CELEX: 62000TJ0048
Konkurencija
Karteliniai susitarimai
Besiūlių plieno vamzdžių rinkos
Pažeidimo trukmė
Baudos

Faktinės aplinkybės ir procedūra (
)
Ši byla susijusi su 1999 m. gruodžio 8 d. Komisijos sprendimu 2003/382/EB, priimtu pagal EB 81 straipsnio taikymo procedūrą (byla IV/E 1/35.860 B — Bbesiūliai plieno vamzdžiai;
OL L 140, 2003, p. 1
, toliau - ginčijamas sprendimas).
<...>
Procedūra Pirmosios instancijos teisme
Byla dėl ginčijamo sprendimo buvo pradėta septyniais
Mannesmann, Corns, Dalmine, NKK Corp., Nippon, Kawasaki
ir
Sumitomo
ieškiniais, pateiktais Pirmosios instancijos teismo sekretoriatui nuo 2000 m. vasario 28 d. iki balandžio 3 dienos.
Išklausius šalis, 2002 m. birželio 18 d. nutartimi pagal Darbo reglamento 50 straipsnį buvo nuspręsta septynias bylas sujungti, kad būtų bendrai vykdoma žodinė proceso dalis. Sujungus bylas, visos ieškovės septyniose bylose galėjo susipažinti su visa šio proceso medžiaga Pirmosios instancijos teisino sekretoriate. Taip pat buvo imtasi proceso organizavimo priemonių.
Susipažinęs su teisėjo pranešėjo pranešimu, Pirmosios instancijos teismas (antroji kolegija) nusprendė pradėti žodinę proceso dalį. 2003 m. kovo 19, 20 ir 21 d. posėdžiuose buvo išklausyti šalių žodiniai pasisakymai bei atsakymai į Pirmosios instancijos teismo pateiktus klausimus.
Šalių reikalavimai
Ieškovė Pirmosios instancijos teismo prašo:
—
panaikinti ginčijamo sprendimo 2 straipsnį,
—
panaikinti ginčijamo sprendimo 1 straipsnį,
—
panaikinti dėl ginčijamo sprendimo 1 straipsnyje nustatyto pažeidimo jai paskirtą baudą,
—
nepatenkinus šio prašymo, sumažinti dėl ginčijamo sprendimo 1 straipsnyje nustatyto pažeidimo jai paskirtą baudą,
—
įpareigoti Komisiją grąžinti baudos sumą arba, nepatenkinus šio prašymo, sumą, kuria bauda būtų sumažinta, su palūkanomis nuo visos arba prireikus nuo sumos, kuria bauda būtų sumažinta, skaičiuojant nuo
Corus
atlikto mokėjimo iki Komisijos grąžinimo dienos,
—
priteisti iš Komisijos ieškovės per šį procesą patirtas bylinėjimosi išlaidas,
—
nurodyti imtis visų priemonių, reikalingų Pirmosios instancijos teismo sprendimui įgyvendinti.
Komisija Pirmosios instancijos teismo prašo:
—
atmesti ieškinį,
—
priteisti iš ieškovės bylinėjimosi išlaidas.
Dėl prašymo panaikinti ginčijamo sprendimo 2 straipsnį
Dėl ieškinio pagrindo, kad ginčijamo sprendimo 2 straipsnyje nustatytas pažeidimas neegzistavo
Šalių argumentai
Corus
ginčija teiginį, jog nesriegiuotų vamzdžių tiekimo sutartys, kurias ji sudarė su
Vallourec, Mannesmann
ir
Dalmine,
yra pažeidimas. Ji šias sutartis sudarė dėl teisėtų komercinių priežasčių, ir dėl jų buvo derėtasi atskirai bei savarankiškai. Jos dalyvavimo derinant veiksmus Komisija nesugebėjo įrodyti.
Ieškovė tvirtina, kad ji iki 1994 m. kovo mėnesio išlaikė nuosavybės teisę į įmonę
Imperial,
kuri ruošė nesriegiuotus OCTG vamzdžius, tikėdamasi ją parduoti kaip atskirą įmonę. 1991 m. balandį uždarius gamyklą Clydesdale, ji nebeturėjo vidinio nesriegiuotų vamzdžių, reikalingų
Imperial
veiklai tęsti, tiekimo šaltinio. Tam, kad išsaugotų šios įmonės vertę ir padarytų ją kuo patrauklesnę galimiems pirkėjams,
Corus
privalėjo sudaryti tiekimo sutartis su trečiosiomis šalimis, taip užtikrindama, jog nenutrūkstamas aukštos kokybės nesriegiuotų vamzdžių tiekimas atitiks ilgalaikę Jungtinės Karalystės kontinentiniame šelfe veikiančių naftos įmonių sriegiuotų OCTG vamzdžių paklausą. Dėl su šio galutinio produkto vartojimu susijusio pavojaus, ypač atsižvelgiant į Jungtinės Karalystės kontinentinio šelfo dalies Siaurės jūroje klimato ir geologines sąlygas, produktų kokybė buvo esminis kriterijus.
Šiam argumentui paremti
Corus
pateikė sutartį, kurią ji 1992 m. sudarė su naftos bendrove
Conoco,
bei prie šios sutarties pridėtą techninę specifikaciją. Iš jų matyti, kad
Corus
privalėjo laikytis bendrovės
Conoco
nurodytų reikalavimų, ypač susijusių su gaminant sriegiuotus OCTG vamzdžius naudojamų nesriegiuotų vamzdžių kokybe. Produktų kontrolės procedūra netgi numatė nepriklausomą plieno gamyklų, gaminančių
Corus
skirtus nesriegiuotus vamzdžius, inspekciją.
Be to,
Corus
pažymi, kad trys su
Vallourec, Dalmine
ir
Mannesmann
sudarytos sutartys, kiekviena pradiniam penkerių metų laikotarpiui ir vėliau automatiškai atnaujinamos, kurios tariamai reiškė ginčijamo sprendimo 2 straipsnyje nustatytą pažeidimą, negali būti vienas susitarimas, nes jos buvo pasirašytos skirtingu laiku, tai yra atitinkamai 1991 m. liepos 24 d., 1991 m. gruodžio 4 d. ir 1993 m. rugpjūčio 9 dieną.
Corus
nuomone, tai, kad ji nesriegiuotų vamzdžių tiekimą padalijo trims skirtingiems tiekėjams, buvo logiška. Didesnis tiekėjų skaičius nebūtų jai leidęs patenkinti savo klientų poreikių. Paprastai klientai apriboja jų užsakomus vamzdžius gaminančių tiekėjų skaičių, nes jų atliekama kokybės kontrolė, atsižvelgiant į ypatingą produktų saugumo svarbą nagrinėjamame veiklos sektoriuje, yra labai brangi. Tačiau
Corus
privalėjo turėti keletą tiekėjų, kad apsisaugotų nuo neigiamų galimų streikų ar avarijų valcavimo gamyklose finansinių pasekmių bei atsižvelgtų į tai, jog OCTG vamzdžių paklausa yra labai nepastovi.
Be to, OCTG vamzdžiai yra paprastai ilgalaikių tiekimo sutarčių pagrindu pagal pateiktus matmenis gaminami produktai. Šiuo atveju penkeriems metams su automatinio atnaujinimo galimybe sudarytų tiekimo sutarčių galiojimas jokiu būdu nėra neįprastas. Kiekvienas vamzdžių užsakymas tiksliai apibrėžia reikiamą kokybę bei matmenis, todėl pardavimas iš atsargų yra praktiškai neįmanomas.
Corus
taip pat tvirtina, kad naftos sektoriuje veikiantys ūkio subjektai reikalauja, jog, atsižvelgiant į dideles gręžimo platformų eksploatavimo sąnaudas, jų užsakomi vamzdžiai būtų patiekti per poreikius atitinkančius griežtus terminus.
Ieškovė teigia, kad turint omenyje prieš tai išdėstytus kokybės reikalavimus, Komisijos pastaba ginčijamo sprendimo 152 punkte dėl perteklinių struktūrinių plieno vamzdžių sektoriaus pajėgumų sudarant tiekimo sutartis, ypač dėl galimybės importuoti vamzdžius iš Vengrijos, Lenkijos, Čekoslovakijos bei Kroatijos, yra nereikšminga, nes šiose šalyse pagaminti plieno vamzdžiai buvo nepakankamai kokybiški, be to, tuo metu šios šalys buvo politiškai nestabilios. Kalbant apie kitus galimus tiekimo šaltinius, pasakytina, kad produktai iš Lotynų Amerikos kėlė tą pačią kokybės problemą kaip ir Rytų Europos šalių gaminiai, o Šiaurės Amerika netiko, nes šios šalies gamintojai neparodė jokio aiškaus susidomėjimo eksportuoti savo produktus. Japonijos produktų atveju importo kliūtis buvo transportavimo išlaidos bei pristatymo terminai, ypač atsižvelgiant į tai, kad OCTG vamzdžių kaina Europoje buvo palyginti nedidelė. Todėl tai, kad
Corus
pasirinko tris Bendrijos tiekėjus, buvo logiška komerciniu požiūriu.
Corus
atmeta ginčijamo sprendimo 152 konstatuojamojoje dalyje pateiktą argumentą, jog tai, kad tiekimo sutartys numatė nuo penkių iki šešių savaičių pristatymo terminą, o nepristatymo atveju - tik vieną sankciją, t. y. nepristatyto tonažo įtraukimą į metinį tonažą, į kurį tiekėjas turėjo teisę, reiškia, jog pristatymo terminai
Corus
buvo nelabai svarbūs.
Corus
teigimu, dėl nepastovios OCTG vamzdžių paklausos Jungtinės Karalystės kontinentiniame šelfe vienintelė praktinė galimybė užtikrinti savo poreikį buvo nustatyti nesriegiuotų vamzdžių, kuriuos turėjo patiekti trys tiekėjai, kiekį procentinėmis dalimis, o ne fiksuotais kiekiais. Tik tokia sistema leido atsižvelgti į perteklių ar trūkumą rinkoje, kuriai buvo skirti nesriegiuoti vamzdžiai.
Be to, susitarimas dėl formulės, siejančios už vamzdžius
Corus
sumokėtą kainą su jos parduodamų OCTG vamzdžių kainomis, leido atsižvelgti į didelį kainų svyravimą dėl vamzdžių paklausos nepastovumo. Šiuo atžvilgiu ekonomiškai būtų buvę labai sudėtinga su tiekėjais suderėti fiksuotą kainą, kuri būtų pakankamai žema, kad
Corus
būtų tikra, jog vėlesnis OCTG vamzdžių pardavimas visuomet išliks pelningas.
Corus
teigimu, informacija apie jos parduotų OCTG vamzdžių kiekius bei pirkėjų sumokėtas kainas tiekėjams nebuvo atskleista, nepaisant to, kad į šią informaciją buvo atsižvelgiama minėtoje formulėje. Tiekėjams buvo pranešta tik remiantis šią formule apskaičiuota nesriegiuotų vamzdžių kaina; be to, jie turėjo teisę prašyti nepriklausomą auditorių patikrinti, ar formulė taikoma teisingai.
Corus
teigimu, Komisijos argumentas, jog kiekviena tiekimo sutartis atskirai neturi jokios prasmės, nes šios sutartys kiekvienam tiekėjui paskirsto tam tikrą procentinę
Corus
poreikių dalį, yra nereikšmingas. Jis niekaip neįrodo, kad tiekimo sutartys buvo kokių nors suderintų veiksmų tarp keturių Europos gamintojų, už kuriuos ginčijamame sprendime jie buvo nubausti, rezultatas. Kiekvieną šių sutarčių
Corus
veikiau sudarė įgyvendindama bendrą tiekimo strategiją, kurią pasirinko savarankiškai.
Corus
tvirtina, kad jos pateiktas nagrinėjamų tiekimo sutarčių ekonominės logikos paaiškinimas leidžia kitaip suprasti jos elgesį, todėl Komisija privalo įrodyti suderintų veiksmų tarp keturių nubaustų įmonių egzistavimą kitu būdu, o ne remdamasi šiomis sutartimis (generalinio advokato M. Darmon išvados 1993 m. kovo 31d. Teisingumo Teismo sprendimui
Ahlström Osakeytiö ir kt. prieš Komisiją,
pavadintame „Medienos masė II“,
C-89/85, C-104/85, C-114/85, C-116/85, C-117/85 ir C-125/85 - C-129/85, Rink. p. I-1307, I-1445, 195 punktas
). Šiuo atžvilgiu ji pažymi, kad lygiagretūs veiksmai gali būti laikomi suderintų veiksmų įrodymu tik tuomet, jei suderinti veiksmai būtų vienintelis logiškas tokių veiksmų paaiškinimas (minėto sprendimo „Medienos masė II“ 71 punktas).
Corus
priduria, jog bet kuriuo atveju Komisijos atsiliepime į ieškinį pateiktas argumentas, kad prieš tai šiame sprendime nagrinėtos tiekimo sutarčių nuostatos apriboja konkurenciją, neįrodo konkretaus ginčijamo sprendimo 2 straipsnyje nustatyto pažeidimo. Net darant prielaidą, jog šios nuostatos iš tikrųjų prieštaravo konkurencijai, vien šios aplinkybės nepakanka įrodyti suderintiems veiksmams tarp keturių Europos gamintojų, siekiant pašalinti Japonijos gamintojus iš Jungtinės Karalystės rinkos.
Be to, rašytiniai įrodymai, kuriais Komisija rėmėsi savo argumentams pagrįsti, ypač nurodytieji ginčijamo sprendimo 91 ir 147 konstatuojamosiose dalyse, nepatvirtina susitarimo tarp
Corus
ir kitų Europos vamzdžių gamintojų egzistavimo. Savo atsiliepime į ieškinį jais visiškai pasiremti nedrįso pati Komisija.
Corus
nuomone, Komisijos atliktas įrodymų tyrimas yra nenuoseklus, ypač todėl, kad iš jo neaišku, kaip ir dėl kokių priežasčių dvišalė
Corus
ir
Vallourec
sutartis, tariamai įrodyta 1990 m. užrašais, vėliau tapo daugiašale sutartimi tarp keturių Europos gamintojų. Šiuo atžvilgiu ji tvirtina, jog siekdama, kad nebūtų panaikintas ginčijamo sprendimo 2 straipsnis, Komisija privalo įrodyti suderintus veiksmus tarp keturių Europos gamintojų, nulėmusius tai, kad šie sudarė nesriegiuotų vamzdžių tiekimo sutartis.
Be to, kadangi
Dalmine
kaltinama nuo 1991 m. gruodžio mėnesio dalyvavusi ginčijamo sprendimo 2 straipsnyje nustatytame pažeidime,
Corus
tvirtina, kad 1993 m. įrodymai neturi jokios reikšmės kalbant apie tariamą Pagrindinių taisyklių „tapimą“ Patobulintomis pagrindinėmis taisyklėmis.
Corus
taip pat pažymi, jog Komisija PP atsižvelgė į tai, kad 1990 m. ir vėlesni dokumentai patvirtina susitarimą tarp keturių Europos gamintojų, tačiau ginčijamame sprendime ji to nemini.
Corus
taip pat nagrinėja tam tikrus ginčijamo sprendimo 78-81 punktuose analizuotus raštus, kuriais dar kartą buvo pasiremta 147 konstatuojamojoje dalyje, t. y. 1990 m. kovo 23 d. dokumentą „Pastabos dėl VAM sutarties pratęsimo“ (toliau -dokumentas „Pastabos dėl VAM sutarties“), esantį bylos 15622 puslapyje, 1990 m. gegužės 2 d. dokumentą „Strateginės pastabos dėl VLR santykių“ (toliau -dokumentas „Strateginės pastabos“), esantį bylos 15610 puslapyje, bei 1990 m. liepos 24 d. susitikimo dokumentą. Šiuo atžvilgiu ji atskirai nekomentuoja bylos 15596 puslapyje pateikto nedatuoto dokumento „Pokalbis dėl BSC“, kuris minimas ginčijamo sprendimo 62 punkte bei PK 56 punkte.
Corns
pažymi, kad dokumentai „Pastabos dėl VAM sutarties“ bei „Strateginės pastabos“ buvo parengti
Vallourec
darbuotojų ir atspindi tik jų autorių asmeninį požiūrį. Todėl jie visiškai neįrodo susitarimo tarp
Vallourec
ir
Corus
buvimo. Komisija neteisingai manė, kad šie du dokumentai, be kitų galimybių, pasiūlė pasirinkti sprendimą, atitinkantį ginčijamo sprendimo 2 straipsnyje nustatytą pažeidimą. „Pastabų dėl VAM sutarties“ autorius šį sprendimą aiškiai atmetė kaip beveik neįgyvendinamą ir pasiūlė kitą, leidusį
Corus
laisvai pasirinkti nesriegiuotų vamzdžių tiekimo šaltinius.
1990 m. liepos 24 d. susitikimo dokumento klausimu
Corus
tvirtina, kad visi susitikime dalyvavę jos darbuotojai nuo 1997 m. rugpjūčio mėnesio išėjo į pensiją, todėl ji gali pateikti tik ribotą šio dokumento vertinimą. Jos teigimu, iš šio dokumento nėra visiškai aišku, kurios pastabos atspindi susitikimo turinį, o kurios jų autoriaus asmeninį požiūrį. Iš šio dokumento taip pat negalima daryti išvados, kad
Corus
ir
Vallourec
susitarė dėl tam tikro elgesio. Galiausiai, kadangi Komisija šiuo dokumentu remiasi siekdama įrodyti susitarimą tarp keturių Europos gamintojų,
Corus
pažymi, jog nėra jokių įrodymų apie tolesnes diskusijas, kuriose dalyvavo
Dalmine
ir
Mannesmann.
Dėl
Corus
faksimilės „BS bendradarbiavimo susitarimas“, nusiųstos
Vallourec
(„BS cooperation agreement“, 1993 m. sausio 21 d. laiško bei jos priede esančio 13 puslapių 1993 m. sausio 22 d. konfidencialaus dokumento), pateiktos Komisijos bylos 4626 puslapyje ir nagrinėtos ginčijamo sprendimo 91 konstatuojamojoje dalyje,
Corus
tvirtina, jog jie neįrodo suderintų veiksmų. Ši faksimilė buvo nusiųsta
Corus
derantis su
Vallourec, Dalmine
ir
Mannesmann,
siekiant apsvarstyti suderinto racionalizacijos plano galimybę, ir niekaip neįrodo neteisėtų suderintų veiksmų. Ji ypač pabrėžia, kad faksimilėje „BS bendradarbiavimo susitarimas“ nurodoma, jog prieš sudarant bet kokius sandorius reikia kreiptis į nacionalines priežiūros institucijas.
Be to, iš faksimilės „BS bendradarbiavimo susitarimas“ išplaukia, kad
Corus
siekė gerokai sumažinti savo dalį besiūlių vamzdžių rinkoje, iki nereikšmingo vaidmens, ir todėl šis dokumentas negali įrodyti jos neteisėto elgesio, kaip tvirtina Komisija. Iš tikrųjų
Corus
nebebuvo suinteresuota nagrinėjamomis tiekimo sutartimis po to, kai 1994 m. kovo mėnesį pardavė
Vallourec
įmonę
Imperial.
Dėl Komisijos bylos 2051 puslapyje pateikto ir ginčijamo sprendimo 91 konstatuojamojoje dalyje nagrinėto dokumento „Besiūlių plieno vamzdžių sistema Europoje ir rinkos raida“ („Seamless Steel tube System in Europe and Market Evolution“; toliau -dokumentas „Plieno vamzdžių sistema“)
Corus
pažymi, jog tai yra vidinis
Dalmine
dokumentas, neįrodantis
Corus
dalyvavimo pasitarimuose, sudarančiuose neteisėta susitarimą.
Komisija tvirtina, kad šio sprendinio 50 punkte minėto sprendimo „Medienos masė II“ 71 punktas, kuriuo remiasi
Corus,
reikšmingas tais atvejais, kai Komisija, siekdama įrodyti suderintus veiksmus, remiasi tik lygiagrečių veiksmų įrodymais. Tačiau šioje byloje pačios tiekimo sutarčių nuostatos aiškiai atspindi šalių siekį užtikrinti, kad
Corus
išliktų nacionalinis gamintojas Pagrindinių taisyklių prasme. Šį teiginį paremia ir rašytinių įrodymų visuma.
Papildomai argumentas, kad trys nesriegiuotų vamzdžių tiekimo sutartys buvo suderėtos atskirai bei savarankiškai, prieštarauja aplinkybei, jog kiekviena sutartis nustato
Corus
iš kiekvieno tiekėjo perkamų vamzdžių dalj.
Be to,
Corus
argumentas, jog tiekimo sutartis ji galėjo sudaryti tik su Bendrijos gamintojais, taip pat nėra labai įtikinantis. Jos teiginiams dėl tiekimo terminų svarbos prieštarauja ir jos pačios sudarytų sutarčių nuostatos. Tvirtinimus, susijusius su produktų kokybės svarba, paneigia tai, kad
Corus
pati pasiūlė pirkti nesriegiuotus vamzdžius iš trečiųjų valstybių gamintojų, kaip nurodyta ginčijamame sprendime (78 konstatuojamoji dalis).
Komisija priduria, jog ginčijamo sprendimo 152 konstatuojamojoje dalyje nurodomi ir Bendrijos pertekliniai struktūriniai pajėgumai, todėl
Corus
argumentai apie nepakankamą Rytų Europos gamintojų siūlomų vamzdžių kokybę yra nereikšmingi.
Bet kuriuo atveju negalima pritarti
Corus
argumentams, kuriais ji siekia įrodyti, jog buvo logiška derėtis su trimis Bendrijos gamintojais, nes neteisėtus suderintus veiksmus kaip tik sudarė aplinkybė, jog
Corus
kartu su šiais gamintojais sutarė laikyti jos veiklą bendru gėriu, padalijamu tarp jų sudarius griežtas tiekimo sutartis.
Komisija tvirtina, kad net jei
Corus
įrodytų, jog tam tikros procentinės nesriegiuotų vamzdžių tiekimų dalies skyrimas kiekvienam iš trijų tiekėjų suteikė komercinių privalumų, tai numatanti kiekvienos sutarties sąlyga vis tiek būtų konkurencijos apribojimas, kaip nustatyta ginčijamo sprendimo 153 konstatuojamojoje dalyje.
Bet kuriuo atveju neteisinga teigti, kad
Corus
pirkimų padalijimas procentinėmis dalimis buvo vienintelė priemonė, leidusi
Corus
užtikrintai patenkinti savo nepastovų nesriegiuotų vamzdžių poreikį. Komisija teigia, kad sudarius kelis pamatinius susitarimus, nustatančius su tiekėjais vienodas kainas, būtų pasiektas tas pats komercinis tikslas.
Dėl tiekimo sutarčių nuostatos, nustatančios nesriegiuotų vamzdžių kainą pagal
Corus
gautą sriegiuotų vamzdžių perpardavimo kainą, Komisija teigia, kad bet kuris gamintojas, perkantis produktą perparduoti po galutinio paruošimo, susiduria su kainų kritimo rizika galutinių produktų rinkoje.
Corus
nepaaiškino, kodėl nagrinėjamu atveju reikėjo pašalinti šią riziką. Komisijos nuomone,
Corus
taip pat nepaaiškina, kodėl nesriegiuotų vamzdžių tiekėjai turėjo sutikti pasidalyti šią komercinę riziką.
Dėl ginčijamo sprendimo 153 konstatuojamojoje dalyje nurodytos aplinkybės, jog nesriegiuotų vamzdžių kainai nustatyti skirtos formulės naudojimas apėmė keitimąsi komercine informacija, kuri pagal teismų praktiką turėtų išlikti konfidenciali (1999 m. kovo 11 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Thyssen Stahl prieš Komisiją,
T-141/94, Rink. p. II-347, 403 punktas
ir Pirmosios instancijos teismo sprendimas
British Steel prieš Komisiją,
T-151/94, Rink. p. II-629
), pasakytina, kad šios formulės naudojimui pagrįsti pasitelktas
Corus
argumentas neįtikina. Minėdama
Corus
parduotų sriegiuotų vamzdžių kiekį Komisija nurodo, kad tiekėjai galėjo labai nesunkiai apskaičiuoti visus
Corus
šių produktų pardavimus, nes kiekvienas jų tiekė fiksuotą dalį produktų, reikalingų jos poreikiams patenkinti.
Ginčijamo sprendimo 78-81 konstatuojamosiose dalyse paminėtų 1990-1993 m. įrodymų atžvilgiu Komisija teigia, kad jais ji siekė ne įrodyti kokį nors tvirtą susitarimą, o atskleisti tiekimo sutarčių sudarymo priežastis, kuriomis ji tiesiogiai remiasi ginčijamo sprendimo 2 straipsnyje nustatytam pažeidimui įrodyti.
Pasisakydama dėl
Corus
argumentų, kad ginčijamame sprendime aiškiai neparodoma, kaip susitarimas tarp
Corus
ir
Vallourec
vėliau buvo pakeistas į keturšalį susitarimą, Komisija visų pirma pažymi, kad antrasis susitarimas buvo sudarytas vykdant ginčijamo sprendimo 1 straipsnyje nustatytą platesnį susitarimą dėl Pagrindinių taisyklių, kurio šalys keturi nagrinėjami Europos gamintojai buvo nuo 1990 m. Taigi 1990 metais
Corus
ir
Vallourec
sudarė ginčijamo sprendimo 2 straipsnyje aprašytą susitarimą ir nuo pat pradžių į jį įtraukė
Dalmine
bei
Mannesmann.
Komisija teigia, kad
Dalmine
ir
Mannesmann
prie antrojo susitarimo turėjo prisijungti prieš pasirašydamos tiekimo sutartis, tačiau neturėdama įrodymų apie tikslią prisijungimo datą nusprendė pažeidimo pradžia laikyti šių sutarčių pasirašymo datą. Todėl matyti, kad
Corus
ar bent jau
Vallourec
susitarimo šalys buvo nuo 1990 metų. Be to, keturios susitarimo šalys buvo susitikusios 1993 m. ir nuo to laiko visos prisijungė prie susitarimo.
Dėl argumento, kad tariami konkurencijos apribojimai tiekimo sutarčių nuostatose nėra tie patys, kurie sudaro ginčijamo sprendimo 2 straipsnyje nustatytą pažeidimą, Komisija pažymi, jog šie apribojimai sudaro tik rašytinę susitarimo dalį, o kitos jo dalys nebuvo surašytos jokiame dokumente.
Pirmosios instancijos teismo vertinimas
Visų pirma reikia atmesti
Corus
argumentą, kad ji pateikė komercines priežastis, dėl kurių buvo sudarytos ginčijamo sprendimo 2 straipsnyje nurodytos tiekimo sutartys, kitaip paaiškinančias Komisijos nustatytus faktus, todėl leidžiančias kitokią aplinkybių, dėl kurių Komisija priėjo prie išvados, jog buvo pažeistos Bendrijos konkurencijos taisyklės, įtikinamą interpretaciją (šiuo klausimu žr. 1984 m. kovo 28 d. Teisingumo Teismo sprendimo
CRAM ir Rheinzink prieš Komisiją,
29/83 ir 30/83, Rink. p. 1679, 16 punktą
; 50 punkte minėto sprendimo „Medienos masė II“ 126 ir 127 punktus; 1999 m. balandžio 20 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Limburgse Vinyl Maatschaapij ir
/ci.
prieš Komisiją,
„PVC II“,
T-305/94 - T-307/94, T-313/94 - T-316/94, T-318/94, T-325/94, T-328/94, T-329/94 ir T-335/94, Rink. p. II-931, 725 punktą
). Taigi tvirtinimas, kad nagrinėjamu atveju Komisija turėjo įrodyti susitarimą tarp ginčijamo sprendimo 2 straipsnyje nurodytų įmonių kitaip nei remdamasi tiekimo sutartimis, yra netinkamas.
Iš tiesų konstatuotina, kad teismų praktika, kurią šiuo atžvilgiu cituoja
Corns,
susijusi su situacija, kai konstatuodama pažeidimą Komisija remiasi vien nagrinėjamų įmonių elgesiu rinkoje (šiuo klausimu žr. 71 punkte minėto sprendimo „PVC II“ 727 ir 728 punktus). Šio sprendimo 50 punkte minėto sprendimo „Medienos masė II“ 71 punkte nurodytas įrodinėjimo principas visų pirma taikomas tuomet, kai Komisija, siekdama įrodyti suderintus veiksmus, remiasi tik elgesio lygiagretumu. Nagrinėjamu atveju taip nėra, nes nustatytą pažeidimą pagrindžia pačių tiekimo sutarčių, kurios pažeidžia Bendrijos konkurencijos taisykles, sąlygos (žr. ginčijamo sprendimo 110 ir paskesnes konstatuojamąsias dalis); be to, savo teiginiui paremti Komisija pateikia daug papildomų rašytinių įrodymų (žr. ginčijamo sprendimo 78 ir paskesnes konstatuojamąsias dalis).
Taigi, net jei
Corns
būtų sugebėjusi įrodyti, kad trys su
Vallourec, Dalmine
ir
Mannesmann
sudarytos tiekimo sutartys objektyviai atitiko jos komercinius interesus, tai nepaneigtų Komisijos teiginio, jog šios sutartys buvo neteisėtos. Antikonkurenciniai veiksmai labai dažnai atitinka individualius - bent jau trumpalaikius - įmonių komercinius interesus.
Ginčijamo sprendimo 111 konstatuojamojoje dalyje Komisija tiekimo sutarčių tikslą ir poveikį apibūdino taip:
„Šių sutarčių dalykas buvo nesriegiuotų vamzdžių tiekimas Šiaurės jūros OCTG rinkos „lyderiui“ („leader“) ir jomis buvo siekiama išlaikyti nacionalinį gamintoją Jungtinėje Karalystėje bei taip užtikrinti Europos-Japonijos klube sutartų Pagrindinių taisyklių („fundamentals“) laikymąsi. Pagrindinis šių susitarimų tikslas ir poveikis buvo tarp
(Mannesmann), Vallourec
ir
Dalmine
padalyti visus jų konkurentės
(Corus)
(nuo 1994 m.
Vallourec)
poreikius. Pagal šias sutartis nesriegiuotų vamzdžių kaina buvo susieta su
(Corus)
sriegiuotų vamzdžių kaina. Jos taip pat apribojo
(Corns)
(nuo 1994 m. vasario mėnesio
Vallourec)
tiekimo laisvę bei įpareigojo pastarąją pranešti savo konkurentams taikomas pardavimo kainas bei kiekius. Be to,
(Mannesmann), Vallourec
(iki 1994 m. vasario mėnesio) ir
Dalmine
įsipareigojo konkurentei
((Corus)
vėliau nuo 1994 m. kovo -
Vallourec)
tiekti iš anksto nenumatytus kiekius.“
Pirmosios instancijos teismui pateiktų tiekimo sutarčių sąlygos iš esmės patvirtina faktinius ginčijamo sprendimo 111 bei 78-82 ir 153 konstatuojamosiose dalyse nustatytus duomenis. Jos visų pirma numato
Corus
nesriegiuotų vamzdžių poreikio padalijimą tarp trijų Europos gamintojų (40%
Vallourec,
30%
Dalmine
ir 30%
Mannesmann)
bei už nesriegiuotus vamzdžius
Corus
mokamos kainos nustatymą, remiantis matematine formule, kurią taikant atsižvelgiama į jos už sriegiuotus vamzdžius gautą kainą.
Remiantis šiomis išvadomis pakanka pažymėti, kad tiekimo sutarčių tikslas ir poveikis buvo bent jau tarp keturių Europos gamintojų pakeisti su rizika susijusią konkurenciją suderėtu pelno, gautino Jungtinės Karalystės rinkoje pardavus galimus parduoti sriegiuotus vamzdžius, padalijimu (suderintų veiksmų klausimu žr. pagal analogiją 2000 m. kovo 15 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Cimenteries CBR ir kt, prieš Komisiją,
„Cementas“,
T-25/95, T-26/95, T-30/95 - T-32/95, T-34/95 - T-39/95, T-42/95 - T-46/95, T-48/95, T-50/95 - T-65/95, T-68/95 -T-71/95, T-87/95, T-88/95, T-103/95 ir T-104/95, Rink. p. II-491, 3150 punktą
).
Kiekviena tiekimo sutartimi
Corus
taip suvaržė savo konkurentes, kad tarp jų išnyko bet kokia veiksminga konkurencija jos pačios nacionalinėje rinkoje bei bet kokia tokios konkurencijos perspektyva.
Corus
savo poziciją nacionalinėje rinkoje sustiprino paaukodama savo pirkimų laisvę, nes trys iš galimų konkurenčių Jungtinės Karalystės sriegiuotų vamzdžių rinkoje su ja buvo susijusios taip, kad, sumažėjus
Corus
sriegiuotų vamzdžių pardavimams, jos parduotų mažiau nesriegiuotų vamzdžių. Be to, pelno marža už nesriegiuotų vamzdžių pardavimus, dėl kurių trys tiekėjai prisiėmė įsipareigojimus, taip pat sumažėtų nukritus
Corus
už savo sriegiuotus vamzdžius gaunamai kainai. Šiomis aplinkybėmis buvo praktiškai neįmanoma įsivaizduoti, kad šie trys gamintojai Jungtinės Karalystės sriegiuotų vamzdžių rinkoje siektų, ypač kainų atžvilgiu, veiksmingai konkuruoti su
Corus
(žr. ginčijamo sprendimo 153 konstatuojamąją dalį).
Priešingai, sutikdama sudaryti šias sutartis, kiekviena
Corus
konkurentė Bendrijoje užsitikrino netiesioginį dalyvavimą
Corus
nacionalinėje rinkoje bei iš to išplaukiančią pelno dalį. Dėl šių privalumų jos iš esmės atsisakė galimybės parduoti sriegiuotus vamzdžius Jungtinės Karalystės rinkoje bei galimybės tiekti
Corus
didesnę nesriegiuotų vamzdžių dalį, negu joms anksčiau paskirta, ypač 1993 m. rugpjūčio 9 d. pasirašius trečią sutartį, paskiriančią likusią 30 % dalį
Mannesmann.
Be to, jie sutiko prisiimti brangiai kainuojantį ir todėl komerciniu požiūriu nenormalų įsipareigojimą tiekti savo konkurentei
Corus
tokius vamzdžių kiekius, kurie iš anksto buvo nustatyti tik atsižvelgiant į
Corus
sriegiuotų vamzdžių pardavimą.
Būtina pažymėti, kad nesant tiekimo sutarčių, kiti trys Europos gamintojai be
Corus,
jei neatsižvelgtume į Pagrindines taisykles, iš tikrųjų būtų turėję realų ar bent jau potencialų komercinį interesą konkuruoti su ja Jungtinės Karalystės sriegiuotų vamzdžių rinkoje bei tarpusavyje dėl nesriegiuotų vamzdžių tiekimo
Corus.
Be to, reikia paminėti, kad kiekviena tiekimo sutartis buvo sudaryta pradiniam penkerių metų laikotarpiui, kuris yra palyginti ilgas, o tai patvirtina ir sustiprina šių sutarčių antikonkurencinį pobūdį.
Be to, kaip nurodo Komisija, nesriegiuotų vamzdžių kainų nustatymo formulė, numatyta kiekvienoje iš trijų tiekimo sutarčių, reikalavo neteisėtai keistis komercine informacija (žr. ginčijamo sprendimo 153 bei 111 konstatuojamąsias dalis), kuri, siekiant nepakenkti konkuruojančių įmonių verslo politikai, turėtų išlikti konfidenciali (šiuo klausimu žr. 67 punkte minėto sprendimo
Thyssen Stahl prieš Komisiją
403 punktą ir tame pačiame punkte minėto sprendimo
British Steel prieš Komisiją
383 bei paskesnius punktus).
Corus
argumentas, jog su jos parduotų vamzdžių kiekiais bei pirkėjų sumokėta kaina susijusi informacija nebuvo atskleidžiama tiekėjams, šios bylos aplinkybėmis negali panaikinti jos kaltės.
Kalbant apie
Corus
parduotų sriegiuotų vamzdžių kiekius pažymėtina, kad tiekėjai galėjo lengvai juos apskaičiuoti, nes kiekvienas iš esmės tenkino nustatytą jos poreikių dalį.
Kainų klausimu pasakytina, kad yra teisinga, jog kitoms sutarties šalims
Corus
neatskleidė savo sriegiuotų vamzdžių pardavimo kainų. Todėl teiginys ginčijamo sprendimo 111 konstatuojamojoje dalyje, kad tiekimo sutartys „įpareigojo
(Corus)
pranešti savo konkurentams taikomas pardavimo kainas“, nepagrįstai padidina sutartinių įsipareigojimų apimtį šiuo klausimu. Vis dėlto ginčijamo sprendimo 153 konstatuojamojoje dalyje bei Pirmosios instancijos teisme Komisija teisingai pažymėjo, kad sriegiuotų vamzdžių kainos buvo matematiškai susijusios su už nesriegiuotus vamzdžius mokama kaina, todėl trys suinteresuoti tiekėjai gaudavo tikslią informaciją apie bet kokius
Corus
parduotų sriegiuotų vamzdžių kainų svyravimo kryptį, laiką ir apimtį.
Būtina konstatuoti ne tik tai, kad šios informacijos perdavimas konkurentams pažeidžia EB 81 straipsnio 1 dalį, bet ir tai, kad šio pažeidimo pobūdis iš esmės nesikeičia, nepaisant to, ar buvo pranešama apie pačių sriegiuotų vamzdžių kainą, ar tik apie jos svyravimą. Šiomis aplinkybėmis pažymėtina, kad ankstesniame punkte aptartas netikslumas yra nereikšmingas platesniame ginčijamo sprendimo 2 straipsnyje nustatyto pažeidimo kontekste, dėl to jis neturi jokio poveikio pažeidimo konstatavimui.
Nagrinėjant bendresnio pobūdžio
Corns
argumentą, kad pirmesniuose punktuose nurodyti konkurencijos apribojimai nėra tie patys, kurie sudaro konkretų ginčijamo sprendimo 2 straipsnyje Komisijos konstatuotą pažeidimą, reikia priminti, kad šie apribojimai yra aiškiai išdėstyti šį pažeidimą apibudinančiose ginčijamo sprendimo konstatuojamosiose dalyse, ypač 111 konstatuojamojoje dalyje, kuri visa cituojama šio sprendimo 74 punkte. Ginčijamo sprendimo 2 straipsnio 1 dalyje pažymėjus, kad tiekimo sutartys buvo sudarytos „pirmame straipsnyje nurodyto pažeidimo kontekste“, iš to aiškiai išplaukia, kad pats šių antikonkurencinių sutarčių sudarymas reiškia 2 straipsnyje nustatytą pažeidimą.
Bet kuriuo atveju šios analizės pagrįstumą patvirtina aplinkybė, kad ginčijamo sprendimo 2 straipsnio 2 dalyje Komisija kiekvieno Europos gamintojo atžvilgiu nustatyto pažeidimo trukmę sieja su sutarties ar sutarčių, kurių šalys jie atitinkamai buvo, galiojimo laikotarpiu.
Be to, šių išvadų taip pat pakanka atmesti
Corns
argumentą, jog Komisija neįrodė, kad Europos gamintojai keturiese suderino veiksmus kaip nurodyta ginčijamame sprendime. Kad ir koks būtų tikrasis tarp keturių Europos gamintojų egzistavusių suderintų veiksmų laipsnis, būtina konstatuoti, kad kiekvienas jų - išskyrus
Corns,
pasirašiusią tris sutartis - pasirašė vieną iš tiekimo sutarčių, sudarančių pažeidimą, už kurį buvo skirta sankcija, ir kurios apriboja konkurenciją ir yra ginčijamo sprendimo 2 straipsnyje nustatyto EB 81 straipsnio 1 dalies pažeidimo dalis.
Šiomis aplinkybėmis Komisija nereikalingai rėmėsi iš tiekimo sutarčių, neišplaukiančių įrodymų visuma, kad įrodytų ginčijamo sprendimo 2 straipsnyje nustatytą pažeidimą. Todėl šioje byloje aptariant nagrinėjamą ieškinio pagrindą nėra būtina nagrinėti visų ieškovės šiuo klausimu pateiktų argumentų.
Vis dėlto nagrinėjant šį ieškinio pagrindą ta dalimi, kuria keturių Bendrijos gamintojų suderinti veiksmai ginčijamo sprendimo 2 straipsnyje nustatyto pažeidimo atveju yra svarbūs vertinant kai kuriuos kitus teisinius pagrindus, reikėtų įvertinti tam tikrus Komisijos byloje esančius dokumentus, analizuojant
Corus
argumentą, jog trys aptariamos tiekimo sutartys buvo sudarytos skirtingu laiku, ir dėl to Komisija neturėjo prieiti prie išvados, jog egzistavo vienas pažeidimas, kuriame dalyvavo keturi Europos gamintojai.
Nagrinėjant šį klausimą ypač svarbus 1990 m. kovo 23 d. dokumentas „Pastabos dėl VAM sutarties“. Jo punkte „II scenarijus“ Verluca aptaria galimybę „įtikinti japonus nesikišti į (Jungtinės Karalystės) rinką ir leisti šią problemą išspręsti tarp europiečių“. Jis tęsia: „tokiu atveju nesriegiuotų vamzdžių tiekimai būtų padalyti tarp
(Mannesmann), (Vallourec)
ir
Dalmine“.
Tolesnėje pastraipoje Verluca pažymi, kad „greičiausiai būtų naudinga susieti
(Vallourec)
pardavimus su
(Corus)
parduotų VAM kaina ir kiekiu“. Atsižvelgiant į tai, kad pastarasis pasiūlymas praėjus šešiolikai mėnesių tiksliai atspindi esmines tarp
Vallourec
ir
Corus
sudarytos sutarties sąlygas, akivaizdu, jog šią strategiją
Vallourec
iš tikrųjų pasirinko, ir buvo pasirašyta sutartis šiai strategijai įgyvendinti.
Taip pat reikia atmesti
Corus
argumentą, jog Pagrindinių taisyklių aspekto, susijusio su tuo, kad Japonijos gamintojai nesikištų į Europos nacionalines rinkas, sustiprinimas nėra vienas iš trijų veikimo būdų, kuriuos Verluca numatė dokumentuose „Strateginės pastabos“ ir „Pastabos dėl VAM sutarties“. Iš šių dviejų dokumentų tekstų aiškiai matyti, kad jų autorius pasisakė už tokį sprendimą ir tik nenoriai jį atmetė kaip neįgyvendinamą. Būtent remiantis dokumentu „Strateginės pastabos“, „palankiausias
(Vallourec)
sprendimas“ buvo galimybė, kad „Europiečiai įtikintų japonus nesikišti į Jungtinės Karalystės
Buttress
ir
Premium“.
Šiame dokumente Verluca tokį sprendimą atmetė tik todėl, kad jis „deja (nemano), kad šis sprendimas <...> būtų įgyvendinamas“. Kadangi šis sprendimas buvo taikomas nuo 1991 m., laikinas šio plano atsisakymas šiuose dokumentuose neturi reikšmės.
Be to, tai, kad praktiškai identiškos sutartys vėliau buvo pasirašytos tarp
Corns
iš vienos pusės bei
Vallourec,
vėliau
Dalmine
ir galiausiai
Mannesmann
- iš kitos pusės, dėl ko nuo 1993 m.
Corus
nesriegiuotų vamzdžių poreikis buvo faktiškai padalytas tarp šių trijų bendrovių, kaip numatė Verluca, patvirtina, kad šios trys sutartys turėjo būti sudarytos turint tikslą siekti bendros strategijos Europoje. Kaip pažymi Komisija,
Vallourec
pirmiausia sukūrė šią strategiją ir iš pradžių sudarė tiekimo sutartį su
Corus.
Vėliau prie jų prisijungė
Dalmine
ir
Mannesmann, o
tai įrodo aplinkybė, kad kiekviena šių bendrovių sudarė tiekimo sutartį su
Corus.
Remiantis tuo, kas prieš tai išdėstyta, konstatuotina, jog ginčijamame sprendime Komisija pagrįstai nustatė, kad tiekimo sutartys sudaro ginčijamo sprendimo 2 straipsnyje nustatytą pažeidimą ir teisiniu požiūriu pakankamai jį įrodo. Taip pat pažymėtina, kad papildomi įrodymai, kuriais rėmėsi Komisija, patvirtina jos nuomonės, jog šios sutartys buvo sudarytos vykdant platesnę bendrą politiką, teisingumą.
Vadinasi, šį ieškinio pagrindą reikia atmesti.
Dėl ieškinio pagrindo, kad dėl neatitikimo tarp PK ir ginčijamo sprendimo, susijusio su pasitelktų įrodymų vertinimu ginčijamo sprendimo 2 straipsnyje nurodytam pažeidimui nustatyti, buvo pažeista teisė į gynybą
Šalių argumentai
Corus
teigimu, ginčijamo sprendimo 78-81 konstatuojamosiose dalyse cituotų 1990 m. dokumentų analizė PK skiriasi nuo analizės ginčijamame sprendime, nes ginčijamo sprendimo 147 konstatuojamojoje dalyje Komisija nebetvirtina, kad šie įrodymai liudija apie keturių Europos gamintojų susitarimo dėl nesriegiuotų vamzdžių buvimą.
Be to, ginčijamo sprendimo 91 konstatuojamojoje dalyje cituotais 1993 m. dokumentais (t. y.
Vallourec
adresuota
Corus
faksimile „BS bendradarbiavimo susitarimas“ bei dokumentu „Plieno vamzdžių sistema“) Komisija pirmą kartą pasirėmė ginčijamame sprendime, siekdama įrodyti neteisėtą susitarimą dėl tiekimo sutarčių. Taigi, kadangi
Corus
per administracinę procedūrą neturėjo galimybės pareikšti pastabų dėl šiuo atžvilgiu ginčijamame sprendime pateiktos analizės, buvo pažeista jos teisė į gynybą.
Į tai Komisija atsako, jog galutinis sprendimas nebūtinai turi pagal visus punktus atitikti pranešimą apie kaltinimus. Šiuo atveju ir pranešime dėl kaltinimų, ir ginčijamame sprendime daroma išvada, kad
Corus
nuo 1990 m. su bent viena įmone ir nuo 1993 m. su trimis savo tiekėjais dalyvavo susitarime, kuris sudarė ginčijamo sprendimo 2 straipsnyje nustatytą pažeidimą. Net jei pranešimas apie kaltinimus skirtųsi nuo ginčijamo sprendimo, tai neturėtų poveikio
Corus
teisei į gynybą. Tokie skirtumai pateisintų galutinio sprendimo panaikinimą tik tuomet, jei egzistuotų tikimybė, kad nesant šių skirtumų administracinė procedūra būtų galėjusi pasibaigti kitaip (1980 m. liepos 10 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Distillers prieš Komisiją,
30/78, Rink. p. 2229, 26 punktas
). Todėl, siekdama įrodyti teisės į gynybą pažeidimą,
Corns
turėtų įrodyti, kad ginčijamas sprendimas galėjo būti kitoks, jeigu ji būtų turėjusi galimybę ginčyti susitarimą, kuriame dalyvavo ne viena, o trys kitos įmonės. Kadangi
Corns
ginčija šio susitarimo egzistavimą apskritai, Komisija mano, kad jos požiūris nesikeičia nepaisant nagrinėjamą pažeidimą kartu su
Corus
padariusių įmonių skaičiaus, ir todėl
Corus
turėjo galimybę tinkamai gintis.
Pirmosios instancijos teismo vertinimas
Visų pirma reikia pažymėti, jog pranešimo apie kaltinimus ir galutinio sprendimo skirtumai pažeidžia teisę į gynybą tik tuomet, jei sprendime nurodyti kaltinimai nebuvo tinkamai išdėstyti pranešime apie kaltinimus, kad įmonės, kurioms jis skirtas, būtų galėjusios apsiginti (šiuo klausimu žr. 76 punkte minėto sprendimo „Cementas“ 852-860 punktus).
Pranešime apie kaltinimus pateiktas vertinimas dažnai yra glaustesnis nei vertinimas galutiniame sprendime, nes tai yra tik išankstinė Komisijos pozicija. Skirtingos pranešimo apie kaltinimus ir galutinio sprendimo formuluotės dėl atitinkamai skirtingų šių dokumentų tikslų iš esmės negali pažeisti teisės į gynybą. Taigi nagrinėjamu atveju visiškai natūralu, kad pranešime apie kaltinimus nėra ginčijamo sprendimo 147 konstatuojamąją dalį, kurioje Komisija aiškiai daro išvadas, remdamasi ginčijamo sprendimo 78-81 ir 91 konstatuojamosiose dalyse nagrinėtais įrodymais, atitinkančio punkto. Priešingai, tokio pobūdžio išvados pranešime apie kaltinimus galėtų būti laikomos pirmalaikėmis.
Ginčijamo sprendimo 78 konstatuojamojoje dalyje Komisija pažymi, kad „
Vallourec
ir
(Corus)
<...> įdiegė „Patobulintų pagrindinių taisyklių“ sąvoką“, o PK 63 punkte ji nurodė, kad tai padarė „europiečiai“. Taigi ginčijamame sprendime ji nebetvirtina, kad
Vallourec
dokumentai liudija susitarimo tarp visų keturių Europos gamintojų dėl Jungtinės Karalystės rinkoje parduodamų nesriegiuotų vamzdžių buvimą jau nuo 1990 metų.
Reikia pažymėti, kad pakeisdama savo vertinimą Komisija ginčijamame sprendime tik išdėstė aplinkybes, apie kurias, ypač gavusi įmonių, kurioms skirtas PK, atsakymus, ji manė turinti tinkamų įrodymų. Kadangi nagrinėjami dokumentai buvo susiję tik su
Vallourec
ir
Corus,
Komisija nusprendė šiuo klausimu suformuluoti ginčijamo sprendimo 78 konstatuojamąją dalį glausčiau nei PK 63 punktą.
Bet kuriuo atveju būtina konstatuoti, kad šis redakcinio pobūdžio skirtumas, toli gražu neprieštaraujantis įmonių, kurioms skirtas PK, interesams, atspindi labiau ribotą įrodomąją vertę, kurią, palyginti su PK, Komisija ginčijamame sprendime suteikė
Vallourec
raštams, kaip kaltinamiesiems įrodymams, siekdama pagrįsti šio sprendimo 2 straipsnyje nustatyto pažeidimo egzistavimą. Todėl dėl šio skirtumo negali kilti klausimo apie teisės į gynybą pažeidimą.
Dėl argumentų, susijusių su
Vallourec
adresuota
Corus
faksimile „BS bendradarbiavimo susitarimas“ bei dokumentu „Plieno vamzdžių sistema“, pakanka paminėti, kad PK 118 punktas suformuluotas lygiai taip pat kaip ir ginčijamo sprendimo 91 konstatuojamoji dalis, todėl kalba apie šiuos įrodymus lygiai taip pat ir tame pačiame kontekste kaip ir ginčijamas sprendimas. Be to, priešingai nei tvirtina
Corus,
ir PK, ir ginčijamame sprendime pažymima, kad faksimilė „BS bendradarbiavimo susitarimas“ nurodo į susitarimus, už kuriuos paskirta sankcija ginčijamo sprendimo 2 straipsnyje: „vienas iš pasiūlymų buvo perleisti OCTG gamybą
Vallourec,
tuo pat metu išlaikant nesriegiuotų vamzdžių tiekimo susitarimus tarp
(Corus)
ir
Vallourec, (Mannesmann)
ir
Dalmine,
išsaugant tas pačias proporcijas“ (PK 118 punktas ir ginčijamo sprendimo 91 konstatuojamoji dalis).
Iš to išplaukia, kad šis ieškinio pagrindas yra nepagrįstas, todėl prašymas panaikinti ginčijamo sprendimo 2 straipsnį atmestinas.
Dėl prašymo panaikinti ginčijamo sprendimo 1 straipsnį
Dėl ieškinio pagrindo, susijusio su ginčijamo sprendimo 2 straipsnyje nustatyto pažeidimo nebuvimo pasekmėmis šio sprendimo 1 straipsnyje nustatytam pažeidimui konstatuoti
Šalių argumentai
Ieškovės nuomone, jei būtų panaikintas ginčijamo sprendimo 2 straipsnis, nebūtų pakankamai įrodymų nustatyti, kad nuo 1991 m. ji buvo ginčijamo sprendimo 1 straipsnyje nustatyto pažeidimo dalyvė.
Visų pirma ji pažymi, kad ginčijamo sprendimo 2 straipsnyje nustatytas sprendimas šio sprendimo 164 konstatuojamojoje dalyje apibūdintas kaip priemonė užtikrinti nesikišimo į nacionalines rinkas principo taikymą Europos-Japonijos klube. Jei būtų panaikintas ginčijamo sprendimo 2 straipsnis,
Corus
dalyvavimas ginčijamo sprendimo 1 straipsnyje nustatytame pažeidime apsiribotų dalyvavimu šio klubo susitikimuose.
Tačiau savo dalyvavimą šiuose susitikimuose
Corus
vertina kaip dalį pasitraukimo iš besiūlių vamzdžių rinkos strategijos, pasirinktos 1987 m. ir įgyvendintos 1991 m. balandį, uždarius nesriegiuotų vamzdžių gamyklą Clydesdale. Komisijos bylos 4902 puslapyje pateiktas dokumentas „Pažyma prezidentams“ („Paper for Presidents“), kuriuo Komisija pasirėmė siekdama įrodyti
Corus
dalyvavimą šiuose susitikimuose, liudija, kad juose buvo nagrinėjama galima Europos juodosios metalurgijos pramonės restruktūrizacija. Būtent šios restruktūrizacijos kontekste
Corus
siekė derėtis dėl likusios savo veiklos nesriegiuotų vamzdžių rinkoje sumažinimo. Neegzistuoja jokių rašytinių įrodymų, kad jos dalyvavimas susitikimuose lėmė ginčijamo sprendimo 1 straipsnyje Komisijos nustatytą neteisėtą susitarimą.
Komisija tvirtina, kad ginčijamo sprendimo 1 straipsnyje nustatytas pažeidimas yra pagrįstas įrodymais, besiskiriančiais nuo tų, kuriais ji rėmėsi šio sprendimo 2 straipsnyje nurodytam pažeidimui nustatyti. Ji taip pat nurodo, kad
Corus
neginčijo nei šių įrodymų, nei „Pagrindinių taisyklių rinkų pasidalijimui“ egzistavimo.
Pirmosios instancijos teismo vertinimas
Visų pirma reikia pažymėti, jog dėl pirmiau išdėstytų priežasčių atmetus prašymą panaikinti ginčijamo sprendimo 2 straipsnį, šis ieškinio pagrindas iš esmės yra nepagrįstas.
Iš tiesų šis ieškinio pagrindas galėtų būti pagrįstas tik tuo atveju, jei Komisija, siekdama įrodyti, kad
Corus
dalyvavo ginčijamo sprendimo 1 straipsnyje nustatytame pažeidime, būtų klaidingai pasirėmusi ginčijamo sprendimo 2 straipsnyje nustatytu pažeidimu. Taip visų pirma būtų tuomet, jei ginčijamo sprendimo 2 straipsnyje nustatytas su nesriegiuotais vamzdžiais susijęs pažeidimas teisiniu požiūriu nebūtų buvęs pakankamai įrodytas ar, antra, jei nebūtų įrodyta, kad pažeidimą sudarė neteisėti keturių Europos gamintojų suderinti veiksmai kartu su Japonijos gamintojais vykdant Europos-Japonijos klubo pažeidimą, nustatytą 1 straipsnyje, susijusį su sriegiuotų vamzdžių perpardavimo rinka.
Tačiau šio sprendimo 71-96 punktuose buvo nuspręsta, kad ginčijamo sprendimo 2 straipsnyje nurodytas pažeidimas teisiniu požiūriu buvo pakankamai įrodytas. Be to, šio sprendimo 91-96 punktuose nuspręsta, kad šį pažeidimą sudarančios sutartys iš tiesų buvo pasirašytos suderintų veiksmų tarp keturių Europos gamintojų, kuriems skirtas ginčijamas sprendimas, kontekste,
inter alia,
siekiant sustiprinti Europos-Japonijos klube sudarytą neteisėtą susitarimą.
Bet kuriuo atveju reikia pažymėti, kad ginčijamo sprendimo 1 straipsnyje Komisija, toli gražu neapsiribodama prielaida, jog
Corus
dalyvavimas nustatytame pažeidime išplaukia vien iš ginčijamo sprendimo 2 straipsnyje konstatuotą pažeidimą sudarančio antikonkurencinio
Corus
elgesio aukštuminėje nesriegiuotų vamzdžių rinkoje, pažymėjo, kad ši įmonė su kitais Europos gamintojais ir japonų gamintojais taip pat tiesiogiai dalyvavo susitarime dėl sriegiuotų vamzdžių rinkos padalijimo.
Nors ginčijamo sprendimo 2 straipsnyje nustatytas pažeidimas pagrindžia Komisijos atliktą šio sprendimo 1 straipsnyje nustatyto pažeidimo vertinimą, šis pažeidimas ir
Corus
dalyvavimas jame iš esmės paremtas kitais įrodymais nei tie, kurie buvo pasitelkti siekiant įrodyti ginčijamo sprendimo 2 straipsnyje nustatytą pažeidimą, t. y. visų pirma Verluca parodymais (žr.,
inter alia,
ginčijamo sprendimo 62-67 konstatuojamąsias dalis). Šių įrodymų svarbos ginčijamo sprendimo 1 straipsnyje nurodyto pažeidimo egzistavimui nustatyti
Corus
neginčijo. Taigi net darant prielaidą, kad būtų tinkama panaikinti ginčijamo sprendimo 2 straipsnį, nepaisant prieš tai nustatytų aplinkybių, šis panaikinimas savaime nelemtų ginčijamo sprendimo 1 straipsnio panaikinimo.
Dėl ieškovės argumento, susijusio su jos dalyvavimo Europos-Japonijos klubo susitikimuose priežastimis, reikia pažymėti, kad, remiantis nusistovėjusia teismų praktika, jei įmonė, kad ir pasyviai, dalyvauja antikonkurencinį tikslą turinčiuose įmonių susitikimuose ir viešai neatsiriboja nuo jų turinio, taip leisdama kitiems susitikimo dalyviams suprasti, kad dalyvauja per šiuos susitikimus įkurtame kartelyje ir laikysis jo sprendimų, galima daryti išvadą, kad ji dalyvauja per šiuos susitikimus įkurtame kartelyje (visų pirma žr. 1991 m. gruodžio 17 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Hercules Chemicals prieš Komisiją,
T-7/89, Rink. p. II-1711, 232 punktą
).
Nagrinėjamu atveju
Corus
nepaneigė savo dalyvavimo Europos-Japonijos klubo susitikimuose ir, kaip jau buvo minėta, nepateikė argumentų, kuriais remiantis būtų galima ginčyti teisingumą bei įrodomąją galią įrodymų, kuriais Komisija ginčijamame sprendime pasirėmė dėl jo 1 straipsnyje nustatyto pažeidimo egzistavimo.
Iš to išplaukia, kad šį ieškinio pagrindą reikia atmesti.
Dėl ieškinio pagrindo, susijusio su klaida, vertinant ginčijamo sprendimo 1 straipsnyje nustatyto pažeidimo trukmę
Šalių argumentai
Corus
taip pat pateikia ieškinio pagrindą dėl tariamos klaidos ginčijamame sprendime nustatant jo 1 straipsnyje konstatuoto pažeidimo trukmę. Šiuo ieškinio pagrindu
Corus
siekia, kad būtų iš dalies panaikintas 1 straipsnis ir sumažinta jai paskirta bauda.
Corus
nurodo, kad Komisija teigia nustačiusi, jog ginčijamo sprendimo 1 straipsnyje nustatytas pažeidimas prasidėjo 1990 m., nes iki šios datos galiojo savanoriško apribojimo susitarimai (ginčijamo sprendimo 108 punktas).
Corus
nuomone, šių susitarimų galiojimas buvo pratęstas iki 1991 m. pradžios, todėl, remiantis Komisijos pateiktais argumentais, iki 1991 m. pažeidimo būti negalėjo.
Corus
priduria, kad įrodymų apie šį pratęsimą pateiks kita įmonė, kuriai skirtas ginčijamas sprendimas. Savo ieškinyje Pirmosios instancijos teismo prašiusi prireikus paskirti atlikti išankstinį tyrimą, atsiliepime į ieškinį
Corus
Pirmosios instancijos teismo prašo įpareigoti Komisiją ar trečiąjį asmenį pateikti visus su šia byla susijusius dokumentus, ir ypač visus tuos, kurie liudija savanoriško apribojimo susitarimų pratęsimą.
Komisija tvirtina, kad
Corus
nepateikė jokių įrodymų, pagrindžiančių jos argumentą, jog savanoriško apribojimo susitarimai su Japonijos vyriausybe nustojo galioti tik 1991 metais. Pasitikėjimas, kad tokių įrodymų pateiks kita šalis, negali atstoti realių įrodymų, ir todėl Komisija mano, kad jai nebūtina atsakyti į šį argumentą. Bet kuriuo atveju baudos neskyrimas už savanoriško apribojimo susitarimų galiojimo laikotarpį savaime yra nuolaida, atsižvelgiant į Komisijos nuomonę dėl Japonijos produktų importo į Bendriją (
OL 1972, C 111, p. 13
).
Pirmosios instancijos teismo vertinimas
Visų pirma reikia pažymėti, kad ginčijamo sprendimo 108 konstatuojamojoje dalyje Komisija nurodė, jog pažeidimo pradžios data ji galėjo laikyti 1977 m., tačiau dėl savanoriško apribojimo susitarimų nusprendė to nedaryti. Todėl ginčijamo sprendimo 1 straipsnyje ji nustatė pažeidimą buvusį nuo 1990 metų. Būtina konstatuoti, kad tuo Komisija padarė nuolaidą įmonėms, kurioms skirtas ginčijamas sprendimas.
Svarbu pažymėti, kad nė viena iš šalių Pirmosios instancijos teisme netvirtino, kad šioje byloje reikėtų suabejoti ta nuolaida. Todėl šiame procese Pirmosios instancijos teismas turėtų nagrinėti ne tos nuolaidos teisėtumą ar tinkamumą, o tik klausimą, ar Komisija, aiškiai padariusi šią nuolaidą ginčijamo sprendimo motyvuose, tinkamai ją pritaikė nagrinėjamu atveju. Šiuo atžvilgiu reikia priminti, kad Komisija turi pateikti tikslius bei nuoseklius įrodymus, pagrindžiančius tvirtą įsitikinimą, jog buvo padarytas pažeidimas, nes jai tenka pažeidimo buvimo, taigi ir jo trukmės įrodinėjimo našta (71 punkte minėto sprendimo
CRAM ir Rheinzink prieš Komisiją
20 punktas bei 50 punkte minėto sprendimo „Medienos masė II“ 127 punktas; 1992 m. kovo 10 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo sujungtose bylose
SIV ir kt. prieš Komisiją,
T-68/89, T-77/89 ir T-78/89, Rink. p. II-1403, 193-195, 198-202, 205-210, 220-232, 249, 250 ir 322-328 punktai
bei 2000 m. liepos 6 d. Sprendimo
Volkswagen prieš Komisiją,
T-62/98, Rink. p. II-2707, 43 ir 72 punktai
).
Taigi dėl pirmiau apibūdintos nuolaidos tvirtinama savanoriško apribojimo susitarimų pabaiga yra lemiamas kriterijus nustatant, ar turi būti laikoma, kad pažeidimas egzistavo 1990 metais. Kadangi tai buvo tarptautiniai susitarimai tarp Japonijos vyriausybės, atstovaujamos Tarptautinės prekybos ir pramonės ministerijos, ir Bendrijos, atstovaujamos Komisijos, reikia pažymėti, kad pagal gero administravimo principą pastaroji turėjo išsaugoti dokumentus, patvirtinančius, kada pasibaigė šių susitarimų galiojimas. Todėl ji privalėjo turėti galimybę pateikti šiuos dokumentus Pirmosios instancijos teismui. Vis dėlto Komisija informavo Pirmosios instancijos teismą, kad ji ieškojo savo archyvuose, tačiau nesugebėjo rasti dokumentų, patvirtinančių šių susitarimų galiojimo pasibaigimo datą.
Nors apskritai ieškovas negali įrodinėjimo naštos perkelti atsakovui, remdamasis aplinkybėmis, kurių jis pats negali įrodyti, šioje byloje įrodinėjimo naštos principas negali būti taikomas Komisijos naudai jos sudarytų tarptautinių susitarimų pasibaigimo atžvilgiu. Nepaaiškinamas Komisijos nesugebėjimas pateikti įrodymų dėl aplinkybių, kurios su ja tiesiogiai susijusios, Pirmosios instancijos teismui neleidžia priimti sprendimo, žinant su šių susitarimų pasibaigimo data susijusias priežastis. Jei šio Komisijos nesugebėjimo pasekmes turėtų patirti įmonės, kurioms skirtas ginčijamas sprendimas ir kurios, priešingai nei atsakovė, negalėjo pateikti trūkstamų įrodymų, tai prieštarautų gero teisingumo administravimo principui.
Šiomis aplinkybėmis išimties tvarka manytina, kad Komisija turėjo pateikti įrodymų apie savanoriško apribojimo susitarimų pasibaigimo datą. Vis dėlto nei ginčijamame sprendime, nei Pirmosios instancijos teisme ji tokių įrodymų nepateikė.
Be to, nei
Corus,
nei juo labiau Komisija netvirtino, kad savanoriško apribojimo susitarimai tebegaliojo 1991 metais.
Šiomis aplinkybėmis ir dėl šio proceso tikslo reikia manyti, kad tarp Komisijos ir Japonijos valdžios institucijų sudaryti savanoriško apribojimo susitarimai galiojo iki 1990 m. pabaigos.
Bet kuriuo atveju Japonijos ieškovės pateikė įrodymų, liudijančių, kad savanoriško apribojimo susitarimai, bent jau Japonijos atveju, buvo pratęsti iki 1990 m. gruodžio 31 d., o tai atitinka
Corus
tvirtinimą šiame procese (žr. šios dienos Pirmosios instancijos teismo sprendimo
JFE Engineering ir kt. prieš Komisiją,
T-67/00, T-68/00, T-71/00 ir T-78/00, Rink. p I-2501, 345 punktą
). Pažymėtina, kad sujungtose bylose, kuriose visos šalys turėjo galimybę susipažinti su medžiaga, Pirmosios instancijos teismas savo iniciatyva gali atsižvelgti į įrodymus, esančius lygiagrečiai nagrinėjamose bylose (šiuo klausimu žr. 1990 m. gruodžio 13 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Nefarma et Bond van Groothandelaren in het Farmaceutische Bedrijf
prieš Komisiją,
T-113/89, Rink. p. II-797, 1 punktą
ir sprendimo
Prodifarma ir kt. prieš Komisiją,
T-116/89, Rink. p. II-843, 1 punktą
). Šioje byloje Pirmosios instancijos teismas turi priimti sprendimą bylose, kurios buvo sujungtos, kad būtų bendrai vykdoma žodinė proceso dalis, ir kurios yra susijusios su tuo pačiu sprendimu bei kuriose visos ieškovės prašė pakeisti joms skirtų baudų dydį.
Taigi šioje byloje Pirmosios instancijos teismui aiškiai žinomi keturių Japonijos ieškovių pateikti įrodymai, todėl nėra būtina priimti sprendimo dėl
Corus
prašymo šiame procese įpareigoti Komisiją pateikti šiuos dokumentus.
Taip pat reikia pažymėti, kad
Corus
Pirmosios instancijos teismo prašė ne tik panaikinti tą ginčijamo sprendimo dalį, kuri susijusi su jo 1 straipsnyje nustatyto pažeidimo pradžios data, bet ir naudojantis Reglamento Nr. 17 17 straipsniu Pirmosios instancijos teismui suteikta neribota jurisdikcija pagal EB 229 straipsnį sumažinti jai skirtą baudą, kad būtų atsižvelgta į trumpesnę pažeidimo trukmę. Dėl šios neribotos jurisdikcijos Pirmosios instancijos teismas, keisdamas ginčijamą aktą iš naujo apskaičiuojant Komisijos skirtų baudų dydį, turi atsižvelgti į visas svarbias faktines aplinkybes (2002 m. spalio 15 d. Teisingumo Teismo sprendimo sujungtose bylose
Limburgse Vinyl Maatschappij ir kt. prieš Komisiją,
C-238/99 P, C-244/99 P, C-245/99 P, C-247/99 P, C-250/99 P—C-252/99 P ir C-254/99 P, Rink. p. I-8375, 692 punktas
). Esant šioms sąlygoms būtų neteisinga, jei šios bylos aplinkybėmis Pirmosios instancijos teismas kiekvienos ieškovės situaciją vertintų atskirai, apsiribodamas tik tais faktiniais įrodymais, kuriuos jos nurodė savo argumentams paremti, ir neatsižvelgdamas į tuos faktinius įrodymus, kuriais galėjo pasiremti kitos ieškovės ar Komisija.
Be to, iš to, kas pirmiau išdėstyta, išplaukia, kad Komisijos argumentas, jog
Corus
tinkamai nepateikė šio ieškinio pagrindo, šios bylos aplinkybėmis nereikšmingas.
Vadinasi, atsižvelgiant į ginčijamame sprendime Komisijos padarytą nuolaidą, jo 1 straipsnyje nustatyto pažeidimo trukmė turi būti sumažinta vieneriais metais. Taigi turi būti panaikinta ta ginčijamo sprendimo 1 straipsnio dalis, kurioje nustatyta, kad pažeidimas, kuriuo kaltinama
Corus,
prasidėjo iki 1991 m. sausio 1 dienos.
Likusią prašymo panaikinti ginčijamo sprendimo 1 straipsnį dalį reikia atmesti.
Dėl prašymo panaikinti baudą
Šalių argumentai
Šiam prašymui pagrįsti
Corus
nurodo vienintelį ieškinio pagrindą dėl teisės į gynybą pažeidimo. Ji mano, kad iš teismų praktikos išplaukia, jog pranešime apie kaltinimus turi būti aiškiai išdėstytos esminės aplinkybės, kuriomis remiasi Komisija, kad pranešimo adresatai gautų informaciją, kuri jiems reikalinga gintis ne tik pažeidimo nustatymo, bet ir prireikus baudos skyrimo atveju. Todėl tam, kad nebūtų pažeista įmonių, kurioms skirtas ginčijamas sprendimas, teisė į gynybą, remdamasi savo turima informacija Komisija privalo pateikti pakankamai duomenų apie inkriminuojamo pažeidimo trukmę, jo sunkumą ir apie tai, ar jis buvo padarytas tyčia, ar neatsargiai (1983 m. birželio 7 d. Teisingumo Teismo sprendimo sujungtose bylose
Musique diffusion française ir kt. prieš Komisiją,
100/80-103/80, Rink. p. 1825, 14, 15 ir 21 punktai
; 1983 m. lapkričio 9 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Michelin prieš Komisiją,
322/81, Rink. p. 3461, 20 punktas
bei 2000 m. kovo 16 d. Teisingumo Teismo sprendimo sujungtose bylose
Compagnie Maritime Belge Transports ir kt. prieš Komisiją,
C-395/96 P ir C-396/96 P, Rink. p. I-1365, 142 punktas
).
Pažeidimo trukmės klausimu
Corus
priduria, kad Teisingumo Teismas yra aiškiai pažymėjęs, jog Komisija, remdamasi turima informacija, turi nurodyti pažeidimo trukmę, į kurią ji ketina laikinai atsižvelgti pranešimo apie kaltinimus stadijoje, o ne tik apsiriboti nuoroda į tai, kad atsižvelgs į pažeidimo trukmę apskaičiuodama baudos dydį, kaip ji pati tvirtina (135 punkte minėto sprendimo
Musique diffusion française ir kt. prieš Komisiją
15 punktas).
Corus
nuomone, egzistuoja analogiška pareiga nurodyti pažeidimo sunkumą bei tai, ar jis buvo padarytas tyčia, ar neatsargiai, kad pranešimo apie kaltinimus adresatai šiuo klausimu galėtų tinkamai pasinaudoti savo teise į gynybą. Pirmosios instancijos teismas tokį aiškinimą patvirtino šio sprendimo 76 punkte minėtame sprendime „Cementas“ (483 ir 484 punktai). Priešingu atveju ši pareiga netektų prasmės, nes ji reikštų, jog pranešime apie kaltinimus turi būti nurodyti vien atitinkami kriterijai, kurie bet kuriuo atveju yra aiškūs pagal Reglamento Nr. 17 15 straipsnio 2 dalį.
Šioje byloje Komisija tos pareigos neįvykdė nei pažeidimo sunkumo, nei klausimo, ar jis buvo padarytas tyčia, ar neatsargiai, atžvilgiu, nes PK 153 ir 154 punktuose šie du klausimai visiškai nenagrinėti.
Corus
patikslina, kad ji atkreipė Komisijos dėmesį į šį trūkumą savo atsakymo į PK (ieškinio 11 priedas) 6.7 punkte, tačiau šiuo klausimu Komisija jai papildomos informacijos nesuteikė.
Corus
tvirtina, kad šiomis aplinkybėmis ji neturėjo jokios galimybės išdėstyti savo nuomonės dėl to, kaip Komisija įvertino šiuos klausimus, kol pastaroji nepriėmė ginčijamo sprendimo, kuriame nuspręsta, jog
Corus
tariamai padarytas pažeidimas buvo labai sunkus bei kad įmonė suvokė savo veiksmų neteisėtumą (ginčijamo sprendimo 161 punktas). Taigi buvo pažeista
Corus
teisė į gynybą, todėl jai skirta bauda turėtų būti panaikinta.
Komisijos nuomone,
Corus
netinkamai aiškina šio sprendimo 135 punkte minėtą sprendimą
Musique diffusion française ir kt. prieš Komisiją
(21 punktas), iš jo darydama išvadą, jog pranešime apie kaltinimus Komisija turi pateikti išankstinį aplinkybių, į kurias ketina atsižvelgti nustatydama baudą, vertinimą. Iš tiesų Teisingumo Teismas tik pareikalavo, kad Komisija nurodytų kriterijus, taikomus apskaičiuojant baudos dydį.
Corus
pasiūlytas minėto sprendimo
Musique diffusion française ir kt. prieš Komisiją
aiškinimas nesuderinamas su jo išaiškinimu sprendime
Michelin prieš Komisiją
(minėtas šio sprendimo 135 punkte, 19 punktas), kuriuo remiantis, jei Komisija nurodytų numatomų skirti baudų dydį, kol įmonė, dėl kurios vyksta tyrimas, turėtų galimybę pateikti savo pastabas dėl jai pateiktų kaltinimų, būtų netinkamai užbėgta už akių galutiniam sprendimui.
Be to,
Corus
argumentas, kurį ji grindžia 76 punkte nurodyto sprendimo „Cementas“ 483 ir 484 punktais, yra nereikšmingas, nes šie punktai susiję tik su klausimu, ar pranešime apie kaltinimus Komisija pranešė apie savo ketinimą skirti baudas tam tikroms įmonėms. Tačiau šioje byloje neginčijama, kad PK 154 punkte aiškiai nurodytas Komisijos ketinimas skirti baudą
Corus.
Iš Reglamento Nr. 17 15 straipsnio 2 dalies išplaukia, kad skirdama baudą Komisija privalo atsižvelgti į inkriminuojamo pažeidimo sunkumą bei trukmę. Todėl
Corus
neabejotinai turėjo suprasti šių kriterijų svarbą. Be to, kadangi tyčinis ar neatsargus pažeidimo pobūdis yra baudos skyrimo sąlyga pagal šią nuostatą, tokios nuorodos pakako, kad
Corus
būtų informuota apie Komisijos poziciją šiuo klausimu. Kadangi Baudų nustatymo, remiantis Reglamento Nr. 17 15 straipsnio 2 dalimi ir EAPB sutarties 65 straipsnio 5 dalimi, metodo gairės (
OL C 9, 1998, p. 3
, toliau -baudų nustatymo metodo gairės) buvo paskelbtos iki išsiunčiant pranešimą apie kaltinimus adresatams,
Corus
iš jų turėjo numatyti, kad rinkų pasidalijimo susitarimas, kuriuo ji kaltinama, yra labai sunkus EB 81 straipsnio 1 dalies pažeidimas.
Šio sprendimo 76 punkte minėtame sprendime „Cementas“ Pirmosios instancijos teismui nusprendus, kad pranešime apie kaltinimus turi būti smulkiai apibūdintas tyčinis ar neatsargus pažeidimo pobūdis bei jo sunkumas, Komisija laikosi nuomonės, kad tokie duomenys gali būti nurodyti pačiame pranešimo apie kaltinimus tekste, o nebūtinai toje jo dalyje, kuri susijusi su Reglamento Nr. 17 15 straipsnio 2 dalimi. Šiuo klausimu Komisija pažymi, kad
Corus
manė, jog pranešime apie kaltinimus pateikta pakankamai informacijos dėl pažeidimo trukmės. Kadangi ši informacija buvo pateikta kitose nei su baudos skyrimu susijusiose PK dalyse, Komisija tvirtina, kad
Corus
sutiko su principu, jog šiuo atžvilgiu reikia atsižvelgti į visą pranešimą apie kaltinimus. Tačiau PK yra pateiktas išsamus pažeidimo apibūdinimas, iš kurio aišku, kad Komisija jį laikė svarbiu (visų pirma žr. PK 147 punktą). Tyčinio pažeidimo pobūdžio klausimu Komisija nurodo, kad pagal teismų praktiką ji privalo įrodyti ne tikslingą subjektyvų ketinimą, o tik tai, kad šalys privalėjo žinoti, jog jų elgesys pažeidžia EB 81 straipsnio 1 dalį (1978 m. vasario 14 d. Sprendimo
United Brands prieš Komisiją,
27/76, Rink. p. 207, 299 punktas
). Šiomis aplinkybėmis pakanka, kad pranešime apie kaltinimus Komisija nurodytų, jog šalių elgesys objektyviai gali būti laikomas tyčiniu ar neatsargiu.
Bet kuriuo atveju savo atsakymo į PK 1.6, 3.14 ir 3.15 punktuose
Corus
pateikia argumentus, turėjusius sušvelninti pažeidimo sunkumą bei aiškiai nurodė šį veiksnį savo atsakymo 6.3, 6.4 ir 6.7 punktuose. Šio atsakymo 3.12, 3.15 ir 4.5-4.9 punktuose
Corus
išdėstė priežastis, skirtas pateisinti jos elgesį, prieš prieidama prie išvados šio dokumento 6.1 ir 6.2 punktuose, išdėstytuose dalyje „Su baudomis susiję klausimai“, kad ji nepažeidė EB 81 straipsnio 1 dalies, taip neigdama bet kokio pažeidimo ir
a fortiori
tyčinio pažeidimo padarymą. Iš šių aplinkybių Komisija daro išvadą, kad
Corus
turėjo galimybę pasisakyti visais su baudomis susijusiais klausimais ir ja pasinaudojo, todėl įmonės teisė į gynybą nebuvo pažeista. Taigi ? kadangi tariamas
Corus
teisės į gynybą pažeidimas neturėjo jokio neigiamo poveikio jos faktinei galimybei gintis, sprendimas šiuo pagrindu bet kuriuo atveju neturėtų būti panaikintas (šiuo klausimu žr. 71 punkte minėto sprendimo „PVC II“ 1020 punktą).
Pirmosios instancijos teismo vertinimas
Visų pirma reikia pažymėti, kad pranešime apie kaltinimus turi būti aiškiai išdėstytos esminės aplinkybės, kuriomis remiasi Komisija, siekiant užtikrinti, kad pranešimo adresatai gautų informaciją, reikalingą gintis ne tik pažeidimo nustatymo, bet ir prireikus baudos skyrimo atveju. Todėl siekiant nepažeisti pranešimo apie kaltinimus adresatų teisės į gynybą, pranešimo apie kaltinimus stadijoje Komisija, remdamasi turima informacija, privalo pateikti pakankamai duomenų apie inkriminuojamo pažeidimo trukmę, jo sunkumą ir apie tai, ar jis buvo padarytas tyčia, ar neatsargiai (135 punkte minėtų sprendimų
Musique diffusion française ir kt. prieš Komisiją
14, 15 ir 21 punktai;
Michelin prieš Komisiją
20 punktas ir
Compagnie Maritime Belge Transports ir kt. prieš Komisiją
142 punktas).
Šiuo atžvilgiu pareiga informuoti apie pažeidimo sunkumą bei tyčinį ar neatsargų pobūdį būtų beprasmė, jei paprasčiausio Reglamento Nr. 17 15 straipsnio 2 dalies atpasakojimo savaime pakaktų jai įvykdyti (šiuo klausimu žr. 76 punkte minėto sprendimo „Cementas“ 483 ir 484 punktus). Iš tiesų paprasčiausia Komisijos pareiga, kurios neatlikus sprendimas dėl pažeidimo būtų panaikintas, informuoti pranešimo apie kaltinimus adresatus apie Reglamento Nr. 17 turinį, kurį jie bet kuriuo atveju privalo žinoti, neturėtų jokios prasmės.
Remiantis prieš tai nurodytomis aplinkybėmis reikia konstatuoti, kad, priešingai Komisijos tvirtinimui, pranešime apie kaltinimus ji privalo pateikti trumpą išankstinį nurodomo pažeidimo trukmės bei sunkumo įvertinimą ir išreikšti savo poziciją dėl to, ar nagrinėjamomis aplinkybėmis pažeidimas buvo padarytas tyčia, ar neatsargiai. Vis dėlto šio išankstinio įvertinimo, kuriuo siekiama suteikti pranešimo apie kaltinimus adresatams galimybę apsiginti, tinkamumas turi būti vertinamas atsižvelgiant ne tik į nagrinėjamo akto tekstą, bet ir į jo kontekstą bei atitinkamą klausimą reglamentuojančių teisės normų visumą (žr. pagal analogiją 1998 m. birželio 25 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
British Airways ir kt. prieš Komisiją,
T-371/94 ir T-394/94, Rink. p. II-2405
, 89 ir paskesnius punktus).
Šioje byloje dėl tyčinio ar neatsargaus pažeidimo pobūdžio reikia pažymėti, kad PK nurodyta informacija atitinka teismų praktikos reikalavimus.
Pranešime apie kaltinimus (visų pirma 129 ir 137 punktuose) Komisija keletą kartų pažymėjo, kad Europos-Japonijos klube sudarytu susitarimu buvo siekiama padalyti sriegiuotų vamzdžių rinkas ir taip apriboti konkurenciją. Sprendime, kuriame konstatuojamas konkurencijos taisyklių pažeidimas, Komisijai, kad būtų galima skirti baudą pagal Reglamento Nr. 17 15 straipsnio 2 dalį, pakanka tik įrodyti, kad objektyviai neteisėti veiksmai buvo atliekami tyčia ar neatsargiai. Akivaizdu, kad toks rinkų pasidalijimo susitarimas, koks buvo nustatytas ginčijamo sprendimo 1 straipsnyje, būtinai yra tyčinis, nes tokio susitarimo įmonė negali sudaryti per klaidą.
Šiomis aplinkybėmis reikia konstatuoti, kad nagrinėjamu atveju PK nepaliko jokios abejonės, kad šioje procedūros stadijoje Komisija laikėsi nuomonės, jog vėliau ginčijamo sprendimo 1 straipsnyje nustatytas pažeidimas buvo padarytas tyčia.
Priešingai, Komisijos pateikti argumentai dėl to, kaip ji vertino pažeidimo sunkumą, nėra visiškai įtikinantys.
PK 153 ir 154 punktuose Komisija, primindama Reglamento Nr. 17 15 straipsnio 2 dalies nuostatas, apsiribojo pareiškimu, kad ji ketina skirti baudą. Tiesa, PK 147 punkte ji pažymėjo, jog kalbama apie rinkų pasidalijimo susitarimą, kuris gerokai („appreciable“) apribojo konkurenciją. Vis dėlto būtina pažymėti, kad šis teiginys neleidžia suprasti, ar, Komisijos nuomone, pažeidimas buvo „sunkus“, ar „labai sunkus“ baudų nustatymo metodo gairių prasme.
Taip pat mažai įtikina Komisijos argumentas dėl baudų nustatymo metodo gairių paskelbimo. Jei Pirmosios instancijos teismas būtų nusprendęs, kad vien šio paskelbimo pakanka, jog pranešimo apie kaltinimus adresatai iš pažeidimo pobūdžio apibūdinimo galėtų padaryti išvadą apie tai, kuriai kategorijai Komisija jį priskiria, iš teismų praktikos kylanti pareiga pateikti duomenis apie pažeidimo sunkumą neturėtų jokios praktinės reikšmės (šio sprendimo 145 punktas).
Taigi darytina išvada, kad nagrinėjamu atveju PK turi trūkumų dėl to, kad Komisija PK nepateikė išankstinio padaryto pažeidimo sunkumo įvertinimo.
Vis dėlto vien šios išvados nepakanka ginčijamam sprendimui panaikinti. Pareiga įtraukti į pranešimą apie kaltinimus trumpą išankstinį inkriminuojamo pažeidimo trukmės, jo sunkumo ir klausimo, ar buvo padarytas tyčia, ar neatsargiai, įvertinimą nėra savitikslė, o skirta tam, kad pranešimo apie kaltinimus adresatas turėtų galimybę tinkamai apsiginti (žr. šio sprendimo 146 punktą bei pagal analogiją 76 punkte minėto sprendimo „Cementas“ 156 punktą).
Taigi ši pareiga neatsiejama nuo teisės į gynybą principo ir nuo jo priklauso (žr. pagal analogiją 76 punkte minėto sprendimo „Cementas“ 156 punktą ir jame nurodytą teismų praktiką). Bendrijos teismas neturi pagrindo panaikinti Bendrijos priemonių dėl tokio parengiamojo dokumento, kaip antai pranešimas apie kaltinimus, trūkumų, neturėjusių jokių pasekmių atitinkamos įmonės gynybai. Todėl reikia nagrinėti, ar 153 punkte nurodytas trūkumas turėjo pasekmių
Corus
gynybai.
Šioje byloje savo atsakyme į PK, visų pirma jo 6 dalyje,
Corus
aiškiai pateikė argumentus, kuriais siekiama sušvelninti padaryto pažeidimo sunkumą. Konkrečiai
Corus
tvirtino, kad iš nagrinėjamo rinkų pasidalijimo susitarimo konteksto išplaukia, jog galimas jos pažeidimas buvo nepakankamai sunkus, kad pateisintų baudos skyrimą (žr. atsakymo į PK 6.3 punktą), kad ji buvo besitraukianti iš besiūlių OCTG vamzdžių bei transportavimo vamzdžių rinkos, tad jos vaidmuo šioje rinkoje tariamo pažeidimo padarymo metu sumažėjo (žr. atsakymo į PK 6.4 punkto 3 dalį) ir galiausiai, kad geografinė jos dalyvavimo apimtis bei su pažeidimu susijusių produktų kategorija buvo ribotos (atitinkamai žr. atsakymo į PK 6.4 punkto 2 dalį bei 6.5 punktą). Be to, būtina pažymėti, kad savo atsakymo į PK 3 dalyje
Corus
nurodė detalius argumentus dėl su šiais klausimais susijusių faktinių aplinkybių.
Taigi
Corus
neįrodė, kaip administracinės procedūros eiga bei ginčijamo sprendimo turinys pažeidimo sunkumo, taigi ir baudos dydžio atžvilgiu, galėjo būti kitokie, jei PK Komisija būtų patikslinusi, kuriai sunkumo kategorijai ji priskiria padarytą pažeidimą, Europos-Japonijos klube sudarius rinkų pasidalijimo susitarimą (šiuo klausimu žr. 71 punkte minėto sprendimo „PVC II“ 1021 punktą ir jame nurodytą teismų praktiką). Vien
Corus
tvirtinimas atsakymo 6.7 punkte, jog ji mano turėsianti dar vieną galimybę pasisakyti dėl baudų nustatymo metodo gairėse paminėtų kriterijų, šiuo atžvilgiu negali pakeisti jos teisinės padėties.
Galiausiai išsamumo dėlei reikia pažymėti, kad šią išvadą paremia tai, jog Pirmosios instancijos teisme
Corns
pateikė iš esmės tuos pačius argumentus (žr. 161 ir tolesnius punktus) kaip ir savo atsakymo į PK 6 dalyje (žr. 156 punktą), siekdama paneigti ginčijamo sprendimo 159-165 konstatuojamosiose dalyse atliktą jo 1 straipsnyje nustatyto pažeidimo sunkumo įvertinimą. Bendrijos teismas turi neribotą jurisdikciją iš naujo įvertinti pagal Reglamento Nr. 17 17 straipsnį paskirty baudų dydį. Iš to išplaukia, kad jei šalis mano, jog Komisija klaidingai įvertino vieną iš su šiuo klausimu susijusių kriterijų, Pirmosios instancijos teisme ji gali pateikti visus argumentus, galinčius šį teiginį paremti.
Šiomis aplinkybėmis, net jei Komisija PK būtų pateikusi išankstinį pažeidimo sunkumo įvertinimą, nėra jokios priežasties manyti, kad savo atsakyme į PK
Corus
būtų pateikusi argumentus, kurie iš esmės skirtųsi nuo išdėstytų šio atsakymo 6 dalyje.
Atsižvelgiant į tai, kas prieš tai išdėstyta, šį ieškinio pagrindą, todėl ir prašymą panaikinti baudą, reikia atmesti.
Dėl prašymo sumažinti baudos dydį
Dėl ieškinio pagrindo, kad vertinant pažeidimo sunkumą buvo padaryta klaida
Šalių argumentai
Corus
tvirtina, kad net jeigu ji iš tikrųjų būtų dalyvavusi ginčijamo sprendimo 1 straipsnyje nustatytame pažeidime, aplinkybė, jog buvo besitraukianti iš besiūlių vamzdžių rinkos, reiškia, kad jos ekonominė padėtis gerokai skyrėsi nuo kitų nubaustų gamintojų. Todėl Komisija turėjo prieiti prie išvados, kad
Corus
pažeidimas buvo ne toks sunkus, ir nustatyti mažesnę pagrindinę baudos sumą nei kitų pažeidimo dalyvių atveju.
Corus
taip pat pažymi, kad jos veikla tradiciškai buvo orientuota į Jungtinės Karalystės rinką, kuri, Komisijos nuomone, buvo tik „pusiau apsaugota“ (ginčijamo sprendimo 62 punktas) ir kurioje egzistavo reikšminga Japonijos gamintojų konkurencija. Be to,
Corus
šioje rinkoje parduodami besiūliai OCTG vamzdžiai daugiausiai buvo sriegiuoti „premium“ vamzdžiai, o ne ginčijamo sprendimo 1 straipsnyje nurodyti standartiniai sriegiuoti vamzdžiai. Todėl,
Corus
teigimu, nustatydama jos padaryto pažeidimo sunkumą, Komisija taip pat turėjo atsižvelgti į ir šiuos veiksnius.
Corus
taip pat primena, kad ginčijamo sprendimo 2 straipsnyje nustatytą pažeidimą Komisija laiko papildančiu 1 straipsnyje nustatytąjį. Todėl, jeigu būtų panaikintas 2 straipsnis, tai turėtų neišvengiamą poveikį tariamam
Corus
dalyvavimui 1 straipsnyje nurodytame pagrindiniame pažeidime.
Komisija pažymi, kad ginčijamo sprendimo 106 ir 162 konstatuojamosiose dalyse ji aiškiai atsižvelgė į tai, jog 1 straipsnyje nustatyto pažeidimo poveikis buvo ribotas, ir atitinkamai sumažino baudos dydį. Todėl
Corus
argumentas, kad jos dalyvavimo pažeidime poveikis buvo ribotas, šio proceso kontekste yra nereikšmingas.
Be to, ginčijamo sprendimo 2 straipsnio panaikinimas neturėtų įtakos baudos dydžiui, nes, kaip nurodo pati
Corus,
šio straipsnio pagrindu jokia atskira bauda nebuvo paskirta.
Pirmosios instancijos teismo vertinimas
Pirmiausia reikia pažymėti: nors ginčijamame sprendime Komisija aiškiai nepasirėmė baudų nustatymo metodo gairėmis, ji apskaičiavo baudų dydį taikydama gairėse nustatytą skaičiavimo metodą (šiuo atžvilgiu žr. 116 punkte minėto sprendimo
Hercules Chemicals prieš Komisiją
53 punktą, kurį Teisingumo Teismas patvirtino apeliacine tvarka 1999 m. liepos 8 d. Sprendimu
Hercules Chemicals prieš Komisiją,
C-51/92 P, Rink. p. I-4235
, ir jame nurodytą teismų praktiką).
Remiantis baudų nustatymo metodo gairių 1 A punktu, „vertinant pažeidimo sunkumą reikia atsižvelgti į jo pobūdį, įtaką rinkai, kur tai gali būti įvertinta, ir susijusios geografinės rinkos dydį“. Ginčijamo sprendimo 159 konstatuojamojoje dalyje Komisija pažymėjo, kad spręsdama pažeidimo sunkumo klausimą ji atsižvelgia būtent į šiuos tris kriterijus.
Vis dėlto ginčijamo sprendimo 161 punkte, pagrįsdama savo išvadą, jog ginčijamo sprendimo 1 straipsnyje nustatytas pažeidimas yra „labai sunkus“, Komisija iš esmės pasirėmė visų įmonių neteisėto elgesio pobūdžiu. Šiuo atžvilgiu ji nurodė sunkų antikonkurencinį rinkų pasidalijimo susitarimo, už kurį buvo skirtos baudos, pobūdį bei jo žalingą poveikį tinkamam vidaus rinkos funkcionavimui, pažeidimo tyčinį pobūdį bei slaptą ir institucionalizuotą konkurencijai apriboti sukurtos sistemos pobūdį. Tame pačiame punkte Komisija taip pat atkreipė dėmesį į tai, kad „didžioji dalis OCTG (vamzdžių) ir besiūlių (transportavimo vamzdžių) Bendrijoje panaudojama keturiose nagrinėjamose valstybėse narėse, kurios sudarė plačią geografinę rinką“.
Kita vertus, ginčijamo sprendimo 160 punkte Komisija konstatavo, jog „konkretus pažeidimo poveikis rinkai buvo ribotas“, nes du su juo susiję produktai, t. y. standartiniai OCTG vamzdžiai ir transportavimo vamzdžiai „projektams“, sudarė tik 19 % Bendrijos OCTG vamzdžių bei besiūlių vamzdžių poreikio, ir dėl technologinės pažangos dalis besiūlių vamzdžių paklausos galėjo būti padengta vamzdžiais su siūlėmis.
Taip ginčijamo sprendimo 162 konstatuojamojoje dalyje Komisija, dėl 161 konstatuojamojoje dalyje išvardytų veiksnių priskyrusi pažeidimą prie „labai sunkių“, atsižvelgė į palyginti nedidelę ginčijamo sprendimo adresatų nagrinėjamų produktų pardavimų apimtį keturiose valstybėse narėse (73 milijonai eurų per metus). Ši nuoroda į atitinkamos rinkos dydį iš esmės atitinka prieš tai pateiktą riboto pažeidimo poveikio įvertinimą, pateiktą ginčijamo sprendimo 160 konstatuojamojoje dalyje. Todėl Komisija, atsižvelgdama į pažeidimo sunkumą, nusprendė nustatyti tik dešimties milijonų eurų baudos sumą. Šiai kategorijai priskiriamo pažeidimo atveju baudų nustatymo metodo gairės nustatė baudos sumą „per 20 milijonų (eurų)“. Pažymėtina, kad atsižvelgiant į pažeidimo sunkumą nustatytos sumos sumažinimas 50% nuo paprastai „labai sunkaus“ pažeidimo atveju mažiausiai skiriamos baudos sumos parodo, kad nagrinėjamu atveju buvo tinkamai atsižvelgta į ribotą pažeidimo poveikį rinkai.
Galiausiai ginčijamo sprendimo 165 konstatuojamojoje dalyje Komisija konstatavo, kad visos įmonės, kurioms skirtas ginčijamas sprendimas, yra didelės, todėl nebuvo būtinybės sumažinti baudų atsižvelgiant į pažeidimo dalyvių dydį.
Šiuo atžvilgiu reikia pažymėti, kad prieidama prie išvados, jog pažeidimas buvo labai sunkus, Komisija labiausiai rėmėsi šiuo pažeidimo pobūdžiu. Vis dėlto iš pirmiausia ginčijamo sprendimo 62, 67, 78 ir 80 punktuose nurodytų
Vallourec
dokumentų išplaukia, kad
Corus
ir
Vallourec
bendradarbiavo ypač glaudžiai.
Nagrinėjant
Corus
argumentą, kad ji buvo besitraukianti iš OCTG vamzdžių ir transportavimo vamzdžių rinkos, todėl jos ekonominė padėtis skyrėsi nuo kitų ginčijamo sprendimo adresatų padėties, visų pirma pažymėtina, kad subjektyvios priežastys, dėl kurių įmonė padaro pažeidimą, vertinant objektyvų šio pažeidimo sunkumą, nėra svarbios. Kol
Corus
nebuvo pasitraukusi iš atitinkamų rinkų ir aktyviai tebedalyvavo pažeidime, kuriuo ji kaltinama, laikinas jos buvimo šiose rinkose pobūdis nėra reikšmingas.
Kita vertus, reikia nurodyti, kad ginčijamo sprendimo 92 punkte Komisija konstatavo, jog 1994 m. vasario 22 d. savo vamzdžių sujungimo verslą
Corus
pardavė
Vallourec,
ir jos atveju pažeidimas tęsėsi tik nuo 1990 m. iki 1994 m. vasario mėnesio, kaip pažymėta ginčijamo sprendimo 1 straipsnio 2 dalyje. Iš ginčijamo sprendimo 166 konstatuojamosios dalies išplaukia, kad
Corus
atveju apskaičiuota pažeidimo, kuriuo ji kaltinama, trukmė buvo tik ketveri metai - nuo 1990 m. iki 1994 m., o tai patvirtina aplinkybė, jog 167 konstatuojamojoje dalyje
Corus
buvo skirta 14 milijonų eurų pagrindinė bauda. Atsižvelgiant į visą ginčijamą sprendimą, darytina išvada, kad atliekant šį skaičiavimą 1990 m. buvo įskaityti, o 1994 m. nebuvo įtraukti.
Taigi šioje byloje, ypač atsižvelgiant į pirmiau paminėtą glaudų
Corus
ir
Vallourec
bendradarbiavimą, nėra jokios priežasties manyti, kad
Corus
neteisėtų veiksmų pobūdis buvo ne toks sunkus kaip kitų pažeidime dalyvavusių įmonių. Atsižvelgimas į trumpesnę ginčijamo sprendimo 1 straipsnyje nustatyto pažeidimo trukmę
Corus
atveju, kaip aprašyta šio sprendimo 174 punkte, pakankamai atspindi tai, jog 1994 m. vasarį
Corus
pasitraukė iš sriegiuotų vamzdžių rinkų.
Taip pat reikia priminti, jog įmonė gali būti patraukta atsakomybėn už visą kartelį, net jei būtų įrodyta, kad ji tiesiogiai dalyvavo imantis tik vieno ar kelių kartelio veiksmų, jeigu ji žinojo ar turėjo žinoti, jog susitarimas, kuriame ji dalyvavo, ypač atvykdama į reguliariai daugelį metų vykusius susitikimus, buvo bendros sistemos, skirtos iškreipti konkurenciją, dalis ir jog ši sistema apėmė visas sudedamąsias kartelio dalis (71 punkte minėto sprendimo „PVC II“ 773 punktas). Ypač atsižvelgiant į pirmiau minėtą glaudų
Corus
ir
Vallourec
bendradarbiavimą (taip pat žr. ginčijamo sprendimo 62, 67, 78 ir 80 konstatuojamąsias dalis), akivaizdu, kad
Corus
tiesiogiai dalyvavo Europos-Japonijos klube kuriant bendrą strategiją ir žinojo visas rinkų pasidalijimo susitarimo, sudarančio pažeidimą, už kurį buvo nubausta, detales. Todėl nagrinėjamu atveju nėra jokios priežasties manyti, kad
Corus
nėra atsakinga už visą kartelį.
Dėl aplinkybės, kad Jungtinės Karalystės ofšorinė rinka, svarbi
Corus
nacionalinės rinkos dalis, buvo apsaugota tik iš dalies, iš
Vallourec
dokumentų (žr. ginčijamo sprendimo 62, 67, 78 ir 80 konstatuojamąsias dalis) ir dokumentų „Pažyma prezidentams“ bei „g) Japonai“ („g) Japanese“), pateiktas Komisijos bylos 4909 puslapyje)) (žr. 84 konstatuojamąją dalį), kuriuos parengė
Corus
darbuotojai, išplaukia, kad
Corus
siekė kuo daugiau apriboti japonų pardavimus šioje rinkoje. Šiomis aplinkybėmis
Corus
negali veiksmingai remtis šia ribota apsauga, tvirtindama, kad jos pažeidimas nebuvo „labai sunkus“. Be to, ribotas Jungtinės Karalystės ofšorinės rinkos apsaugos pobūdis jokiu būdu nepaneigia Komisijos išvados ginčijamo sprendimo 161 konstatuojamojoje dalyje, kad geografinė rinka, kuriai buvo daromas poveikis, buvo plati.
Dėl
Corus
argumentų, susijusių su ribotu jos dalyvavimo pažeidime poveikiu atitinkamoms rinkoms, visų pirma, kadangi jos nacionalinėje rinkoje egzistavo konkurencija su Japonijos gamintojais, ir ji daugiausiai prekiavo OCTG „premium“ vamzdžiais, o ne standartiniais OCTG vamzdžiais, šiame kontekste reikia dar kartą priminti, kad nustačiusi 50% baudą nuo minimalaus dydžio, paprastai taikomo „labai sunkaus“ pažeidimo atveju, Komisija atsižvelgė į ribotą pažeidimo poveikį rinkai (šio sprendimo 170 punktas).
Teisinga, kad baudų nustatymo metodo gairių 1 A punkto šeštoji pastraipa numato galimybę „kai kuriais atvejais <...> diferencijuoti baudų dydžius, numatytus kiekvienoje iš trijų (pažeidimų) kategorijų, tam, kad būtų atkreiptas dėmesys į kiekvienos konkuruojančios įmonės nusikalstamos veikos specifinę svarbą ir tikrąją įtaką konkurencijai“. Pagal šią pastraipą toks metodas tinkamas „ypač ten, kur skiriasi to paties tipo pažeidimus darančių įmonių dydis“.
Vis dėlto iš baudų nustatymo metodo gairėse naudojamų frazių „kai kuriais atvejais“ ir „ypač“ aišku, kad diferencijavimas atsižvelgiant į konkrečios įmonės dydį nėra sistemingai naudojamas skaičiavimo etapas, kurį įsipareigojo taikyti Komisija, o tik galimybė veikti lanksčiai, kurią ši institucija numatė tam tikriems atvejams. Šiame kontekste reikia priminti teismų praktiką, pagal kurią Komisija turi diskreciją, leidžiančią jai atsižvelgti arba neatsižvelgti į tam tikrus kriterijus, apskaičiuojant skirtinų baudų dydį, pirmiausia turint mintyje nagrinėjamos bylos aplinkybes (šiuo klausimu žr. 1996 m. kovo 25 d. Teisingumo Teismo nutarties
SPO ir kt. prieš Komisiją,
C-137/95 P, Rink. p. I-1611, 54 punktą
; 1997 m. liepos 17 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Ferriere Nord prieš Komisiją,
C-219/95 P, Rink. p. I-4411, 32 ir 33 punktus
bei 131 punkte minėto sprendimo
Limburgse Vinyl Maatschappij ir kt. prieš Komisiją
465 punktą; taip pat žr. 1998 m. gegužės 14 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
KNP BT prieš Komisiją,
T-309/94, Rink. p. II-1007, 68 punktą
). Atsižvelgiant į pirmiau paminėtų baudų nustatymo metodo gairių 1 A punkto šeštąją pastraipą pažymėtina, kad Komisija išlaiko tam tikrą diskreciją, spręsdama baudų diferencijavimo pagal kiekvienos įmonės dydį tinkamumo klausimą.
Šiuo atžvilgiu taip pat reikia priminti, kad baudos konkurencijos srityje turi atlikti atgrasantį vaidmenį (šiuo klausimu žr. baudų nustatymo metodo gairių 1 A punktą). Taigi atsižvelgiant į tai, kad įmonės, kurioms buvo skirtas ginčijamas sprendimas, buvo didelės, ir tai akcentuota ginčijamo sprendimo 165 konstatuojamojoje dalyje, už pažeidimo sunkumą nustatytos baudos dar didesnis sumažinimas galėjo reikšti, kad baudų poveikis nebebus atgrasantis.
Vadinasi, reikia konstatuoti, kad šioje byloje netaikydama baudų nustatymo metodo gairių 1 A punkto šeštosios pastraipos Komisija neviršijo savo diskrecijos, kuria ji disponuoja remdamasi šiuo sprendimo 180 punkte nurodytais kriterijais, ribų.
Atsakant į
Corus
argumentą, jog galimas ginčijamo sprendimo 2 straipsnio panaikinimas turėtų poveikį baudos, skirtos siekiant nubausti už jo 1 straipsnyje nustatytą pažeidimą, dydžiui, pakanka pažymėti, kad už ginčijamo sprendimo 2 straipsnyje nustatytą pažeidimą nebuvo skirta jokia bauda ir kad apskaičiuodama
Corus
faktiškai skirtos baudos dydį Komisija į šį pažeidimą visiškai neatsižvelgė (ginčijamo sprendimo 164 konstatuojamoji dalis). Todėl šis argumentas nereikšmingas.
Iš visų pirmiau išdėstytų aplinkybių išplaukia, kad šį ieškinio pagrindą reikia atmesti.
Dėl ieškinio pagrindo, susijusio su teisėtų lūkesčių principo pažeidimu
Šalių argumentai
Corus
tvirtina, kad, nesumažinusi jai paskirtos baudos, Komisija pažeidė jos teisėtus lūkesčius, kuriuos ji teisėtai galėjo turėti remdamasi pranešimo dėl bendradarbiavimo D 2 punktu. Pagal šią nuostatą įmonei, kuri neginčija pranešime apie kaltinimus nurodytų faktinių aplinkybių, bauda, kuri jai būtų skirta nebendradarbiaujant, turėtų būti sumažinta nuo 10 iki 50%.
Corus
taip pat pabrėžia, kad pranešime dėl bendradarbiavimo Komisija pati pripažįsta, jog šis pranešimas gali sukelti teisėtus įmonių lūkesčius. Galiausiai taikydama analogiją ji remiasi 116 punkte minėtu 1991 m. gruodžio 17 d. Sprendimu
Hercules Chemicals.
Jos nuomone, atsakant į Komisijos argumentą, jog pranešimas dėl bendradarbiavimo
Corus
nesukėlė jokių teisėtų lūkesčių, nes jis buvo paskelbtas tik 1996 m., pakanka nurodyti, kad PK
Corus
buvo nusiųstas tik 1999 metais. Be to, ginčijamame sprendime Komisija aiškiai rėmėsi pranešimu dėl bendradarbiavimo, sumažindama
Vallourec
ir
Dalmine
skirtas baudas.
Corus
taip pat pažymi, kad iš teismų praktikos išplaukia, jog paskirtų baudų sumažinimas įmonėms, pranešusioms, jog neginčija faktinių aplinkybių, kuriomis Komisija grindžia savo kaltinimus, pagrįstas idėja, kad toks nurodytų faktinių aplinkybių pripažinimas gali būti panaudotas jų teisingumui įrodyti ir taip palengvintų Komisijos užduotį nustatyti Bendrijos konkurencijos taisyklių pažeidimus bei juos pažaboti (1998 m. gegužės 14 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Cascades prieš Komisiją,
T-308/94, Rink. p. II-925, 256 punktas
).
Nagrinėjamu atveju savo atsakymo į PK 1.5 punkte
Corus
pareiškė neketinanti ginčyti faktinių aplinkybių, susijusių su ginčijamo sprendimo 1 straipsnyje nustatytu pažeidimu, nors ir nesutiko su pažeidimo egzistavimu.
Corus
pažymi, kad reikia atskirti nurodomas faktines aplinkybes ir šių aplinkybių teisinį kvalifikavimą. Ji teigia, jog aplinkybė, kad įmonė ginčija tik teisinį kvalifikavimą, nesumažina jos bendradarbiavimo apimties bei naudingumo pripažinus šias faktines aplinkybes. Ji tvirtina, kad kituose su neteisėtais karteliniais susitarimais susijusiose bylose Komisija įmonėms skirtas baudas buvo sumažinusi net tuomet, kai jos ginčijo pažeidimą sudarančius suderintus veiksmus ar tvirtino, kad nedalyvavo juos derinant (žr. 1998 m. sausio 21 d. Komisijos sprendimo 98/247/EAPB dėl EAPB sutarties 65 straipsnyje numatytos procedūros taikymo (byla IV/35.814 — Papildomas lydinio mokestis) (
OL L 100, p. 55
) 98-100 konstatuojamąsias dalis ir 1998 m. spalio 21 d. Komisijos sprendimo 1999/60/EB dėl EB sutarties (81) straipsnio taikymo procedūros (byla IV/35.691/E-4 — Šiluminės įrangos kartelis) (
OL L 24, p. 1
) 180 konstatuojamąją dalį).
Corus
nuomone, tuo pačiu pagrindu turėjo būti sumažintas jai skirtos baudos dydis.
Atsakydama į
Corus
argumentus apie jos tariamą bendradarbiavimą, Komisija visų pirma nurodo, kad pranešimas dėl bendradarbiavimo buvo paskelbtas tik 1996 metais. Kadangi ginčijamame sprendime nustatytus pažeidimus
Corus
nutraukė 1994 m. vasarį, šis pranešimas nagrinėjamoje byloje yra nereikšmingas.
Be to, atsakyme į pranešimą apie kaltinimus, ypač jo 3.15 punkte, susijusiame su ginčijamo sprendimo 1 straipsnyje nustatytu pažeidimu,
Corus
ginčijo ne tik faktinių aplinkybių vertinimą, bet ir patį neteisėto susitarimo egzistavimą. Taip ji privertė Komisiją įrodyti pranešime apie kaltinimus nurodytus faktus. Todėl negalima teigti, kad
Corus
pozicija palengvino Komisijos užduotį. Taigi tai negali būti laikoma bendradarbiavimu, kuris pateisintų įmonei skirtos baudos sumažinimą (1998 m. gegužės 14 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Mayr-Melnhof prieš Komisiją,
T-347/94, Rink. p. II-1751, 309 punktas
ir jame nurodyta teismų praktika bei 332 punktas). Pirmosios instancijos teismas yra aiškiai nusprendęs, kad įmonė, kuri ginčija pažeidusi EB 81 straipsnio 1 dalį, neturi teisės į tai, jog dėl bendradarbiavimo būtų sumažintas jai skirtos baudos dydis (1998 m. gegužės 14 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
BPB de Eendracht prieš Komisiją,
T-311/94, Rink. p. II-1129, 59 punktas
ir sprendimo
Finboard prieš Komisiją,
T-338/94, Rink. p. II-1617, 262 ir 363 punktai
).
Remdamasi prieš tai išdėstytomis aplinkybėmis, Komisija daro išvadą, kad Pirmosios instancijos teisme
Corus
tebeginčija faktus, kurie buvo išdėstyti ginčijamame sprendime. Todėl, jeigu
Corus
būtų galėjusi pasinaudoti teise, kad dėl bendradarbiavimo būtų sumažintas jai skirtos baudos dydis, Pirmosios instancijos teismo būtų reikėję prašyti panaikinti tą jos lengvatą bei padidinti nagrinėjamą baudą. Tokiu atveju
Corus
reikėtų laikyti įmone, kuri, pasinaudojusi teise į baudos sumažinimą dėl bendradarbiavimo, ginčija faktinių aplinkybių teisingumą, o tai pagal pranešimo dėl bendradarbiavimo paskutinį sakinį pateisina prašymą padidinti baudą. Todėl šioje byloje
Corus
turi pasirinkti tarp ieškinio pagrindų ir argumentų, remdamasi kuriais ji ginčija pažeidimo egzistavimą, bei argumento, kurį ji grindžia pranešimu dėl bendradarbiavimo, nes šie du jos ieškinio aspektai yra nesuderinami.
Pirmosios instancijos teismo vertinimas
Visų pirma reikia pažymėti, kad 1996 m. paskelbtas pranešimas dėl bendradarbiavimo galėjo paskatinti
Corus
savo atsakyme į 1999 m. balandžio 20 d. PK tvirtinti, kad ji „iš esmės“ („substantially“) neginčija su Europos-Japonijos klubu susijusių faktinių aplinkybių. Taigi jokios laikino pobūdžio aplinkybės neužkerta kelio galimybei, kad pranešimo dėl bendradarbiavimo pagrindu šiai įmonei galėjo kilti teisėtų lūkesčių.
Nagrinėjant klausimą, ar
Corus
skirtos baudos sumažinimas šioje byloje buvo pateisinamas remiantis pranešimu dėl bendradarbiavimo, ir todėl buvo pažeistas teisėtų lūkesčių principas, visų pirma pažymėtina, kad atitinkamos įmonės elgesys turėjo palengvinti Komisijos užduotį nustatyti Bendrijos konkurencijos taisyklių pažeidimus ir už juos persekioti (190 punkte minėto sprendimo
Mayr-Meinhof prieš Komisiją
309 punktas ir jame nurodyta teismų praktika bei 332 punktas). Taigi pagal šį pranešimą nepakanka, kad įmonė abstrakčiai nurodytų neginčijanti tvirtinamų faktinių aplinkybių, jei bylos aplinkybėmis šis pareiškimas Komisijai yra visiškai nenaudingas.
Šioje byloje, ypač PK, Komisija tvirtino, kad Europos-Japonijos klubo nariai sudarė antikonkurencinį susitarimą, kurio tikslas ir poveikis buvo rinkų pasidalijimas. Nors ir pareiškusi, kad neginčija šių faktinių aplinkybių,
Corus
savo atsakymo į PK 1.7 punkte ir dar kartą jo 3.15 punkto antroje dalyje tvirtino, jog netgi darant prielaidą, kad toks susitarimas egzistavo, jo antikonkurencinis poveikis būtų buvęs nereikšmingas, todėl kyla jo komercinės logikos, o kartu ir egzistavimo klausimas. Pirmosios instancijos teisme ji pažymi, kad reikia atskirti pačias faktines aplinkybes, kurių ji neginčijo, bei jų teisinį vertinimą, su kuriuo ji nesutinka.
Vis dėlto reikia pažymėti, kad konkrečiu susitarimo, kurio tikslas, nepaisant jo galimo poveikio, yra rinkų pasidalijimas, atveju faktinių aplinkybių teisingumo pripažinimo iš esmės pakanka dviem esminiams EB 81 straipsnio 1 dalies pažeidimo elementams, t. y. susitarimo egzistavimui bei jo antikonkurenciniam tikslui, įrodyti.
Be to, reikia pažymėti, kad šioje byloje Komisija ir PK, ir ginčijamame sprendime iš esmės rėmėsi tais pačiais įrodymais ir kad didelė įrodymų dalis, pirmiausia Verluca pareiškimai ir įvairūs
Vallourec
dokumentai, yra susiję su slaptomis strateginėmis Europos-Japonijos klubo narių diskusijomis dėl susitarimo, ypač Bendrijos rinkų atžvilgiu (žr. visų pirma PK 56, 60, 63 ir 65 punktus bei ginčijamo sprendimo 62, 67, 73 ir 78 konstatuojamąsias dalis).
Vadinasi, reikia konstatuoti, kad savo atsakyme į PK
Corus
negalėjo ginčyti savo dalyvavimo susitarime ir antikonkurencinio tikslo, sudariusių vėliau ginčijamo sprendimo 1 straipsnyje nustatytą pažeidimą, kartu neginčydama faktų, susijusių su atitinkamomis diskusijomis bei jų turiniu.
Iš to išplaukia, kad tai, jog savo atsakyme į PK
Corus
iškelia klausimą dėl susitarimo egzistavimo, atsižvelgiant į bylos aplinkybes, suteikė pagrindą abejoti dėl įmonės pareiškimo tame pačiame atsakyme, jog ji neginčija faktinių aplinkybių, vertės, todėl šio pareiškimo reikšmė nėra aiški. Šį neaiškumą sustiprina aplinkybė, kad
Corus
savo pareiškimą sušvelnino žodžiu „substantially” („iš esmės“), nepaaiškindama, kuriuos konkrečius faktus ta išlyga apima.
Šiomis aplinkybėmis administracinės procedūros stadijoje Komisija negalėjo, kaip ir Pirmosios instancijos teismas šio proceso metu negali, nustatyti konkrečių faktų, kuriuos
Corus
pripažino ir kurių pagrindu įmonės bendradarbiavimas galėjo palengvinti Komisijos užduotį. Iš to išplaukia, kad nagrinėjamu atveju tai, jog
Corus
pripažino PK nurodytus faktus, negali pateisinti jai skirtos baudos sumažinimo, remiantis pranešimu dėl bendradarbiavimo, kaip jį išaiškina teismų praktika.
Remiantis tuo, kas pirmiau išdėstyta, šis ieškinio pagrindas atmestinas.
Dėl ieškinio pagrindo, susijusio su vienodo požiūrio principo pažeidimu
Šalių argumentai
Corus
visų pirma pažymi, kad pagal nusistovėjusią teismų praktiką vienodo požiūrio principas pažeidžiamas, kai panašios situacijos vertinamos skirtingai ar skirtingos situacijos vertinamos vienodai, išskyrus atvejus, kai toks skirtingas vertinimas objektyviai pateisinamas (1984 m. gruodžio 13 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Sermide,
106/83, Rink. p. 4209, 28 punktas
ir 1990 m. birželio 28 d. Sprendimo
Hoche,
C-174/89, Rink. p. I-2681, 25 punktas
; tuo pačiu klausimu žr. 1994 m. kovo 15 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
La Pietra prieš Komisiją,
T-100/92, Rink. VT p. I-A-83 ir II-275, 50 punkta
). Ji priduria, kad į šį principą dažnai atsižvelgiama skiriant baudas (116 punkte minėto 1991 m. gruodžio 17 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Hercules Chemicals prieš Komisiją
295 punktas; 1995 m. balandžio 6 d. Sprendimo
Trefileurope prieš Komisiją,
T-141/89, Rink. p. II-791, 185 punktas
; sprendimo
Boël prieš Komisiją,
T-142/89, Rink. p. II-867, 128-135 punktai
; sprendimo
Ferriere Nord prieš Komisiją,
T-143/89, Rink. p. II-917, 54-56 punktai
; sprendimo
Martinelli prieš Komisiją,
T-150/89, Rink. p. II-1165, 57-61 punktai
; 1996 m. gruodžio 11 d. Sprendimo
Van Megen Sports prieš Komisiją,
T-49/95, Rink. p. II-1799, 56 punktas
; 190 punkte minėtas sprendimas
Finnboard prieš Komisiją
ir 190 punkte minėto sprendimo
Mayr-Melnhof prieš Komisiją
334— 336 ir 352-354 punktai).
Corus
tvirtina, kad
Vallourec,
kuriai skirta bauda buvo sumažinta 40%, apsiribojo atsakymu į klausimus, Komisijos pareigūnų jai pateiktus atliekant patikrinimą vietoje; tai
Vallourec
privalėjo padaryti pagal teisės aktus, tai padarė ir
Corus.
Šiuo atžvilgiu ji pažymi, kad Verluca pareiškimai buvo padaryti atsakant į klausimus, kuriuos Komisija pateikė tik
Vallourec.
Be to,
Dalmine,
kuriai skirta bauda buvo sumažinta 20 %, Komisijai tik pranešė, jog neginčija faktinių aplinkybių teisingumo, nepripažindama, kad dalyvavo pažeidime. Taigi ji nebendradarbiavo daugiau negu
Corus.
Todėl nevienodas vertinimas
Corus
atžvilgiu, kurio Komisija nepateisino savo atsiliepime į ieškinį, yra akivaizdus.
Dalmine
bendradarbiavo netgi mažiau nei
Corus
pirmiausia todėl, kad ji iš pradžių atsisakė Komisijai pateikti tam tikrą informaciją, kurios ši prašė, o vėliau ir savo atsakyme į PK, ir ieškinyje, kurį pareiškė dėl Komisijos pagal Reglamento Nr. 17 11 straipsnio 5 dalį jos atžvilgiu priimto sprendimo ir kuris buvo atmestas kaip akivaizdžiai nepriimtinas, siekdama pateisinti atsisakymą atsakyti į tam tikrus klausimus pasirėmė teise neteikti parodymų prieš save.
Dalmine
taip pat ginčijo sprendimų, kurių pagrindu 1994 m. gruodžio mėnesį Komisija atliko patikrinimus, teisėtumą, taigi ir Komisijos teisę pasiremti dokumentais, kuriuos gavo per šiuos patikrinimus (ginčijamo sprendimo 118 konstatuojamoji dalis).
Corus
taip pat tvirtina, kad Japonijos ieškovės, kaip matyti iš ginčijamo sprendimo (174 konstatuojamosios dalis), nepasiūlė Komisijai jokio veiksmingo bendradarbiavimo ir kad per administracinę procedūrą jos ginčijo susitarimo egzistavimą, taigi jų situacija skiriasi nuo
Corus
situacijos. Kaip ir
Dalmine,
Japonijos gamintojai ginčijo ir sprendimų, kurių pagrindu 1994 m. gruodžio mėnesį Komisija atliko patikrinimus, teisėtumą, ir Komisijos rėmimąsi dokumentais, kuriuos ji gavo per šiuos patikrinimus.
Mannesmann,
kaip tai irgi išplaukia iš ginčijamo sprendimo (174 konstatuojamoji dalis), niekada aiškiai nenurodė, ar ji ginčijo faktines aplinkybes, ir atsisakė pateikti tam tikrą informaciją, kurios Komisija prašė priėmusi sprendimą pagal Reglamento Nr. 17 11 straipsnio 5 dalį. Todėl atsisakiusi sumažinti
Corns
skirtą baudą ir traktavusi šią įmonę taip pat, kaip ir
Mannesmann
bei keturis Japonijos gamintojus, Komisija pažeidė vienodo požiūrio principą.
Komisija į tai visų pirma atsako, kad, nustatydama baudų dydį, ji disponuoja diskrecija; ir vienodo požiūrio sąvoka baudų srityje turi būti aiškinama atsižvelgiant į šią taisyklę (201 punkte minėto sprendimo
Martinelli prieš Komisiją
59 punktas). Bet kuriuo atveju šis principas taikomas tik tais atvejais, kai panašios situacijos vertinamos skirtingai (116 punkte minėto 1991 m. gruodžio 17 d. Sprendimo
Hercules Chemicals prieš Komisiją
295 punktas).
Tačiau šioje byloje egzistuoja objektyvūs skirtumai tarp
Corus
ir kitų ginčijamo sprendimo adresatų situacijos. Visų pirma
Vallourec
pateikė Komisijai labai naudingą pareiškimą raštu (1996 m. rugsėjo 17 d. Verluca pareiškimas;
inter alia,
žr. ginčijamo sprendimo 53 ir 170 konstatuojamąsias dalis) ir neginčijo faktinių aplinkybių, kuriomis Komisija grindė PK, teisingumo. Antra,
Dalmine
neginčijo faktinių aplinkybių, kuriomis Komisija grindė savo sprendimą (ginčijamo sprendimo 172 konstatuojamoji dalis), ir padarė tai be jokių išlygų; o
Corus
kėlė abejones dėl paties susitarimo egzistavimo. Bet kuriuo atveju, net darant prielaidą, kad sumažindama
Vallourec
ir
Dalmine
skirtas baudas Komisija padarė klaidą,
Corus
pateikto prašymo sumažinti jai skirtą baudą kontekste tai neturėtų jokios reikšmės. Galiausiai yra nesvarbu, kad
Corus
atveju priežastys, dėl kurių bauda nebuvo sumažinta, skyrėsi nuo tų, kurios sutrukdė
Mannesmann
ir Japonijos gamintojams pasinaudoti teise į baudos sumažinimą, nes kad ir kokia būtų kitų įmonių situacija,
Corus
neįvykdė sąlygų, kurias šiuo atžvilgiu numato pranešimas dėl bendradarbiavimo.
Pirmosios instancijos teismo vertinimas
Pagal nusistovėjusią teismų praktiką vertindama įmonių bendradarbiavimą Komisija negali nepaisyti vienodo požiūrio principo, kuris yra bendras Bendrijos teisės principas ir kuris yra pažeidžiamas, jei panašios situacijos vertinamos skirtingai, o skirtingos - vienodai, nebent toks vertinamas būtų objektyviai pateisinamas (2001 m. gruodžio 13 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo sujungtose bylose
Krupp Thyssen Stainless ir Acciai speciali Terni prieš Komisiją,
T-45/98 ir T-47/98, Rink. p. II-3757, 237 punktas
bei jame nurodyta teismų praktika).
Taip pat reikia priminti, kad norint pateisinti baudos dydžio sumažinimą įmonės elgesys turi palengvinti Komisijos užduotį nustatyti Bendrijos konkurencijos taisyklių pažeidimus ir už juos persekioti (190 punkte minėto sprendimo
Mayr-Melnhof prieš Komisiją
309 punktas ir jame nurodyta teismų praktika, 332 punktas bei šio sprendimo 193 punktas).
Būtina pažymėti, kad pastarojo kriterijaus atžvilgiu šioje byloje egzistuoja objektyvūs bei reikšmingi skirtumai tarp
Corus
ir
Vallourec
bei
Dalmine
situacijos.
Visų pirma
Vallourec
ne tik neginčijo faktinių aplinkybių, kuriomis Komisija grindė savo PK, teisingumo, bet ir - skirtingai nei
Corus
- pateikė rašytinius pareiškimus, ypač 1996 m. rugsėjo 17 d. ir spalio 14 d. Verluca pareiškimus, kurie Komisijai buvo labai naudingi (visų pirma žr. ginčijamo sprendimo 60, 62, 72 ir 108 konstatuojamąsias dalis).
Nė vienas
Corus
atstovas nebuvo padaręs pareiškimų, kurie būtų turėję panašią įrodomąją vertę ar apimtį kaip Verluca pareiškimai. 1997 m. spalio 31 d.
Corus
atsakymo, nurodyto ginčijamo sprendimo 66 konstatuojamojoje dalyje, apimtis bei įrodomoji vertė riboti, juo labiau kad neaišku, ar 1999 m. kovo 30 d. Komisijai adresuotu laišku
Corus
nesiekė jo atsiimti tiek, kiek jis susijęs su besiūlių vamzdžių procedūra (šiuo klausimu žr. 129 punkte minėto sprendimo
JFE Engineering ir kt. prieš Komisiją
305-308 punktus).
Dėl
Corus
nurodomos aplinkybės, kad Verluca pareiškimai buvo padaryti atsakant į klausimus, kuriuos Komisija pateikė tik
Vallourec,
pakanka nurodyti, jog tyrimo stadijoje Komisija neprivalo pateikti vienodų klausimų visoms įmonėms, kurias ji įtaria dalyvavus pažeidime. Tokia pareiga galėtų apriboti Komisijos veiksmų laisvę atliekant tyrimus konkurencijos srityje ir taip pakenkti jų veiksmingumui.
Tiesa, jeigu toje pačioje administracinės procedūros stadijoje ir panašiomis aplinkybėmis įmonės pateikia Komisijai panašią informaciją dėl faktų, kuriais jos kaltinamos, jų bendradarbiavimo laipsnis laikytinas panašiu (207 punkte minėto sprendimo
Krupp Thyssen Stainless ir Acciai speciali Terni prieš Komisiją
243-246 punktai).
Vis dėlto akivaizdu, kad šioje byloje taip nebuvo (žr. 211 punktą). Todėl ši teismų praktika netaikytina.
Dalmine
atveju nustatyta, kad, remiantis ginčijamo sprendimo 172 konstatuojamąja dalimi, ir šioje byloje, ir byloje
Dalmine prieš Komisiją,
T-50/00, kuri buvo sujungta su šia byla bendram posėdžiui, ši bendrovė neginčijo faktinių aplinkybių, kuriomis Komisija grindė ginčijamą sprendimą. Nors savo atsakyme į PK
Corus
pareiškė neginčijanti Komisijos nurodytų faktinių aplinkybių, susijusių su vėliau ginčijamo sprendimo 1 straipsnyje nustatytu pažeidimu, šio pareiškimo, kaip buvo pažymėta 192-199 punktuose, dėl jo neaiškumo ir daugiaprasmiškumo nepakanka, siekiant pateisinti
Corus
skirtos baudos sumažinimą.
Todėl pakanka konstatuoti, kad kalbant apie faktinių aplinkybių pripažinimą
Dalmine
negalima kaltinti panašiu daugiaprasmiškumu, siekiant prieiti prie išvados, jog šiuo atžvilgiu Komisija vertino vienodai. Dėl kitų aplinkybių, kurias
Corus
nurodė, siekdama pagrįsti argumentą, jog
Dalmine
bendradarbiavo mažiau nei ji pati, pažymėtina, kad šios aplinkybės susijusios su
Dalmine
atsisakymu atsakyti į prašymus pateikti informaciją iki pranešimo apie kaltinimus pateikimo ir kad šios tyrimo stadijos atžvilgiu Komisija nenustatė jokio
Dalmine
bendradarbiavimo.
Iš to išplaukia, kad Komisija galėjo pagrįstai manyti, kad šios aplinkybės neturėjo jokio poveikio tam, jog
Dalmine
savo atsakyme į PK pripažino faktines aplinkybes, o kartu ir tam, kad dėl to Komisija, remdamasi pranešimu dėl bendradarbiavimo, sumažino
Dalmine
skirtą baudą 20 %.
Galiausiai, kaip pažymi Komisija, yra nesvarbu, jog
Corns
atveju priežastys, dėl kurių bauda nebuvo sumažinta, skyrėsi nuo tų, kurios sutrukdė
Mannesmann
ir Japonijos gamintojams pasinaudoti teise į baudos sumažinimą, nes prieš tai buvo nustatyta: kad ir kokia būtų kitų įmonių situacija,
Corus
neįvykdė pranešime dėl bendradarbiavimo šiuo atžvilgiu nustatytų sąlygų.
Dėl baudos dydžio skaičiavimo
Iš to, kas pirmiau išdėstyta, išplaukia, kad
Corus
skirta bauda turi būti sumažinta atsižvelgiant į tai, kad šioje byloje nustatyta, jog ginčijamo sprendimo 1 straipsnyje nurodytas pažeidimas truko trejus, o ne ketverius metus.
Kadangi pats baudų nustatymo metodo gairėse nustatytas ir Komisijos taikytas baudų skaičiavimo metodas šioje byloje nebuvo ginčytas, naudodamasis savo neribota jurisdikcija, Pirmosios instancijos teismas mano, jog šį metodą reikia taikyti atsižvelgiant į 219 punkte padarytą išvadą.
Taigi nustatoma 10 milijonų eurų pagrindinė suma ir papildomai po 10% už kiekvienus pažeidimo trukmės metus, tai yra iš viso 30%, o tai sudaro 13 milijono eurų. Dėl ginčijamo sprendimo 168 ir 169 konstatuojamosiose dalyse nurodytų lengvinančių aplinkybių ši suma turi būti sumažinta 10% ir todėl galutinė
Corus
skirtina bauda sudaro 11,7 milijonų eurų, o ne 12,6 milijonų eurų.
Dėl prašymo įpareigoti Komisiją gražinti baudos sumą arba, nepatenkinus šio prašymo, sumą, kuria bauda būtu sumažinta, kartu su palūkanomis
Kaip buvo nuspręsta daugelyje sprendimų, priėmus sprendimą dėl panaikinimo, kuris galioja
ex tune,
ir todėl panaikinto teisės akto atžvilgiu veikia atgaline data (1998 m. balandžio 26 d. Teisingumo Teismo sprendimo sujungtose bylose
Asteris ir kt. prieš Komisiją,
97/86, 99/86, 193/86 ir 215/86, Rink. p. 2181, 30 punktas
; generalinio advokato P. Léger išvados 1996 m. birželio 6 d. Teisingumo Teismo sprendimui
Ecroyd,
C-127/94 , Rink. p. I-2731, I-2735, 74 punktas
; 2001 m. spalio 10 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Corus UK prieš Komisiją,
T-171/99, Rink. p. II-2967, 50 punktas
), pagal EB 233 straipsnį institucija atsakovė privalo imtis visų priemonių, būtinų nustatytų teisės pažeidimų pasekmėms pašalinti, o jau įvykdyto teisės akto atveju tai gali apimti pareigą atkurti ieškovo padėtį, kurioje jis buvo iki šio akto priėmimo (1971 m. kovo 31 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Komisija prieš Tarybą,
22/70, Rink. p. 263, 60 punktas
; 1979 m. kovo 6 d. Sprendimo
Simmenthal prieš Komisiją,
92/78, Rink. p. 777, 32 punktas
ir 1987 m. vasario 17 d. Sprendimo
Samara prieš Komisiją,
21/86, Rink. p. 795, 7 punktas
; 1995 m. rugsėjo 14 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo sujungtose bylose
Antillean Rice Mills ir kt. prieš Komisiją,
T-480/93 ir T-483/93, Rink. p. II-2305, 59 ir 60 punktai
bei minėto sprendimo
Corus UK prieš Komisiją
50 punktas).
Todėl priėmus sprendimą dėl įmonei už Sutarties konkurencijos taisyklių pažeidimą skirtos baudos panaikinimo ar sumažinimo, svarbiausia iš EB 233 straipsnyje nustatytų priemonių yra Komisijos pareiga grąžinti visą ar dalį atitinkamos įmonės sumokėtos baudos, kiek šis mokėjimas priėmus sprendimą dėl panaikinimo turėtų būti laikomas nepagrįstu. Ši pareiga taikoma ne tik nepagrįstai sumokėtai pagrindinei baudos sumai, bet ir palūkanoms nuo šios sumos (222 punkte minėto sprendimo
Corns UK prieš Komisiją
52 ir 53 punktai).
Šiuo atveju nėra pagrindo manyti, kad Komisija neįvykdys savo pareigų, kylančių iš šio sprendimo kartu su EB 233 straipsniu.
Vadinasi, šiame procese sprendimo dėl šio prašymo priimti nereikia.
Taip pat reikia konstatuoti, kad dėl tos pačios priežasties nebereikia priimti sprendimo dėl
Corus
prašymo, kad Pirmosios instancijos teismas nurodytų imtis visų priemonių, reikalingų šiam sprendimui įgyvendinti.
Dėl bylinėjimosi išlaidy
Pagal Pirmosios instancijos teismo darbo reglamento 87 straipsnio 3 dalį, jeigu kiekvienos šalies dalis reikalavimų patenkinama, o dalis atmetama, Pirmosios instancijos teismas gali paskirstyti bylinėjimosi išlaidas šalims arba nurodyti kiekvienai padengti savo išlaidas. Kadangi šiuo atveju dalis kiekvienos šalies reikalavimų buvo atmesta, ieškovė ir Komisija padengia savo išlaidas.

Remdamasis šiais motyvais,
PIRMOSIOS INSTANCIJOS TEISMAS (antroji kolegija)
nusprendžia:

1.
Panaikinti 1999 m. gruodžio 8 d. Komisijos sprendimo 2003/382/EB, priimto pagal EB 81 straipsnio taikymo procedūra (byla IV/E-1/35.860-B — Besiūliai plieno vamzdžiai) 1 straipsnio 2 dalį tiek, kiek joje nustatyta, kad šioje nuostatoje nurodytas pažeidimas ieškovės atveju egzistavo iki 1991 m. sausio 1 dienos.

2.
Nustatyti 11700000 emu pagal Sprendimo 2003/382 4 straipsnį ieškovės mokėtinos baudos dydį.

3.
Atmesti kitą ieškinio dalį.

4.
Kiekviena šalis padengia savo bylinėjimosi išlaidas.

Forwood
Pirrung
Meij
Paskelbta 2004 m. liepos 8 d. viešame posėdyje Liuksemburge.
Sekretorius
H. Jung
Pirmininkas
J. Pirrung
Turinys

Faktinės aplinkybės ir procedūra

Procedūra Pirmosios instancijos teisme

Saliu reikalavimai

Dėl prašymo panaikinti ginčijamo sprendimo 2 straipsnį

Dėl ieškinio pagrindo, kad ginčijamo sprendimo 2 straipsnyje nustatytas pažeidimas neegzistavo

Šalių argumentai

Pirmosios instancijos teismo vertinimas

Dėl ieškinio pagrindo, kad dėl neatitikimo tarp PK ir ginčijamo sprendimo, susijusio su pasitelktų įrodymų vertinimu ginčijamo sprendimo 2 straipsnyje nurodytam pažeidimui nustatyti, buvo pažeista teisė į gynybi)

Šalių argumentai

Pirmosios instancijos teismo vertinimas

Dėl prašymo panaikinti ginčijamo sprendimo 1 straipsnį

Dėl ieškinio pagrindo, susijusio su ginčijamo sprendimo 2 straipsnyje nustatyto pažeidimo nebuvimo pasekmėmis šio sprendimo 1 straipsnyje nustatytam pažeidimui konstatuoti

Šalių argumentai

Pirmosios instancijos teismo vertinimas

Dėl ieškinio pagrindo, susijusio su klaida, vertinant ginčijamo sprendimo 1 straipsnyje nustatyto pažeidimo trukmę

Šalių argumentai

Pirmosios instancijos teismo vertinimas

Dėl prašymo panaikinti baudi)

Šalių argumentai

Pirmosios instancijos teismo vertinimas

Dėl prašymo sumažinti baudos dydį

Dėl ieškinio pagrindo, kad vertinant pažeidimo sunkumą buvo padaryta klaida

Šalių argumentai

Pirmosios instancijos teismo vertinimas

Dėl ieškinio pagrindo, susijusio su teisėtų lūkesčių principo pažeidimu

Šalių argumentai

Pirmosios instancijos teismo vertinimas

Dėl ieškinio pagrindo, susijusio su vienodo požiūrio principo pa ž eidimu

Šalių argumentai

Pirmosios instancijos teismo vertinimas

Dėl baudos dydžio skaičiavimo

Dėl prašymo įpareigoti Komisiją grąžinti baudos sumą arba, nepatenkinus šio prašymo, sumą, kuria bauda būtų sumažinta, kartu su palūkanomis

Dėl bylinėjimosi išlaidų
(
*1
)	Proceso kalba: anglų.
(
)	Šios bylos motyvai, susiję su bylos faktinėmis aplinkybėmis, nėra pateikti. Faktinės aplinkybės išdėstytos 2004 m. liepos 8 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo JFE Engineering ir kt. prieš Komisiją,
T-67/00, T-68/00, T-71/00 ir T-78/00, Rink. p. I-2501, 2-33 punktuose
.