CELEX: 62003TJ0060
Kumoamiskanne
Tutkittavaksi ottaminen
EY 230 artiklan neljäs kohta
Luonnolliset henkilöt tai oikeushenkilöt
Suoraan ja erikseen luonnollisia henkilöitä tai oikeushenkilöitä koskevat toimet
Euroopan aluekehitysrahasto (EAKR)
Rahoitustuen peruuttamisesta ja takaisinperimisestä tehty komission päätös
Asetuksen (ETY) N:o 4253/88 24 artikla
Ilmeinen arviointivirhe

Asiaa koskevat oikeussäännöt
1       Euroopan aluekehitysrahasto (EAKR) perustettiin 18.5.1975 annetulla neuvoston asetuksella (ETY) N:o 724/75 (EYVL L 73, s.
1), jota muutettiin useaan kertaan ja joka korvattiin 1.1.1985 lukien Euroopan aluekehitysrahastosta annetulla neuvoston asetuksella
(ETY) N:o 1787/84 (EYVL L 169, s. 1). Vuonna 1988 kyseistä järjestelmää muutettiin rakennerahastojen päämääristä ja tehokkuudesta
ja niiden toiminnan yhteensovittamisesta keskenään sekä Euroopan investointipankin toiminnan ja muiden rahoitusvälineiden
kanssa 24 päivänä kesäkuuta 1988 annetulla neuvoston asetuksella (ETY) N:o 2052/88 (EYVL L 185, s. 9). Neuvosto antoi 19.12.1988
asetuksen (ETY) N:o 4253/88 rakennerahastojen päämääristä ja tehokkuudesta ja niiden toiminnan yhteensovittamisesta keskenään
sekä Euroopan investointipankin toiminnan ja muiden rahoitusvälineiden kanssa annetun asetuksen (ETY) N:o 2052/88 soveltamisesta
(EYVL L 374, s. 1). Asetusta N:o 4253/88 muutettiin muun muassa 20.7.1993 annetulla neuvoston asetuksella (ETY) N:o 2082/93
(EYVL L 193, s. 20).
2       Asetuksen N:o 4253/88, sellaisena kuin se on muutettuna, 24 artiklassa, jonka otsikkona on ”Tuen vähentäminen, pidättäminen
ja peruuttaminen”, säädetään seuraavaa:
”1. Jos toiminnan tai toimenpiteen toteuttaminen ei ilmeisesti oikeuta siihen myönnettyyn rahalliseen tukeen tai osaan siitä,
komissio tekee tapauksesta aiheellisen tutkimuksen yhteistyöhön osallistumista noudattaen, pyytäen erityisesti asianomaista
jäsenvaltiota tai muita tämän toiminnan täytäntöönpanoa varten nimeämiä viranomaisia esittämään havaintonsa määräajassa.
2. Tämän tutkimuksen perusteella komissio voi vähentää asianomaiseen toimintaan tai toimenpiteeseen annettua tukea tai pidättää
sen, jos tutkimus paljastaa epäsäännöllisyyksiä tai sellaisen huomattavan muutoksen, jolle ei ole pyydetty komission hyväksyntää
ja joka vaikuttaa toiminnan tai toimenpiteen laatuun tai niihin olosuhteisiin, joissa ne pannaan täytäntöön.
3. Jokainen aiheettomasti vastaanotettu rahasumma on palautettava komissiolle. Rahasummiin, joita ei palauteta, lisätään viivästyskorko.
– – ”

Tosiseikat
3       Italian tasavalta pyysi 23.9.1986 komissioon saapuneella kirjeellä asetuksessa N:o 1787/84 tarkoitetun EAKR:n tuen myöntämistä
infrastruktuuri-investointeihin, jotka koskivat Sisiliassa (Italia) Gibbesin yli kulkevan padon rakentamistöiden kolmatta
osaa. Hakemuksessa mainittiin patorakennelman liitännäisrakennelmien rakentaminen ja todettiin, että padolla oli kaksi käyttötarkoitusta,
koska sillä piti taata vedentoimitukset erityisesti vielä toteuttamisvaiheessa olevalle Licatan tuotantoalueelle ja noin 1
000 hehtaarin suuruisen maatalousmaan kastelua varten.
4       Komissio myönsi Italian tasavallalle 17.12.1987 tekemällään päätöksellä K(87) 2090 026, joka koski vähintään 15 miljoonan
[euron] suuruisen EAKR:n tuen myöntämistä infrastruktuuri-investointeihin Italiassa (alue: Sisilia), määrältään enintään 94 490 620 056
Italian liiran (ITL) (noin 48,8 miljoonaa euroa) suuruisen EAKR:n tuen hankkeelle nro 86.05.03.008 (jäljempänä tuen myöntämistä
koskeva päätös). Italian tasavalta sai kyseisestä tuesta 75 592 496 044 ITL:n suuruisen kokonaisennakon (noin 39 miljoonaa
euroa).
5       Italian viranomaiset toimittivat komissiolle 23.5.2000 päivätyllä kirjeellä raportin, jonka Italian yksiköt olivat laatineet
tuen kohteena olevista hankkeista. Tässä raportissa todettiin, että patorakennelmaa koskevat työt olivat päättyneet 11.11.1992.
Pato ei kuitenkaan ollut toimintakelpoinen, koska patoaltaita ei ollut toteutettu, eikä kanavasiltaa ollut saatu valmiiksi.
Lisäksi Italian viranomaiset sitoutuivat esittämään rahoitustuen loppusumman maksupyyntönsä 31.3.2001 mennessä.
6       Italian viranomaiset toimittivat samalla kirjeellä komissiolle 17.1.2000 päivätyn kantajan kirjeen, jossa se sitoutui nimenomaan
toteuttamaan työt, jotka olivat tarpeen, jotta padosta saataisiin toimintakelpoinen ja jotta sitä voitaisiin hyödyntää.
7       Komissio pyysi 19.12.2000 päivätyllä kirjeellä Italian viranomaisilta lisätietoja. Se pyysi erityisesti saada tietoja loppusumman
maksupyynnön esittämiselle varatun määräajan pidentämistä koskevasta pyynnöstä, kantajan toteuttamista toimista, jotta rakennelma
saataisiin valmiiksi ja jotta sitä voitaisiin hyödyntää, rakennelman toteuttamisvaihetta koskevasta raportista sekä maininnasta
siitä todellisesta tai arvioidusta päivämäärästä, jolloin työt oli saatettava loppuun ja rakennelmaa voitiin hyödyntää.
8       Italian viranomaiset toimittivat 29.3.2001 päivätyllä kirjeellä komissiolle loppusumman maksupyynnön sekä kantajan 5.3.2001
laatiman kirjeen. Tuosta kirjeestä kävi ilmi, että Ente minerario Siciliano (Sisilian kaivosalan yksikkö, joka on padosta
vastaava urakoitsija) oli lakkautettu, että Licatan tuotantoaluetta ei ollut voitu toteuttaa ja että näin ollen padon vesien
alkuperäistä käyttötarkoitusta oli muutettava. Tästä syystä oli tilattu tutkimus altaan vesien potentiaalisten käyttötarkoitusten
määrittämiseksi.
9       Näiden seikkojen perusteella komissio päätti aloittaa asetuksen N:o 4253/88 24 artiklassa ja tuen myöntämistä koskevan päätöksen
2 artiklassa tarkoitetun tutkimismenettelyn.
10     Komissio ilmoitti 26.9.2001 päivätyllä kirjeellä Italian tasavallalle ne seikat, jotka saattoivat merkitä sääntöjenvastaisuuksia
ja joiden perusteella saattoi olla perusteltua päättää tuen peruuttamisesta. Komissio totesi erityisesti, ettei sillä ollut
tietoa täsmällisestä tai arvioidusta päivämäärästä, jolloin rakennelma olisi täysin toimintakelpoinen ja hyödynnettävissä.
Se totesi lisäksi, että rakennelman käyttötarkoitusta oli muutettu tuen myöntämistä koskevassa päätöksessä vahvistetusta käyttötarkoituksesta.
Se kehotti Italian viranomaisia, Regione Sicilianan puheenjohtajistoa ja lopullista tuensaajaa esittämään huomautuksensa kahden
kuukauden määräajassa ja totesi, että tämän määräajan jälkeen mahdollisesti toimitettuja asiakirjoja ei otettaisi huomioon,
poikkeuksellisia olosuhteita lukuun ottamatta.
11     Italian tasavalta toimitti 29.11.2001 päivätyllä kirjeellä komissiolle kantajan huomautukset. Näistä huomautuksista kävi ilmi
erityisesti, ettei niiden töiden, joiden käyttötarkoitusta oli muutettu, käyttöönotolle ollut vahvistettu mitään edes väliaikaista
päivämäärää.
12     Kantaja toimitti 21.2.2002 päivätyllä kirjeellä, komission vahvistaman määräajan jo päätyttyä (ks. edellä 10 kohta), muita
tietoja hankkeen edistymisestä samoin kuin aikataulun, josta kävi ilmi, että työt piti saattaa loppuun 2.2.2003 mennessä.
13     Komissio katsoi, että nämä viimeksi mainitut tiedot vahvistivat useiden asetuksen N:o 4253/88 24 artiklassa tarkoitettujen
sääntöjenvastaisuuksien olemassaolon, ja se teki 11.12.2002 päätöksen K(2002) 4095, Italian tasavallalle tuen myöntämistä
koskevalla päätöksellä myönnetyn tuen peruuttamisesta ja komission suorittaman tukiennakon takaisinperimisestä (jäljempänä
kanteen kohteena oleva päätös).
14     Kanteen kohteena olevan päätöksen 14 ja 15 perustelukappaleessa todetaan seuraavaa:
”(14) Edellä selostettujen seikkojen tutkimisen perusteella on voitu todeta seuraavat [asetuksen N:o 4253/88 24 artiklassa
tarkoitetut] sääntöjenvastaisuudet:
–       tapauksen tutkimisen perusteella on voitu todeta, että töitä ei ole saatettu loppuun ja ettei ole mahdollista edes arvioida
päivämäärää, jolloin pato olisi toimintakelpoinen ja hyödynnettävissä – –
–       tapauksen tutkimisen perusteella on voitu lisäksi todeta, että rakennelman tavoitetta ja käyttötarkoitusta on huomattavasti
muutettu verrattuna tuen myöntämistä koskevassa päätöksessä todettuun tavoitteeseen ja käyttötarkoitukseen, vaikka tähän ei
ole pyydetty etukäteen komission hyväksyntää
–       Regione [Sicilianan] väitteillä ei voida perustella 26.9.2001 päivätyssä komission kirjeessä esiin tuotuja seikkoja, jotka
koskevat sopimuksentekomenettelyä ja hyvää varainhoitoa koskevien periaatteiden noudattamista.
(15) Havaittujen sääntöjenvastaisuuksien vuoksi tuki on lopetettava ja suoritetut ennakot on perittävä – – takaisin.”
15     Komissio peruutti kanteen kohteena olevalla päätöksellä Italian tasavallalle myönnetyn tuen, vapautti tuen loppusumman maksua
varten varatun määrän (noin 9,8 miljoonaa euroa) ja vaati ennakkona maksettujen summien (noin 39 miljoonaa euroa) palauttamista.

Oikeudenkäynti ja osapuolten vaatimukset
16     Kantaja nosti ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimeen 20.2.2003 toimittamallaan kannekirjelmällä nyt käsiteltävänä olevan
kanteen.
17     Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin (laajennettu ensimmäinen jaosto) päätti esittelevän tuomarin kertomuksen perusteella
aloittaa suullisen käsittelyn. Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on prosessinjohtotoimina esittänyt kirjallisia kysymyksiä
kantajalle ja komissiolle, joihin se on pyytänyt niitä antamaan suullisen vastauksen istunnossa. Ensimmäisen oikeusasteen
tuomioistuin pyysi lisäksi Italian tasavaltaa vastaamaan kirjallisesti useisiin kysymyksiin. Italian tasavalta suostui näihin
pyyntöihin.
18     Asianosaisten lausumat ja vastaukset kirjallisiin ja suullisiin kysymyksiin kuultiin 12.5.2005 pidetyssä istunnossa. Ensimmäisen
oikeusasteen tuomioistuin päätti asianosaisia kuultuaan liittää asiakirja-aineistoon 4.8.2003 ja 24.10.2003 päivätyt kaksi
komission kirjettä, jotka on osoitettu kantajalle ja jotka viimeksi mainittu on tuonut esille yhdistetyissä asioissa T‑392/03
ja T‑435/03, joissa vastakkain ovat samat asianosaiset ja joissa on kyseessä kanteen kohteena olevan päätöksen täytäntöönpano.
19     Kantaja vaatii, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin
–       kumoaa kanteen kohteena olevan päätöksen
–       velvoittaa komission korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
20     Komissio vaatii, että yhteisöjen ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin
–       ensisijaisesti jättää kanteen tutkimatta
–       toissijaisesti hylkää kanteen
–       joka tapauksessa velvoittaa kantajan korvaamaan oikeudenkäyntikulut.

Oikeudellinen arviointi
21     Komissio on istunnossa vastauksena ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen esittämään kysymykseen myöntänyt, että kanteen
kohteena olevan päätöksen 14 perustelukappaleen kolmas luetelmakohta, joka koskee todettuja asetuksen N:o 4253/88 24 artiklassa
tarkoitettuja sääntöjenvastaisuuksia (ks. edellä 14 kohta), ei ollut millään tavalla kyseisen päätöksen perustana. Kanteessa
esitetyt, kyseistä luetelmakohtaa koskevat väitteet ja niiden perustelut eivät ole sellaisinaan omiaan perustelemaan kanteen
kohteena olevan päätöksen kumoamista, koska päätös on tehty myös kyseisen perustelukappaleen ensimmäisessä ja toisessa luetelmakohdassa
todettujen sääntöjenvastaisuuksien perusteella. Prosessiekonomiaan liittyvistä syistä ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin
ei näin ollen tarkastele edellä mainittuja väitteitä ja niiden perusteita.
1.
Tutkittavaksi ottaminen

Asianosaisten lausumat
22     Komissio vaatii, että esillä oleva kanne on jätettävä tutkimatta sillä perusteella, että kantajalta puuttuu asiavaltuus.
23     Komissio ei kiistä sitä, että kanteen kohteena oleva päätös koskee kantajaa erikseen EY 230 artiklan neljännessä kohdassa
tarkoitetulla tavalla. Se katsoo sitä vastoin, että kanteen kohteena oleva päätös ei koske kantajaa suoraan.
24     Komissio toteaa aluksi, ettei sen ja kantajan välillä ole missään vaiheessa ollut suoraa oikeudellista suhdetta.
25     Sen mukaan yksi rakennepolitiikkoja koskevista perusperiaatteista on ollut alusta saakka, että komissio ja jäsenvaltiot ovat
yhdessä vastuussa rakennepoliittisten hankkeiden ohjelmoinnista, kun taas jäsenvaltiot ovat yksin vastuussa tämän politiikan
toteuttamisesta.
26     EAKR:n toimintojen osalta suunnittelukautena 1985–1988, jonka kuluessa tuen myöntämistä koskeva päätös tehtiin, on todettava,
että tämä periaate mainitaan useissa tuolloin voimassa olleen asetuksen N:o 1787/84 säännöksissä. Komissio toteaa erityisesti,
että esillä olevassa asiassa asianomainen jäsenvaltio on esittänyt erityisen pyynnön komissiolle, joka on tehnyt tuen myöntämistä
koskevan päätöksen (22 artikla). Hankkeen toteuttamisvaiheessa jäsenvaltion piti toimittaa komissiolle neljännesvuosittain
tiedot, joissa ilmoitetaan muun muassa tosiasialliset menot (28 artikla). Komissio saattoi myöntää ennakkoja jäsenvaltion
pyynnöstä (31 artikla).
27     Komissio päättelee tästä, että jäsenvaltiot ovat sen ainoat yhteistyökumppanit hajautetussa hallinnointijärjestelmässä, joka
on rakennerahastojen olennainen piirre asian kannalta merkityksellisenä ajanjaksona. Komission mukaan jäsenvaltiot muodostavat
suodattimen komission ja lopullisen tuensaajan välille, koska tukimäärät suoritetaan kansallisille viranomaisille ja näillä
on vapaus päättää, mitä seurauksia myönnetyn tuen lakkauttamisesta on lopulliselle tuensaajalle. Komissio toteaa näin ollen,
päinvastoin kuin kantaja, että Italian tasavallalla on harkintavaltaa kanteen kohteena olevan päätöksen toteuttamisessa.
28     Tämän osalta komissio toteaa vastauksena kantajan väitteeseen, jonka mukaan kantaja olisi jo palauttanut kanteen kohteena
olevalla päätöksellä peruutetut, rahoitustukena suoritetut määrät kuittauksen yhteydessä (ks. jäljempänä 40 kohta), että 9.11.2003
tehtiin kuittaus sen velan, joka kuului Italian valtiovarainministeriölle, jolle peruutetun tuen takaisinperimistä koskeva
vaatimuskirje oli osoitettu, ja samalle ministeriölle osoitettavan suorituksen välillä.
29     Näiden alustavien huomautusten valossa on sen mukaan selvitettävä, koskeeko kanteen kohteena oleva päätös kantajaa EY 230
artiklan neljännessä kohdassa tarkoitetulla tavalla suoraan, kun päätöstä ei ole osoitettu sille vaan Italian tasavallalle.
30     Komissio viittaa vakiintuneeseen oikeuskäytäntöön, jonka mukaan jotta yhteisön toimi koskisi suoraan yksityishenkilöä, jolle
kyseistä toimea ei ole osoitettu, edellytetään, että sillä on välittömiä vaikutuksia asianomaisen oikeusasemaan ja että sen
täytäntöönpano on puhtaasti automaattista ja perustuu ainoastaan yhteisön lainsäädäntöön ilman muita, välissä olevia sääntöjä
(asia C‑386/96 P, Dreyfus v. komissio, tuomio 5.5.1998, Kok. 1988, s. I‑2309, 43 kohta ja asia T‑69/99, DSTV v. komissio,
tuomio 13.12.2000, Kok. 2000, s. II‑4309, 24 kohta).
31     Kun kansalliset viranomaiset soveltavat niille osoitettua kanteen kohteena olevaa toimea, on selvitettävä, ettei toimen soveltaminen
jätä näille viranomaisille ollenkaan harkintavaltaa (asia T‑54/96, Oleifici Italiani ja Fratelli Rubino v. komissio, tuomio
15.9.1998, s. II‑3377, 56 kohta). Samoin toimi koskee suoraan yksityistä myös silloin kun niillä, joille toimenpide on osoitettu,
on vain teoreettinen mahdollisuus olla ryhtymättä yhteisön toimenpiteessä edellytettyihin toimiin ja kun heidän tahdostaan
ryhtyä säädöksen mukaisiin toimenpiteisiin ei ole epäilystäkään (asia 11/82, Piraiki-Patraiki ym. v. komissio, tuomio 17.1.1985,
Kok. 1985, s. 207, 8–11 kohta ja em. asia Dreyfus v. komissio, tuomion 44 kohta).
32     Komissio toteaa tässä yhteydessä, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on jo katsonut asiassa T‑244/00, Coillte Teoranta
vastaan komissio 25.4.2001 antamassaan määräyksessä (Kok. 2001, s. II-1275), että päätöksellä jättää tietyt menot Euroopan
maatalouden ohjaus- ja tukirahaston (EMOTR) tukiosastosta myönnettävän rahoituksen ulkopuolelle, ei ollut välittömiä vaikutuksia
tuensaajan oikeusasemaan.
33     Komission mukaan asiassa Coillte Teoranta annettua määräystä, jossa on kyseessä EMOTR, voidaan soveltaa vastaavalla tavalla
myös rakennerahastoihin ja näin ollen EAKR:oon sillä perusteella, että rakennerahastojen hallinnointi perustuu periaatteeseen,
jonka mukaan yhtäältä komission ja jäsenvaltioiden ja toisaalta jäsenvaltioiden ja yhteisön tuensaajien väliset oikeudelliset
suhteet ovat toisistaan erillisiä. Tämä pätee sen mukaan aina, kun pääasiallinen vastuu hajautetussa järjestelmässä toteutettujen
menojen valvonnasta kuuluu jäsenvaltioille, kuten on nimenomaan EAKR:a ja EMOTR:a koskevissa asioissa.
34     Komissio täsmentää lisäksi, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen asiassa Coillte Teoranta antamansa määräyksen 45
kohdassa tekemällä viittauksella erilaiseen tilanteeseen, josta on kyse silloin, kun päätetään, että menoa ei voida rahoittaa
Euroopan sosiaalirahastosta (ESR), on katsottava tarkoitettavan viittausta ajanjaksoon, jonka kuluessa, toisin kuin esillä
olevassa asiassa, komissio ja ESR:n tuensaajat ovat suoraan yhteydessä keskenään. Komissio toteaa, että tämä viittaus koskee
sen mukaan ESR:n tehtävistä tehdyn päätöksen 83/516/ETY soveltamisesta 17 päivänä lokakuuta 1983 annetussa neuvoston asetuksessa
(ETY) N:o 2950/83 (EYVL L 289, s. 1) määriteltyä oikeudellista järjestelmää, jolla säänneltiin ESR:a suunnittelukautena 1984–1988
ja jossa säädettiin komission ja tuensaajien välisestä oikeudellisesta suhteesta. Komission mukaan tällaisen välittömän suhteen
puuttuminen erottaa selvästi tämän oikeudellisen järjestelmän rakennerahastoihin, mukaan luettuna EAKR, suunnittelukautena
1985–1988 sovellettavasta järjestelmästä.
35     Komissio katsoo, että tämä eroavuus eri suunnittelukausina sovellettavien järjestelmien välillä sulkee pois sen, että tuensaajilla
voitaisiin esillä olevassa asiassa katsoa olevan asiavaltuus riitauttaa tuen vähentämistä koskevia päätöksiä, siten kuin ensimmäisen
oikeusasteen tuomioistuin on todennut asiassa T‑450/93, Lisrestal ym. vastaan komissio, 6.12.1994 antamansa tuomion (Kok.
1994, s. II‑1177) 46–48 kohdassa, minkä yhteisöjen tuomioistuin on vahvistanut asiassa C‑32/95 P, komissio vastaan Lisrestal
ym., 24.10.1996 antamassaan tuomiossa (Kok. 1996, s. I‑5373). Suunnittelukautena 1984–1988 kyseessä oli näin ollen komission
suora hallinnointi. Sitä vastoin asetuksen N:o 1787/84, joka oli tuen myöntämistä koskevan päätöksen perustana, nojalla komissiolla
on valvontatehtävä. Koska komissiolla ei ole enää mitään tehtävää jäsenvaltioiden toteuttamien takaisinperimistoimien yhteydessä
ja koska, kuten ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on todennut asiassa Coillte Teoranta antamansa määräyksen 47 ja 48 kohdassa,
mahdolliset takaisinperimistoimet perustuvat kansalliseen oikeuteen eivätkä ne ole automaattinen seuraus sellaisille päätöksille,
joilla tietyt menot suljetaan yhteisön rahoituksen ulkopuolelle, edellä mainitussa asiassa Lisrestal ym. vastaan komissio
annetussa tuomiossa tehtyä arviointia ei komission mukaan voida soveltaa asetuksen N:o 4253/88 perusteella tehtyihin päätöksiin,
jotka koskevat rakennerahastoista rahoitettuja hankkeita.
36     Komissio toteaa vastauksena kantajan väitteeseen, jonka mukaan asiassa Coillte Teoranta annettua määräystä ei voida soveltaa
siihen sillä perusteella, että se on julkisoikeudellinen yksikkö eikä yksityishenkilö (ks. jäljempänä 42 kohta), ettei kyseistä
väitettä voida hyväksyä, koska ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin ei ole tehnyt tällaista erottelua kyseisessä määräyksessä.
37     Komissio ei myöskään kiistä sitä, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin totesi asiassa T‑102/00, Vlaams Fonds voor de
Sociale Integratie van Personen met een Handicap vastaan komissio, 9.7.2003 antamassaan tuomiossa (jäljempänä asiassa Vlaams
Fonds annettu tuomio), että komission päätös, jolla ESR:n myöntämää rahoitustukea vähennetään tai jolla se peruutetaan, saattaa
koskea suoraan ja erikseen tämän tuen saajia. Komissio toteaa kuitenkin, että tämä toteamus oli toissijainen, koska ensimmäisen
oikeusasteen tuomioistuinta ei ollut pyydetty lausumaan siitä kysymyksestä, koskiko riidanalainen päätös kantajaa suoraan
tuossa asiassa. Se ei myöskään kiinnittänyt huomiota asiassa Coillte Teoranta annetussa määräyksessä vahvistettuun oikeuskäytäntöön.
Komissio toteaa lisäksi, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen asiassa Vlaams Fonds antamassaan tuomiossa viittaama
oikeuskäytäntö koskee toista suunnittelukautta, jolloin rakennerahastoja koskevat säännöt eivät vielä perustuneet hajautettua
hallinnointia koskevaan järjestelmään. Näissä olosuhteissa asiassa Coillte Teoranta annetussa määräyksessä vahvistettu oikeuskäytäntö
soveltuu asiassa Vlaams Fonds annettua tuomiota paremmin lopullisten tuensaajien ja komission välisiin suhteisiin hankkeissa,
joita jäsenvaltiot hallinnoivat nykyisin hajautetusti.
38     Kantaja puolestaan katsoo, että kanne voidaan ottaa tutkittavaksi, ja toteaa, että yksityisten kanneoikeutta koskevia EY:n
perustamissopimuksen määräyksiä ei voida tulkita suppeasti. Se viittaa erityisesti yhteisöjen tuomioistuimen asiassa 25/62,
Plaumann vastaan komissio, 15.7.1963 antamaan tuomioon (Kok. 1963, s. 197, Kok. Ep. I, s. 181). Lisäksi sen mukaan asiavaltuus
on tunnustettava kaikille niille henkilöille, joilla on kyseisissä säännöksissä edellytetty oikeushenkilöllisyys ja joita
kanteen kohteena oleva toimi koskee suoraan ja erikseen. Kantajan mukaan tällainen ratkaisu pätee myös silloin, kun kantaja
on julkisoikeudellinen yksikkö, joka täyttää nämä edellytykset. Se viittaa tämän osalta ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen
asiassa T-288/97, Regione autonoma Friuli-Venezia Giulia vastaan komissio, 15.6.1999 antamaan tuomioon (Kok. 1999, s. II‑1871).
39     Kantaja myöntää, että kanteen kohteena olevaa päätöstä ei ole osoitettu sille muodollisesti, mutta se toteaa, että kyseinen
päätös koskee sitä joka tapauksessa suoraan, koska päätöksellä on välittömiä vaikutuksia sen oikeusasemaan. Kanteen kohteena
olevan päätöksen vastaanottajalla eli Italian tasavallalla ei ole mitään harkintavaltaa päätöksen täytäntöönpanon osalta,
mikä muodostuu pelkästä EAKR:n aikaisemmin suorittamien summien palauttamisesta. Tätä tarkoitusta varten ei ole tarpeen toteuttaa
mitään normatiivisia lisätoimia. Kantaja katsoo, että yhteisöjen tuomioistuinten vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan nämä
seikat riittävät yksityisille kuuluvan asiavaltuuden perusteeksi (em. asia Dreyfus v. komissio).
40     Lisäksi kantaja korostaa sitä, että se on jo palauttanut kuittauksen yhteydessä ne tukisummat, jotka peruutettiin kanteen
kohteena olevalla päätöksellä, viivästyskorkoineen.
41     Näissä olosuhteissa sillä seikalla, että kantajan ja komission välillä ei ole ollut välittömiä yhteyksiä, ei ole kantajan
mukaan merkitystä, koska tuen myöntämistä koskevan päätöksen tekemisestä lähtien oli selvää, että kantaja oli kiistatta EAKR:n
tuen saaja. Lisäksi tässä yhteydessä on sen mukaan todettava, että toisin kuin komissio väittää, kantajalla on ollut useita
suoria kontakteja viimeksi mainittuun tuen myöntämistä koskevan päätöksen tekemistä edeltäneen tutkimismenettelyn aikana.
Sen mukaan tuona ajanjaksona komission ja kantajan välillä käytiin yksityiskohtaisia keskusteluja.
42     Kantaja toteaa lisäksi, että komission viittaamaa oikeuskäytäntöä (asiassa Coillte Teoranta annettu määräys) ei voida soveltaa
siihen. Kantaja ei nimittäin ole yksityishenkilö, vaan paikallishallinnollinen yksikkö eli Italian valtion osa.
43     Se viittaa tämän osalta asiassa Vlaams Fonds annettuun tuomioon, jonka 60 kohdassa todetaan seuraavaa:
” – – vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan komission päätös, jolla ESR:n myöntämää rahoitustukea vähennetään tai jolla se peruutetaan,
saattaa koskea suoraan ja erikseen tämän tuen saajia ja olla heille vastainen siitä huolimatta, että kyseinen jäsenvaltio
on ESR:n ainoa yhteistyökumppani hallinnollisessa menettelyssä. Vähentämis‑ tai peruuttamispäätöksen taloudelliset vaikutukset
kohdistuvat nimittäin juuri tuensaajiin, sillä ne ovat lähtökohtaisesti vastuussa perusteettomien summien palauttamisesta
(ks. tämän suuntaisesti em. asia Lisrestal ym. v. komissio, 43–48 kohta ja niissä mainittu oikeuskäytäntö).”

Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen arviointi asiasta
44     Kanteen kohteena oleva päätös, joka koskee tukea, jonka saajana kantaja oli, on osoitettu kyseessä olevalle jäsenvaltiolle
eli Italian tasavallalle. EY 230 artiklan neljännen kohdan mukaan ”luonnollinen henkilö tai oikeushenkilö voi – – nostaa kanteen
– – päätöksestä, joka siitä huolimatta, että se on annettu – – toiselle henkilölle osoitettuna päätöksenä, koskee ensin mainittua
henkilöä suoraan ja erikseen”. Koska esillä olevassa asiassa on kiistatonta, että kanteen kohteena oleva päätös koskee kantajaa
erikseen, on selvitettävä, koskeeko kyseinen päätös kantajaa suoraan.
45     On muistutettava, että vakiintuneessa oikeuskäytännössä on vahvistettu kaksi kumulatiivista edellytystä sille, milloin voidaan
katsoa toimen koskevan kantajaa EY 230 artiklan neljännessä kohdassa tarkoitetulla tavalla suoraan.
46     Ensinnäkin riitautetulla toimella on oltava välittömiä vaikutuksia yksityisen oikeusasemaan. Toiseksi kyseinen toimi ei saa
jättää niille, joille se on osoitettu ja joiden tehtävänä on sen toimeenpano, ollenkaan harkintavaltaa, jolloin toimeenpano
on täysin automaattista ja perustuu yksinomaan yhteisön lainsäädäntöön eikä edellytä muiden välissä olevien sääntöjen soveltamista
(em. asia Dreyfus v. komissio, tuomion 43 kohta; em. asia DSTV v. komissio, tuomion 24 kohta ja asia T‑105/01, SLIM Sicilia
v. komissio, määräys 6.6.2002, Kok. 2002, s. II‑2697, 45 kohta; ks. myös vastaavasti yhdistetyt asiat 41/70–44/70, International
Fruit Company ym. v. komissio, tuomio 13.5.1971, Kok. 1971, s. 411, 23–29 kohta ja asia 92/78, Simmenthal v. komissio, tuomio
6.3.1979, Kok. 1979, s. 777, 25 ja 26 kohta). Toiseen edellytykseen sisältyvä vaatimus täyttyy myös silloin kun jäsenvaltiolla
on vain teoreettinen mahdollisuus olla ryhtymättä toimenpiteessä edellytettyihin toimiin ja kun sen tahdosta ryhtyä säädöksen
mukaisiin toimenpiteisiin ei ole epäilystäkään (em. asia Dreyfus v. komissio, tuomion 44 kohta; ks. myös vastaavasti em. asia
Piraiki-Patraiki ym. v. komissio, tuomion 8–10 kohta).
47     Kun kanteen kohteena olevassa päätöksessä kumotaan tuki kokonaisuudessaan, siinä, kuten todettiin edellä 15 kohdassa, pääasiallisesti
poistetaan komissiolle kuuluva velvoite maksaa tuen loppusumma (9,8 miljoonaa euroa) ja määrätään palautettaviksi Italian
tasavallalle maksetut tukiennakot, jotka on siirretty kantajalle (noin 39 miljoonaa euroa).
48     Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin katsoo, että tällainen päätös väistämättä vaikuttaa välittömästi kantajan oikeusasemaan
usealla tavalla. Kanteen kohteena olevassa päätöksessä ei myöskään jätetä mitään harkintavaltaa Italian viranomaisille, koska
kyseinen päätös on luonteeltaan täysin automaattinen ja perustuu yksinomaan yhteisön lainsäädäntöön eikä edellytä muiden,
välissä olevien sääntöjen soveltamista.
49     Aluksi on muistutettava, että kun tuen myöntämistä koskeva päätös oli tehty ja annettu tiedoksi Italian tasavallalle, kantaja
saattoi luottaa siihen, että tukisumma (noin 48,8 miljoonaa euroa) oli kokonaan sen käytettävissä tuen kohteena olevan hankkeen
toteuttamista varten, sillä edellytyksellä, että tuen myöntämistä koskevassa päätöksessä ja EAKR:a koskevissa säännöksissä
mainittuja edellytyksiä noudatettiin. Kantaja saattoi tältä pohjalta suunnitella ja budjetoida menonsa Gibbesin padon rakentamistöiden
kolmannen osan toteuttamista silmällä pitäen.
50     Lisäksi edellä mainitut edellytykset ja säännökset sitoivat myös Italian viranomaisia ja kantajaa. Komission suorittamat tukiennakot
oli käytettävä Gibbesin padon kolmannen osan toteuttamiseen. Italian viranomaiset eivät voineet yhteisön oikeuden eivätkä
kansallisen oikeuden nojalla pidättää kantajalta osia tästä tuesta eivätkä antaa sille lupaa käyttää tukea muihin tarkoituksiin.
Näin ollen niin kauan kuin edellä mainittuja edellytyksiä ja säännöksiä noudatettiin, Italian viranomaisilla ei ollut toimivaltaa
vaatia kantajaa palauttamaan edes osaa näistä summista.
51     Tämän lisäksi on korostettava, kuten kantaja on todennut istunnossa vastauksena ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen esittämiin
kysymyksiin, että se on toteuttanut vuosina 1987–1992 suurimman osan siitä hankkeesta, joka oli sittemmin peruutetun tuen
kohteena, ja että nämä työt on rahoitettu yksinomaan kantajan omilla varoilla ja myöhemmin peruutetulla yhteisön tuella.
52     Näiden alustavien huomautusten valossa on arvioitava kysymystä siitä, koskeeko kanteen kohteena oleva päätös kantajaa suoraan.
53     Kantajan oikeusasemaan vaikuttaneiden muutosten osalta on todettava ensinnäkin, että kanteen kohteena olevan päätöksen ensimmäisenä
suorana ja välittömänä vaikutuksena on ollut sen varallisuusaseman muutos, koska siltä on evätty tuen loppusumma (noin 9,8
miljoonaa euroa), jota komissio ei ollut vielä suorittanut. Komissio ei suorita tuen maksamatta olevaa loppusummaa Italian
tasavallalle, koska tuki on peruutettu. Italian viranomaiset eivät voi näin ollen siirtää sitä kantajalle. Vaikka kantaja
saattoi ennen kanteen kohteena olevan päätöksen tekemistä luottaa varmuudella voivansa käyttää kyseisen summan hankkeen toteuttamiseen,
sen on täytynyt kyseisen päätöksen tekemisen jälkeen ensiksikin todeta, että summa on evätty siltä, ja toiseksi etsiä vaihtoehtoista
rahoitusta voidakseen täyttää sopimusvelvoitteensa Gibbesin padon rakennustöiden kolmannen osan osalta.
54     Kanteen kohteena olevalla päätöksellä muutetaan välittömästi kantajan oikeusasemaa myös siltä osin kuin siinä määrätään velvoitteesta
palauttaa ennakkona suoritetut summat (noin 39 miljoonaa euroa). Kanteen kohteena olevan päätöksen vaikutuksesta kantajan
oikeusasema kyseisten summien kiistattomana vastaanottajana muuttuu samojen summien osalta vähintäänkin potentiaaliseksi maksuvelvolliseksi.
Tämä johtuu siitä, että kanteen kohteena olevalla päätöksellä lakkautetaan tilanne, jossa kansalliset viranomaiset eivät voineet
yhteisön oikeuden eivätkä kansallisen oikeuden nojalla vaatia kantajaa maksamaan suoritettuja ennakkoja takaisin. Toisin sanoen
kanteen kohteena olevan päätöksen toisena välittömänä ja automaattisena vaikutuksena on muuttaa kantajan oikeusasemaa kansallisiin
viranomaisiin nähden.
55     Muuttaessaan välittömästi ja lisäksi tuntuvasti kantajan oikeusasemaa, kuten käy ilmi edellä 53 ja 54 kohdasta, kanteen kohteena
oleva päätös täyttää näin ollen todella edellä 46 kohdassa mainitun ensimmäisen edellytyksen sille, että päätöksen voidaan
katsoa koskevan kantajaa suoraan.
56     Edellytyksestä, jonka mukaan kanteen kohteena olevan päätöksen täytäntöönpanon on oltava automaattista, on todettava, että
kanteen kohteena olevalla päätöksellä on mekaanisesti ja sellaisenaan kantajaan nähden kumpikin edellä 53 ja 54 kohdassa mainittu
vaikutus.
57     Nämä kanteen kohteena olevan päätöksen kaksi vaikutusta ovat seurausta pelkästään yhteisön oikeudesta eli EY 211 artiklan
kolmannesta luetelmakohdasta ja EY 249 artiklan neljännestä kohdasta yhdessä tulkittuina. Tämän osalta kansallisilla viranomaisilla
ei ole mitään harkintavaltaa niille kuuluvan, kyseisen päätöksen täytäntöönpanoa koskevan velvoitteen osalta.
58     Komission väite, jonka mukaan kansalliset viranomaiset voivat teoriassa päättää vapauttaa kantajan niistä taloudellisista
seurauksista, joita kanteen kohteena olevasta päätöksestä aiheutuu välittömästi kantajalle, rahoittamalla valtion varoista
yhtäältä pidätetyn yhteisön tuen loppusumman ja toisaalta kantajan saamien ennakkojen takaisinmaksun, tai jommankumman näistä,
ei aseta kyseenalaiseksi edellä 56 ja 57 kohdassa esitettyjä toteamuksia.
59     Tämäntyyppinen kansallisella tasolla mahdollisesti tehtävä rahoituspäätös ei poistaisi komission päätöksen automaattista täytäntöönpanoa.
Se olisi juridisesti erillään kanteen kohteena olevan päätöksen soveltamisesta yhteisön oikeudessa. Kyseisen kansallisella
tasolla tehtävän päätöksen vaikutuksena olisi palauttaa kantaja siihen asemaan, jossa se oli ennen kanteen kohteena olevan
päätöksen tekemistä, jolloin se vuorostaan saisi aikaan toiseen kertaan tapahtuvan muutoksen kantajan oikeusasemassa kanteen
kohteena olevalla päätöksellä automaattisesti aikaansaadun ensimmäisen muutoksen jälkeen. Tämä kantajan oikeusaseman toiseen
kertaan tapahtuva muutos olisi seurausta pelkästään kansallisesta päätöksestä eikä kanteen kohteena olevan päätöksen täytäntöönpanosta.
60     Toisin sanoen kansallisella tasolla tehtävän rahoituspäätöksen tekeminen olisi välttämätöntä nimenomaan kanteen kohteena olevasta
päätöksestä automaattisesti seuranneiden vaikutusten poistamiseksi.
61     Esillä olevan asian tosiseikat poikkeavat ratkaisevasti asiassa Coillte Teoranta annettuun määräykseen, johon komissio on
vedonnut, liittyvistä tosiseikoista (ks. edellä 32–34 kohta). Komissio hylkäsi asiassa Coillte Teoranta riidanalaisella päätöksellä
kyseisen jäsenvaltion, jolle päätös oli osoitettu, pyynnön siitä, että EMOTR ottaisi vastattavakseen jäsenvaltion tuensaajalle
suorittamat palkkiot yhteisön yhteisrahoituksessa hyväksyttyinä menoina. Toisin kuin esillä olevassa asiassa, asiassa Coillte
Teoranta annetun määräyksen kohteena ollut päätös ei saanut aikaan automaattisesti ja mekaanisesti tuensaajalle vielä suorittamatta
olevan loppusumman vapauttamista. Lisäksi tuensaaja voitiin velvoittaa palauttamaan jo saamansa ennakot vasta riitautetun
komission päätöksen jälkeen tehdyllä kansallisella päätöksellä.
62     Edellä 58 kohdassa selostetuissa komission väitteissä sovelletaan näin ollen virheellisesti välittömän oikeusvaikutuksen käsitettä,
sellaisena kuin sitä on tulkittu edellä 46 kohdassa viitatussa oikeuskäytännössä, tai jopa päinvastaisesti. Se, että Italian
viranomaisilla on tällainen rahoitusmahdollisuus, ei yksin tarkoita, että sen, jolle päätös on osoitettu, olisi pantava kanteen
kohteena oleva päätös täytäntöön ennen kuin sillä voi olla vaikutuksia kantajaan.
63     Koska kanteen kohteena oleva päätös on luonteeltaan pelkästään automaattinen ja perustuu yksinomaan yhteisön lainsäädäntöön
eikä edellytä muiden, välissä olevien sääntöjen soveltamista, kuten käy ilmi edellä 56–62 kohdasta, siinä ei jätetä mitään
harkintavaltaa Italian viranomaisille, ja se täyttää näin ollen edellä 46 kohdassa selostettua toista kriteeriä, jonka mukaan
päätöksen on koskettava kantajaa suoraan, koskevat edellytykset.
64     Myöskään komission väitettä (ks. edellä 24–27 kohta), jonka mukaan oikeudellisten suhteiden erillisyys yhtäältä komission
ja jäsenvaltioiden ja toisaalta jäsenvaltioiden ja tuensaajien välillä estää sen, että päätös koskisi kantajaa suoraan, ei
voida hyväksyä.
65     Vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan (ks. tämän osalta asia 60/81, IBM v. komissio, tuomio 11.11.1981, Kok. 1981, s. 2639,
Kok. Ep. VI, s. 231, 9 kohta; asia T‑3/93, Air France v. komissio, tuomio 24.3.1994, Kok. 1994, s. II‑121, 43 kohta ja asia
T‑87/96, Assicurazioni Generali ja Unicredito v. komissio, tuomio 4.3.1999, Kok. 1999, s. II‑203, 37 kohta) sen arvioimiseksi,
vaikuttaako yhteisön toimielimen toimi yksityiseen suoraan EY 230 artiklassa tarkoitetulla tavalla, on määritettävä sen todellinen
luonne, jotta voidaan selvittää, onko sillä sen muodosta riippumatta välitön vaikutus yksityisen etuihin, siten, että sillä
muutetaan selvästi tämän oikeusasemaa.
66     Edellä olevista 47–63 kohdasta käy ilmi, että kanteen kohteena olevalla päätöksellä on välitön vaikutus kantajan oikeusasemaan.
67     Lisäksi on vielä lisättävä, että kuten kantaja perustellusti korostaa, sen ja komission välillä on ollut välitöntä yhteydenpitoa
esimerkiksi tuen myöntämistä koskevassa valmisteluvaiheessa ja kantajan lähetettyä suoraan komissiolle 26.9.2001 päivätyn
kirjeen (ks. edellä 10 kohta). Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin toteaa tämän osalta, että nämä välittömät yhteydenpidot
jatkuivat kanteen kohteena olevan päätöksen tekemisen jälkeen, kuten käy ilmi kahdesta komission suoraan kantajalle osoittamasta
kirjeestä, jotka on liitetty asiakirja-aineistoon (ks. edellä 18 kohta). Ensimmäisessä kirjeessä, joka on päivätty 4.8.2003,
komissio kehottaa kantajaa suorittamaan noin 39 miljoonan euron suuruisen summan viivästyskorkoineen palautuksena kyseisen
hankkeen yhteydessä suoritetuista ennakoista. Lisäksi toisessa, 24.10.2003 päivätyssä kirjeessä komissio ilmoittaa kantajalle,
että se oli suorittanut kuittauksen komission eri saatavien ja velkojen välillä, jotka liittyivät kantajaa koskeviin hankkeisiin,
muun muassa Gibbesin padon kolmatta osaa koskevaan hankkeeseen. Näissä olosuhteissa komission turhan muodollista lähestymistapaa
ei voida hyväksyä.
68     Koska edellä 46 kohdassa selostetut kaksi edellytystä täyttyvät, oikeudenkäyntiväite on hylättävä.
2.
Pääasia
69     Kantaja vetoaa kanteensa tueksi kahteen kanneperusteeseen. Ensimmäinen kanneperuste koskee asetuksen N:o 4253/88 24 artiklan
rikkomista ja toinen ilmeistä arviointivirhettä saman säännöksen soveltamisessa.

Ensimmäinen kanneperuste, joka koskee asetuksen N:o 4253/88 24 artiklan rikkomista
70     Kantaja esittää kolme väitettä ensimmäisen kanneperusteensa tueksi. Se toteaa ensinnäkin, että asetuksen N:o 4253/88 24 artiklassa
ei mainita tuen peruuttamista koskevia tapauksia. Sillä, että rakennelma ei ole toimintakelpoinen eikä hyödynnettävissä, ei
voida perustella kyseisen tuen peruuttamista asetuksen N:o 4253/88 24 artiklan ja tuen myöntämistä koskevan päätöksen perusteella.
Se väittää lopuksi, että edellytykset tuen pysyttämiseksi voimassa täyttyvät asetuksen N:o 4253/88 24 artiklan perusteella.
Ensimmäisen kanneperusteen tueksi esitetty ensimmäinen väite
–       Asianosaisten lausumat
71     Kantaja toteaa, että komissio on kanteen kohteena olevalla päätöksellä peruuttanut tuen kokonaisuudessaan. Yhteisön tuen peruuttaminen
on kuitenkin mainittu ainoastaan asetuksen N:o 4253/88 24 artiklan otsikossa, mutta ei kyseisen artiklan tekstissä. Kuten
komissio itsekin myöntää, 24 artiklan 2 kohdassa säädetään vain tuen vähentämisestä tai peruuttamisesta tietyissä määrätyissä
olosuhteissa. Vain tuen myöntämistä koskevan päätöksen 2 artiklassa mainitaan mahdollisuus peruuttaa kyseinen tuki, mutta
kanteen kohteena olevassa päätöksessä ei mainita nimenomaisesti, minkälaisia tapauksia tämä koskee. Näin ollen kanteen kohteena
oleva päätös on sen mukaan vailla oikeudellista perustaa, koska se perustuu vain asetuksen N:o 4253/88 24 artiklan laajaan
tulkintaan, vaikka tuen peruuttaminen, joka on sanktioluonteinen toimenpide, edellyttäisi päinvastoin kyseisen säännöksen
tulkitsemista suppeasti.
72     Komissio vastaa tähän väitteeseen, että mikäli säännöksen ja sen otsikon sanamuotojen välillä on eroavuuksia, niitä on tulkittava
siten, että kaikilla termeillä on tehokas vaikutus. Lisäksi 24 artiklan ja erityisesti sen 1 kohdan systemaattisen tulkinnan
perusteella voidaan todeta, että tuki on mahdollista peruuttaa kokonaisuudessaan, joten tätä koskeva maininta tuen myöntämistä
koskevan päätöksen 2 artiklassa ei ollut välttämätön. Sitä paitsi jos katsottaisiin, että komissiolla on vain valta vähentää
tukea sääntöjenvastaisuuksia vastaavassa suhteessa, tällä kannustettaisiin ryhtymistä petoksiin, koska vain perusteettomasti
saadut summat pitäisi palauttaa.
–       Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen arviointi asiasta
73     Edellytykset, joiden perusteella tuki voidaan peruuttaa, eivät kuulu menettelysääntöihin vaan aineellisiin oikeussääntöihin
(asia T‑180/01, Euroagri v. komissio, tuomio 28.1.2004, 36 ja 37 kohta, ei vielä julkaistu oikeustapauskokoelmassa). Nämä
seikat ratkaistaan näin ollen pääsääntöisesti tuen myöntämishetkellä voimassa olleiden säännösten perusteella. Kuten ensimmäisen
oikeusasteen tuomioistuin on muistuttanut samassa tuomiossa, yhteisön tuen peruuttamisella kantajan syyksi luettavien sääntöjenvastaisuuksien
johdosta on seuraamuksen luonne, kun siinä ei rajoituta näiden sääntöjenvastaisuuksien takia perusteettomasti suoritettujen
määrien takaisinperintään. Se voidaan näin ollen hyväksyä vain, jos se on perusteltua sekä tuen myöntämishetkellä voimassa
olleiden säännösten perusteella että tuen peruuttamista koskevan päätöksen tekohetkellä voimassa olleiden säännösten perusteella.
74     Näissä olosuhteissa tukien peruuttamista koskevat, asian kannalta merkitykselliset säännökset sisältyvät asetukseen N:o 1787/84,
joka oli voimassa tuen myöntämistä koskevan päätöksen tekohetkellä, ja asetukseen N:o 4253/88, sellaisena kuin se oli voimassa
kanteen kohteena olevan päätöksen tekohetkellä, eli sellaisena kuin se oli asetuksella N:o 2082/93 muutettuna.
75     Asetuksen N:o 1787/84 32 artiklan 1 kohdassa säädettiin tuen vähentämisestä tai peruuttamisesta. Asetuksen N:o 4253/88 24
artiklassa, sellaisena kuin se oli asetuksella N:o 2082/93 muutettuna, tuen peruuttaminen mainitaan sen otsikossa ja välillisesti
myös sen 1 kohdassa, jossa säädetään tapauksesta, jossa toimenpiteen toteuttaminen ei oikeuta siihen myönnettyyn rahalliseen
tukeen tai osaan siitä.
76     Kyseisen 24 artiklan 2 kohdan sanamuodosta, jossa ei mainita nimenomaisesti tuen peruuttamista, riittää kun todetaan, että
vakiintuneessa oikeuskäytännössä (asia T‑216/96, Conserve Italia v. komissio, tuomio 12.10.1999, Kok. 1999, s. II‑3139, 92 kohta;
asia T‑143/99, Hortiplant v. komissio, tuomio 14.6.2001, Kok. 2001, s. II‑1665, 40 kohta; asia T‑199/99, Sgaravatti Mediterranea
v. komissio, tuomio 26.9.2002, Kok. 2002, s. II‑3731, 130 ja 131 kohta ja asia T‑186/00, Conserve Italia v. komissio, tuomio
11.3.2003, Kok. 2003, s. II‑719, 74 ja 78 kohta) on vahvistettu, että komissiolla on mahdollisuus peruuttaa tuki asetuksen
N:o 4253/88 24 artiklan 2 kohdan perusteella.
77     Näissä olosuhteissa ensimmäisen kanneperusteen tueksi esitetty ensimmäinen väite ei ole perusteltu ja se on näin ollen hylättävä.
Ensimmäisen kanneperusteen tueksi esitetty toinen väite
–       Asianosaisten lausumat
78     Kantajan mukaan komission vaatimusta siitä, että rakennelman oli oltava täysin toimintakelpoinen ja käyttökelpoinen, ei mainita
tuen myöntämistä koskevassa päätöksessä eikä asetuksen N:o 4253/88 24 artiklassa. Komissio on ilmaissut sen vasta lopullisen
loppusumman maksupyynnön esittämishetkellä. Tästä syystä kantajan mukaan on katsottava, että tämä liian myöhään esitetty vaatimus
on vailla oikeudellista perustaa, erityisesti siksi, että kantaja oli sitoutunut 17.1.2000 lukien takaamaan EAKR:n yhteisrahoittaman
rakennelman toimivuuden viipymättä.
79     Komissio vastaa ensiksikin, että kantaja ei kiistä sitä, että pato ei ollut toimintakelpoinen eikä hyödynnettävissä kanteen
kohteena olevan päätöksen tekohetkellä. Se huomauttaa tämän jälkeen, että rahoitettujen rakennelmien toimintakelpoisuutta
koskeva kriteeri on aina ollut ja on yhä olennainen seikka rakennerahastoja koskevassa järjestelmässä, jonka keskeisenä elementtinä
on suunnitelmallisuus, erityisesti perustamissopimuksessa määriteltyä taloudellista ja sosiaalista yhteenkuuluvuutta koskevan
periaatteen tehokkuuteen liittyvien syiden vuoksi. Rakennerahastojen hyvä varainhoito edellyttää lisäksi, että komission ja
jäsenvaltioiden on saatava osapuolet noudattamaan laadittuja suunnitelmia ja niiden on voitava peruuttaa sellaisille hankkeille
myönnetyt tuet, jotka eivät ole toimintakelpoisia.
–       Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen arviointi asiasta
80     Kuten komissio on todennut istunnossa, yhteisön tuen myöntämistä koskevaa päätöstä on tulkittava yhdessä sitä koskevan tukihakemuksen
kanssa (ks. vastaavasti asia T‑81/95, Interhotel v. komissio, tuomio 14.7.1997, Kok. 1997, s. II‑1265, 42 kohta). Asiakirja-aineistosta
ja erityisesti edellä 3 kohdassa mainitusta, Italian tasavallan jättämästä tukihakemuksesta käy ilmi, että kyseisessä hakemuksessa,
jonka perusteella tuen myöntämistä koskeva päätös tehtiin, todettiin, että Gibbesin padon rakennustöiden kolmannella osalla
rakennelmasta piti saada toimintakelpoinen.
81     Lisäksi, kuten komissio toteaa perustellusti kirjelmissään, asetuksen N:o 1787/84 18 artiklan 1 kohdassa, jonka perusteella
tuen myöntämistä koskeva päätös tehtiin, todetaan, että ”infrastruktuuri-investointeja varten myönnettävä rahoitus kohdistetaan
– – sellaisiin infrastruktuureihin, jotka edistävät niiden sijaintialueen kehitystä”.
82     Tämän osalta on muistutettava aluksi, että jotta voitaisiin taata yhteisön rakennerahastoja koskevan järjestelmän moitteeton
toiminta ja hyvä varainhoito, kaikkien tätä alaa koskevien yhteisrahoitettujen hankkeiden toteuttamisessa on pyrittävä kyseisen
hankkeen toimintakelpoisuuteen, ja tämä edellytys soveltuu kaikkiin yhteisön rahoituksen myöntämistä koskeviin päätöksiin.
83     On selvää, että pato ei ollut toimintakelpoinen eikä hyödynnettävissä kanteen kohteena olevan päätöksen tekohetkellä. Näissä
olosuhteissa olisi selvästi vastoin edellä mainittua säännöstä sallia kyseisen tuensaajan pitävän myönnetyn yhteisön tuen
rakennelman toteuttamista varten, vaikka kyseinen rakennelma ei nimenomaan ole käyttökelpoinen. Tällainen lähestymistapa ei
olisi yhteensopiva myöskään yhteisön rakennerahastojen hyvää varainhoitoa koskevan tavoitteen kanssa.
84     Näissä olosuhteissa ensimmäisen kanneperusteen tueksi esitetty toinen väite ei ole perusteltu, ja se on näin ollen hylättävä.
Ensimmäisen kanneperusteen tueksi esitetty kolmas väite
–       Asianosaisten lausumat
85     Kantaja väittää, että edellytykset kyseisen tuen pysyttämiseksi voimassa täyttyvät asetuksen N:o 4253/88 24 artiklan perusteella,
koska rakennelman luonne ja tukikelpoiseksi hyväksytyn hankkeen toteuttamisedellytykset eivät ole muuttuneet ja koska rakennelman
käyttötarkoituksen muutosta varten on pyydetty lupaa komissiolta sille osoitetulla kirjeellä.
86     Kantaja katsoo, että rakennelman käyttötarkoituksen tai tavoitteen muutos ei ole asetuksen N:o 4253/88 24 artiklan 1 kohdan
perusteella sellainen seikka, jonka vuoksi rahoitustukea olisi vähennettävä tai se olisi peruutettava, vaikka komissio onkin
ottanut kyseisen muutoksen huomioon kanteen kohteena olevassa päätöksessä.
87     Lisäksi kantaja toteaa erityisesti, että tuen myöntämistä koskevan päätöksen liitteeseen sisältyi rakennelman kuvaus, mutta
siinä ei mainittu sen käyttötarkoitusta.
88     Kantaja väittää, että se, että rakennelmalla kerätyt vedet suunnataan nykyään kokonaan kasteluun eikä enää sen ohella teollisten
tuotantolaitteiden viilentämiseen, ei muuta kyseisen rakennelman luonnetta yleistä etua palvelevana vesienkeruualtaana. Kantaja
toteaa tämän osalta, ilman että komissio on kiistänyt tätä, että on ollut koko ajan selvää, että kyseiset padotut vedet oli
tarkoitettu noin 1 000 hehtaarin suuruisen maa-alueen kasteluun. Vuodesta 1986 suunnitellun Licatan tuotantoalueen jäätyä
toteutumatta kastelutarkoituksesta tuli määräävä. Tästä asiantilasta ilmoitettiin komissiolle ja tuolloin täsmennettiin, että
rakennelmalla säilyi sen sosioekonominen tehtävä aluekehityksessä. Tämän osalta on kantajan mukaan katsottava, että padon,
joka sijaitsee alueella, jolla on huomattavaa puutetta yksityiseen, maatalous‑ ja teollisuuskäyttöön tulevasta vedestä, avulla
voitaisiin sen vesien laadun vuoksi vastata useisiin, muun muassa juomakelpoista vettä koskeviin tarpeisiin, ja se voitaisiin
sisällyttää EAKR:n yhteisrahoittamaan, laajempia interventioita koskevaan vesialan yhteisjärjestelmään. Kantaja toteaa lisäksi,
että vesien käyttämisestä ja padon hyödyntämisestä on tilattu erityinen tutkimus.
89     Lisäksi kantaja väittää, että rakennelman käyttötarkoituksen muutoksella ei ole vaikutusta hankkeen toteuttamisedellytyksiin,
koska viimeksi mainitut liittyvät rakennelman toimintaan eivätkä sen käyttötarkoitukseen.
90     Kantaja väittää, että kanteen kohteena oleva päätös on lisäksi virheellinen siksi, että siinä ei oteta huomioon sitä, että
Italian viranomaiset ovat ilmoittaneet komissiolle kyseisestä rakennelman muutoksesta ja liittäneet mukaan tätä koskevaa asiakirjanäyttöä.
91     Komissio toteaa, että asetuksen N:o 4253/88 24 artiklaan voidaan vedota sääntöjenvastaisuuden perusteella, muun muassa jos
kyseessä on merkittävä muutos, joka vaikuttaa kyseisen toimen toteuttamiseen.
92     Se toteaa lisäksi, että se totesi sääntöjenvastaisuuden, koska rakennelman tavoitteita ja käyttötarkoitusta oli huomattavasti
muutettu verrattuna tuen myöntämistä koskevassa päätöksessä todettuun tavoitteeseen ja käyttötarkoitukseen, ilman että siltä
oli pyydetty etukäteen lupaa.
93     Komissio muistuttaa tämän jälkeen, että tuen myöntämistä koskeva päätös on tehty asetuksen N:o 1787/84 perusteella. Tämän
asetuksen 22 artiklan 3 kohdan säännökset, joissa säädetään yhteisön varoista yhteisrahoitettavan rakennelman kuvauksesta,
olisivat vailla merkitystä, mikäli olisi katsottava, että tällainen kuvaus on pelkästään suuntaa-antava. Sama pätee saman
asetuksen 28 artiklan 1 kohdan b alakohdan säännöksiin, joiden mukaan lopulliseen maksupyyntöön on sisällyttävä muun muassa
ilmoitus, jonka mukaan investointi vastaa alkuperäistä hanketta.
94     Italian viranomaisten asetuksen N:o 1787/84 22 artiklan 3 kohdan mukaisesti komissiolle esittämästä EAKR:n tukea koskevasta
hakemuksesta käy kuitenkin ilmi, että padon kuvaus ja sen suunniteltu käyttö olivat hakemuksen olennainen osa. Komissio toteaa
vielä, että tuki myönnettiin ottaen huomioon erityisesti rakennelman kesto, tekniset ominaispiirteet ja käyttötarkoitukset,
jotka selostettiin hakemuksessa. Komission mukaan noin 1 000 hehtaarin suuruisen maatalousmaan kastelusta oli mainittu vain
toissijaisesti.
95     Näissä olosuhteissa hankkeen muuttaminen koskemaan muita kuin sovittuja käyttötarkoituksia sen jälkeen kun rahoitus oli myönnetty,
ei ole yhteensopivaa yhtenäisen ja samaan tulokseen tähtäävän aluekehityksen käsitteen kanssa, mikä pitää sisällään suunnitelmallisuuden
käsitteen. Kyseinen tuki myönnettiin olettaen, että padotut vedet piti käyttää ensisijaisesti toteutettavan tuotantoalueen
vedentoimituksiin.
96     Tästä seuraa, että padotun veden käyttötarkoituksen muutos on asianmukainen peruste tuen peruuttamiseksi asetuksen N:o 4253/88
24 artiklan nojalla.
97     Lisäksi komissio toteaa, että kantajan väite (ks. edellä 90 kohta), jonka mukaan komissio ei ole ottanut kanteen kohteena
olevassa päätöksessä huomioon sitä, että Italian viranomaiset ovat ilmoittaneet komissiolle kyseisestä rakennelman käyttötarkoituksen
muutoksesta, on perusteeton. Komissio ei ole milloinkaan antanut hyväksyntäänsä rakennelman käyttötarkoituksen muuttamiselle,
mistä kaiken lisäksi ilmoitettiin vasta pitkän ajan kuluttua eli 29.3.2001. Kantaja ei ole myöskään pyytänyt hyväksyntää kyseiselle
muutokselle. Komissio toteaa, että ilmoitus tällaisesta rakennelman käyttötarkoituksen muutosta koskevasta tiedosta ei vastaa
hyväksymistä koskevaa pyyntöä. Päinvastoin, se aloitti tämän sille 29.3.2001 tiedoksi annetun tiedon perusteella syyskuussa
2001 tuen peruuttamista koskevan menettelyn. Kantajan vahvistettua nämä tiedot 29.11.2001, komissio teki 11.12.2002 kanteen
kohteena olevan päätöksen.
98     Lisäksi kantajan väite perustuu asetuksen N:o 4253/88 24 artiklan virheelliseen tulkintaan, jonka mukaan komissio ei olisi
voinut vähentää eikä peruuttaa tukea pelkästään sillä perusteella, että kansalliset viranomaiset olivat pyytäneet sille hyväksyntää.
Yhteisön taloudelliset edut vaarantuisivat, mikäli komissio ei voisi vähentää tai peruuttaa tukea pelkästään sillä perusteella,
että sille on ilmoitettu hankkeen muuttamisesta. Tällainen tulkinta tekisi muutoksen hyväksymistä koskevan vaatimuksen turhaksi.
–       Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen arviointi asiasta
99     Aluksi on todettava, että kuten komissio on huomauttanut perustellusti, kyseisen rakennelman tavoite on ilmoitettu Italian
tasavallan jättämässä, EAKR:n tukea koskevassa hakemuksessa.
100   Lisäksi komissio toteaa perustellusti, että ei ole riittävää, että sille ilmoitetaan EAKR:n yhteisrahoittaman rakennelman
käyttötarkoituksen muutoksista, vaan nämä muutokset on alistettava sen hyväksyttäviksi. Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin
onkin jo todennut, että komissiolla on oikeus poistaa tuki sääntöjenvastaisuuksien ilmetessä, etenkin silloin kun toimea muutetaan
huomattavasti siten, että tämä vaikuttaa toimen luonteeseen tai sen täytäntöönpanoa koskeviin edellytyksiin ilman, että komission
etukäteistä hyväksyntää olisi pyydetty (em. asia Conserve Italia v. komissio, tuomio 12.10.1999, 92 kohta).
101   Asiakirja-aineistosta käy ilmi, että kantaja on tyytynyt ilmoittamaan jälkikäteen komissiolle padottujen vesien käyttötarkoituksen
muutoksesta. On selvää, että tämä tieto ei ollut hyväksyntää koskeva pyyntö.
102   Koska yhtäältä tuen myöntämistä koskevaa päätöstä ja vastaavaa rahoitusta koskevaa hakemusta on tulkittava yhdessä, kuten
on todettu edellä 81 kohdassa, ja koska toisaalta rakennelman käyttötarkoitusta on muutettu merkittävästi ilman komissiolta
etukäteen hankittua lupaa, kun Licatan tuotantoalueen vedentoimituksia koskevaa olennaista tavoitetta ei ole saavutettu, on
katsottava, että tuen peruuttaminen on perusteltua asetuksen N:o 4253/88 24 artiklan perusteella.
103   Näissä olosuhteissa ensimmäisen kanneperusteen tueksi esitetty kolmas väite ei ole perusteltu, ja se on näin ollen hylättävä,
mikä johtaa siihen, että ensimmäinen kanneperuste on hylättävä kokonaisuudessaan.

Toinen kanneperuste, joka koskee ilmeistä arviointivirhettä asetuksen N:o 4253/88 24 artiklaa sovellettaessa
Asianosaisten lausumat
104   Kantaja toteaa, että komission ratkaisevaksi katsoma arviointi, jonka mukaan töitä ei ollut saatettu päätökseen ja jonka mukaan
päivämäärästä, jolloin pato olisi toiminta‑ ja käyttökelpoinen, ei voida esittää edes arviota, on virheellinen.
105   Se toteaa päinvastoin, että komissiolle toimitetusta asiakirja-aineistosta ja erityisesti töiden loppuun saattamista koskevasta
todistuksesta käy ilmi, että työt saatettiin päätökseen 4.11.1992, jolloin pato oli toteutettu kokonaisuudessaan. Se toteaa
lisäksi, että tämä seikka myönnetään kanteen kohteena olevan päätöksen kuudennessa perustelukappaleessa.
106   Kantaja toteaa tämän jälkeen, että viimeiset työt, joiden osalta kanteen kohteena olevassa päätöksessä todetaan, että ne on
vielä saatettava päätökseen, ovat täysin toissijaisia. Niiden perusteella ei sen mukaan voida katsoa, ettei patoa ole todella
toteutettu. Töiden loppuun saattamista koskeva todistus vahvistaa kantajan mukaan nämä väitteet.
107   Kantaja toteaa myös, että kyseisessä todistuksessa ei mainita, toisin kuin kanteen kohteena olevan päätöksen kuudennessa perustelukappaleessa,
”väliaikaisia vedenkeruualtaita”, joita ei ole saatu päätökseen.
108   Kantaja toteaa lisäksi, että Servizio nazionale dighe (Italian kanavista vastaava viranomainen) pyysi töiden loppuun saattamisen
jälkeen ainoastaan padon vasemman törmän päällystystöiden toteuttamista.
109   Kantaja päättelee tästä, että Gibbesin padon toteuttamista koskevat työt saatiin päätökseen marraskuussa 1992 ja että edellä
mainitut, Servizio nazionale dighen edellyttämät toimet olivat luonteeltaan toisarvoisia padon ensisijaiseen eli ennen kaikkea
vedenkeruuseen liittyvään tehtävään nähden. Kyseinen viranomainen on lisäksi aina katsonut rakennelmien toimivuutta koskevien
puolivuosittaisten tarkastusten perusteella ja tätä koskevien tehokkuustodistusten vahvistuksella, että pato oli saatettu
päätökseen.
110   Komissio kiistää sen, että työt olisi saatettu päätökseen vuonna 1992, samoin kuin sen, että padon toimintakelpoiseksi saattamiseksi
toteutettavat toimet olisivat luonteeltaan toisarvoisia.
111   Komissio mainitsee tämän näkemyksensä tueksi Italian viranomaisten komissiolle 23.5.2000 osoittaman kirjeen, johon oli liitetty
töiden loppuun saattamista koskeva todistus, josta käy ilmi, ettei väliaikaisia vedenkeruualtaita ollut toteutettu ja ettei
kanavasiltaa ollut saatettu päätökseen. Komissio toteaa lisäksi, että se pyysi 19.12.2000 päivätyllä kirjeellä Italian viranomaisilta
lisätietoja erityisesti hankkeen loppuun saattamisesta ja padon todellisesta tai arvioidusta käyttöönottopäivästä. Kantaja
toimitti 21.2.2001 aikataulun, jonka mukaan työt piti saattaa päätökseen 2.2.2003 mennessä.
112   Komissio toteaa myös, ettei kyseisiin töihin kuulunut ainoastaan varsinaisen patorakennelman rakentaminen vaan myös Gibbesin
virtaaman muuttaminen, palautusvesikanava, kanavasilta sekä muita rakennelmia. Lisäksi Italian viranomaiset ovat sen mukaan
ilmoittaneet tukihakemuksessa, että rakennelman tarkoituksena oli edistää kyseisen alueen teollista kehittämistä. Tästä seuraa,
että rakennelma oli saatettava päätökseen kaikilta osin ja että sen tehtävänä oli saavuttaa suunnitellut tavoitteet. Näissä
olosuhteissa kantajan tekemällä ensisijaisten ja toissijaisten töiden erottelulla ei ole merkitystä.
113   Näissä olosuhteissa komissio on voinut vain todeta kanteen kohteena olevan päätöksen tekohetkellä, että kyseisen tuen kohteena
olevia töitä ei ollut saatettu loppuun.
Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen arviointi asiasta
114   Aluksi on todettava, että kanteen kohteena olevan päätöksen kuudennessa perustelukappaleessa mainitaan ainoastaan, että varsinaista
patorakennelmaa koskevat työt oli saatu loppuun, mutta ei patoa kokonaisuudessaan.
115   Lisäksi asiakirja-aineistosta ja erityisesti Italian viranomaisten 23.5.2000 päivättyyn, komissiolle osoitettuun kirjeeseen
liittämästä töiden loppuun saattamista koskevasta todistuksesta käy ilmi, että komissio on todennut perustellusti, että väliaikaisia
vedenkeruualtaita ei ollut toteutettu ja että kanavasiltaa ei ollut saatettu loppuun, vaikka nämä työt olivat olennainen osa
kyseistä hanketta.
116   Näissä olosuhteissa on katsottava, että esillä olevan EAKR:n tuen kohteena olevia töitä ei ollut saatettu päätökseen kanteen
kohteena olevan päätöksen tekohetkellä.
117   Tästä syystä toinen kanneperuste ei ole perusteltu, ja se on näin ollen hylättävä.
118   Kaiken edellä esitetyn perusteella kanne on hylättävä.

Oikeudenkäyntikulut
119   Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen työjärjestyksen 87 artiklan 2 kohdan mukaan asianosainen, joka häviää asian, velvoitetaan
korvaamaan oikeudenkäyntikulut, jos vastapuoli on sitä vaatinut. Saman artiklan 3 kohdan ensimmäisessä alakohdassa todetaan
kuitenkin, että jos asiassa osa vaatimuksista ratkaistaan toisen asianosaisen ja osa toisen asianosaisen hyväksi, yhteisöjen
ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin voi määrätä oikeudenkäyntikulut jaettaviksi asianosaisten kesken. Kyseisen artiklan
3 kohdan toisessa alakohdassa puolestaan määrätään, että yhteisöjen ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin voi velvoittaa asian
voittaneen osapuolen korvaamaan oikeudenkäyntikulut, jotka tuomioistuin katsoo asianosaisen tarpeettomasti tai haitantekona
aiheuttaneen toiselle asianosaiselle.
120   Esillä olevassa asiassa komissio on hävinnyt tutkittavaksi ottamista koskevat vaatimuksensa. Lisäksi osa kantajalle kanteen
nostamisesta aiheutuneista oikeudenkäyntikuluista on ollut seurausta kanteen kohteena olevan päätöksen epätäydellisestä muotoilusta
(ks. edellä 21 kohta). Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin katsoo näin ollen, että on kohtuullista määrätä, että komissio
vastaa omien oikeudenkäyntikulujensa puolikkaasta. Näin ollen määrätään, että kantaja vastaa omista oikeudenkäyntikuluistaan
ja se on velvoitettava korvaamaan puolet komission oikeudenkäyntikuluista.
Näillä perusteilla
YHTEISÖJEN ENSIMMÄISEN OIKEUSASTEEN TUOMIOISTUIN (laajennettu ensimmäinen jaosto)
on ratkaissut asian seuraavasti:
1)
Oikeudenkäyntiväite hylätään.
2)
Kanne hylätään perusteettomana.
3)
Kantaja vastaa omista oikeudenkäyntikuluistaan, ja se velvoitetaan korvaamaan puolet komission oikeudenkäyntikuluista. Komissio
vastaa omien oikeudenkäyntikulujensa puolikkaasta.
Vesterdorf
Cooke
García-Valdecasas
Labucka

Trstenjak
Julistettiin Luxemburgissa 18 päivänä lokakuuta 2005.
E. Coulon

B. Vesterdorf
kirjaaja

presidentti
*
Oikeudenkäyntikieli: italia.