CELEX: 62003CJ0227
Social sikring
forordning (EØF) nr. 1408/71
anvendelsesområde
invalidepension
bevarelse af retten til ydelser efter at bopælen er overflyttet til en anden medlemsstat

1       Anmodningen om præjudiciel afgørelse vedrører fortolkningen af artikel 39 EF og artikel 13 i forordning (EØF) nr. 1408/71
om anvendelse af de sociale sikringsordninger på arbejdstagere, selvstændige erhvervsdrivende og deres familiemedlemmer, der
flytter inden for Fællesskabet, som ændret ved Rådets forordning (EØF) nr. 2195/91 af 25. juni 1991 (EFT L 206, s. 2, herefter
»forordning nr. 1408/71«).
2       Anmodningen er blevet rejst under en sag mellem A.J. van Pommeren-Bourgondiën og Raad van Bestuur van de Sociale verzekeringsbank
(den sociale sikringskasse herefter »SVB«), angående SVB’s afslag på at lade A.J. van Pommeren-Bourgondiën bevare sin obligatoriske
tilslutning til visse sociale sikringsgrene med den begrundelse, at hun ikke længere havde bopæl i Nederlandene.

Retsforskrifter

Fællesskabsbestemmelser
3       I henhold til artikel 4, stk. 1, i forordning nr. 1408/71 finder forordningen
»[…] anvendelse på enhver lovgivning om sociale sikringsgrene, der vedrører:
a) ydelser i anledning af sygdom og moderskab
b) ydelser ved invaliditet […]
c) ydelser ved alderdom
d) ydelser til efterladte
[…]
g) ydelser ved arbejdsløshed
h) familieydelser«.
4       Forordningens afsnit II (artikel 13-17a), der har overskriften »[b]estemmelse af, hvilken lovgivning der skal anvendes«, regulerer
konfliktsituationer.
5       Artikel 13 i forordning nr. 1408/71 har følgende ordlyd:
»1.      Med forbehold af artikel 14c er de personer, der er omfattet af denne forordning, alene undergivet lovgivningen i én medlemsstat.
Spørgsmålet om, hvilken lovgivning der skal anvendes, afgøres efter bestemmelserne i dette afsnit.
2.      Med forbehold af artikel 14-17:
a)       er en person, der har lønnet beskæftigelse på en medlemsstats område, omfattet af denne stats lovgivning, selv om han er bosat
på en anden medlemsstats område […]
[…]
f)      er en person, som ophører med at være omfattet af en medlemsstats lovgivning, uden at han bliver omfattet af en anden medlemsstats
lovgivning […] omfattet af lovgivningen i den medlemsstat, på hvis område han er bosat […]«
6       Artikel 10b i Rådets forordning (EØF) nr. 574/72 af 21. marts 1972 om regler til gennemførelse af forordning nr. 1408/71 (EFT
1972 I, s. 149), som ændret og ajourført ved Rådets forordning (EF) nr. 118/97 af 2. december 1996 (EFT 1997 L 28, s. 1),
bestemmer:
»Datoen og betingelserne for, hvornår en i forordningens [nr. 1408/71] artikel 13, stk. 2, litra f), omhandlet person ikke
længere er omfattet af en medlemsstats lovgivning, afgøres i overensstemmelse med bestemmelserne i denne lovgivning […]«
7       Artikel 15 i forordning nr. 1408/71 har følgende ordlyd:
»1.      Artikel 13 til 14d finder ikke anvendelse på frivillig eller frivillig fortsat forsikring, medmindre der i en medlemsstat
inden for en af de i artikel 4 omhandlede områder kun findes en frivillig forsikringsordning.
2.      Hvor anvendelsen af to eller flere medlemsstaters lovgivning medfører samtidigt medlemskab
–       af en tvungen forsikringsordning og af en eller flere ordninger for frivillig eller frivillig fortsat forsikring, er den pågældende
alene omfattet af den tvungne forsikringsordning
–       af to eller flere ordninger for frivillig eller frivillig fortsat forsikring, kan den pågældende kun optages i den ordning
for frivillig eller frivillig fortsat forsikring, som han har valgt at være tilknyttet.
3.      Såfremt det drejer sig om invaliditet, alderdom eller dødsfald (pensioner), kan den pågældende dog optages i en medlemsstats
ordning for frivillig eller frivillig fortsat forsikring, selv om han er omfattet af en anden medlemsstats tvungne forsikring,
for så vidt der i den førstnævnte stat er udtrykkelig eller stiltiende hjemmel til en sådan dobbeltforsikring.«

De nationale bestemmelser
8       I Kongeriget Nederlandene sondres mellem to former for social sikring, nemlig mellem »den almindelige sociale sikringsordning«
og »den sociale sikringsordning for lønmodtagere«.
9       Den almindelige sociale sikringsordning omfatter følgende love:
–       lov om almindelig tvungen børnetilskudsordning for hele befolkningen (Algemene Kinderbijslagwet, herefter »AKW«)
–       lov om efterladteforsikring (Algemene Nabestaandenwet, herefter »ANW«)
–       lov om almindelig alderdomsforsikring (Algemene Ouderdomswet, herefter »AOW«)
–       lov om almindelig forsikring for særlige udgifter i anledning af sygdom (Algemene wet bijzondere ziektekosten, herefter »AWBZ«).
10     Den sociale sikringsordning for lønmodtagere fastlægges af følgende sociale love:
–       lov om sygeforsikring for arbejdstagere (Ziektewet, herefter »ZW«)
–       lov om sygekasseforsikring (Ziekenfondswet, herefter »ZFW«)
–       lov om forsikring for arbejdstagere mod økonomiske følger af arbejdsløshed (Werkloosheidswet, herefter »WW«)
–       lov om forsikring mod uarbejdsdygtighed (Arbeidsongeschiktheidsverzekering, herefter »WAO«).
11     Med hensyn til den almindelige sociale sikringsordning eksisterede der i den nederlandske lovgivning oprindeligt en ordning,
hvorefter personer, der havde bopæl uden for Nederlandene, og som modtog visse nederlandske ydelser i længere tid, under visse
betingelser var tilsluttet sikringsordningen på obligatorisk basis.
12     Artikel 8 i den nederlandske bekendtgørelse om udvidelse og begrænsning af de kategorier af personer, der er forsikrede under
den sociale sikring (Besluit uitbreiding en beperking kring verzekerden volksverzekeringen), af 3. maj 1989 havde følgende
ordlyd:
»1.      Den sociale sikring omfatter personer, der bor uden for Nederlandene, og som på tidspunktet for deres udrejse havde ret til:
a)      ydelser efter WAO [...]
[…]
2.      Den sociale sikring omfatter personer, der ikke bor i Nederlandene, og som har ret til en ydelse [...] i henhold til stk. 1,
såfremt retten hidrører fra en obligatorisk tilslutning i henhold til den sociale sikring eller af en frivillig tilslutning
i henhold til AOW’s artikel 45 og ANW’s artikel 63, forudsat at ydelsen [...] udgør mindst 35% af mindstelønnen.«
13     Ved bekendtgørelse af 24. december 1998, der trådte i kraft den 1. januar 1999, ophævedes bekendtgørelse af 3. maj 1989. Som
en overgangsordning var bestemmelserne i sidstnævnte bekendtgørelses artikel 8 gældende indtil den 1. januar 2000, jf. artikel
26 i bekendtgørelse af 24. december 1998. På dette tidspunkt ophørte den obligatoriske tilslutning til visse sociale sikringsgrene.
14     De personer, hvis tilslutning efter den 1. januar 2000 ikke længere var obligatorisk, kunne imidlertid blive tilsluttet på
frivillig basis med hjemmel i artikel 2, stk. 1, i bekendtgørelse af 2. januar 1990 (Besluit inzake vrijwillige verzekering).
I henhold til denne artikel bestod denne mulighed i et år efter, at den obligatoriske tilslutning var ophørt, og det var tilstrækkeligt
blot at give Sociale verzekeringsbank (den sociale sikringskasse) meddelelse herom for atter at blive tilsluttet.
15     AOW’s artikel 35 har følgende ordlyd:
»1.      Personer på 15 år eller derover, som tidligere har været forsikret, kan, såfremt de endnu ikke er fyldt 65 år, tegne en frivillig
forsikring for et tidsrum på højst ti år, der tager sin begyndelse fra det tidspunkt, hvor den obligatoriske forsikring ophører.
[…]
3.      Den i stk. 1 omhandlede periode på højst ti år finder ikke anvendelse på: […] tidligere forsikrede, som på tidspunktet for
den obligatoriske forsikrings ophør er fyldt 50 år, som ikke har bopæl i Nederlandene, og som har ret til udbetaling af:
1°      en ydelse i henhold til lov om forsikring mod uarbejdsdygtighed (WAO) […]«
16     ANW’s artikel 63 bestemmer:
»1.      De tidligere forsikrede kan under de betingelser, der fastsættes i administrative forskrifter eller i gennemførelsesbestemmelser,
forsikre sig på frivillig basis for det tidsrum, der ligger efter det tidspunkt, hvor de fylder 15 år, men inden deres fyldte
65. år, og for hvilket de ikke er forsikrede.
2.      Ved de i stk. 1 omhandlede betingelser forstås bl.a. muligheden for samtidig på frivillig basis at være forsikret i henhold
til artikel 45 i lov om almindelig alderdomsforsikring.«
17     Den obligatoriske tilslutning opretholdes imidlertid for visse sociale sikringsgrene. Ifølge artikel 27 i bekendtgørelse af
24. december 1998 består der fortsat en pligt til at være tilsluttet i henhold til AKW, så længe det yngste barn endnu ikke
er fyldt 18 år. Ved medlemmer af AWBZ forstås ifølge nævnte bekendtgørelses artikel 7 personer, som ikke bor i Nederlandene,
som er forsikret efter ZFW, og som i henhold til en forordning udstedt af Rådet for Den Europæiske Union [...] i den stat,
hvori vedkommende bor, kan gøre krav på ydelser, som i princippet ydes over budgettet for sygesikringen.
18     Inden for den sociale sikringsordning for lønmodtagere, navnlig hvad angår WAO, ZW og WW, gælder følgende betingelser for
den obligatoriske tilslutning:
–       I henhold til ZW’s artikel 20 er arbejdstagere i ZW’s forstand dækket af ZW. I ZW’s artikel 8a defineres en »arbejdstager«
som en person, der modtager en ydelse i kraft af sin obligatoriske tilslutning til WAO.
–       I henhold til WW’s artikel 8 bevarer en arbejdstager, der er blevet uarbejdsdygtig under udførelsen af sit arbejde, sin status
som arbejdstager.
–       Ydelser, der udredes i henhold til WAO, kan ikke modtages samtidig med de ydelser, som lønmodtagere, der har bopæl i udlandet,
vil kunne have ret til i henhold til ZW og WW.

Tvisten i hovedsagen og de præjudicielle spørgsmål
19     A.J. van Pommeren-Bourgondiën, der er nederlandsk statsborger, bor i Belgien, men har arbejdet i Nederlandene i hele sit erhvervsaktive
liv. Hun har siden 1997 modtaget en invaliditetsydelse i henhold til WAO, beregnet på grundlag af den højeste invaliditetsgrad.
20     A.J. van Pommeren-Bourgondiën fik meddelelse om, at hun med virkning fra den 1. januar 2000 ikke længere var omfattet af den
obligatoriske tilslutning til visse nederlandske sociale sikringsordninger, nemlig AOW, ANW og AKW, da hun ikke længere havde
bopæl i Nederlandene. Hun fik endvidere meddelelse om, dels at der derfor med virkning fra den 1. januar 2000 ikke ville blive
tilbageholdt bidrag til den almindelige sociale sikringsordning af de ydelser, hun modtog i henhold til WAO, dels at hun dog
frivilligt kunne blive tilsluttet i henhold til AOW og ANW ved at indgive en anmodning til den sociale sikringskasse.
21     A.J. van Pommeren-Bourgondiën bestred, at hendes obligatoriske tilslutning til den sociale sikringskasse var ophørt. Kassen
fastholdt sit standpunkt ved skrivelse af 28. august 2000.
22     Sagsøgeren indgav derfor en klage til den sociale sikringskasse. Da hun ikke modtog nogen afgørelse på klagen, anlagde hun
sag ved Rechtbank te Amsterdam.
23     Denne ret fandt, i modsætning til det af den nederlandske regering anførte, at forsikringsbetingelserne i AOW og ANW, herunder
navnlig bidragets størrelse, var forskellige, alt afhængig af, om der var tale om en obligatorisk eller en frivillig tilslutning.
Ved en obligatorisk tilslutning i henhold til AOW og ANW blev bidraget beregnet på grundlag af den skattepligtige indkomst
i Nederlandene, hvorimod bidraget ved en frivillig tilslutning blev beregnet på grundlag af den samlede skattepligtige indkomst.
24     Retten fandt i øvrigt, at der var en risiko for, at den omstændighed, at der på samme tid eksisterede en obligatorisk og en
frivillig ordning, ville indebære, at den forsikrede ikke var i stand til at overholde den pligt til kun at være tilsluttet
en enkelt social sikringsinstitution på obligatorisk basis, som er foreskrevet i forordning nr. 1408/71.
25     Rechtbank te Amsterdam har under disse omstændigheder besluttet at udsætte sagen og at forelægge Domstolen følgende præjudicielle
spørgsmål:
»1)      Er artikel 13, stk. 2, litra f), i forordning nr. 1408/71 til hinder for, at det i en medlemsstats lovgivning er fastsat,
at en person, som helt er ophørt med at have erhvervsmæssig beskæftigelse på dennes område, kun bevarer sin tilslutning, hvis
den pågældende bevarer sin bopæl i medlemsstaten, hvorimod den pågældende i henhold til medlemsstatens lovgivning om visse
andre sociale sikringsgrene fortsat er obligatorisk tilsluttet uafhængig af sin bopæl?
2)      Har det betydning for besvarelsen af det første spørgsmål, at den pågældende person i henhold til medlemsstatens lovgivning
frivilligt kan tilslutte sig en række sociale sikringsgrene, uden at en sådan frivillig tilslutning forudsætter, at den pågældende
skal bevare sin bopæl i medlemsstaten?
Såfremt det første spørgsmål besvares benægtende, forelægges subsidiært følgende spørgsmål:
3)      Skal artikel 39 EF i den ovenfor beskrevne situation fortolkes således, at det er uforeneligt med denne bestemmelse, at en
obligatorisk tilslutning erstattes af en frivillig tilslutning, når den obligatoriske tilslutning ophører, fordi der er indført
et bopælskrav«?

Om de præjudicielle spørgsmål
26     Med disse spørgsmål, som behandles samlet, ønsker den nationale ret nærmere bestemt oplyst, om bestemmelserne i artikel 39
EF eller i artikel 13, stk. 2, litra f), i forordning nr. 1408/71 er til hinder for, at en medlemsstat anvender en lovgivning,
hvori det er fastsat, at en person, som helt er ophørt med at have erhvervsmæssig beskæftigelse på dennes område, kun bevarer
sin obligatoriske tilslutning til visse sociale sikringsgrene, hvis han bevarer sin bopæl i medlemsstaten, hvorimod han i
henhold til medlemsstatens lovgivning bevarer sin obligatoriske tilslutning til visse andre sociale sikringsgrene, uanset
hvor han har bopæl, samtidig med at han − når han ikke længere er obligatorisk tilsluttet − altid har mulighed for at blive
tilsluttet på frivillig basis.

Indlæg til Domstolen
27     Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber samt den belgiske og den græske regering er af den opfattelse, at den nederlandske
lovgivning er uforenelig med artikel 13, stk. 1, i forordning nr. 1408/71, hvori det er fastsat, at personer, der er omfattet
af forordningen, alene er undergivet lovgivningen i én medlemsstat.
28     Disse procesdeltagere mener, at såfremt dele af den nederlandske lovgivning ikke længere finder anvendelse på A.J. van Pommeren-Bourgondiën,
er det lovgivningen i bopælsstaten, som i henhold til artikel 13, stk. 2, litra f), i forordning nr. 1408/71 bør finde anvendelse
for de sociale sikringsgrene, hvortil der ikke længere er nogen obligatorisk tilslutning. A.J. van Pommeren-Bourgondiën befinder
sig således i en situation, hvor hun er afhængig af den sociale sikringslovgivning i to medlemsstater, hvilket er uforeneligt
med bestemmelserne i samme forordnings artikel 13, stk. 1.
29     Kommissionen har desuden anført, at artikel 13, stk. 2, litra f), i forordning nr. 1408/71 ikke er til hinder for, at en medlemsstat
i sin lovgivning gør retten for en person, som helt er ophørt med at have erhvervsmæssig beskæftigelse på medlemsstatens område,
til fortsat at være omfattet af medlemsstatens lovgivning, betinget af, at den pågældende bevarer sin bopæl i medlemsstaten
(dom af 11.6.1998, sag C-275/96, Kuusijärvi, Sml. I, s. 3419, præmis 51). Ifølge Kommissionen kunne de nederlandske myndigheder
derfor fuldt lovligt have bestemt, at sagsøgeren helt ophørte med at være omfattet af den nederlandske lovgivning, men de
kunne ikke bestemme, at det tvungne medlemskab for flere nederlandske sociale sikringsgrene kunne bevares, samtidig med at
det blev ophævet for andre sikringsgrene.
30     Den nederlandske regering og SVB er derimod af den opfattelse, at artikel 13, stk. 2, litra f), i forordning nr. 1408/71 ikke
er til hinder for, at det i en medlemsstats lovgivning bestemmes, at den berørte person − på obligatorisk basis − kun er sikret
mod en del af de risici, der er dækket af dens sociale sikringsordning, når der ikke diskrimineres mellem egne statsborgere
og andre statsborgere, og den berørte frivilligt kan blive tilsluttet med henblik på at blive dækket for de øvrige risici
inden for den samme sociale sikringsordning.
31     I øvrigt har den forelæggende ret, Kommissionen og den græske regering henledt opmærksomheden på, at betingelserne for tilslutning
til sikringsordninger er mere ufordelagtige ved frivillig tilslutning end ved obligatorisk tilslutning. Denne situation, som
i højere grad vil kunne påvirke andre medlemsstaters statsborgere end nederlandske statsborgere, er udtryk for en forskelsbehandling,
der er uforenelig med artikel 12 EF og 39 EF.
32     Den nederlandske regering er derimod af den opfattelse, at betingelserne for tilslutning til sikringsordningen er de samme,
for ikke at sige mere fordelagtige ved frivillig tilslutning end ved obligatorisk tilslutning.

Domstolens svar
33     Artikel 13, stk. 2, i forordning nr. 1408/71 har alene til formål at fastslå, hvilken lovgivning der skal anvendes på personer,
som befinder sig i en af de situationer, der er nævnt i bestemmelsens litra a)-f). Bestemmelsen har ikke til formål at fastsætte
betingelserne for, om der består en ret eller en pligt til at tilslutte sig en social sikringsordning eller en bestemt sikringsgren
inden for en sådan ordning. Det tilkommer lovgiver i de enkelte medlemsstater at fastsætte disse betingelser, herunder betingelserne
for, at tilslutningen ophører (dom af 3.5.1990, sag C-2/89, Kits van Heijningen, Sml. I, s. 1755, præmis 19, og Kuusijärvi-dommen,
præmis 29).
34     Desuden har bestemmelserne i afsnit II i forordning nr. 1408/71, som artikel 13 er indeholdt i, ikke alene til formål at undgå
en samtidig anvendelse af flere nationale lovgivninger og de komplikationer, som dette kan medføre, men også at forhindre,
at personer, som er omfattet af forordningens anvendelsesområde, mister deres beskyttelse med hensyn til social sikring, fordi
ingen lovgivning finder anvendelse på dem (jf. Kits van Heijningen-dommen, præmis 12, og Kuusijärvi-dommen, præmis 28).
35     Det følger imidlertid af artikel 13, stk. 2, litra f), i forordning nr. 1408/71, at bopælsmedlemsstatens lovgivning kun skal
anvendes, såfremt ingen anden lovgivning finder anvendelse, og i særdeleshed kun, såfremt den pågældende ophører med at være
omfattet af den lovgivning, som han tidligere var omfattet af (dom af 3.5.2001, sag C-347/98, Kommissionen mod Belgien, Sml.
I, s. 3327, præmis 28 og 29). Hvis den obligatoriske tilslutning til den sociale sikring i en medlemsstat ophører, er det
således i nævnte bestemmelse foreskrevet, at personen skal tilsluttes den sociale sikring i bopælsmedlemsstaten.
36     I hovedsagen er disse bestemmelser ikke til hinder for, at den nederlandske lovgivning fortsat finder anvendelse på A.J. van
Pommeren-Bourgondiën. De tilslutninger til den sociale sikring, som hun tidligere havde, kan nemlig i betragtning af Domstolens
konklusion i dommen i sagen Kommissionen mod Belgien fortsat være undergivet den nederlandske sociale sikringsordning. Den
omstændighed, at tilslutningen i nogle tilfælde bliver frivillig, forhindrer ikke, at den kan fortsættes inden for ordningen
med obligatorisk tilslutning.
37     Det er i øvrigt derfor, at den nederlandske lovgivning giver personer, der ikke har bopæl i landet, og som helt er ophørt
med at have erhvervsmæssig beskæftigelse i Nederlandene, mulighed for at bevare deres frivillige tilslutning i henhold til
denne stats lovgivning til de sikringsgrene, for hvilke deres obligatoriske tilslutning er ophørt.
38     Princippet om den sociale sikringsordnings enhed, som fastsat i artikel 13, stk. 1, i forordning nr. 1408/71, tilsidesættes
således ikke ved anvendelsen af den i hovedsagen anfægtede nederlandske lovgivning.
39     Selv om medlemsstaterne har bevaret deres kompetence til selv at udforme deres sociale sikringsordninger, skal de imidlertid
overholde fællesskabsretten ved udøvelsen af denne kompetence og navnlig EF-traktatens bestemmelser om arbejdskraftens frie
bevægelighed (dom af 23.11.2000, sag C-135/99, Elsen, Sml. I, s. 10409, præmis 33). Ordningen med frivillig tilslutning for
personer uden bopæl i landet skal således være i overensstemmelse med artikel 39 EF.
40     Det bopælskrav, som den nederlandske lovgiver har stillet som betingelse for fortsat at være omfattet af den obligatoriske
tilslutning til visse sociale sikringsgrene, er således kun forenelig med artikel 39 EF, hvis betingelserne for frivillig
tilslutning for personer uden bopæl i landet ikke er mere ufordelagtige end betingelserne for obligatorisk tilslutning for
personer med bopæl i landet med hensyn til de samme sociale sikringsgrene.
41     Det fremgår imidlertid af forelæggelseskendelsen, at personer uden bopæl i landet i henhold til den nye nederlandske lovgivning
ikke længere har ret til at blive tilsluttet ordningen med familietillæg − end ikke på frivillig basis − når bortses fra en
adgang til delvis at blive tilsluttet på midlertidig basis. De eneste personer uden bopæl i landet, der fortsat har ret til
familietillæg, er dem, der har opnået en sådan ret i henhold til den tidligere ordning med obligatorisk tilslutning. De mister
definitivt muligheden for at være tilsluttet, når deres yngste barn fylder 18 år. Personer uden bopæl i landet behandles således
mindre fordelagtigt end personer med bopæl i landet for så vidt angår disse tillæg.
42     Den forelæggende ret har desuden, som det fremgår af denne doms præmis 23, anført, at bidragenes størrelse ikke er den samme
ved obligatorisk tilslutning for personer med bopæl i landet som ved frivillig tilslutning for personer uden bopæl i landet.
43     Den omstændighed, at det kun er en lille andel af de personer uden bopæl i landet, hvis obligatoriske tilslutning er afbrudt,
som har tilsluttet sig på frivillig basis, synes endelig at antyde, at en frivillig tilslutning ikke er så attraktiv, og at
personer uden bopæl i landet støder på vanskeligheder, når de ønsker at blive tilsluttet.
44     Det fremgår af de foregående præmisser, at den nederlandske lovgivning, der er omhandlet i hovedsagen, stiller personer uden
bopæl i landet mindre gunstigt end personer med bopæl i landet hvad angår deres sociale dækning i Nederlandene, og er i strid
med princippet om fri bevægelighed, der er sikret i artikel 39 EF.
45     Den forelæggende rets spørgsmål skal herefter besvares med, at artikel 39 EF er til hinder for en medlemsstats lovgivning,
hvori det er fastsat, at en person, som helt er ophørt med at have erhvervsmæssig beskæftigelse på dennes område, kun bevarer
sin obligatoriske tilslutning til visse sociale sikringsgrene, hvis han bevarer sin bopæl i medlemsstaten, hvorimod han i
henhold til medlemsstatens lovgivning bevarer sin obligatoriske tilslutning til visse andre sociale sikringsgrene, selv om
han har bopæl i en anden medlemsstat, når betingelserne for på frivillig basis at blive tilsluttet de sikringsgrene, hvor
den obligatoriske tilslutning er ophørt, er mere ufordelagtige end betingelserne for den obligatoriske tilslutning.

Sagens omkostninger
46     Da sagens behandling i forhold til hovedsagens parter udgør et led i den sag, der verserer for den forelæggende ret, tilkommer
det denne at træffe afgørelse om sagens omkostninger. Bortset fra nævnte parters udgifter kan de udgifter, som er afholdt
i forbindelse med afgivelse af indlæg for Domstolen, ikke erstattes.
På grundlag af disse præmisser kender Domstolen (Tredje Afdeling) for ret:
Artikel 39 EF er til hinder for en medlemsstats lovgivning, hvori det er fastsat, at en person, som helt er ophørt med at
have erhvervsmæssig beskæftigelse på dennes område, kun bevarer sin obligatoriske tilslutning til visse sociale sikringsgrene,
hvis han bevarer sin bopæl i medlemsstaten, hvorimod han i henhold til medlemsstatens lovgivning bevarer sin obligatoriske
tilslutning til visse andre sociale sikringsgrene, selv om han har bopæl i en anden medlemsstat, når betingelserne for på
frivillig basis at blive tilsluttet de sikringsgrene, hvor den obligatoriske tilslutning er ophørt, er mere ufordelagtige
end betingelserne for den obligatoriske tilslutning.
Underskrifter
*
Processprog: nederlandsk.