termen datoria vamală este comunicată debitorului prin intermediul unui aviz de constatare.
Comisia a apreciat că consecințele aplicării unei asemenea proceduri de către Republica Italiană sunt incompatibile cu dispozițiile
comunitare relevante în măsura în care întârzie punerea la dispoziție a resurselor proprii. Termenul pentru înscrierea în
evidența contabilă a resurselor proprii, prevăzut la articolul 220 din Codul vamal, ar trebui, prin urmare, să înceapă să
curgă de la data comunicării procesului‑verbal referitor la aceste operațiuni.
Autoritățile italiene au susținut, în esență, că procesul‑verbal de încheiere a acestor operațiuni nu constituie o decizie
definitivă, ci un simplu act pregătitor, fără valoare juridică autonomă. În plus, argumentele Comisiei nu și‑ar găsi temeiul
juridic în Codul vamal, în măsura în care înscrierea în evidența contabilă și comunicarea către debitor sunt operațiuni consecutive
adoptării unei decizii definitive.
Ca urmare a acestui schimb de scrisori, Comisia a decis, în conformitate cu articolul 226 CE, să adreseze Republicii Italiene
o scrisoare de punere în întârziere, notificată la 13 iulie 2005, prin care invita acest stat membru să își prezinte observațiile
în termen de două luni de la primirea scrisorii menționate.
Guvernul italian a răspuns prin scrisoarea din 12 septembrie 2005, reluând, în esență, argumentele prezentate anterior.
Prin scrisoarea din 28 iunie 2006 Comisia a atras atenția autorităților italiene asupra hotărârii pronunțate de Curte la 23
februarie 2006 în cauza Comisia/Spania (C‑546/03) și le‑a invitat să își exprime punctul de vedere până la 1 septembrie 2006.
Întrucât nu a fost informată despre poziția adoptată în această privință de Republica Italiană, Comisia a decis, în conformitate
cu articolul 226 CE, să adreseze acestui stat membru un aviz motivat, întemeiat pe articolele 2, 6 și 9-11 din Regulamentele
nr. 1552/1989 și 1150/2000, precum și pe articolul 220 din Codul vamal și notificat la 15 decembrie 2006, prin care o invita
să ia măsurile care se impuneau pentru a se conforma acestuia în termen de două luni de la primirea avizului.
Guvernul italian a răspuns prin scrisoarea din 12 februarie 2007, menținându‑și poziția.
Apreciind că Republica Italiană nu a remediat încălcarea reproșată, Comisia a decis să sesizeze Curtea cu prezenta acțiune.
Prin Ordonanța președintelui Curții din 12 martie 2009, a fost admisă intervenția Republicii Finlanda în susținerea concluziilor
Republicii Italiene.

Cu privire la acțiune

Argumentele părților
Comisia reproșează, în esență, autorităților italiene întârzierea sistematică în punerea la dispoziție a resurselor proprii
ale Comunităților, în măsura în care aceste autorități aplică o procedură administrativă potrivit căreia aceste resurse proprii
nu sunt constatate decât după ce persoanei impozabile i se acordă un termen în vederea consultării procesului‑verbal care
privește aceste operațiuni și a comunicării de observații. Ea solicită, prin urmare, constatarea neîndeplinirii de către Republica
Italiană a obligațiilor care rezultă din articolele 2, 6 și 9-11 din Regulamentele nr. 1552/1989 și 1150/2000, precum și din
articolul 220 din Codul vamal.
Potrivit Comisiei, condițiile pentru constatarea drepturilor Comunităților asupra resurselor proprii sunt îndeplinite de îndată
ce autoritățile naționale comunică persoanei impozabile procesul‑verbal de încheiere a operațiunilor, document în care se
indică atât numele debitorului, cât și valoarea drepturilor ce urmează a fi recuperate.
Republica Italiană arată că posibilitatea, recunoscută debitorului, de a prezenta observații înainte de adoptarea avizului
de constatare constituie o aplicare a principiilor fundamentale ale protecției dreptului la apărare și bunei administrări.
O asemenea reglementare, care ține, pe de altă parte, de autonomia procedurală a statelor membre, nu poate contraveni dispozițiilor
din Codul vamal.
Guvernul italian, susținut de guvernul finlandez, apreciază că la data la care procesul‑verbal de control este comunicat debitorului
nu sunt îndeplinite nici condițiile prevăzute la articolul 220 alineatul (1) din Codul vamal. Astfel, doar identificarea debitorului
ar fi certă la această dată. În schimb, nici existența unei neregularități, nici suma datorată legal a taxelor vamale la import
sau la export nu ar fi încă definitiv constatate. Deși dispozițiile legale incidente nu ar reglementa conținutul procesului‑verbal
de control, guvernul italian a admis totuși în memoriile sale în apărare și în duplică, precum și cu ocazia audierii pledoariilor
că este posibil, în principiu, să se determine la acest moment cuantumul datoriei și că, de altfel, se procedează adesea în
practică în acest mod.
Având în vedere consecințele juridice ale înscrierii în evidența contabilă a datoriei vamale, guvernul finlandez apreciază
că s‑ar impune să se recurgă la calea deciziei administrative definitive, astfel cum ar rezulta din articolul 220 alineatul
(1) din Codul vamal și în special din termenii „au luat cunoștință” care figurează la acest articol.
În plus, dispozițiile alineatului (3) al articolului 2 coroborate cu dispozițiile alineatului (1) al aceluiași articol din
Regulamentul nr. 1150/2000 ar recunoaște autorităților vamale posibilitatea de a comunica debitorului calcule provizorii înainte
de adoptarea unei decizii definitive.
În plus, potrivit guvernului finlandez, în considerarea diversității procedurilor naționale, Hotărârea Comisia/Spania, citată
anterior, nu poate servi ca orientare pentru determinarea conformității diferitelor sisteme naționale cu dreptul Uniunii.
Astfel, spre deosebire de reglementarea spaniolă din cauza în care s‑a pronunțat Hotărârea Comisia/Spania, citată anterior,
dispozițiile în litigiu din prezenta cauză nu ar defini conținutul procesului‑verbal referitor la aceste operațiuni și, în
special, nu ar impune comunicarea cuantumului datoriei vamale. Această comunicare nu ar fi decât rezultatul unei practici
administrative.
În plus, în timp ce propunerea de lichidare prevăzută de legislația spaniolă devenea în mod automat definitivă după 30 de
zile dacă debitorul accepta și dacă administrația nu aducea nicio rectificare, reglementarea italiană în litigiu impune în
toate ipotezele emiterea unei decizii definitive sub forma unui aviz de constatare.

Aprecierea Curții
În ceea ce privește neîndeplinirea obligațiilor reproșată, trebuie amintit că articolul 2 alineatul (1) din Regulamentele
nr. 1552/89 și 1150/2000 precizează că statele membre trebuie să constate un drept asupra resurselor proprii „de îndată ce
sunt îndeplinite condițiile prevăzute de regulamentul vamal privind înregistrarea sumei cuvenite și notificarea debitorului”.
În plus, rezultă din articolul 220 alineatul (1) din Codul vamal că sunt îndeplinite condițiile înscrierii ulterioare în evidența
contabilă a valorii taxele vamale ce urmează a fi recuperate atunci când autoritățile vamale au luat cunoștință de situație
și pot calcula suma datorată legal și stabili debitorul (Hotărârea Comisia/Spania, citată anterior, punctul 27).
În această privință, trebuie amintit de asemenea că, potrivit unei jurisprudențe constante, statele membre au obligația să
constate resursele proprii ale Comunităților. Astfel, articolul 2 alineatul (1) din Regulamentele nr. 1552/89 și 1150/2000
trebuie interpretat în sensul că statele membre nu se pot sustrage de la constatarea creanțelor, chiar dacă le contestă, întrucât
în caz contrar s‑ar accepta ca echilibrul financiar al Comunității să fie perturbat, fie și în mod temporar, de comportamentul
unui stat membru (a se vedea Hotărârea din 16 mai 1991, Comisia/Țările de Jos, C‑96/89, Rec., p. I‑2461, punctul 37, Hotărârea
din 15 iunie 2000, Comisia/Germania, C‑348/97, Rec., p. I‑4429, punctul 64, și Hotărârea din 15 noiembrie 2005, Comisia/Danemarca,
C‑392/02, Rec., p. I‑9811, punctul 60, precum și Hotărârea Comisia/Spania, citată anterior, punctul 28).
Statele membre sunt ținute să constate un drept al Comunităților asupra resurselor proprii de îndată ce autoritățile vamale
dispun de elementele necesare și, prin urmare, sunt în măsură să calculeze valoarea taxelor care rezultă dintr‑o datorie vamală
și să stabilească debitorul (Hotărârile citate anterior Comisia/Danemarca, punctul 59, și Comisia/Spania, punctul 29).
În acest context, trebuie considerat că, atunci când autoritățile vamale comunică debitorului un act administrativ, indiferent
de denumirea acestuia, prin care se constată neplata totală sau parțială a datoriilor vamale și prin care se indică valoarea
taxelor vamale pe care o apreciază a fi legal datorată, aceste autorități sunt, cu această ocazie, în măsură să calculeze
valoarea drepturilor care rezultă dintr‑o datorie vamală și să determine debitorul.
În consecință, înscrierea ulterioară în evidența contabilă a valorii taxelor ce urmează a fi recuperate trebuie să intervină,
în principiu, în aplicarea articolului 220 alineatul (1) din Codul vamal, în termen de cel mult două zile de la data comunicării
către debitor a procesului‑verbal care îndeplinește condițiile menționate la punctul precedent (Hotărârea Comisia/Spania,
citată anterior, punctul 32).
Guvernele italian și finlandez au susținut, atât în cadrul memoriilor, cât și cu ocazia audierii pledoariilor, că această
comunicare a procesului‑verbal de încheiere a operațiunilor permite debitorului să își prezinte observațiile înainte ca o
decizie să fie luată împotriva sa și, prin urmare, contribuie la protecția dreptului la apărare. Prin urmare, aplicarea unei
asemenea proceduri nu poate constitui o neîndeplinire a obligațiilor statelor membre care rezultă din Regulamentele nr. 1552/89
și 1150/2000 și din Codul vamal.
În această privință, trebuie să se constate că, astfel cum Curtea a statuat în Hotărârea din 18 decembrie 2008, Sopropé (C‑349/07,
Rep., p. I‑10369, punctul 36), respectarea dreptului la apărare constituie un principiu general al dreptului comunitar care
se aplică în momentul în care administrația își propune să adopte față de o persoană un act care îi cauzează un prejudiciu.
Deși principiul respectării dreptului la apărare își găsește aplicarea, printre altele, în cadrul unei proceduri de recuperare
ulterioară, în raporturile dintre un debitor și un stat membru, totuși, în ceea ce privește raporturile dintre statele membre
și Comunități, consecința nu poate fi aceea de a permite unui stat membru să nu își respecte obligația de a constata, în termenele
prevăzute de reglementarea comunitară, dreptul Comunităților asupra resurselor proprii (Hotărârea Comisia/Spania, citată anterior,
punctul 33).
Pe de altă parte, trebuie amintit că înscrierea în evidența contabilă și comunicarea taxelor vamale datorate, precum și înregistrarea
resurselor proprii nu împiedică debitorul să conteste, în aplicarea articolului 243 și a următoarelor din Codul vamal, obligația
care îi este imputată cu invocarea tuturor argumentelor aflate la dispoziția sa.
În plus, autoritățile naționale au posibilitatea de a înregistra resursele proprii care fac obiectul contestărilor și sunt
susceptibile de a suporta variații în urma diferendelor apărute în contabilitatea separată în temeiul articolului 6 alineatul
(2) din Regulamentul nr. 1552/89 și al articolului 6 alineatul (3) din Regulamentul nr. 1150/2000.
Mai mult, în ipoteza în care autoritățile naționale au înregistrat deja taxele constatate în contabilitate înainte ca acestea
să fie contestate, articolele 2 și 8 din Regulamentele nr. 1552/89 și 1150/2000 permit autorităților naționale rectificarea
comunicărilor și scăderea acestor rectificări din suma totală a taxelor constatate în cazul în care, ulterior, contestațiile
se dovedesc fondate.
În ceea ce privește dobânzile de întârziere, trebuie amintit că rezultă dintr‑o jurisprudență constantă că există o legătură
indisolubilă între obligația de constatare a resurselor proprii comunitare, cea de a le înregistra în contul Comisiei în termenele
stabilite și, în sfârșit, cea de a plăti dobânzile de întârziere, acestea din urmă fiind exigibile indiferent de motivul întârzierii
cu care aceste resurse au intrat în contul Comisiei (a se vedea în special Hotărârea din 21 septembrie 1989, Comisia/Grecia,
68/88, Rec., p. 2965, punctul 17, Hotărârea din 12 iunie 2003, Comisia/Italia, C‑363/00, Rec., p. I‑5767, punctele 43 și 44,
precum și Hotărârea din 22 ianuarie 2009, Comisia/Portugalia, C‑150/07, punctul 62).
În temeiul articolului 11 din Regulamentele nr. 1552/89 și 1150/2000, orice întârziere în intrările în contul prevăzut la
articolul 9 alineatul (1) din aceleași regulamente are drept rezultat plata de către statul membru vizat a unei dobânzi, aplicabilă
întregii perioade de întârziere (a se vedea Hotărârea Comisia/Țările de Jos, citată anterior, punctul 91, și Hotărârea din
19 martie 2009, Comisia/Italia, C‑275/07, Rep., p. I‑2005, punctul 66).
În consecință, trebuie constatat că, întrucât nu a respectat termenele pentru înregistrarea resurselor proprii comunitare
în caz de recuperare ulterioară și întrucât a plătit cu întârziere aceste resurse, Republica Italiană nu și‑a îndeplinit obligațiile
care îi revin în temeiul articolelor 2, 6 și 9-11 din Regulamentul nr. 1552/89 și al acelorași articole din Regulamentul nr. 1150/2000,
precum și al articolului 220 din Codul Vamal.

Cu privire la cheltuielile de judecată
În temeiul articolului 69 alineatul (2) din Regulamentul de procedură, partea care cade în pretenții este obligată, la cerere,
la plata cheltuielilor de judecată. Întrucât Comisia a solicitat obligarea Republicii Italiene la plata cheltuielilor de judecată,
iar Republica Italiană a căzut în pretenții, se impune obligarea acesteia la plata cheltuielilor de judecată.
Conform alineatului (4) primul paragraf al aceluiași articol, Republica Finlanda, care a intervenit în litigiu, suportă propriile
cheltuieli de judecată.
Pentru aceste motive, Curtea (Camera a patra) declară și hotărăște:
1)
Întrucât nu a respectat termenele pentru înregistrarea resurselor proprii comunitare în caz de recuperare ulterioară și întrucât
a plătit cu întârziere aceste resurse, Republica Italiană nu și‑a îndeplinit obligațiile care îi revin în temeiul articolelor
2, 6 și 9-11 din Regulamentul (CEE, Euratom) nr. 1552/89 al Consiliului din 29 mai 1989 de punere în aplicare a Deciziei 88/376/CEE,
Euratom privind resursele proprii ale Comunităților și al acelorași articole din Regulamentul (CE, Euratom) nr. 1150/2000
al Consiliului din 22 mai 2000 privind punerea în aplicare a Deciziei 94/728/CE, Euratom referitoare la sistemul resurselor
proprii ale Comunităților, precum și al articolului 220 din Regulamentul (CEE) nr. 2913/92 al Consiliului din 12 octombrie
1992 de instituire a Codului vamal comunitar.
2)
Obligă Republica Italiană la plata cheltuielilor de judecată.
3)
Republica Finlanda suportă propriile cheltuieli de judecată.
Semnături
*
Limba de procedură: italiana.