CELEX: 62009CJ0064
Neizpolnitev obveznosti države
Direktiva 2000/53/ES
Členi 5(3) in (4), 6(3) in 7(1)
Neskladen prenos

Evropska komisija s tožbo predlaga Sodišču, naj ugotovi, da Francoska republika s tem, da ni sprejela vseh zakonov in drugih
predpisov, potrebnih za pravilen in popoln prenos členov 2, točka 13, 4(2)(a), 5(3) in (4), 6(3), 7(1) in 8(3) Direktive 2000/53/ES
Evropskega parlamenta in Sveta z dne 18. septembra 2000 o izrabljenih vozilih (UL L 269, str. 34), ni izpolnila obveznosti
iz te direktive.

Pravni okvir

Ureditev Unije
Kot je razvidno iz člena 1 Direktive 2000/53 z naslovom „Cilji“, ta direktiva določa ukrepe, katerih cilj je predvsem preprečiti
nastajanje odpadkov vozil, poleg tega pa tudi zagotoviti ponovno uporabo, recikliranje in druge oblike predelave izrabljenih
vozil in njihovih sestavnih delov, da se zmanjša odstranjevanje odpadkov, in izboljšati okoljevarstveno učinkovitost vseh
gospodarskih subjektov, vključenih v življenjski krog vozil, zlasti subjektov, ki so neposredno vključeni v obdelavo izrabljenih
vozil.
Člen 2, točka 13, te direktive opredeli pojem „informacije o razstavljanju“ kot „vse informacije, ki so potrebne za pravilno
in okolju neškodljivo ravnanje z izrabljenimi vozili. Informacije morajo proizvajalci vozil in sestavnih delov sporočiti pooblaščenim
obratom za obdelavo v obliki priročnikov ali v elektronski obliki (npr. CD-ROM, storitve on-line).“
Člen 4(2)(a) te direktive določa:
„Države članice zagotovijo, da surovine in sestavni deli za vozila, ki se dajo v promet po 1. juliju 2003, ne vsebujejo svinca,
živega srebra, kadmija ali šestvalentnega kroma, razen v primerih in pod pogoji iz Priloge II.“
Člen 5, od (2) do (4), Direktive 2000/53 določa:
„2.   Države članice storijo vse potrebno za zagotovitev, da se vsa izrabljena vozila oddajo v pooblaščene obrate za obdelavo.“
3.     Države članice vzpostavijo sistem, pri katerem je treba za odjavo izrabljenega vozila predložiti potrdilo o uničenju. To potrdilo
se izda imetniku in/ali lastniku, ko se izrabljeno vozilo odda v obrat za obdelavo. Obratom za obdelavo, ki so pridobili dovoljenje
skladno s členom 6, se dovoli, da izdajo potrdilo o uničenju. Države članice lahko dovolijo proizvajalcem, trgovcem in zbiralcem,
da izdajajo potrdila o uničenju v imenu pooblaščenega obrata za obdelavo, pod pogojem da zagotovijo, da se izrabljeno vozilo
odda v pooblaščeni obrat za obdelavo in da so uradno registrirani.
Izdajanje potrdila o uničenju v imenu pooblaščenega obrata za obdelavo ne daje obratom za obdelavo, trgovcem ali zbiralcem
pravice, da zahtevajo povračilo stroškov, razen če so države članice to izrecno predvidele.
[…]
4.     Države članice storijo vse potrebno za zagotovitev, da se vozila dostavijo pooblaščenemu obratu za obdelavo skladno z odstavkom
3 brez stroškov za zadnjega imetnika in/ali lastnika zaradi nične ali negativne tržne vrednosti vozila.
Države članice storijo vse potrebno za zagotovitev, da proizvajalci krijejo vse stroške ali pomemben del stroškov izvajanja
tega ukrepa in/ali vzamejo izrabljena vozila nazaj pod enakimi pogoji, kot so tisti iz prvega pododstavka.
Države članice lahko določijo, da dostava izrabljenih vozil ni povsem brezplačna, če izrabljeno vozilo ne vsebuje bistvenih
sestavnih delov vozila, zlasti motorja in karoserije, ali če vsebuje odpadke, ki so bili dodani izrabljenemu vozilu.
Komisija redno spremlja izvajanje prvega pododstavka, da zagotovi, da le-to ne povzroči izkrivljanja razmer na trgu, in po
potrebi predlaga Evropskemu parlamentu in Svetu njegove spremembe.“
Člen 6(3) te direktive določa:
„Države članice storijo vse potrebno za zagotovitev, da vsak obrat ali podjetje, ki izvaja postopke obdelave, izpolnjuje vsaj
naslednje obveznosti skladno s Prilogo I:
a)     pred nadaljnjo obdelavo se z izrabljenih vozil odstrani oprema ali pa se kako drugače ukrepa, da se zmanjšajo kakršni koli
škodljivi vplivi na okolje. Sestavni deli ali surovine, ki so označene ali kako drugače napravljene spoznavne skladno z členom
4(2), se pred nadaljnjo obdelavo odstranijo;
b)     nevarne surovine in sestavni deli se odstranijo in selektivno ločijo, da ne onesnažijo kasnejših drobljenih odpadkov iz izrabljenih
vozil;
c)     postopki odstranjevanja delov in shranjevanje potekajo tako, da se zagotovi ustreznost sestavnih delov vozil za ponovno uporabo
in predelavo ter zlasti za recikliranje.
Obdelovalni postopki za očiščenje izrabljenih vozil, kot so navedeni v Prilogi I(3), se izvedejo čim prej.“
Člen 7(1) te direktive določa:
„Države članice storijo vse potrebno, da vzpodbudijo ponovno uporabo sestavnih delov, ki so primerni za ponovno uporabo, predelavo
sestavnih delov, ki se jih ne da ponovno uporabiti, in dajanje prednosti recikliranju, če je to glede na varstvo okolja izvedljivo,
brez poseganja v zahteve glede varnosti vozil in okoljevarstvene zahteve, kot sta nadzorovanje emisij v zrak in emisij hrupa.“
Člen 8(3) Direktive 2000/53 določa:
„Države članice storijo vse potrebno za zagotovitev, da proizvajalci sporočijo informacije o razstavljanju za vsak tip novega
vozila na trgu v šestih mesecih od dneva, ko je bilo vozilo dano v promet […]“

Nacionalna ureditev
Direktiva 2000/53 je bila prenesena v francosko pravo z dekretom št. 2003-727 z dne 1. avgusta 2003 o proizvodnji vozil in
odstranjevanju izrabljenih vozil (JORF z dne 5. avgusta 2003, str. 13487, v nadaljevanju: dekret št. 2003-727) in z uredbami,
sprejetimi za izvajanje navedenega dekreta, in sicer z uredbo z dne 24. decembra 2004, ki se nanaša na določbe o proizvodnji
vozil, sestavnih delov ter opreme, ki urejajo odstranjevanje izrabljenih vozil (JORF z dne 31. decembra 2004, str. 22743),
z uredbo z dne 15. marca 2005 o pooblastilih za upravljavce obratov za skladiščenje, čiščenje, razstavljanje, rezanje ali
drobljenje izrabljenih vozil (JORF z dne 14. aprila 2005, str. 6688), z uredbo z dne 6. aprila 2005, ki določa pravila v zvezi
z izdajo potrdila o prevzemu za uničenje in potrdila o uničenju izrabljenih vozil (JORF z dne 24. maja 2005, str. 8915) in
z uredbo z dne 13. maja 2005 o načinih poplačila pooblaščenih subjektov, ki opravljajo dejavnost drobljenja (JORF z dne 31.
maja 2005, str. 9716).
Člen 2 dekreta št. 2003-727 določa:
„Za uporabo tega dekreta:
[…]
3.     Pojem subjekt, ki opravlja dejavnost uničenja, se nanaša na subjekte, ki zagotovijo prevzem, skladiščenje, očiščenje in razstavljanje
vozil;
4.     Pojem subjekt, ki opravlja dejavnost drobljenja, se nanaša na subjekte, ki zagotovijo prevzem, skladiščenje, rezanje ali drobljenje
vozil, pri čemer se pred tema dvema postopkoma, če je potrebno, opravi očiščenje in razstavljanje vozil;
[…]“
Člen 4 tega dekreta določa:
„Imetniki izrabljenih vozil lahko ta predajo le subjektom, ki opravljajo dejavnost uničenja, in subjektom, ki opravljajo dejavnost
drobljenja in ki imajo pooblastilo iz člena 9 tega dekreta, ali zbirnim centrom, ki so jih ustanovili proizvajalci.“
Člen 5 navedenega dekreta določa:
„Subjekti, ki opravljajo dejavnost drobljenja, in zbirni centri – ter subjekti, ki opravljajo dejavnost uničenja, če so prevzeli
vozila – ne smejo imetnikom, ki jim dostavijo izrabljeno vozilo na vhod v njihove obrate, zaračunati stroškov, razen če so
bili z vozila odstranjeni bistveni sestavni deli, in sicer zlasti motor, katalizator – pri vozilih, ki so bila opremljena
s katalizatorjem, ko so bili dani na trg – ali karoserija, ali če vsebuje odpadke ali nehomologirane dele, ki so bili vozilu
dodani in ki zaradi same narave ali njihovega števila povečajo strošek obdelave izrabljenih vozil.“
Člen 6 dekreta št. 2003-727 določa:
„Vsak proizvajalec je za vozila svoje znamke dolžan poplačati primanjkljaj, ki bi zaradi izvrševanja določb člena 5 lahko
nastal pooblaščenemu subjektu, ki opravlja dejavnost drobljenja, ali pa sam prevzeti svoja vozila na način, ki je po njegovi
presoji ustrezen.
Primanjkljaj ugotovi neodvisna tretja organizacija, ki jo skupaj določita proizvajalec in pooblaščeni subjekt, ki opravlja
dejavnost drobljenja.
Gradivo, na katerem temelji ugotovitev primanjkljaja, se skupaj s proizvajalčevimi predlogi glede poplačila takoj predloži
komisiji, navedeni v členu 18 tega dekreta.
S skupno uredbo ministrov, pristojnih za promet, okolje, gospodarstvo in industrijo se določijo načini izvrševanja prvih dveh
odstavkov tega člena, zlasti pravila glede računovodske ločitve različnih dejavnosti, ki jih lahko opravljajo subjekti, ki
opravljajo dejavnost drobljenja.“
Člen 7 tega dekreta določa:
„Če je ponovna uporaba sestavnih delov izrabljenega vozila mogoča, se te dele uporabi ob spoštovanju zahtev glede varnosti
vozil in glede varstva okolja, zlasti boja proti onesnaženosti zraka in emisijam hrupa. Sledljivost ponovno uporabljenih sestavnih
delov, za katere veljajo te zahteve, mora biti v skladu z določbami členov 11 in 12 tega dekreta zagotovljena z ustrezno označitvijo,
če je to tehnično izvedljivo.
Ob upoštevanju prejšnjega odstavka se glede sestavnih delov in surovin izrabljenih vozil daje prednost ponovni uporabi, predelavi
in reciklaži pred uničenjem, če to dopuščajo tehnične in gospodarske okoliščine.
Člen 13 tega dekreta določa:
„Člen R. 322-9 zakona o cestnoprometnih predpisih nadomestijo te določbe:
‚Člen R. 322-9. – Pri prodaji ali brezplačnem prenosu vozila za uničenje, razen v primerih iz člena L. 326-11, lastnik preda
prometno dovoljenje pooblaščenemu subjektu, ki opravlja dejavnost uničenja ali drobljenja, po tem, ko je nanj zelo čitljivo
in nespremenljivo zapisal ‚prodano ../../…. (datum spremembe lastništva) za uničenje‘ ali ‚preneseno../../…. (datum spremembe
lastništva) za uničenje‘, nato podpisal in odrezal del, ki je za to namenjen.
Ob neobstoju prometnega dovoljenja, razen v primerih iz člena L. 326-11, lastnik preda ali uradni dokument, ki dokazuje, da
prometnega dovoljenja ni mogoče predložiti, ali dokazilo o lastništvu, če je avto star več kot petindvajset let.
Pooblaščeni subjekt, ki opravlja dejavnost uničenja ali drobljenja, pa lastniku v petnajstih dneh od datuma spremembe lastništva
vozila izda potrdilo o prevzemu za uničenje.
Pooblaščeni subjekt, ki opravlja dejavnost uničenja ali drobljenja, posreduje v istem roku en izvod potrdila o prevzemu za
uničenje prefektu departmaja, v katerem je bilo vozilo registrirano, in mu poleg tega pošlje tudi enega od dokumentov, navedenih
v prvem in drugem odstavku tega člena.
V petnajstih dneh po opravljenem razrezu oziroma zdrobljenju vozila pooblaščeni subjekt, ki opravlja dejavnost uničenja ali
drobljenja, potrdi uničenje vozila prefektu departmaja, v katerem je bilo vozilo registrirano, tako, da mu pošlje potrdilo
o njegovem uničenju. Prefekt nato registrira uničenje in opravi odjavo vozila.
S skupno uredbo ministrov, pristojnih za promet, okolje, notranje zadeve in industrijo, se določijo pravila v zvezi z izdajo
potrdila o prevzemu za uničenje in potrdila o uničenju izrabljenih vozil.‘“
Člen 15 dekreta št. 2003-727 določa:
„Ob upoštevanju poslovne in industrijske skrivnosti vsak proizvajalec v sodelovanju s proizvajalci surovin in sestavnih delov,
ki so uporabljeni v vozilih, preda pooblaščenemu subjektu, ki opravlja dejavnost uničenja ali drobljenja, za vsako vrsto novega
vozila, prevzetega na nacionalni ravni ali ravni Skupnosti, v roku šestih mesecev od prevzema, informacije o:
1.     pogojih razstavljanja in očiščenja vozila;
2.     pogojih razstavljanja, skladiščenja in preverjanja sestavnih delov, ki se jih lahko ponovno uporabi;
3.      različnih sestavnih delih in surovinah vozila;
4.     mestih, na katerih so v vozilu nevarne snovi.“

Predhodni postopek
Komisija je na podlagi več pritožb 12. oktobra 2005 na Francosko republiko naslovila pisni opomin, v katerem je navedla ugotovitev,
da je ta država članica, po eni strani, nepravilno prenesla člene 1, 4(2), 5(3) in (4), 6(3) in 7(1) Direktive 2000/53 in,
po drugi strani, nepopolno prenesla člen 7(2) te direktive ter, nazadnje, nepravilno in nepopolno prenesla člene 2, točki
12 in 13, 4(1) in 8(3) navedene direktive.
Francoska republika je 19. decembra 2005 na ta pisni opomin odgovorila in pojasnila razloge, zaradi katerih meni, da očitki
Komisije niso utemeljeni.
Komisija je 12. decembra 2006 Francoski republiki poslala obrazloženo mnenje, v katerem je ponovila vse očitke iz pisnega
opomina, razen očitkov, ki se nanašajo na člena 2, točka 12, in 7(2) Direktive 2000/53.
Meneč, da očitki Komisije niso utemeljeni, je Francoska republika 14. februarja 2007 odgovorila na to obrazloženo mnenje.
Ker je Komisija menila, da je treba glede očitkov – razen glede tistih, ki se nanašajo na člena 1 in 4(1) Direktive 2000/53
– vztrajati, je vložila to tožbo.

Tožba
V utemeljitev tožbe je Komisija navedla sedem očitkov, ki se nanašajo na:
–       neskladnost opredelitve pojma „informacije o razstavljanju“, uvedenega v francosko pravo, s členom 2, točka 13, Direktive
2000/53;
–       neskladnost datuma prepovedi nevarnih snovi s členom 4(2)(a) te direktive;
–       neskladnost francoskega sistema glede odjave na podlagi predložitve potrdila o uničenju s členom 5(3) navedene direktive;
–       neskladnost sistema prevzema izrabljenih vozil s členom 5(4) te direktive;
–       neskladnost neprevzetja pojma „odstranjevanje delov“ v določbah, s katerimi je bila ta direktiva prenesena v francosko pravo,
s členom 6(3) Direktive 2000/53;
–       neskladnost razlage izraza „glede na varstvo okolja izvedljivo“ v francoskem pravu s členom 7(1) te direktive, in
–       neskladnost neobstoja pojasnitve v zvezi s tehničnimi sredstvi, s katerimi se prenašajo informacije o razstavljanju, s členom
8(3) te direktive.

Prvi in sedmi očitek: neskladnost pojma „informacije o razstavljanju“, uvedenega v francosko pravo, s členom 2, točka 13,
Direktive 2000/53 in posledično neskladnost neobstoja pojasnitve v zvezi s tehničnimi sredstvi, s katerimi se prenašajo informacije
o razstavljanju, s členom 8(3) te direktive
Komisija meni, da je področje uporabe člena 15 dekreta št. 2003-727 ožje od področja uporabe člena 2, točka 13, Direktive
2000/53, ker se po zadnjenavedeni določbi pooblaščenim obratom za obdelavo predložijo „vse informacije“, in ne le seznam taksativno
naštetih informacij, kot je ta iz člena 15 navedenega dekreta. Po mnenju Komisije ta nepravilen in nepopoln prenos navedenega
člena 2, točka 13,
ipso facto
pomeni nepopoln in nepravilen prenos člena 8(3) Direktive 2000/53, ki vsebuje obveznost glede sredstva, prek katerega se
informacije posreduje.
Francoska republika se je v odgovoru na tožbo strinjala, da je treba uporabiti splošno opredelitev izraza „informacije o razstavljanju“,
da bi se zagotovil pravilen in popoln prenos člena 2, točka 13, Direktive 2000/53. Priznala je tudi, da je treba podrobno
določiti tehnične pogoje glede obveznosti posredovanja informacij o razstavljanju, ki je naložena proizvajalcem, in se zavezala,
da bo spremenila ustrezne določbe nacionalnega prava, da bo s tem vnesla zahtevano podrobno določitev.
V zvezi s tem zadostuje ugotovitev, da je iz besedila člena 2, točka 13, Direktive 2000/53 jasno razvidno, da se „informacije
o razstavljanju“ nanašajo na „vse informacije, ki so potrebne za […] ravnanje z izrabljenimi vozili“ in da je treba glede
načinov posredovanja teh informacij člen 8(3) te direktive razumeti v povezavi z navedeno točko 13.
Iz navedenega je razvidno, da sta prvi in sedmi očitek utemeljena.

Drugi očitek: neskladnost datuma prepovedi nevarnih snovi s členom 4(2)(a) Direktive 2000/53
V drugem očitku Komisija navaja, da je bil člen 4(2)(a) Direktive 2000/53 prenesen v francosko pravo s členom 3 dekreta št.
2003-727 in z uredbo z dne 24. decembra 2004, ki se nanaša na določbe o proizvodnji vozil, sestavnih delov ter opreme, ki
urejajo odstranjevanje izrabljenih vozil. Vendar po mnenju Komisije Francoska republika ni zagotovila pravilnega prenosa navedenega
člena 4(2)(a), ker je določila, da obveznost zagotoviti, da surovine in sestavni deli za vozila, razen v primerih iz Priloge
II k Direktivi 2000/53, ne vsebujejo svinca, živega srebra, kadmija ali šestvalentnega kroma, velja le za vozila, ki so bila
dana na trg z 31. decembrom 2004, ne pa za tista, ki so bila dana na trg s 1. julijem 2003, s čimer je kršila navedeno določbo.
V zvezi s tem zadostuje opozorilo, da je bila glede na to, da so določbe uredbe z dne 24. decembra 2004 začele veljati šele
31. decembra 2004, obveznost iz člena 4(2)(a) Direktive 2000/53 uveljavljena prepozno glede na datum, ki ga določa ta določba.
Iz navedenega je torej razvidno, da francosko pravo ni zagotovilo pravilnega prenosa navedenega člena 4(2)(a).
Ugotoviti je torej treba, da je drugi očitek utemeljen.

Tretji očitek: neskladnost francoskega sistema glede odjave na podlagi predložitve potrdila o uničenju s členom 5(3) Direktive
2000/53
Trditve strank
Komisija navaja, da je v členu 5(3) Direktive 2000/53 natančno opisan postopek za odjavo izrabljenega vozila. Z namenom, da
se zagotovi povezanost nacionalnih pristopov pri doseganju nemotenega delovanja notranjega trga in prepreči izkrivljanje konkurence
v Evropski uniji, so v tej določbi določeni subjekti, ki so pooblaščeni za izdajo potrdila o uničenju, naslovnik(i) tega potrdila
in trenutek, ko mora biti to potrdilo izdano.
Po mnenju Komisije francoski sistem – ki je bil sicer opuščen 15. septembra 2009, to je z začetkom veljavnosti novega sistema
prijave za vsa vozila, ki se prijavijo od tega dne dalje – ni upošteval teh natančnih in podrobnih določil člena 5(3) Direktive
2000/53. Francosko pravo naj bi namreč s tem, da je v členu 13 dekreta št. 2003-727 in v uredbi z dne 6. aprila 2005, navedeni
v točki 9 te sodbe, določilo, da so le subjekti, ki opravljajo dejavnost drobljenja, pooblaščeni za izdajo „potrdila o uničenju“
in da se to potrdilo po fizičnem uničenju vozila predloži prefektu departmaja, v katerem je vozilo prijavljeno, imetnik izrabljenega
vozila pa prejme potrdilo o prevzemu za uničenje, povzročilo zmedo in gotovo upravno zapletenost, kar nasprotuje cilju in
polnemu učinku Direktive 2000/53.
Francoska republika izpodbija stališče Komisije. Zatrjuje, da je vzpostavila dvofazni postopek, ki omogoča boljšo sledljivost
izrabljenih vozil, da bi s tem zagotovila višjo stopnjo varstva.
Izdaja „potrdila o prevzemu za uničenje“, ki je v prvi fazi predano imetniku ob prenosu vozila na obrat za obdelavo, naj bi
bila namreč potrebni pogoj za kasnejšo odjavo vozila. V drugi fazi naj bi dokument, imenovan „potrdilo o uničenju“, ki ga
izda subjekt, ki opravlja dejavnost drobljenja, omogočil, da se potrdi uničenje vozila in da se vozilo dokončno odjavi.
Zato Francoska republika meni, da „potrdilo o prevzemu za uničenje“ opravlja vlogo „potrdila o uničenju“, ki ga določa člen
5(3) Direktive 2000/53, ker njegova izdaja zagotavlja avtomatičnost naknadnega uničenja izrabljenega vozila, medtem ko „potrdilo
o uničenju“ v smislu francoskega prava omogoča, da se pred odjavo izrabljenega vozila zagotovi njegovo dejansko uničenje.
Presoja Sodišča
Direktiva 2000/53 – katere cilj je glede na prvo uvodno izjavo te direktive, na prvem mestu, da se čim bolj zmanjša vpliv
izrabljenih vozil na okolje – ne predvideva popolne uskladitve in tako ne ovira možnosti, da države članice sprejmejo strožje
varstvene ukrepe (glej zlasti sodbo z dne 14. aprila 2005 v zadevi Deponiezweckverband Eiterköpfe, C‑6/03, ZOdl., str. I‑2753,
točka 27). Vendar pa morajo biti ti ukrepi skladni z določbami Pogodbe ES in zlasti ne smejo ovirati uresničitve cilja, ki
mu ta direktiva sledi na drugem mestu, in sicer, da se zagotovi nemoteno delovanje notranjega trga in da se prepreči izkrivljanje
konkurence v Uniji.
V zvezi s tem je treba ugotoviti, da je, kot je to navedla Komisija, v členu 5(3) Direktive 2000/53 natančno opisan postopek
za odjavo izrabljenega vozila, da bi se tako zagotovila – kot izhaja iz druge uvodne izjave te direktive – povezanost nacionalnih
pristopov. V okviru tega postopka ima dobro opredeljeno funkcijo ključni dokument, imenovan „potrdilo o uničenju“.
Te funkcije navedenega dokumenta ni mogoče spremeniti. Vendar je treba tudi ob predpostavki, da francoski sistem omogoča boljšo
sledljivost izrabljenih vozil, ugotoviti, da ima „potrdilo o uničenju“ drugačno funkcijo od tiste, ki je določena v členu
5(3) Direktive 2000/53. Takšna sprememba funkcije tega potrdila pa lahko ogrozi povezanost nacionalnih pristopov in s tem
nemoteno delovanje notranjega trga.
Izdanje dokumenta, imenovanega „potrdilo o prevzemu za uničenje“, ki po mnenju Francoske republike opravlja funkcijo „potrdila
o uničenju“, ki je določen v členu 5(3) Direktive 2000/53, bi lahko povzročilo zmedo, zaradi katere bi lahko bila uresničitev
cilja, ki mu sledi ta direktiva, negotova.
Iz navedenega je razvidno, da je tudi tretji očitek utemeljen.

Četrti očitek: neskladnost sistema prevzema izrabljenih vozil s členom 5(4) Direktive 2000/53
Trditve strank
Komisija navaja, da člen 5(4) Direktive 2000/53 v povezavi z odstavkom 2 istega člena določa obveznost pooblaščenih obratov
za obdelavo, da izrabljena vozila za uničenje prevzamejo brezplačno.
Po mnenju Komisije je treba to načelo brezplačnosti prevzema navedenih vozil razlagati tako, da so, po eni strani, vsi obrati
za obdelavo dolžni brezplačno prevzeti vozilo, ki ga dostavi zadnji imetnik in/ali lastnik, in da so, po drugi strani, vsi
ti obrati upravičenci v okviru mehanizma poplačila stroškov, ki nastanejo s tem prevzemom in ki jih nosijo proizvajalci.
Francoski sistem prevzema navedenih stroškov, ki ga opravijo proizvajalci, naj ne bi bil v skladu z Direktivo 2000/53 in naj
bi nasprotoval njenemu polnemu učinku, ker je subjektom, ki opravljajo dejavnost uničenja, prepuščena možnost, da zavrnejo
prevzem izrabljenih vozil za uničenje, in ker ni predvideno poplačilo stroškov obdelave tem subjektom, ki opravljajo dejavnost
uničenja.
Francoska republika se ne strinja s takšno razlago Direktive 2000/53. Po njenem mnenju zakonodajalec Unije s povračilom stroškov
obratom za obdelavo ni imel namena naložiti dolžnosti prevzema izrabljenih vozil vsem obratom za obdelavo.
Res je, da naj bi bil eden od ciljev Direktive 2000/53 to, da se vsa izrabljena vozila oddajo obratom za obdelavo. Vendar
naj bi bila brezplačnost oddaje v okviru uresničevanja tega cilja le spodbujevalni ukrep in le eden izmed ukrepov za uresničitev
tega cilja.
Tako naj v francoskem pravu cilj, da se prek ustreznega sistema obratov za obdelavo omogoči zbrati vsa izrabljena vozila,
ne bi temeljil le na spodbujevalni določbi, temveč tudi na represivnih ukrepih, katerih namen je kaznovati zapustitev izrabljenega
vozila.
V teh okoliščinah naj bi ukrepi francoskega prava v smislu Direktive 2000/53 zadoščali za uresničitev zadanega cilja, ne da
bi bilo treba obveznost prevzema izrabljenih vozil naložiti vsem obratom za obdelavo in s tem subjektom, ki opravljajo dejavnost
uničenja.
Nazadnje, mehanizem poplačila, ki ga določa uredba z dne 13. maja 2005 o načinih poplačila pooblaščenih subjektov, ki opravljajo
dejavnost drobljenja, naj bi bil le protidajatev za njihovo obveznost prevzema. Zato naj bi Komisija napačno menila, da francoski
sistem prevzema stroškov obdelave, ki ga opravijo proizvajalci, zaradi neobstoja poplačila subjektov, ki opravljajo dejavnost
uničenja, ni v skladu s cilji Direktive 2000/53.
Presoja Sodišča
Najprej je treba ugotoviti, da je iz besedila člena 5(4) Direktive 2000/53 jasno razvidno, da mora biti predaja izrabljenega
vozila obratu za obdelavo brezplačna, ker stroške v zvezi s tem nosijo proizvajalci.
Iz tega jasno izhaja, da mora nacionalni sistem za vsak subjekt, ki opravlja dejavnost uničenja in prostovoljno prevzame izrabljeno
vozilo za uničenje, določiti sistem poplačila stroškov obdelave, v tem primeru enakega, kot je tisti, ki je določen za obrate
za obdelavo, ki jim nacionalni sistem nalaga obveznost takega prevzema.
Zato je treba že ugotoviti, da Francoska republika s tem, da je iz sistema poplačila, določenega v členu 6 dekreta št. 2003-727,
izločila subjekte, ki opravljajo dejavnost uničenja in so sprejeli prevzem vozila za uničenje, ni izpolnila obveznosti iz
člena 5(4) Direktive 2000/53.
V zvezi z vprašanjem, ali je treba Direktivo 2000/53 razlagati tako, da so subjekti, ki opravljajo dejavnost uničenja, kot
obrati za obdelavo
ipso facto
dolžni prevzeti rabljeno vozilo, ki ga dostavi zadnji imetnik in/ali lastnik, je treba opozoriti, da je iz besedila člena
5(2) te direktive razvidno, da morajo države članice storiti vse potrebno za zagotovitev, da se vsa izrabljena vozila oddajo
v pooblaščene obrate za obdelavo.
Niti iz besedila tega člena niti iz člena 5(4) Direktive 2000/53 ni razvidno, da je treba to oddajo v obrate razlagati tako,
da so vsi obrati dolžni prevzeti izrabljena vozila.
Poleg tega je treba ugotoviti, da uvodna izjava 7 Direktive 2000/53, ki je uvod v člen 5(4) te direktive, določa, da „naj
bi [države članice] zagotovile, da zadnji imetnik in/ali lastnik lahko brez stroškov […] izrabljeno vozilo dostavi pooblaščenemu
obratu za obdelavo […]“
Ta uvodna izjava, ki se nanaša na dostavo „obratu“, in ne „kateremu koli obratu“ za obdelavo, in katere besedilo ustreza angleški
(„an“ authorised treatment facility, ne pa „any“) in nemški jezikovni različici (bei „einer“ zugelassenen Verwertungsanlage,
ne pa „jeder“) je bližje razlagi, ki jo je dala Francoska republika.
Ta zadnjenavedena razlaga izhaja tudi iz teleološke razlage sporne določbe. Če je namreč v skladu s členom 5(2) Direktive
2000/53 eden od ciljev te direktive, da se vsa izrabljena vozila oddajo obratom za obdelavo, in če so za ta namen sprejeti
ukrepi – z izjemo tistega o brezplačnosti prevzema, ki je določen v členu 5(4) te direktive – v pristojnosti držav članic,
to pomeni, da ta direktiva ne nasprotuje temu, da imajo nekateri obrati za obdelavo samo možnost prevzeti izrabljena vozila,
če je število obratov za obdelavo, ki imajo dolžnost prevzeti dostavljena izrabljena vozila, zadostno, da je v praksi omogočena
oddaja v takšen obrat.
Tako je francosko pravo s tem, da je, po eni strani, določilo obveznost subjektov, ki opravljajo dejavnost drobljenja, in
zbirnih centrov, da prevzamejo izrabljena vozila, in, po drugi strani, stroge kazni za zapustitev takega vozila, ki so navedene
v točki 65 odgovora na tožbo Francoske republike, uvedlo sistem prevzema izrabljenih vozil, ki ga ni mogoče obravnavati kot
neskladnega s členom 5(4) Direktive 2000/53.
Treba je torej ugotoviti, da je četrti očitek utemeljen v tem, da so subjekti, ki opravljajo dejavnost uničenja in ki so prevzeli
izrabljeno vozilo za uničenje, izključeni iz sistema poplačila, določenega v členu 6 dekreta št. 2003-727, in da je treba
ta očitek v preostalem zavrniti.

Peti očitek: neskladnost neprevzetja pojma „odstranjevanje delov“ v določbah, s katerimi je bila ta direktiva prenesena v
francosko pravo, s členom 6(3) Direktive 2000/53
Trditve strank
Komisija v utemeljitev tega očitka navaja, da dekret št. 2003-727 ne vsebuje pojma „odstranjevanje delov“, kot je uporabljen
v členu 6(3) Direktive 2000/53 za označitev prve faze postopka obdelave. Čeprav Komisija razume, da se ta izraz, ki je brez
dvoma neroden prevod angleške besede „stripping“, v francoskem jeziku precej težko uporabi za vozilo, pa ta izraz opisuje
postopek najmanjšega možnega razstavljanja, ki je predhodna faza vseh drugih postopkov obdelave, zlasti postopka očiščenja.
Francoska republika navaja, da pojem „odstranjevanje delov“ nikakor ni opredeljen. Nato navaja, da postopki obdelave, ki so
našteti v členu 6(3) Direktive 2000/53, predstavljajo zgolj minimalne obveznosti obdelave, ki jih mora biti ustanova ali podjetje,
ki opravlja obdelavo, sposobna izpolniti. Tako po mnenju te države članice namen te določbe ni izčrpno opisati postopek obdelave
ali državi članici določiti natančno zaporedje postopkov obdelave.
Francoska republika sklene, da je glede na to, da izraz „očiščenje“ velja za celoto postopkov obdelave iz člena 6(3) Direktive
2000/53, francosko pravo s tem, da je določilo načelo, da se očiščenje opravi pred vsakršnim drugim postopkom obdelave, pravilno
preneslo navedeno določbo.
Presoja Sodišča
Ugotoviti je treba, prvič, da je kljub neobstoju opredelitve pojma „odstranjevanje delov“ gotovo, da se tako postopek odstranjevanja
delov kot tudi postopek očiščenja nanašata na sestavne dele vozila, ki vsebujejo nevarne snovi in morajo biti odstranjeni
pred vsakim drugim postopkom obdelave, da bi se zmanjšal kakršen koli negativni vpliv na okolje.
Navesti je treba, drugič, da je po mnenju Komisije merilo razlikovanja med sestavnimi deli vozila, ki vsebujejo nevarne snovi
in morajo biti po njenem mnenju predmet postopka „odstranjevanje delov“, in tistimi sestavnimi deli, ki so predmet postopka
„očiščenje“, enostavnost odstranitve navedenih sestavnih delov brez nevarnosti za okolje. Tako so akumulatorji, ki jih je
mogoče enostavno odstraniti, predmet postopka „odstranjevanje delov“ in akumulatorji, ki jih ni mogoče enostavno odstraniti,
predmet postopka „očiščenje“.
Glede na te ugotovitve, je treba člen 6(3) Direktive 2000/53 razlagati tako, da se mora „odstranjevanje delov“ obravnavati
kot postopek, s katerim se začnejo „obdelovalni postopki za očiščenje“ in ki je tudi del teh postopkov. Zato je Francoska
republika s tem, da je določila načelo, da se postopek očiščenja opravi pred vsakršnim drugim postopkom obdelave, ne da bi
pri tem z uvedbo pojma „odstranjevanje delov“ pojasnila, da se očiščenje začne z odstranitvijo tistih sestavnih delov, ki
jih je mogoče enostavno odstraniti – kar se zdi neizogibno – izpolnila obveznosti iz člena 6(3) te direktive.
V teh okoliščinah je treba peti očitek zavrniti.

Šesti očitek: neskladnost razlage izraza „glede na varstvo okolja izvedljivo“ s členom 7(1) Direktive 2000/53
Trditve strank
Komisija navaja, da člen 7 dekreta št. 2003-727, s katerim je bil prenesen člen 7(1) Direktive 2000/53, določa, da se glede
sestavnih delov in surovin izrabljenih vozil daje prednost ponovni uporabi, predelavi in reciklaži pred uničenjem, „če to
dopuščajo tehnične in gospodarske okoliščine“, člen 7 te direktive pa daje prednost reciklaži, „če je to glede na varstvo
okolja izvedljivo“.
Komisija meni, da se s sklicevanjem na „tehnične in gospodarske“ okoliščine želi uresničiti cilj, ki je drugačen od cilja,
ki ga je želel uresničiti zakonodajalec Unije, ker v trenutku izbire med reciklažo in nekim drugim postopkom ni bilo poudarjeno
varstvo okolja, ampak gospodarska donosnost oziroma tehnična izvedljivost ob čim nižjih stroških.
Francoska republika meni, da pojem „glede na varstvo okolja izvedljiva“ reciklaža nima normativne vrednosti, ker je normativni
učinek pravnega pravila odvisen od jasnosti in natančnosti obveznosti, ki iz njega izhaja.
Vendar po mnenju te države članice subjekti, ki opravljajo dejavnost uničenja in drobljenja, ne morejo predvideti posledic
svojih dejanj glede na „okoljevarstveno izvedljivost“ in tako določiti pogojev, v katerih morajo dati prednost reciklaži.
Tako je francosko pravo uvedlo subjektiven pristop glede dajanja prednosti reciklaži, ker je presojo o tem mogoče opraviti
le glede na vsak primer posebej.
Presoja Sodišča
Najprej je treba navesti, da je prenos izraza „če je to glede na varstvo okolja izvedljivo“, ki je uporabljen v členu 7(1)
Direktive 2000/53, v francosko pravo pravilen, če se izraz „če to dopuščajo tehnične in gospodarske okoliščine“, ki je uporabljen
v členu 7, drugi odstavek, dekreta št. 2003-727, lahko obravnava kot enakovreden prvemu izrazu.
V zvezi s tem je treba ugotoviti, da je pri obeh izrazih potrebna presoja od primera do primera, kar po sami naravi stvari
vnaša nekaj subjektivnosti.
Poleg tega je treba ugotoviti, da se izraza ne razlikujeta glede njunega normativnega učinka, ker ta izhaja – kot je navedla
Francoska republika – iz jasnosti in natančnosti obveznosti, ki iz njiju izhaja.
V zvezi z vsebino obveznosti reciklaže, ki je določena, po eni strani, v členu 7 Direktive 2000/53 in, po drugi strani, v
členu 7 dekreta št. 2003-727, je treba ugotoviti, da so pogoji, ki jih določa zadnjenavedeni člen, navsezadnje gospodarske
narave, saj je očitno, da je reciklažo mogoče opraviti le, če je tehnično izvedljiva.
Iz navedenega je razvidno, da je vsebini dveh izrazov, navedenih v točki 69 te sodbe, mogoče obravnavati kot enakovredni le,
če bi bil pojem „okoljevarstvena izvedljivost“ enakovreden pojmu „gospodarska izvedljivost“.
Tudi če je mogoče priznati, da imata ta dva pojma nekaj skupnih vidikov, je kljub temu očitno, da nista enakovredna.
Zato je šesti očitek utemeljen.
Glede na zgoraj navedeno je treba ugotoviti, da Francoska republika s tem, da ni sprejela vseh zakonov in drugih predpisov,
potrebnih za pravilen in popoln prenos členov 2, točka 13, 4(2)(a), 5(3) in (4) – v zvezi s tem zadnjim odstavkom glede tega,
da so subjekti, ki opravljajo dejavnost uničenja in ki so prevzeli izrabljeno vozilo za uničenje, izključeni iz sistema poplačila
stroškov obdelave – 7(1) in 8(3) Direktive 2000/53, ni izpolnila obveznosti iz te direktive.

Stroški
V skladu s členom 69(3) Poslovnika lahko Sodišče odloči, da se stroški delijo ali da vsaka stranka nosi svoje stroške, če
vsaka uspe samo deloma.
Ker sta v obravnavanem primeru Komisija in Italijanska republika s svojimi predlogi delno uspeli, nosita vsaka svoje stroške.
Iz teh razlogov je Sodišče (prvi senat) razsodilo:
1.
Francoska republika s tem, da ni sprejela vseh zakonov in drugih predpisov, potrebnih za pravilen in popoln prenos členov
2, točka 13, 4(2)(a), 5(3) in (4) – v zvezi s tem zadnjim odstavkom glede tega, da so subjekti, ki opravljajo dejavnost uničenja
in ki so prevzeli izrabljeno vozilo za uničenje, izključeni iz sistema poplačila stroškov obdelave –  7(1) in 8(3) Direktive
2000/53 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 18. septembra 2000 o izrabljenih vozilih, ni izpolnila obveznosti iz te direktive.
2.
V preostalem se tožba zavrne.
3.
Evropska komisija in Francoska republika nosita vsaka svoje stroške.
Podpisi
*
Jezik postopka: francoščina.