CELEX: 62005CJ0265
Määrus (EMÜ) nr 1408/71
Artikli 4 lõige 2a, artikkel 10a ja artikkel 95b
Lisavanadushüvitis
Siseriiklikud õigusaktid, mis seavad selle hüvitise andmise sõltuvusse elukoha tingimusest
Mitteosamakseline erihüvitis
Kandmine määruse (EMÜ) nr 1408/71 IIa lisasse

Eelotsusetaotlus puudutab nõukogu 14. juuni 1971. aasta määruse (EMÜ) nr 1408/71 sotsiaalkindlustusskeemide kohaldamise kohta ühenduse piires liikuvate töötajate, füüsilisest isikust ettevõtjate ja nende pereliikmete suhtes, muudetud ja ajakohastatud nõukogu 2. detsembri 1996. aasta määrusega (EÜ) nr 118/97 (
EÜT 1997, L 28, lk 1
; ELT eriväljaanne 05/03, lk 6; edaspidi „määrus nr 1408/71”), artikli 4 lõike 2a, artikli 10a, artikli 19 lõike 1 ja artikli 95b ning IIa lisa tõlgendamist.
Nimetatud taotlus esitati José Perez Naranjo ja Caisse régionale d’assurance maladie (CRAM) Nord-Picardie vahelises kohtuvaidluses, mille esemeks on J. Perez Naranjo taotlus lisahüvitise saamiseks Fonds national de solidarité’lt, mis on alates 1. jaanuarist 1994 Fonds de solidarité vieillesse (edaspidi „Fonds”).
Õiguslik raamistik
Ühenduse õigus
Määruse nr 1408/71 artikli 4 lõige 1 sätestab:
„Käesolevat määrust kohaldatakse kõigi õigusaktide suhtes, mis reguleerivad järgmisi sotsiaalkindlustusliike:
[…]
c)
vanadushüvitised;
[…]”.
Määruse nr 1408/71 artikli 4 lõige 2a sätestab:
„Käesolevat määrust kohaldatakse ka mitteosamakseliste erihüvitiste suhtes, mida antakse õigusaktide või kindlustusskeemide alusel, mis ei kuulu lõikes 1 loetletute hulka või on lõike 4 alusel reguleerimisalast välja jäetud, juhul kui sellised hüvitised on mõeldud:
a)
tagama täiendavat, asendavat või lisakaitset lõike 1 punktides a–h loetletud sotsiaalkindlustusliikidega hõlmatud riskide suhtes või
b)
üksnes invaliidide erikaitseks.”
Määruse nr 1408/71 artikli 10 lõike 1 esimene lõik, milles on käsitletud elukoha tingimusest loobumist, sätestab:
„Välja arvatud juhul, kui käesolevas määruses on sätestatud teisiti, ei tohi ühe või mitme liikmesriigi õigusaktide alusel saadavaid rahalisi invaliidsus-, vanadus- või toitjakaotushüvitisi, tööõnnetus- ja kutsehaiguspensione ning matusetoetusi mingil viisil vähendada, muuta, peatada, tühistada või konfiskeerida seetõttu, et nende saaja elab liikmesriigi territooriumil, mis ei ole see liikmesriik, kus asub hüvitiste maksmise eest vastutav asutus.”
Määruse nr 1408/71 artikli 10a lõige 1 sätestab:
„Olenemata artikli 10 ja III jaotise sätetest antakse isikutele, kelle suhtes on käesolev määrus kohaldatav, artikli 4 lõikes 2a osutatud rahalisi mitteosamakselisi erihüvitisi üksnes nende elukohajärgse liikmesriigi territooriumil vastavalt selle liikmesriigi õigusaktidele tingimusel, et sellised hüvitised on loetletud IIa lisas. Selliseid hüvitisi annab elukohajärgne asutus oma kulul.”
Määruse nr 1408/71 artikli 19 lõige 1 sätestab:
„Muus liikmesriigis kui pädev riik elav töötaja või füüsilisest isikust ettevõtja, kes vastab pädeva riigi õigusaktide tingimustele õiguse kohta saada hüvitist, arvestades vajadusel artikli 18 sätteid, saab oma elukohariigis:
a)
elukohajärgselt asutuselt pädeva asutuse nimel mitterahalisi hüvitisi, mida antakse vastavalt kõnealuse asutuse kohaldatavatele õigusaktidele nii, nagu oleks see asutus kõnealuse isiku kindlustanud;
b)
pädevalt asutuselt rahalisi hüvitisi vastavalt selle asutuse kohaldatavatele õigusaktidele. […]”.
Nõukogu 30. aprilli 1992. aasta määruse (EMÜ) nr 1247/92, millega muudetakse määrust (EMÜ) nr 1408/71 (
EÜT L 136, lk 1
; ELT eriväljaanne 05/02, lk 41) ja mille artikliga 1 lisati määrusesse nr 1408/71 eespool osundatud artikli 4 lõige 2a ja artikkel 10a, kolmas ja neljas põhjendus on sõnastatud järgmiselt:
„arvesse tuleb võtta ka neid Euroopa Kohtu pretsedente, mille kohaselt võivad teatavad siseriiklike õigusaktide kohased hüvitised kuuluda samal ajal nii sotsiaalkindlustuse kui ka sotsiaalabi alla nende õigusaktide reguleerimisalasse kuuluvate isikurühmade, nende eesmärkide ja kohaldamisviisi tõttu;
Euroopa Kohus on väitnud, et õigusaktid, mille alusel selliseid hüvitisi antakse, sarnanevad mõneti sotsiaalabiga selles osas, et nende rakendamise oluline kriteerium on vajadus ning hüvitise saamise õiguse aluseks ei ole tööperioodide ega sissemaksete liitmine, samas kui muudelt omadustelt sarnanevad need sotsiaalkindlustusega selles osas, et kõnealuste õigusaktide alusel hüvitiste andmise korral ei kohaldata kaalutlusõigust ja hüvitisesaajate seisund on õiguslikult määratletud”.
Määruse nr 1408/71 artikli 95b „Üleminekusätted määruse (EMÜ) nr 1247/92 kohaldamiseks” lõige 9 on sõnastatud järgmiselt:
„Määruse (EMÜ) nr 1247/92 artikli 1 kohaldamine ei või põhjustada sellise taotluse tagasilükkamist, mis on esitatud pensionilisana antava mitteosamakselise erihüvitise saamiseks ning mille esitas selle hüvitise saamise tingimustele [enne 1. juunit 1992] vastav asjaomane isik […], seda ka juhul, kui asjaomane isik elab muu liikmesriigi kui pädeva riigi territooriumil, tingimusel et taotlus hüvitise saamiseks on esitatud viie aasta jooksul alates 1. juunist 1992.” [täpsustatud tõlge]
Määruse nr 1408/71 IIa lisa sisaldab pealkirja „Prantsusmaa” all järgmist märkust:
„a)
Lisahüvitis riiklikult solidaarsusfondilt (30. juuni 1956. aasta seadus). ”
Siseriiklik õigus
Code de la sécurité sociale’i (sotsiaalkindlustusseadustik) artikli L. 815-2 esimeses lõigus oli põhikohtuasja aluseks olevate asjaolude suhtes kohaldatavas versioonis sätestatud, et „iga emamaa territooriumil või artiklis L. 715-1 nimetatud departemangus […] elav Prantsuse kodanik, kellel on täitunud vanuse alampiir, mida töövõimetuse korral alandatakse, ning kellel on õigusnormidest tulenevalt õigus üht või mitut liiki vanadushüvitistele […], saab lisahüvitist” selles seadustikus täpsustatud tingimustel.
Sama seadustiku artikli R. 815-2 esimene lõik määrab kõnealuseks vanuse alampiiriks üldjuhul 65 aastat ning töövõimetuse korral 60 aastat.
Vastavalt kõnealuse seadustiku artiklitele L. 815-2-1, L. 815-7 ja L. 815-8 korvab Fonds lisahüvitise seda maksma kohustatud organitele ja talitustele, lisahüvitist antakse asjaomase isiku otsesel taotlusel ning seda tuleb maksta vaid juhul, kui selle hüvitise ja taotleja isiklike vahendite kogusumma ei ületa dekreediga kindlaksmääratud ülempiiri.
Euroopa Kohtu poolt kodukorra artikli 104 lõike 5 alusel siseriiklikult kohtult selgituste nõudmisele vastuseks esitatud ja 8. mail 2006 Euroopa Kohtusse saabunud täiendavast teabest nähtub, et lisahüvitis, mille on võtnud enda kanda 22. juuli 1993. aasta seadusega nr 93-936 loodud Fonds, täiendab põhihüvitist piirmääras, mis ulatub tagatud miinimumsissetulekuni vanaduse korral, ning et nimetatud hüvitise saamine on allutatud vahendite kontrollile Code de la sécurité sociale’i artiklites R. 815-21–R. 815-32 märgitud tingimustel.
Sama seadustiku artikli L. 135-1 kohaselt on Fonds’i ülesanne võtta enda kanda mitteosamakselised vanaduskindlustushüvitised, mis kuuluvad riikliku solidaarsuse valdkonda. Seadustiku artiklist L. 135-3 ja Prantsuse valitsuse kirjalikest märkustest nähtub, et kõnealuse artikli L. 135-1 alusel Fonds’i kanda võetud kulude katmiseks kasutatavad Fonds’i tulud koosnevad või on aastatel 1994–2003 täielikult või osaliselt koosnenud üldistest sotsiaalmaksetest ja ettevõtjate tasutavatest solidaarsussotsiaalmaksetest ning väiksemas ulatuses 2%-lisest sotsiaalmaksest, joogimaksust ja sotsiaalhooldusmaksust.
Üldine sotsiaalmakse kuulub tasumisele füüsiliste isikute töötasult ja tööotsija tasult ning omanditulult, investeeringutulult ja mänguvõitudelt. Ettevõtjate tasutavad solidaarsussotsiaalmaksed ja 2%-line sotsiaalmakse põhinevad vastavalt ettevõtte tulumaksuga maksustatavate ettevõtjate käibemaksul ning Prantsusmaal elavate füüsiliste isikute omandi- või investeeringutulul.
Põhikohtuasja asjaolud ja eelotsuse küsimus
Põhikohtuasja hageja J. Perez Naranjo, sündinud 27. septembril 1931, on Hispaania kodanik. Aastatel 1957–1964 töötas ta Prantsusmaal ning naasis seejärel Hispaaniasse. Alates 1. novembrist 1991 saab ta Prantsusmaa vanaduspensioni.
28. mail 1997 esitas ta Caisse régionale d’assurance maladie (CRAM) Nord-Picardie’le taotluse lisahüvitise saamiseks. Kuna tema taotlust ei rahuldatud, esitas ta hagiavalduse Tribunal des affaires de sécurité sociale de Lille’ile, kes jättis 13. detsembri 2001. aasta otsusega hagi rahuldamata.
Selle otsuse peale esitas põhikohtuasja hageja apellatsioonkaebuse Cour d’appel de Douai’le (Prantsusmaa), kes jättis 28. veebruari 2003. aasta otsusega apellatsioonkaebuse rahuldamata põhjendusel, et määruse nr 1408/71 IIa lisas otseselt mainitud lisahüvitis on erilist liiki hüvitis — „mitteosamakseline erihüvitis”, mis sama määruse artikli 10a kohaldamisalasse kuuluvana ei ole enam eksporditav alates 1. juunist 1992. Sel kuupäeval ei vastanud asjaomane isik Prantsuse õigusnormides sätestatud vanuse tingimusele.
Põhikohtuasja hageja pöördus Cour de cassation’i ning põhjendas oma kassatsioonkaebust sellega, et lisahüvitis ei ole erihüvitis ega mitteosamakseline hüvitis, ning et Cour d’appel de Douai, sedastades vastupidist pelgalt seetõttu, et kõnealust hüvitist on määruse nr 1408/71 IIa lisas otseselt mainitud, ilma et ta oleks hüvitise olemust mingilgi määral uurinud, on rikkunud nimetatud määruse artikli 4 lõiget 2a ja artiklit 10a.
Neil asjaoludel otsustas Cour de cassation menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmise eelotsuse küsimuse:
„Kas ühenduse õigust tuleb tõlgendada nii, et vaidlusalune lisahüvitis, mis on kantud määruse nr 1408/71 IIa lisasse, on oma olemuselt mitteosamakseline erihüvitis, mistõttu seda ei ole võimalik vastavalt määruse nr 1408/71 artiklitele 10a ja 95b määrata mitteresidendist taotlejale, kes ei vasta 1. juuni 1992. aasta seisuga vanuse suhtes seatud tingimusele, või nii, et määratledes seda sotsiaalkindlustushüvitisena, tuleb seda vastavalt sama määruse artikli 19 lõikele 1 eraldada ükskõik millise liikmesriigi asjaomasele residendile, kes vastab hüvitise määramise tingimustele?”
Vastuvõetavus
Soome valitsus kahtleb esitatud küsimuse vastuvõetavuses, kuna eelotsusetaotluses ei ole piisavalt kirjeldatud vaidluse õiguslikku raamistikku ja edastatud andmed on sedavõrd lünklikud, et nimetatud valitsus ei leia olevat võimaliku esitada selle küsimuse kohta märkusi.
Eelotsusetaotluse esitanud kohus andis Euroopa Kohtu palvel siiski siseriikliku õigusliku raamistiku kohta selgitusi. Lisaks oli liikmesriikidel ja ühenduse institutsioonidel võimalik täiendada oma märkusi kohtuistungil. Neil asjaoludel leiab Euroopa Kohus, et tal on esitatud küsimusele tarviliku vastuse andmiseks piisavalt informatsiooni.
Järelikult ei ole alust esitatud küsimust vastuvõetamatuks tunnistada.
Eelotsuse küsimus
Oma küsimusega tahab eelotsusetaotluse esitanud kohus sisuliselt teada, kas selline hüvitis nagu määruse nr 1408/71 IIa lisas pealkirja „Prantsusmaa” all mainitud lisahüvitis on mitteosamakseline erihüvitis kõnealuse määruse artikli 4 lõike 2a mõttes põhikohtuasja asjaolude asetleidmise ajal kehtinud versioonis. Kui selline määratlus on õige, siis vastavalt sama määruse artiklitele 10a ja 95b ei ole õigust sellisele hüvitisele mitteresidendist taotlejal, kes ei vastanud 1. juunil 1992 vanuse tingimusele; seevastu juhul, kui seda hüvitist ei määratleta kui mitteosamakselist erihüvitist, tuleb vastavalt sama määruse artikli 19 lõikele 1 seda maksta asjaomastele isikutele, kes nimetatud kuupäeval vastasid vanuse tingimusele, olenemata sellest, millises liikmesriigis nad elavad.
Euroopa Kohus on juba uurinud lisahüvitise eksporditavuse küsimust ja leidnud, et selle hüvitise eksporditavuse sõltuvusse seadmine Prantsusmaal elamise tingimusest on vastuolus määruse nr 1408/71 artikli 10 lõikega 1 (vt 24. veebruari 1987. aasta otsus liidetud kohtuasjades
379/85–381/85 ja 93/86: Giletti jt, EKL 1987, lk 955
, punkt 17, ja 12. juuli 1990. aasta otsus kohtuasjas
C-236/88: komisjon
vs.
Prantsusmaa, EKL 1990, lk I-3163
, punktid 14 ja 20).
Kuid nende otsuste järel on määrust nr 1408/71 muudetud määrusega nr 1247/92, lisades eelkõige artikli 4 lõike 2a ja artikli 10a. Viimati nimetatud artikli esimese lõike kohaselt antakse artikli 4 lõikes 2a osutatud mitteosamakselisi erihüvitisi üksnes isikutele, kes elavad nende hüvitiste andmiseks pädeva liikmesriigi territooriumil.
Seetõttu tuleb lisahüvitise eksporditavuse küsimust uurida kõnealust artiklit 10a silmas pidades.
Euroopa Kohtu praktikast tuleneb, et sotsiaalkindlustushüvitiste eksporditavusest erandeid tegevaid määruse nr 1408/71 artikli 10a sätteid tuleb tõlgendada kitsalt. See artikkel saab hõlmata üksnes hüvitisi, mis vastavad sama määruse artikli 4 lõikes 2a nimetatud tingimustele, st tegemist peab olema hüvitisega, mis on ühtaegu erihüvitis ja mitteosamakseline ning mida on mainitud selle määruse IIa lisas (vt selle kohta 29. aprilli 2004. aasta otsus kohtuasjas
C-160/02: Skalka, EKL 2004, lk I-5613
, punkt 19, ning 6. juuli 2006. aasta otsus kohtuasjas
C-154/05: Kersbergen-Lap ja Dams-Schipper, EKL 2006, lk I-6249
, punkt 25).
Nagu meenutatud käesoleva otsuse punktis 10, on lisahüvitist määruse nr 1408/71 IIa lisas mainitud.
Seega on vaja uurida, kas see hüvitis on erilist laadi ning mitteosamakseline.
Lisahüvitise eriline laad
Euroopa Kohus on juba otsustanud, et erihüvitist määruse nr 1408/71 artikli 4 lõike 2a mõttes saab määratleda hüvitise eesmärgi kaudu. See peab olema mõeldud mõne sotsiaalkindlustushüvitise asendamiseks või täiendamiseks ning selle olemus peab vastama sotsiaalabile, mida antakse majanduslikel ja sotsiaalsetel põhjustel ning objektiivseid kriteeriume sisaldava õigusakti alusel (vt eespool viidatud Skalka kohtuotsus, punkt 25, ning Kersbergen-Lapi ja Dams-Schipperi kohtuotsus, punkt 30).
Mis puudutab lisahüvitise ja sotsiaalkindlustuse vahelist seost, siis on vaieldamatu, et kõnealune hüvitis, mida antakse sotsiaalkindlustuse vanaduspensioni suurendamiseks, on sellega seotud. Seega on määruse nr 1408/71 artikli 4 lõike 1 punktis c ette nähtud vanadushüvitist täiendaval lisahüvitisel samasugune isikuline kohaldamisala kui viimati nimetatul ning selle saamise õiguse tekkimise suhtes kehtib samasugune miinimumvanuse nõue.
Mis puudutab lisahüvitise ja sotsiaalabi vahelist seost, siis nagu kohtujurist on oma ettepaneku punktis 36 rõhutanud, on lisahüvitise eesmärk tagada selle saajale elatusvahendite miinimum, juhul kui vanaduspension on ebapiisav. Lisahüvitist antakse pensioniikka jõudnud isikutele, kelle elatusvahendite kogusumma on väiksem kui siseriikliku seadusandja määratud alampiir. Hüvitisesaajate elatusvahendeid kuni seadusega määratud piirini täiendava lisahüvitise suurus varieerub järelikult nimetatud vahenditest sõltuvalt. Esmast rolli mängib seega iga hüvitisesaaja isiklik vajadus, s.o tema majanduslik olukord. Veel nähtub eelotsusetaotluse esitanud kohtu edastatud teabest, et lisahüvitise andmine ei ole seotud ühegi töötamisperioode või sotsiaalmaksete tasumist käsitleva tingimusega.
Järelikult on kõnealune lisahüvitis, mis kuulub samal ajal nii sotsiaalkindlustuse kui ka sotsiaalabi alla, segalaadi ning seda tuleb pidada erihüvitiseks.
Lisahüvitise mitteosamakselisus
Mis puudutab lisahüvitise osamakselisust või mitteosamakselisust, siis kohtupraktikast tulenevalt on määrava tähtsusega kriteeriumiks see, kuidas kõnealust hüvitist tegelikult rahastatakse. Euroopa Kohus uurib, kas rahastamine toimub otseselt või kaudselt sotsiaalkindlustuse sissemaksetest või riigi ressurssidest (vt selle kohta eespool viidatud Skalka kohtuotsus, punkt 28, ning Kersbergen-Lapi ja Dams-Schipperi kohtuotsus, punkt 36). Kõnealune uurimine võib aga nõuda sedavõrd üksikasjalikku ja põhjalikku siseriiklike õigusnormide ja tavade analüüsi, et see on väljaspool Euroopa Kohtu ülesandeid eelotsusemenetluse raames ning seetõttu võib lõpliku tulemuse saavutamiseks olla vajalik eelotsusetaotluse esitanud kohtu edasine koostöö.
Sellega seoses tuleb kõigepealt märkida nagu komisjon, et kuigi lisahüvitist maksab haigekassa, korvab selle hiljem Fonds, nii et lisahüvitise kulud tuleb kanda viimati nimetatul.
Veel tuleb märkida, et käesoleva otsuse punktist 15 nähtuvalt on Fonds’i vahendid põhiliselt pärit üldistest sotsiaalmaksetest ja ettevõtjate tasutavatest solidaarsussotsiaalmaksetest.
Mis puudutab Fonds’i vahendite laadi, siis on põhikohtuasja hageja ja Hispaania valitsus vaidlustanud Euroopa Kohtus üldiste sotsiaalmaksete kvalifitseerimise fiskaalseteks maksudeks. Viidates 15. veebruari 2000. aasta otsusele kohtuasjas
C-169/98: komisjon
vs.
Prantsusmaa (EKL 2000, lk I-1049
), leiab põhikohtuasja hageja, et üldised sotsiaalmaksed kujutavad endast sotsiaalkindlustuse sissemakseid ning seega on lisahüvitis osamakseline.
Järelikult tuleb kindlaks teha, kas sellist makset nagu üldine sotsiaalmakse tuleb pidada sotsiaalkindlustuse sissemakseks või riigi ressursiks, millel puuduvad sellise sissemakse tunnused.
Kõigepealt on vaja meelde tuletada, et eespool viidatud otsuse komisjon
vs.
Prantsusmaa aluseks olnud kohtuasjas ei olnud kõne all mitte küsimus üldise sotsiaalmakse kvalifitseerimisest määruse nr 1408/71 artikli 4 lõike 2a kohaldamisel, vaid üksnes küsimus, millises liikmesriigis võib asjaomaselt isikult nõuda selle makse tasumist määruse nr 1408/71 artikli 13 alusel.
Üldise sotsiaalmakse laadi küsimus kerkib konkreetselt üles seoses sellega, et kõnealune töötasult ja tööotsijatasult võetav makse, mida Prantsusmaal on kohustatud maksma töötajad ja füüsilisest isikust ettevõtjad, moodustab olulise osa lisahüvitist rahastava Fonds’i vahenditest, nagu nähtub Euroopa Kohtule edastatud toimikust.
Esiteks on töötasult ja tööotsijatasult võetav üldine sotsiaalmakse teatud määral sarnane üldise sotsiaalkindlustussüsteemi sissemaksetega, eelkõige selles osas, mis puudutab selle arvestamise alust ja sissenõudmist.
Lisaks on Euroopa Kohus eespool nimetatud otsuse komisjon
vs.
Prantsusmaa punktis 35 leidnud, et erinevalt avaliku võimu üldkulude katmiseks mõeldud maksudest on kõnealune makse konkreetselt ja otseselt määratud Prantsusmaa sotsiaalkindlustuse rahastamiseks.
Et teha kindlaks, kas lisahüvitis on osamakseline või mitteosamakseline, ei piisa sellest, et üldine sotsiaalmakse on määratud sotsiaalkindlustuse rahastamiseks, tõendamaks, et lisahüvitis kui selline on osamakseline hüvitis.
Selles suhtes tuleb uurida tuvastatava seose olemasolu ühelt poolt lisahüvitise ja teiselt poolt töötasult ja tööotsijatasult võetava üldise sotsiaalmakse vahel.
Nagu nähtub Euroopa Kohtule edastatud andmetest, ei tundu lisahüvitise ning töötasult ja tööotsijatasult võetava üldise sotsiaalmakse vaheline suhe sellele tingimusele vastavat.
Esiteks nähtub, et vastavalt siseriiklikele õigusaktidele on lisahüvitise maksmiseks vajalikke vahendeid kättesaadavaks tegeva Fonds’i ülesandeks võtta enda kanda riikliku solidaarsuse valdkonda kuuluvad mitteosamakselised vanaduskindlustushüvitised, millest kõne all olev lisahüvitis moodustab vaid piiratud osa.
Teiseks, kuigi on tõsi, et töötasult ja tööotsijatasult võetav üldine sotsiaalmakse moodustab olulise osa Fonds’i tuludest, ei ole siiski kahtlust selles, et need tulud on pärit ka muudest maksetest ja maksudest, mille kvalifitseerimist fiskaalseks maksuks ei ole Euroopa Kohtus vaidlustatud.
Kolmandaks, töötasult ja tööotsijatasult võetavast üldisest sotsiaalmaksest rahastatakse mitte ainult Fonds’i, vaid ka muid sotsiaalsüsteeme.
Neljandaks, lisahüvitise andmise ja arvutamise tingimusi ei määrata selle saajaid puudutavas osas kindlaks mingist osamaksest sõltuvalt.
Kõiki neid kaalutlusi arvesse võttes nähtub, et isegi kui eeldada, et ühte osa töötasul ja tööotsijatasul põhinevast üldisest sotsiaalmaksust tuleb pidada pigem sissemakseks kui rahastamiseks riigi ressurssidest, ei ole selle sissemakse ja lisahüvitise vaheline seos piisavalt tuvastatav, et seda hüvitist võiks kvalifitseerida osamakseliseks hüvitiseks.
Eelotsusetaotluse esitanud kohtu ülesanne on kontrollida käesoleva otsuse punktides 48–52 mainitud seikade paikapidavust, et lõplikult otsustada, kas kõne all olev hüvitis on osamakseline või mitteosamakseline.
Üleminekumeetmete võimalik kohaldamine
Üldreeglina on sotsiaalkindlustushüvitised määruse nr 1408/71 mõttes eksporditavad, st et õigust sellistele hüvitistele ei või piirata ainult selliste isikute ringiga, kes elavad pädevas liikmesriigis. Nagu käesoleva otsuse punktis 27 märgitud, näeb kõnealuse määruse artikkel 10a siiski ette ühe erandi, mis puudutab sama määruse artikli 4 lõikes 2a nimetatud mitteosamakselisi erihüvitisi ning mille kohaselt on nendele hüvitistele õigus ainult selle riigi territooriumil elavatel isikutel, tingimusel et neid hüvitisi on mainitud kõnealuse määruse IIa lisas.
Artikli 10a lisamisel määrusesse nr 1408/71 määrusega nr 1247/92 kehtestas ühenduse seadusandja siiski üleminekumeetmed viimati nimetatud määruse artikliga 2. Selle artikli lõikes 2, mille sõnastust on põhiosas korratud nõukogu 22. detsembri 1995. aasta määrusega (EÜ) nr 3095/95 (
EÜT L 335, lk 1
; ELT eriväljaanne 05/02, lk 267) määrusesse nr 1408/71 lisatud artikli 95b lõikes 9, on peetud silmas muu liikmesriigi kui pädeva riigi territooriumil elava isiku olukorda, kes ei ole esitanud erihüvitise taotlust, kuigi ta vastas sellise hüvitise saamise tingimustele enne määruse nr 1247/92 jõustumise kuupäeva 1. juunit 1992, ning sätestatud, et kõnealusel isikul on asjaomase erihüvitise taotluse esitamiseks aega viis aastat alates nimetatud kuupäevast.
Järelikult tuleb selle üleminekusätte kohaselt loobuda elukoha tingimusest, juhul kui isik, kes täitis sellise hüvitise nagu lisahüvitis saamise tingimused enne 1. juunit 1992, on esitanud oma taotluse kõnealuse tähtaja jooksul.
Vastavalt eelotsusetaotlusele ei täitnud põhikohtuasja hageja 1. juunil 1992 lisahüvitise saamiseks seadusega ette nähtud tingimusi, ehkki ta sai Prantsusmaa vanaduspensioni alates 1. novembrist 1991. Nagu nähtub käesoleva otsuse punktist 12, võib sellist pensioni anda ainult sellistele vanaduspensioni saajatele, kes on vähemalt 65-aastased või töövõimetuse korral 60-aastased.
Komisjon esitab oletuse, et J. Perez Naranjo suhtes oleks võinud kohaldada üleminekusätteid, kui oleks suudetud tõendada tema töövõimetust enne 1. juunit 1992.
Kindel on aga see, et 27. septembril 1931 sündinud põhikohtuasja hageja ei olnud 1. juunil 1992 veel 65-aastane ning et ta sai Prantsusmaa vanaduspensioni tavalise korra alusel, mitte töövõimetuse tõttu.
Kuna eelotsusetaotluse esitanud küsimus ei ole sellekohast küsimust Euroopa Kohtule esitanud, ei ole alust komisjoni esitatud oletust uurida.
Võttes arvesse eespool esitatud kaalutlusi, tuleb esitatud küsimusele vastata, et selline hüvitis nagu määruse nr 1408/71 IIa lisas pealkirja „Prantsusmaa” all mainitud lisahüvitis on erihüvitis. Euroopa Kohtule esitatud toimikumaterjalide põhjal toimunud lisahüvitise rahastamisviisi uurimisel ilmnes, et üldise sotsiaalmakse ja kõnealuse hüvitise vahel puudub piisavalt tuvastatav seos, millest järeldub, et lisahüvitis on mitteosamakseline. Eelotsusetaotluse esitanud kohtu ülesanne on siiski kontrollida käesoleva otsuse punktides 48–52 mainitud seikade paikapidavust, et lõplikult otsustada, kas kõne all olev hüvitis on osamakseline või mitteosamakseline.
Kohtukulud
Et põhikohtuasja poolte jaoks on käesolev menetlus eelotsusetaotluse esitanud kohtus poolelioleva asja üks staadium, otsustab kohtukulude jaotuse siseriiklik kohus. Euroopa Kohtule märkuste esitamisega seotud kulusid, välja arvatud poolte kohtukulud, ei hüvitata.

Esitatud põhjendustest lähtudes Euroopa Kohus (suurkoda) otsustab:

Selline hüvitis nagu nõukogu 14. juuni 1971. aasta määruse (EMÜ) nr 1408/71 sotsiaalkindlustusskeemide kohaldamise kohta ühenduse piires liikuvate töötajate, füüsilisest isikust ettevõtjate ja nende pereliikmete suhtes, muudetud ja ajakohastatud nõukogu 2. detsembri 1996. aasta määrusega (EÜ) nr 118/97, IIa lisas pealkirja „Prantsusmaa” all mainitud lisahüvitis on erihüvitis. Euroopa Kohtule esitatud toimikumaterjalide põhjal toimunud lisahüvitise rahastamisviisi uurimisel ilmnes, et üldise sotsiaalmakse ja kõnealuse hüvitise vahel puudub piisavalt tuvastatav seos, millest järeldub, et lisahüvitis on mitteosamakseline. Eelotsusetaotluse esitanud kohtu ülesanne on siiski kontrollida käesoleva otsuse punktides 48–52 mainitud seikade paikapidavust, et lõplikult otsustada, kas kõne all olev hüvitis on osamakseline või mitteosamakseline.

Allkirjad
(
*1
)	Kohtumenetluse keel: prantsuse.