CELEX: 61994CJ0055
Direktiiv 77/249/EMÜ
Teenuste osutamise vabadus
Advokaadid
Võimalus avada advokaadibüroo

16.
detsembri 1993. aasta määrusega, mis saabus Euroopa Kohtusse
8. veebruaril 1994, esitas Consiglio Nazionale Forense Euroopa
Kohtule EÜ asutamislepingu artikli 177 alusel kaks eelotsuse küsimust
nõukogu 22. märtsi 1977. aasta direktiivi 77/249/EMÜ õigusteenuste
osutamise vabaduse tulemuslikuma elluviimise kohta (EÜT L 78, lk 17)
tõlgendamiseks.
Nimetatud
küsimused kerkisid üles distsiplinaarmenetluse käigus, mille Consiglio
dell’Ordine degli Avvocati e Procuratori di Milano (Milano advokatuuri
juhatus) algatas Reinhard Gebhardi suhtes, keda süüdistati selles, et
tegutsedes Itaalias püsivalt enda loodud büroos ja kasutades
kutsenimetust
avvocato
, ei täitnud ta kohustusi, mis tulenevad
9. veebruari 1982. aasta seadusest nr 31 õigusteenuste osutamise
vabaduse kohta Euroopa Ühenduse liikmesriigi kodakondsust omavate
advokaatide poolt (
GURI
nr 42, 12.2.1982).
Kohtuasja
toimikust ning Euroopa Kohtu kirjalikele küsimustele vastamiseks
esitatud teabest selgub, et Saksamaa kodanik Reinhard Gebhard on
omandanud õiguse tegutseda Saksamaal
Rechtsanwalt
’ina alates 3. augustist 1977. Ta kuulub Stuttgarti advokatuuri, mille raames ta on ühe büroo (
Bürogemeinschaft
) „vabakutseline kaastöötaja”, kuid oma bürood tal Saksamaal ei ole.
R. Gebhard
elab alates 1978. aasta märtsist Itaalias koos oma Itaalia kodanikust
abikaasa ja kolme lapsega. R. Gebhardi tulu kuulub täielikult
maksustamisele Itaalias, mis on tema elukohariik.
R. Gebhard
on Itaalias töötanud alates 1. märtsist 1978, alguses
kaastöötajana („con un rapporto di libera collaborazione”) ühes Milano
advokaadibüroos ning hiljem, alates 1. jaanuarist 1980 kuni 1989. aasta
alguseni, sama büroo partnerina (
associato
). Selles büroos tegutsemise kohta ei ole talle tehtud mingeid etteheiteid.
30.
juulil 1989. aastal avas R. Gebhard Milanos oma büroo, milles
temaga koos tegutsevad Itaalia
avvocato
’d ja
procuratore
’d.
Vastuseks Euroopa Kohtu kirjalikule küsimusele osutas R. Gebhard,
et ta andis neile selliste kohtuasjade ajamise, mis puudutasid Itaalia
kodanikest kliente Itaalias.
R. Gebhard
väidab, et ta tegutseb põhiliselt saksa keelt kõnelevate isikute
esindajana kohtuvälistes asjades Itaalias (nimetatud tegevus moodustab
65% tema büroo käibest) ning itaalia keelt kõnelevate isikute esindajana
Saksamaal ja Austrias (nimetatud tegevus moodustab 30% tema büroo
käibest). Ülejäänud 5% on seotud Itaalia advokaatide nõustamisega Saksa
õiguse küsimustes, kui neil on seda vaja oma klientide esindamisel.
Mõned Itaalias tegutsevad juristid, sealhulgas
avvocato
’d,
kellega R. Gebhard tegi koostööd kuni 1989. aastani, esitasid
Milano advokatuuri juhatusele kaebuse. Nad heidavad talle ette, et ta on
kasutanud oma büroo dokumendiblankettidel kutsenimetust
avvocato
, tegutsenud
avvocato
kutsenimetust kasutades Pretura ja Tribunale di Milano ees ning osutanud õigusteenuseid büroo „Studio legale Gebhard” kaudu.
Milano advokatuuri juhatus keelas R. Gebhardil kasutada
avvocato
kutsenimetust ning otsustas 19. septembril 1991 algatada
R. Gebhardi suhtes distsiplinaarmenetluse, süüdistades teda
seadusest nr  31/82 tulenevate kohustuste täitmata jätmises, mis seisnes
selles, et ta tegutses Itaalias püsivalt enda loodud büroos ja kasutas
kutsenimetust
avvocato
.
14.
oktoobril 1991 esitas R. Gebhard Milano advokatuuri juhatusele
advokatuuri liikmeks astumise avalduse. Avalduses tugines
R. Gebhard nõukogu 21. detsembri 1988. aasta direktiivile
89/48/EMÜ vähemalt kolmeaastase kutseõppe läbimisel antavate
kõrgharidusdiplomite tunnustamise üldsüsteemi kohta (EÜT 1989,
L 19, lk 16) ning asjaolule, et ta on Itaalias praktiseerinud üle
kümne aasta. Ilmneb, et advokatuuri juhatus ei ole nimetatud avalduse
suhtes ametlikku otsust teinud.
19.
septembril 1991 algatatud distsiplinaarmenetluse tulemusel võttis
Milano advokatuuri juhatus 30. novembril 1992 vastu otsuse, millega
R. Gebhardile määrati karistuseks kuueks kuuks kutsetegevuse keeld
(„sospensione dell’esercizio dell’attività professionale”).
R. Gebhard
esitas Consiglio Nazionale Forense’le selle otsuse peale kaebuse,
täpsustades samas, et kaebus on seotud ka tema advokatuuri liikmeks
saamise avalduse vaikimisi tagasilükkamisega. Oma kaebuses rõhutab ta
eelkõige, et direktiivi 77/249 kohaselt on tal õigus tegutseda Milanos
omaenda büroo kaudu.
Direktiivi
77/249 kohaldatakse advokaatide tegevuse suhtes, mis seisneb
õigusteenuste osutamises. Selles nähakse ette, et advokaat, kes osutab
õigusteenuseid, peab kasutama ametinimetust, mis käibib selles riigis,
kust ta on tulnud, väljendatuna selle riigi keeles või keeltes, viitega
kutseorganisatsioonile, kuhu ta kuulub, või kohtule, kus ta selle riigi
seaduste kohaselt võib klienti esindada (artikkel 3).
Direktiivis
eristatakse selgelt ühelt poolt kliendi esindamist kohtumenetluses või
suhtlemisel avaliku võimu organitega ning teiselt poolt mis tahes muud
tegevust.
Advokaat,
kes esindab klienti kohtumenetluses või suhtlemisel avaliku võimu
organitega, peab järgima vastuvõtvas liikmesriigis kehtivaid kutsealase
käitumise reegleid, sealjuures vastuollu minemata kohustustega selles
liikmesriigis, kust ta on tulnud (artikli 4 lõige 2). Advokaat, kes
tegeleb lõikes 1 nimetatust erineva tegevusega, peab järgima kutsealase
käitumise tingimusi ja reegleid, mis kehtivad selles riigis, kust ta on
tulnud, sealjuures vastuollu minemata nende reeglitega, mis reguleerivad
vastavat elukutset vastuvõtvas liikmesriigis, eriti reeglitega, mis
käsitlevad advokaadi tegevuse ühildamatust teiste tegevustega kõnealuses
riigis, ametisaladust, suhteid teiste advokaatidega, keeldu esindada
vastandlike huvidega pooli ja avalikustamist (artikli 4 lõige 4).
Direktiivi
77/249 artikli 4 lõige 1 sätestab: „Kliendi esindamine kohtumenetluses
või suhtlemisel avaliku võimu organitega peab toimuma vastuvõtvas
liikmesriigis sealsetele advokaatidele kehtestatud tingimuste kohaselt,
välja arvatud nõue elukoha või kutseorganisatsiooni kuulumise kohta
vastuvõtvas liikmesriigis.”
Direktiiv
77/249 on Itaalia siseriiklikku õigusse üle võetud seadusega nr  31/82,
mille artikkel 2 sätestab:
„(Liikmesriikide
kodanikud, kellel on õigus selles liikmesriigis, kust ta on tulnud,
advokaadina tegutseda) võivad nii kohtumenetluses kui ka väljaspool seda
advokaadina tegutseda ajutiselt („con carattere di temporaneità”) ning
käesolevas jaotises sätestatud tingimustel.
Eelmises
lõigus osutatud tegevusalal tegutsemiseks ei ole Itaalia Vabariigi
territooriumil lubatud asutada ei bürood, põhitegevuskohta ega teisest
tegevuskohta.”
Neil
asjaoludel otsustas Consiglio Nazionale Forense menetluse peatada ja
taotles Euroopa Kohtult eelotsust järgmistes küsimustes:
„a)      Kas
9. veebruari 1982. aasta seaduse nr 13, milles käsitletakse Euroopa
Ühenduse liikmesriikide kodanike õigusteenuste osutamise vabadust (EMÜ
22. märtsi 1977. aasta direktiivi rakendamise seaduse) artikkel 2, mille
kohaselt ei ole lubatud „Itaalia Vabariigi territooriumil asutada ei
bürood, põhi- ega teist tegevuskohta”, on kooskõlas eespool nimetatud
direktiivi sätetega, võttes arvesse, et kõnealune direktiiv ei sisalda
ühtki viidet sellele, et büroo avamist võiks asjaomase advokaadi puhul
tõlgendada sellisena, et ta soovib tegutseda mitte ajutiselt ega
juhuslikult, vaid pidevalt?
b)      Milliseid
(eespool nimetatud direktiivis sätestatud süsteemi raames tegutseva
advokaadi poolt osutatavate teenuste kestusel või osutamise sagedusel
põhinevaid) kriteeriume tuleks nimetatud tegevuse ajutise või alalise
iseloomu hindamisel rakendada?”
Seoses
eelotsuse küsimuste sõnastusega tuleb nentida, et väljakujunenud
kohtupraktika kohaselt ei ole Euroopa Kohus pädev tegema otsuseid selle
kohta, kas siseriiklik meede on kooskõlas ühenduse õigusega. Euroopa
Kohtu pädevuses on siiski anda siseriiklikule kohtule kõik vajalikud
ühenduse õiguse tõlgendamise kriteeriumid, mis võimaldavad viimasel
hinnata kooskõla ühenduse õigusega tema menetluses oleva kohtuasja
lahendamisel (vt eelkõige 11. augusti 1995. aasta otsus kohtuasjas
C-63/94: Belgapom, EKL 1995, lk I-2467, punkt 7).
Esiteks
tuleb märkida, et sellise ühenduse liikmesriigi kodaniku olukorda, kes
siirdub ühenduse teise liikmesriiki, et seal majandustegevusega tegelda,
reguleerib asutamislepingu töötajate vaba liikumist käsitlev peatükk
või asutamisõigust käsitlev peatükk või teenuseid käsitlev peatükk, mis
on üksteise suhtes välistavad.
Kuna
töötajaid käsitlev peatükk ei ole käesoleval juhul asjakohane, võib
selle esitatud küsimustele vastamisel kohe kõrvale jätta, kuna küsimused
puudutavad põhiliselt „asutamist” ja „teenuste osutamist”.
Teiseks
tuleb osutada, et teenuseid käsitleva peatüki sätted täiendavad
asutamisvabadust käsitleva peatüki sätteid selles mõttes, et esiteks
eeldab artikli 59 esimese lõigu sõnastus, et teenuse osutaja ja
teenuse saaja elavad või tegutsevad eri liikmesriikides ja teiseks
täpsustab artikli 60 esimene lõik, et teenustega seotud sätteid
kohaldatakse üksnes juhul, kui asutamisvabadust reguleerivaid sätteid ei
kohaldata. Seega on vaja uurida mõiste „asutamine” kohaldamisala.
Asutamislepingu
artiklites 52–58 ette nähtud asutamisvabadus on nii juriidilistel
isikutel artikli 58 tähenduses kui ka füüsilistel isikutel, kes on
ühenduse liikmesriikide kodanikud. Kui ette nähtud erandid ja
eritingimused välja arvata, hõlmab asutamisvabadus õigust tegutseda
kõigi liikmesriikide territooriumil füüsilisest isikust ettevõtjana,
asutada ja juhtida ettevõtjaid ning luua esindusi, filiaale ja
tütarettevõtjaid.
Sellest
tulenevalt võib üks ja seesama isik olla asutamislepingu tähenduses
asutatud rohkem kui ühes liikmesriigis, ettevõtjate puhul eelkõige
esinduste, filiaalide ja tütarettevõtjate loomise kaudu (artikkel 52)
ning, nagu Euroopa Kohus on otsustanud vabade elukutsete puhul, teise
tegevuskoha loomise kaudu (vt 12. juuli 1984. aasta otsus kohtuasjas
107/83: Klopp, EKL 1984, lk 2971, punkt 19).
Asutamise
mõiste asutamislepingu tähenduses on niisiis väga lai mõiste, mis
hõlmab ühenduse kodaniku võimalust stabiilselt ja pidevalt osaleda
sellise liikmesriigi majanduselus, mis ei ole tema päritoluriik, ning
sellest kasu saada, aidates nõnda kaasa majanduslikule ja sotsiaalsele
läbipõimumisele ühenduses füüsilisest isikust ettevõtjana tegutsemise
vallas (vt selle kohta 21. juuni 1974. aasta otsus kohtuasjas
2/74: Reyners, EKL 1974, lk 631, punkt 21).
Seevastu
teenuste osutamise vabadust käsitleva peatüki sätted ning eriti artikli
60 kolmas lõik näevad ette, et kui teenuseosutaja siirdub teise
liikmesriiki, tohib ta seal tegutseda ajutiselt.
Nagu
kohtujurist osutas, tuleb tegevuse ajutise iseloomu hindamisel arvesse
võtta mitte ainult teenuste osutamise ajalist kestust, vaid ka sagedust,
perioodilisust ja pidevust. Teenuste osutamise ajutine iseloom ei keela
teenuse osutajal asutamislepingu tähenduses luua teises liikmesriigis
teatavat infrastruktuuri (sealhulgas bürood, kabinetti või
vastuvõturuume), kui see infrastruktuur on asjakohase teenuse
osutamiseks vajalik.
Kirjeldatud
olukord on aga siiski R. Gebhardi omast erinev, sest
R. Gebhard kui ühe liikmesriigi kodanik tegutseb stabiilselt ja
pidevalt teises liikmesriigis, kus ta osutab oma tegevuskohas teenuseid
muu hulgas ka selle liikmesriigi kodanikele. Sellise kodaniku suhtes
kehtivad asutamisõigust käsitleva peatüki sätted, mitte teenuste
osutamise vabadust käsitlev peatükk.
Milano
advokatuuri juhatus väidab, et sellist isikut nagu R. Gebhard saab
asutamislepingu tähenduses liikmesriigis, käesoleval juhul Itaalias,
„asutatuks” pidada üksnes juhul, kui isik kuulub selle riigi vastavasse
kutseliitu või tegutseb oma kutsealal vähemalt koostöös või ühenduses
sellisesse liitu kuuluvate isikutega.
Selle argumendiga ei saa nõustuda.
Asutamisvabadust
käsitlevad sätted hõlmavad kutsetegevuse alustamist ja jätkamist (vt
eelkõige eespool nimetatud Reynersi kohtuotsus, punktid 46 ja 47).
Kuulumine kutseliitu on kutsetegevuse alustamise ja jätkamise tingimus,
mistõttu seda ei saa käsitleda kui asutamise koostisosa.
Sellest
tulenevalt peab liikmesriigi kodaniku võimalust teostada
asutamisvabadust ja selle teostamise tingimusi hindama vastavalt
kutsealale, millel ta kavatseb teise liikmesriigi territooriumil
tegutseda.
Artikli
52 teise lõigu kohaselt saab asutamisvabadust teostada neil
tingimustel, mida oma kodanike jaoks sätestab selle riigi õigus, kus
niisugune asutamine toimub.
Juhul
kui konkreetset kutsetegevust ei reguleeri asjaomases liikmesriigis
mitte ükski õigusnorm, mis tähendab, et selle liikmesriigi kodanikul ei
pea vastaval kutsealal tegutsemiseks olema mingit erikvalifikatsiooni,
on ka mis tahes teise liikmesriigi kodanikul õigus kõnealuse
liikmesriigi territooriumile asuda ja seal samal kutsealal tegutseda.
Mõningatel
kutsealadel füüsilisest isikust ettevõtjana tegevuse alustamist ja
jätkamist võidakse üldistes huvides siiski reguleerida teatavate õigus-
või haldusnormidega, näiteks kutseala korralduse, kvalifikatsiooni,
kutse-eetika, järelevalve ja vastutusega seotud reeglid (vt
28. aprilli 1977. aasta otsus kohtuasjas 71/76: Thieffry, EKL
1977, lk 765, punkt 12). Sellised normid võivad eelkõige ette näha, et
konkreetsel kutsealal võivad tegutseda üksnes isikud, kellel on teatav
diplom, tunnistus või muu dokument, isikud, kes kuuluvad mingisse
kutseliitu, või isikud, kes peavad alluma teatavat tüüpi eeskirjadele
või järelevalvele. Need normid võivad reguleerida ka teatavate
kutsenimetuste – näiteks
avvocato
– kasutamise tingimusi.
Kui
mingil kutsealal tegevuse alustamine või jätkamine on vastuvõtvas
liikmesriigis allutatud sellistele tingimustele, peab teise liikmesriigi
kodanik, kes tahab sellel alal tegutseda, need tingimused
põhimõtteliselt täitma. Seetõttu nähakse artiklis 57 ette, et nõukogu
võib vastu võtta direktiive, nagu eespool viidatud direktiiv 89/48,
mille eesmärk on ühelt poolt diplomite, tunnistuste ja muude dokumentide
vastastikune tunnustamine ning teiselt poolt kutsetegevuse alustamist
ja jätkamist reguleerivate siseriiklike sätete kooskõlastamine.
Euroopa
Kohtu praktikast tulenevalt peavad asutamislepinguga tagatud
põhivabadusi piiravad või nende teostamist raskendavad siseriiklikud
sätted siiski täitma neli tingimust: neid ei tohi kohaldada
diskrimineerivalt, nende kohaldamist peavad õigustama ülekaalukad
üldised huvid, need peavad olema taotletava eesmärgi saavutamiseks
sobivad ning need ei tohi minna kaugemale sellest, mis on eesmärgi
saavutamiseks vajalik (vt 31. märtsi 1993. aasta otsus
kohtuasjas C‑19/92: Kraus, EKL 1993, lk I-1663, punkt 32).
Samuti
ei või liikmesriigid siseriiklike sätete kohaldamisel jätta arvesse
võtmata asjast huvitatud isiku teises liikmesriigis varem omandatud
teadmisi ja kvalifikatsiooni (vt 7. mai 1991. aasta otsus kohtuasjas
C‑340/89: Vlassopoulou, EKL 1991, lk I-2357, punkt 15). Seega peavad nad
arvesse võtma diplomite võrdväärsust (vt eespool viidatud Thieffry
kohtuotsus, punktid 19 ja 27) ning vajaduse korral võrdlema
siseriiklikes sätetes ette nähtud teadmisi ja kvalifikatsiooni asjast
huvitatud isiku poolt omandatutega (vt eespool viidatud Vlassopoulou
kohtuotsus, punkt 16).
Esitatud
põhjendustest lähtudes tuleb Consiglio Nazionale Forense esitatud
küsimustele vastata järgmiselt:
–        EÜ
asutamislepingu artikli 60 kolmandas lõigus ette nähtud teenuste
osutamise ajutise iseloomu hindamisel tuleb arvesse võtta selle ajalist
kestust, sagedust, perioodilisust ja pidevust;
–        teenuseosutaja
asutamislepingu tähenduses võib vastuvõtvas liikmesriigis luua
infrastruktuuri, mis on teenuste osutamiseks vajalik;
–        liikmesriigi
kodaniku suhtes, kes tegutseb stabiilselt ja pidevalt teises
liikmesriigis, kus ta osutab oma tegevuskohas teenuseid muu hulgas ka
selle liikmesriigi kodanikele, kehtivad asutamisõigust käsitleva peatüki
sätted, mitte teenuseid käsitlevad sätted;
–        liikmesriigi
kodaniku võimalust teostada asutamisõigust ja selle teostamise
tingimusi tuleb hinnata vastavalt kutsealale, millel ta kavatseb
vastuvõtva liikmesriigi territooriumil tegutseda;
–        kui
teataval kutsealal tegevuse alustamine või jätkamine ei ole vastuvõtvas
liikmesriigis allutatud mingitele normidele, on teise liikmesriigi
kodanikul õigus sellesse liikmesriiki asuda ja seal kõnealusel kutsealal
tegutseda. Kui aga mingil kutsealal tegevuse alustamine või jätkamine
on vastuvõtvas liikmesriigis allutatud teatavatele tingimustele, peab
teise liikmesriigi kodanik, kes tahab sellel alal tegutseda, need
tingimused põhimõtteliselt täitma;
–        asutamislepinguga
tagatud põhivabadusi piiravad või nende teostamist raskendavad
siseriiklikud sätted peavad siiski täitma neli tingimust: neid ei tohi
kohaldada diskrimineerivalt, nende kohaldamist peavad õigustama
ülekaalukad üldised huvid, need peavad olema taotletava eesmärgi
saavutamiseks sobivad ning need ei tohi minna kaugemale sellest, mis on
eesmärgi saavutamiseks vajalik;
–        samuti
peavad liikmesriigid arvesse võtma diplomite vastavust ning vajaduse
korral võrdlema siseriiklikes sätetes ette nähtud teadmisi ja
kvalifikatsiooni asjast huvitatud isiku poolt omandatutega.

Kohtukulud
Euroopa
Kohtule märkusi esitanud Itaalia, Kreeka, Hispaania, Prantsusmaa ja
Ühendkuningriigi valitsuse ning Euroopa Ühenduste Komisjoni kohtukulusid
ei hüvitata. Et põhikohtuasja poolte jaoks on käesolev menetlus
siseriiklikus kohtus poolelioleva asja üks staadium, otsustab
kohtukulude jaotuse siseriiklik kohus.
Esitatud põhjendustest lähtudes
EUROOPA KOHUS,
vastuseks küsimusele, mis talle 16. detsembri 1993. aasta määrusega esitas Consiglio Nazionale Forense, otsustab:
1.
EÜ
asutamislepingu artikli 60 kolmandas lõigus ette nähtud teenuste
osutamise ajutise iseloomu hindamisel tuleb arvesse võtta selle ajalist
kestust, sagedust, perioodilisust ja pidevust.
2.
Teenuseosutaja
asutamislepingu tähenduses võib vastuvõtvas liikmesriigis luua
infrastruktuuri, mis on teenuste osutamiseks vajalik.
3.
Liikmesriigi
kodaniku suhtes, kes tegutseb stabiilselt ja püsivalt teises
liikmesriigis, kus ta osutab oma tegevuskohas teenuseid muu hulgas ka
selle liikmesriigi kodanikele, kehtivad asutamisõigust käsitleva peatüki
sätted, mitte teenuseid käsitlevad sätted.
4.
Liikmesriigi
kodaniku võimalust teostada asutamisõigust ja selle teostamise
tingimusi tuleb hinnata vastavalt kutsealale, millel ta kavatseb
vastuvõtva liikmesriigi territooriumil tegutseda.
5.
Kui
teataval kutsealal tegevuse alustamine või jätkamine ei ole vastuvõtvas
liikmesriigis allutatud mingitele normidele, on teise liikmesriigi
kodanikul õigus sellesse liikmesriiki asuda ja seal kõnealusel kutsealal
tegutseda. Kui aga mingil kutsealal tegevuse alustamine või jätkamine
on vastuvõtvas liikmesriigis allutatud teatavatele tingimustele, peab
teise liikmesriigi kodanik, kes tahab sellel alal tegutseda, need
tingimused põhimõtteliselt täitma.
6.
Asutamislepinguga
tagatud põhivabadusi piiravad või nende teostamist raskendavad
siseriiklikud sätted peavad täitma neli tingimust: neid ei tohi
kohaldada diskrimineerivalt, nende kohaldamist peavad õigustama
ülekaalukad üldised huvid, need peavad olema taotletava eesmärgi
saavutamiseks sobivad ning need ei tohi minna kaugemale sellest, mis on
eesmärgi saavutamiseks vajalik.
7.
Liikmesriigid
peavad arvesse võtma diplomite võrdväärsust ning vajaduse korral
võrdlema siseriiklikes sätetes ette nähtud teadmisi ja kvalifikatsiooni
asjast huvitatud isiku poolt omandatutega.
Rodríguez Iglesias
Kakouris
Edward
Hirsch
Mancini
Schockweiler
Moitinho de Almeida
Kapteyn
Gulmann
Murray
Jann
Ragnemalm

Sevón

Kuulutatud avalikul kohtuistungil 30. novembril 1995 Luxembourgis.
Kohtusekretär

President
R. Grass

G. C. Rodríguez Iglesias
*
Kohtumenetluse keel: itaalia.