CELEX: 62005CJ0424
Odvolanie
Odmena
Príspevok na expatriáciu
Podmienka stanovená v článku 4 ods. 1 písm. a) prílohy VII služobného poriadku
Pojem ‚práca vykonávaná pre iný štát‘

Svojím odvolaním navrhuje Komisia Európskych spoločenstiev zrušenie rozsudku Súdu prvého stupňa Európskych spoločenstiev z 13. septembra 2005, Hosman-Chevalier/Komisia (
T-72/04, Zb. s. II-3265
, ďalej len „napadnutý rozsudok“), ktorým Súd prvého stupňa zrušil rozhodnutia Komisie z 8. apríla a 29. októbra 2003, ktorými bol pani Hosman-Chevalier zamietnutý nárok na príspevok na expatriáciu a takisto na príspevok na usídlenie.
Právny rámec
V článku 69 Služobného poriadku Európskych spoločenstiev v znení platnom pre túto vec (ďalej len „služobný poriadok“) sa stanovuje, že príspevok na expatriáciu zodpovedá 16 % zo súčtu základného platu, príspevku na domácnosť a príspevku na nezaopatrené dieťa, na ktoré má úradník nárok.
Podľa článku 4 ods. 1 prílohy VII služobného poriadku sa príspevok na expatriáciu vypláca:
„a)
úradníkom:
—
ktorí nie sú a nikdy neboli štátnymi príslušníkmi štátu, na ktorého území sa nachádza ich miesto výkonu práce, a
—
ktorí počas obdobia piatich rokov, ktoré sa skončilo šesť mesiacov pred ich nástupom do služby, nemali zvyčajné bydlisko alebo nevykonávali svoje hlavné zamestnanie na európskom území tohto štátu. Na účely tohto ustanovenia sa nebudú brať do úvahy okolnosti, vyplývajúce z práce, vykonávanej pre iný štát alebo pre medzinárodnú organizáciu;
b)
úradníkom, ktorí sú alebo boli štátnymi príslušníkmi štátu, na ktorého území sa nachádza ich miesto výkonu práce, ale ktorí počas obdobia 10 rokov, ktoré sa skončilo dňom ich nástupu do služby, mali zvyčajné bydlisko mimo európskeho územia tohto štátu z iných dôvodov, ako z dôvodu plnenia povinností v službách štátu alebo medzinárodnej organizácie.
…“
Okolnosti predchádzajúce sporu
Súd prvého stupňa zhrnul skutkové okolnosti v bodoch 4 až 10 napadnutého rozsudku:
„4.
Žalobkyňa, rakúska štátna príslušníčka, študovala a pracovala v Rakúsku do 14. mája 1995. Od 15. mája 1995 do 17. marca 1996 pracovala v Belgicku pre Verbindungsbüro des Landes Tyrol, Kanceláriu zastúpenia spolkovej krajiny Tirolsko v Bruseli.
5.
Od 18. marca 1996 do 15. novembra 2002 bola žalobkyňa členkou personálu stáleho zastúpenia Rakúskej republiky pri Európskej únii v Bruseli. V tomto postavení vykonávala svoju činnosť najprv pre Verbindungstelle der Bundesländer (ďalej len ‚VB‘), Úrad zastúpenia spolkových krajín, a potom pre Österreichischer Gewerkschaftsbund (ďalej len ‚OGB‘), Rakúsku odborovú federáciu.
6.
Dňa 16. novembra 2002 nastúpila žalobkyňa do služby na Komisii ako úradníčka. Obdobie piatich rokov uvedené v článku 4 ods. 1 písm. a) druhej zarážke prílohy VII služobného poriadku na účely nároku na príspevok na expatriáciu, nazývané ‚rozhodujúce obdobie‘, bolo stanovené na 16. máj 1997 až 15. máj 2002.
7.
Oznámením z 8. apríla 2003 generálne riaditeľstvo správy a personálu Komisie žalobkyňu informovalo, že jej nemôže byť priznaný príspevok na expatriáciu.
8.
Dňa 7. júla 2003 podala žalobkyňa proti tomuto oznámeniu z 8. apríla 2003 sťažnosť na základe článku 90 ods. 2 služobného poriadku. Elektronickou poštou zo 14. augusta 2003 a faxom z 11. septembra 2003 zaslala dva dodatky k tejto sťažnosti.
9.
Oznámením z 29. októbra 2003, s ktorým sa žalobkyňa oboznámila 3. novembra 2003, menovací orgán zamietol sťažnosť žalobkyne.
10.
Z tohto rozhodnutia vyplýva, že príspevok na expatriáciu a s ním spojené príspevky boli žalobkyni zamietnuté hlavne z dôvodu, že zamestnania, ktoré vykonávala v Bruseli v rozhodujúcom období, sa nemôžu považovať za ‚prácu vykonávanú pre iný štát‘ v zmysle výnimky uvedenej v článku 4 ods. 1 písm. a) prílohy VII služobného poriadku. Menovací orgán usúdil, že hoci VB pôsobil v priestoroch stáleho zastúpenia Rakúskej republiky, bol samostatným odlišným subjektom pochádzajúcim zo spolkových krajín, povereným hájiť záujmy týchto krajín a nie spolkového štátu. Pokiaľ ide o OGB, dokumenty, ktoré žalobkyňa poskytla, predovšetkým jej pracovná zmluva, neobsahujú žiadnu zmienku o akomkoľvek spojení s Rakúskou republikou, a preto ani prácu vykonávanú pre OGB nemožno postaviť na roveň práci vykonávanej pre tento štát.“
Konanie na Súde prvého stupňa a napadnutý rozsudok
Pani Hosman-Chevalier návrhom podaným do kancelárie Súdu prvého stupňa 20. februára 2004 podala žalobu, ktorou navrhuje zrušenie rozhodnutia Komisie z 29. októbra 2003, ktorým sa jej zamieta nárok na príspevok na expatriáciu, ako aj na ostatné s ním spojené príspevky.
V napadnutom rozsudku sa Súd prvého stupňa domnieval, že v žalobe sa navrhuje nielen zrušenie rozhodnutia Komisie z 29. októbra 2003, ale aj zrušenie rozhodnutia z 8. apríla 2003. Tieto rozhodnutia Súd prvého stupňa zrušil.
Súd prvého stupňa totiž vyhovel druhému žalobnému dôvodu, ktorý uviedla pani Hosman-Chevalier, založenému na porušení článku 4 ods. 1 písm. a) prílohy VII služobného poriadku.
Podľa Súdu prvého stupňa spočíva otázka, ktorú treba vyriešiť, v určení, či prácu, ktorú pani Hosman-Chevalier vykonávala na stálom zastúpení Rakúskej republiky počas rozhodujúceho obdobia, treba považovať za prácu vykonávanú pre štát v zmysle článku 4 ods. 1 písm. a) prílohy VII služobného poriadku. Okrem toho Súd prvého stupňa upresnil, že pojem „štát“ uvedený v tomto článku sa vzťahuje len na štát ako právnickú osobu a jednotný subjekt medzinárodného práva, ako aj na jeho vládne orgány.
Súd prvého stupňa v bode 30 napadnutého rozsudku v prvom rade zdôraznil, že nie je sporné, že práca vykonávaná pre také organizácie, akou je stále zastúpenie členského štátu pri Európskej únii alebo veľvyslanectvá štátu, sa považuje za prácu vykonávanú pre štát v zmysle článku 4 ods. 1 prílohy VII služobného poriadku.
V bodoch 31 až 36 napadnutého rozsudku Súd prvého stupňa uviedol rozličné okolnosti, ktoré ho viedli ku konštatovaniu, že pani Hosman-Chevalier bola zamestnankyňou stáleho zastúpenia Rakúskej republiky, že hierarchicky podliehala veľvyslancovi, stálemu zástupcovi Rakúskej republiky pri Európskej únii, a že jej status bol rovnaký ako status iných úradníkov pôsobiacich na uvedenom stálom zastúpení.
Súd prvého stupňa z toho vyvodil, že prácu, ktorú pani Hosman-Chevalier vykonávala na stálom zastúpení Rakúskej republiky počas rozhodujúceho obdobia, treba považovať za prácu vykonávanú pre tento štát.
V bodoch 38 až 41 napadnutého rozsudku Súd prvého stupňa následne vyvrátil tvrdenia Komisie, podľa ktorých hoci pani Hosman-Chevalier pracovala na stálom zastúpení Rakúskej republiky, nevykonávala prácu pre tento členský štát, ale pre VB a OBG, teda organizácie, ktorých úlohou nie je ochrana záujmov štátu.
V bode 42 napadnutého rozsudku Súd prvého stupňa naopak uznal, že to, že osoba vykonáva svoje zamestnanie pre organizáciu, ktorá je súčasťou štátu v citovanom zmysle, ako napríklad pre stále zastúpenie, postačuje na to, aby sa na ňu úplne vzťahovala výnimka uvedená v článku 4 ods. 1 písm. a) prílohy VII služobného poriadku bez ohľadu na to, aké osobitné a zvláštne funkcie táto osoba v tejto organizácii vykonáva. Ak by tomu bolo inak, bolo by potrebné vykonať podrobnú analýzu vykonávaných úloh a funkcií z pohľadu vnútroštátneho práva, čo by bolo v rozpore s požiadavkami jednotného uplatňovania práva Spoločenstva a zásadou rovnosti. To platí o to viac, že každý členský štát má výlučnú právomoc organizovať svoje služby tak, ako to považuje za najvhodnejšie, a určiť tak úlohy a funkcie, ktoré zverí svojim úradníkom a zamestnancom.
Súd prvého stupňa teda vzhľadom na uvedené dospel k záveru, že keďže pani Hosman-Chevalier spĺňa požiadavky stanovené v článku 4 ods. 1 písm. a) prílohy VII služobného poriadku, vzniká jej nárok na príspevok na expatriáciu.
V bode 51 napadnutého rozsudku zastával Súd prvého stupňa názor, že keďže úradník, ktorý spĺňa podmienky na vznik nároku na príspevok na expatriáciu, má nárok aj na príspevok na usídlenie zavedený článkom 5 ods. 1 prílohy VII služobného poriadku, pani Hosman-Chevalier bola oprávnená žiadať o priznanie tohto príspevku na usídlenie. Súd prvého stupňa jej však napriek tomu nárok na diéty nepriznal z dôvodov uvedených v bode 52 napadnutého rozsudku.
Konanie pred Súdnym dvorom
Týmto odvolaním Komisia navrhuje, aby Súdny dvor:
—
zrušil napadnutý rozsudok a predložil vec Súdu prvého stupňa,
—
zaviazal pani Hosman-Chevalier na náhradu trov konania na tomto stupni a nariadil, aby znášala svoje vlastné trovy konania v konaní na Súde prvého stupňa.
Pani Hosman-Chevalier navrhuje, aby Súdny dvor:
—
zamietol odvolanie ako zjavne neprípustné alebo subsidiárne ako nedôvodné,
—
zaviazal Komisiu na náhradu trov konania na oboch stupňoch.
O odvolaní
Argumentácia účastníkov konania
Svojím jediným odvolacím dôvodom Komisia vytýka Súdu prvého stupňa, že pri uplatňovaní ustanovení článku 4 ods. 1 písm. a) prílohy VII služobného poriadku týkajúcich sa priznania príspevku na expatriáciu vykonal nesprávne právne posúdenie, keďže nesprávne vyložil pojem „práca vykonávaná pre iný štát“, ktorý je uvedený v týchto ustanoveniach.
Z viacerých skutkových okolností zohľadnených v bodoch 31 až 36 a 42 napadnutého rozsudku vyplýva, že Súd prvého stupňa sa nesprávne domnieval, že na splnenie podmienky týkajúcej sa práce vykonávanej pre iný štát uloženej v uvedených ustanoveniach postačuje, aby bola dotknutá osoba začlenená do funkčného a/alebo organizačného kontextu jedného z takých orgánov tohto štátu, akým je stále zastúpenie pri Európskej únii.
Komisia sa naopak domnieva, že uvedenú podmienku je potrebné vykladať v tom zmysle, že medzi dotknutou osobou a predmetným štátom sa vyžaduje existencia priameho právneho vzťahu, pričom takýto vzťah nemôže spočívať iba v tom, že príslušná osoba je začlenená do uvádzaného kontextu.
Podľa Komisie je výnimka uvedená v článku 4 ods. 1 písm. a) druhej zarážke druhej vete prílohy VII služobného poriadku, podľa ktorej majú uvedení úradníci nárok na príspevok na expatriáciu, odôvodnená, ak títo poslední uvedení nemôžu byť považovaní za takých, ktorí majú s krajinou pridelenia vytvorené trvalé vzťahy (rozsudok z 2. mája 1985, De Angelis/Komisia,
246/83, Zb. s. 1253
, bod 13). V zmysle tohto
ratio legis
sa teda predpokladá, že príslušná osoba bude v priamom vzťahu s iným štátom alebo medzinárodnou organizáciou na základe služobného alebo zmluvného vzťahu. Iba z takéhoto vzťahu môže totiž vyplývať, že iný štát alebo medzinárodná organizácia sú oprávnení tejto osobe nariadiť, aby počas vymedzeného obdobia vykonávala prácu na území štátu, na ktorom sa nachádza miesto, na ktoré bude neskôr pridelená (ďalej len „krajina pridelenia“) ako úradník Európskeho spoločenstva.
Komisia pripomína, že keďže ustanovenie článku 4 ods. 1 písm. a) druhej zarážky druhej vety prílohy VII služobného poriadku predstavuje výnimku vo vzťahu k podmienkam priznania príspevku na expatriáciu, musí sa vykladať doslovne. Okrem toho je takýto výklad potrebný aj preto, že ide o ustanovenie upravujúce finančné zvýhodnenie (pozri rozsudky Súdneho dvora zo 6. mája 1982, BayWa a i.,
146/81, 192/81 a 193/81, Zb. s. 1503
, bod 10, ako aj Súdu prvého stupňa z 8. marca 1990, Schwedler/Parlament,
T-41/89, Zb. s. II-79
, bod 23, potvrdený v odvolacom konaní rozsudkom Súdneho dvora z 28. novembra 1991, Schwedler/Parlament,
C-132/90 P, Zb. s. I-5745
).
Okrem toho sa výklad článku 4 ods. 1 písm. a) druhej zarážky druhej vety prílohy VII služobného poriadku, ktorý Súd prvého stupňa vykonal v bodoch 31 až 36 a 42 napadnutého rozsudku, odchyľuje od jeho vlastnej judikatúry, podľa ktorej sa vyžaduje priamy právny vzťah so štátom (pozri rozsudky Súdu prvého stupňa z 30. júna 2005, Olesen/Komisia,
T-190/03, Zb. VS s. I-A-181 a II-805
, body 49 až 51; z 25. októbra 2005, Salvador García/Komisia,
T-205/02, Zb. VS s. I-A-285 a II-1311
, bod 55; Salazar Brier/Komisia,
T-83/03, Zb. VS s. I-A-311 a II-1407
, bod 45; Herrero Romeu/Komisia,
T-298/02, Zb. s. II-4599
a
Zb. VS s. I-A-295 a II-1349
, bod 41, ako aj De Bustamante Tello/Rada,
T-368/03, Zb. VS s. I-A-321 a II-1439
, bod 42).
Okrem toho sa v zmysle judikatúry Súdu prvého stupňa, a to pokiaľ ide o podmienku uvedenú v uvedenom ustanovení týkajúcu sa „práce… vykonávanej pre... medzinárodnú organizáciu“, takisto vyžaduje priamy právny vzťah s predmetnou medzinárodnou organizáciou (pozri rozsudky Súdu prvého stupňa z 22. marca 1995, Lo Giudice/Parlament,
T-43/93, Zb. VS s. I-A-57 a II-189
, bod 36, ako aj z 11. septembra 2002, Nevin/Komisia,
T-127/00, Zb. VS s. I-A-149 a II-781
, bod 51). Bolo by teda nekoherentné, a teda nespravodlivé, ak by sa takýto priamy právny vzťah požadoval v prípade jednej skupiny výnimiek, avšak v ostatných prípadoch už nie.
Súd prvého stupňa nepreskúmal, či medzi pani Hosman-Chevalier a Rakúskou republikou existuje priamy právny vzťah. V danom prípade teda takýto vzťah neexistoval, pretože dotknutá osoba bola počas referenčného obdobia zamestnaná najprv vo VB a následne v OGB.
Pani Hosman-Chevalier tvrdí, že odvolanie je neprípustné, pričom tvrdí, že Komisia sa v skutočnosti snaží dosiahnuť, aby Súdny dvor opätovne posúdil skutkové okolnosti.
Pokiaľ ide o vec samú, pani Hosman-Chevalier tvrdí, že tým, že sa preverila existencia právneho vzťahu medzi dotknutou osobou a štátom, pričom sa nevyhnutne nevyžaduje, aby bol tento vzťah priamy, bolo rozhodnutie Súdu prvého stupňa v súlade s právom Spoločenstva.
Podmienka právneho vzťahu medzi pani Hosman-Chevalier a štátom je splnená vtedy, keď sa práca pre stále zastúpenie, o akú ide v tomto spore, považuje za prácu pre štát.
V tejto súvislosti nie je judikatúra Súdu prvého stupňa formalistická a z existencie takéhoto vzťahu výhradne a výlučne nevyplýva „právny“ vzťah závislosti. Tento vzťah je možné preukázať vzhľadom na okolnosti vlastné pre každú vec. V danom prípade teda od okamihu, keď zo spisu vyplynulo, že pani Hosman-Chevalier patrí k zamestnancom stáleho zastúpenia Rakúskej republiky, nebolo potrebné postupovať ďalej ani explicitne určovať existenciu právneho alebo akéhokoľvek iného vzťahu.
Posúdenie Súdnym dvorom
O prípustnosti
Je potrebné pripomenúť, že v zmysle článku 225 ods. 1 ES a článku 58 prvého odseku Štatútu Súdneho dvora sa môže odvolanie zakladať iba na dôvodoch týkajúcich sa porušenia právnych predpisov, pričom je vylúčené akékoľvek posudzovanie skutkového stavu.
V zmysle týchto ustanovení má Súd prvého stupňa právomoc jednak zistiť skutkový stav okrem prípadu, že by vecná nesprávnosť jeho zistení vyplývala z dokumentov v spise, ktoré mu boli predložené, a takisto tento skutkový stav posúdiť. Pokiaľ Súd prvého stupňa zistil alebo posúdil skutkový stav, Súdny dvor má na základe článku 225 ES právomoc preskúmať právnu kvalifikáciu tohto skutkového stavu a právnych následkov, ktoré z neho vyvodil Súd prvého stupňa (pozri najmä rozsudky zo 16. marca 2000, Parlament/Bieber,
C-284/98 P, Zb. s. I-1527
, bod 31, a z 27. novembra 2001, Z/Parlament,
C-270/99 P, Zb. s. I-9197
, bod 37).
V danom prípade je potrebné skonštatovať, že Komisia nespochybňuje, že pani Hosman-Chevalier bola počas referenčného obdobia zamestnankyňou stáleho zastúpenia Rakúskej republiky. Na podporu svojho odvolania Komisia iba uvádza, že táto okolnosť nie je takej povahy, aby mohol byť dotknutej osobe priznaný príspevok na expatriáciu, keďže medzi touto osobou a Rakúskou republikou neexistuje priamy právny vzťah.
Vzhľadom na to sa na rozdiel od tvrdení pani Hosman-Chevalier odvolanie Komisie nezakladá na posúdení skutkového stavu, ale na jeho právnej kvalifikácii. Námietku neprípustnosti, ktorú podala pani Hosman-Chevalier, je teda potrebné zamietnuť.
O veci samej
Na účely odpovede na odvolací dôvod, ktorý uvádza Komisia, je potrebné posúdiť pojem „práca vykonávaná pre iný štát“ vzhľadom na všetky ustanovenia článku 4 ods. 1 písm. a) prílohy VII služobného poriadku, ktoré upravujú priznávanie príspevku na expatriáciu a v ktorých sa tento pojem uvádza.
Je potrebné pripomenúť, že podľa ustálenej judikatúry Súdneho dvora je cieľom priznania príspevku na expatriáciu kompenzácia osobitných nákladov a nevýhod vyplývajúcich z prevzatia funkcií v Spoločenstve úradníkmi, ktorí vzhľadom na to musia svoje bydlisko presunúť z krajiny bydliska do krajiny pridelenia a integrovať sa na novom mieste. Pojem expatriácia závisí takisto od subjektívneho postavenia úradníka, teda od stupňa jeho integrácie na jeho novom mieste, ktorý vyplýva napríklad z jeho zvyčajného bydliska alebo z vykonávania hlavného zamestnania (pozri rozsudky z 10. októbra 1989, Atala-Palmerini/Komisia,
201/88, Zb. s. 3109
, bod 9, a z 15. septembra 1994, Magdalena Fernández/Komisia,
C-452/93 P, Zb. s. I-4295
, bod 20).
Cieľom priznania príspevku na expatriáciu je takisto náprava nerovností medzi úradníkmi, ktorí už sú úplne integrovaní do spoločnosti krajiny, a tými, ktorí integrovaní nie sú.
Z článku 4 ods. 1 písm. a) druhej zarážky druhej vety prílohy VII služobného poriadku vyplýva, že normotvorca Spoločenstva musel mať zámer stanoviť, že v takomto postavení expatrianta sa nachádza aj úradník, ktorý zatiaľ čo mal bydlisko alebo vykonával zamestnanie na európskom území štátu, na ktorom sa nachádza miesto jeho pridelenia počas obdobia piatich rokov, ktoré uplynulo šesť mesiacov po jeho nástupe do funkcie, vykonával svoju prácu pre iný štát alebo medzinárodnú organizáciu.
Normotvorca Spoločenstva tak predpokladal, že vykonávanie takejto práce má za následok udržiavanie osobitného puta dotknutej osoby s týmto iným štátom alebo medzinárodnou organizáciou, a tým vzniká prekážka vytvoreniu trvalého puta s krajinou pridelenia, a teda jeho dostatočnej integrácii do spoločnosti krajiny pridelenia (pozri v tomto zmysle rozsudky z 15. januára 1981, Vutera/Komisia,
1322/79, Zb. s. 127
, bod 8, a De Angelis/Komisia, už citovaný, bod 13).
Ako vyplýva z pravidiel medzinárodného obyčajového práva kodifikovaných najmä Viedenským dohovorom o diplomatických stykoch z 18. apríla 1961, ako aj Viedenským dohovorom o zastupovaní štátov v ich vzťahoch s medzinárodnými organizáciami všeobecného charakteru zo 14. marca 1975, v krajine pridelenia príslušného úradníka sú ostatné štáty zastúpené veľvyslancami alebo diplomatickými misiami, ako aj stálymi zastúpeniami pri medzinárodných organizáciách.
Vzhľadom na to pojem „štát“ uvedený v článku 4 ods. 1 písm. a) druhej zarážke druhej vete prílohy VII služobného poriadku nevyhnutne zahŕňa stále zastúpenie členského štátu pri Európskej únii, čo okrem toho nebolo v rámci tohto odvolania spochybnené.
Vzhľadom na to sa musí zamestnanec takéhoto stáleho zastúpenia, a to vrátane jeho administratívnych a technických zamestnancov, z dôvodu svojej príslušnosti k tomuto stálemu zastúpeniu považovať za vykonávajúceho prácu pre príslušný členský štát, a v dôsledku toho za takého, ktorý je v postavení „expatrianta“ v zmysle článku 4 ods. 1 písm. a) druhej zarážky prílohy VII služobného poriadku.
V danom prípade, ako skonštatoval Súd prvého stupňa, hoci pani Hosman-Chevalier nezamestnávala rakúska centrálna správa, bola zamestnankyňou stáleho zastúpenia Rakúskej republiky, hierarchicky podliehala veľvyslancovi tejto republiky a jej status bol rovnaký ako status iných úradníkov pôsobiacich na uvedenom stálom zastúpení. Z napadnutého rozsudku takisto vyplýva, že v tejto súvislosti požívala výsady a imunity, teda bola najmä oslobodená od miestnych daní z nehnuteľností. Vzhľadom na tieto okolnosti je potrebné pani Hosman-Chevalier považovať za osobu, ktorá svoju prácu vykonáva pre Rakúsku republiku.
Osobitný status pani Hosman-Chevalier, ktorý je opísaný v predchádzajúcom bode, viedol k vzniku jej osobitného puta s Rakúskou republikou. Toto puto vytvára samo osebe pre pani Hosman-Chevalier prekážku, aby si mohla vytvoriť trvalé puto s krajinou pridelenia, a takto sa dostatočne integrovať do spoločnosti krajiny pridelenia.
Vzhľadom na
ratio legis
článku 4 ods. 1 písm. a) druhej zarážky druhej vety prílohy VII služobného poriadku teda Súd prvého stupňa v bode 42 napadnutého rozsudku oprávnene považoval skutočnosť, že pani Hosman-Chevalier vykonávala svoju činnosť pre stále zastúpenie Rakúskej republiky, za dostatočnú na to, aby mala nárok na príspevok na expatriáciu, a to bez ohľadu na osobitné alebo zvláštne funkcie vykonávané v rámci uvedenej organizácie.
Tvrdenie Komisie, podľa ktorého je nárok na príspevok na expatriáciu podmienený existenciou priameho právneho vzťahu medzi dotknutou osobou a predmetným štátom, nie je preto vôbec dôvodné.
Takýto výklad je napokon v súlade s autonómiou, ktorú musia mať členské štáty, pokiaľ ide o vnútornú organizáciu svojich stálych zastúpení. Ako uviedol generálny advokát v bode 89 svojich návrhov, členskému štátu prináleží, aby určil organizácie, ktoré majú byť súčasťou stáleho zastúpenia, ako aj verejné záujmy, ktoré musia rôzne orgány v rámci stáleho zastúpenia podporovať vo vzťahoch s inštitúciami Spoločenstva.
Vzhľadom na vyššie uvedené je potrebné skonštatovať, že Súd prvého stupňa sa nedopustil nesprávneho právneho posúdenia, keď v bode 47 napadnutého rozsudku dospel k záveru, že rozhodnutia Komisie z 8. apríla a 29. októbra 2003 je potrebné zrušiť v rozsahu, v akom zamietajú nárok pani Hosman-Chevalier na príspevok na expatriáciu.
Z vyššie uvedeného vyplýva, že odvolanie Komisie je potrebné zamietnuť ako nedôvodné.
O trovách
Podľa článku 69 ods. 2 rokovacieho poriadku uplatniteľného na základe článku 118 uvedeného rokovacieho poriadku na konanie o odvolaní účastník konania, ktorý vo veci nemal úspech, je povinný nahradiť trovy konania, ak to bolo v tomto zmysle navrhnuté. Keďže pani Hosman-Chevalier navrhla zaviazať Komisiu na náhradu trov konania a Komisia nemala úspech vo svojich dôvodoch, je opodstatnené zaviazať ju na náhradu trov konania.

Z týchto dôvodov Súdny dvor (tretia komora) rozhodol a vyhlásil:

1.
Odvolanie sa zamieta.

2.
Komisia Európskych Spoločenstiev je povinná nahradiť trovy konania.

Podpisy
(
*1
)	Jazyk konania: francúzština.