CELEX: 61997CJ0038
Konkurrens
Vägtransport
Bindande taxa
Statliga föreskrifter
Begreppet allmänintresse

Domskäl
1 Giudice di pace di Genova har genom beslut av den 30 december 1996, som inkom till domstolen den 27 januari 1997, i enlighet med artikel 177 i EG-fördraget ställt sex frågor om tolkningen av artiklarna 3 f och 3 g, 5, 85 och 86 i EG-fördraget, för att den nationella domstolen skall kunna uttala sig om huruvida de italienska föreskrifterna om fastställande av taxor för godstransport på väg är förenliga med gemenskapsrätten.
2 Dessa frågor har uppkommit i ett mål där Autotrasporti Librandi Snc di Librandi F. & C. (nedan kallat Librandi) har stämt Cuttica spedizioni e servizi internazionali Srl (nedan kallat Cuttica) och därvid krävt betalning för utestående fordran för vägtransporter som utförts för Cutticas räkning.
Tillämpliga bestämmelser
3 I Italien regleras godstransporter på väg av lag nr 298 av den 6 juni 1974 om inrättande av ett nationellt register över transportörer av gods på väg för annans räkning, genom vilken godstransporter på väg regleras och ett system med intervalltaxor för godstransporter på väg upprättas (GURI nr 200 av den 31 juli 1974, nedan kallad den italienska lagen).
4 Genom den italienska lagen inrättas ett nationellt register över transportörer av gods på väg för annans räkning (nedan kallat registret), som en centralkommitté ansvarar för att föra. Enligt artikel 3 i denna lag var denna kommitté ursprungligen sammansatt av
"a) en ledamot av Consiglio di Stato som innehar posten som ordförande,
b) fyra företrädare för transport- och luftfartsministeriet, en företrädare för vartdera industri-, handels- och hantverksministeriet, ministeriet för statlig egendom, utrikeshandelsministeriet, ministeriet för jordbruks- och skogsresurser, inrikesministeriet, ministeriet för offentliga arbeten, finansministeriet samt ministeriet för statskassan,
c) fyra företrädare för regionerna ...,
d) tolv företrädare för de mest representativa nationella sammanslutningarna inom kategorin godstransporter på väg för annans räkning, liksom företrädare för de nationella sammanslutningarna för representation, hjälp och skydd inom den kooperativa rörelsen, vilka är rättsligt erkända av Arbets- och socialförsäkringsministeriet ...".
5 Genom förordning [decreto ministeriale] av den 2 februari 1994 (GURI nr 34 av den 11 februari 1994) ökades antalet företrädare för de nationella gruppsammanslutningarna av transportörer av gods på väg från tolv till sjutton inom centralkommittén för registret (nedan kallad centralkommittén).
6 Ledamöterna av kommittén utnämns genom beslut av transport- och luftfartsministern. Detta sker efter förslag från
"- ordföranden i Consiglio di Stato vad beträffar den ledamot som avses under a,
- respektive minister vad beträffar de ledamöter som avses under b,
- respektive nationell sammanslutning vad beträffar de ledamöter som avses under d".
7 Enligt artiklarna 1 tredje stycket, 26 och 41 i den italienska lagen skall verksamheten godstransport på väg för annans räkning inskrivas i registret och kräver administrativt tillstånd.
8 Enligt artikel 50 och följande artiklar i denna lag inrättas ett system med bindande intervalltaxor som innebär en högsta och en lägsta gräns.
9 Artikel 52 i den italienska lagen har följande lydelse:
"Varje taxa skall beräknas på ett grundpris i mitten av intervallet. Grundpriset bestäms med hänsyn till den genomsnittliga kostnaden för motsvarande transporttjänster, inklusive omkostnader i rörelsen, såsom den beräknats för välskötta företag som på normala villkor kan utnyttja sin transportkapacitet, liksom med hänsyn till läget på marknaden och på ett sådant sätt att transportföretagen kan uppnå en rättvis ersättning."
10 Enligt artikel 53 i den italienska lagen lämnar centralkommittén transport- och luftfartsministern förslag till transporttaxor och de särskilda villkoren för tillämpning av dessa, liksom senare ändringar. Efter att ha inhämtat yttranden från regionerna liksom från företrädare för de nationella sammanslutningarna i de ekonomiska sektorer som direkt berörs godkänner ministern taxorna, villkoren och ändringarna samt sätter dem i kraft genom en förordning [decreto].
11 Om ministern inte godtar förslagen återförvisar han dem till centralkommittén för nya förslag eller motförslag. Om ministern anser att dessa nya förslag eller motförslag är otillfredsställande har han rätt att ändra dem som framlades inledningsvis samt sätta dem i kraft genom en förordning [decreto].
12 Om inte de ekonomiska aktörerna rättar sig efter de fastställda taxorna, blir de föremål för administrativa påföljder och, om förseelsen upprepas, disciplinära åtgärder.
13 Kriterierna för att beräkna intervalltaxorna har bland annat bestämts genom förordning nr 56 av den 9 januari 1978, utfärdad av Italienska republikens president (GURI nr 77 av den 18 mars 1978).
14 I förordning [decreto ministeriale] av den 18 november 1982 (tillägg till GURI nr 342 av den 14 december 1982), där det för första gången stadgas om fastställande av intervalltaxor, görs vissa undantag från den bindande taxan. I artikel 13 i detta beslut stadgas att
"enskilda avtal kan ingås på andra villkor ... endast enligt kollektiva ekonomiska avtal som ingås mellan de mest representativa sammanslutningarna för transportörer som är företrädda i centralkommittén och för användarna ...".
15 I förordning [decreto legge] nr 82 av den 29 mars 1993 om brådskande åtgärder till förmån för sektorn godstransporter på väg för annans räkning (GURI nr 73 av den 29 mars 1993), som efter ändringar omvandlats till lag nr 162 av den 27 maj 1993 (GURI nr 123 av den 28 maj 1993), förbjöds därefter i artikel 3 alla avtalsbestämmelser som avviker från de taxor som följer av lagen och/eller sådana kollektiva avtal som avses i förordningen av den 18 november 1982.
16 Intervalltaxorna har ändrats i flera omgångar genom förordningar [decreto ministeriale]. Vid tiden för händelserna i målet vid den nationella domstolen var gällande taxor de som framgick av ändringarna genom förordningarna av den 24 mars 1995 (GURI nr 74 av den 29 mars 1995) och av den 26 juni 1995 (GURI nr 151 av den 30 juni 1995).
Målet vid den nationella domstolen
17 Cuttica uppdrog åt Librandi att transportera vissa containrar. Efter att transporten utförts betalade Cuttica Librandi ett belopp som var lägre än det som fastställdes i de italienska förordningarna av den 24 mars och den 26 juni 1995 om fastställande av bindande taxor för godstransporter på väg för annans räkning.
18 Librandi har till följd av detta genom ansökan om stämning av den 18 juni 1996 yrkat att Giudice di pace di Genova skall förplikta Cuttica att betala mellanskillnaden mellan det erlagda beloppet och det belopp som var förfallet till betalning enligt den taxa som gjorts bindande genom de ovannämnda förordningarna.
19 Cuttica har bestridit detta yrkande med motiveringen att artikel 3 i förordning [decreto legge] nr 82 av den 29 mars 1993 är oförenlig med de principer som domstolen uttalat i dom av den 19 maj 1993 i mål C-320/91, Corbeau (REG 1993, s. I-2533), till den del den utsträcker de taxeregler som föreskrivs för godstransport på väg att gälla inom olika sektorer, och att de taxor som fastställts genom förordningarna av den 24 mars och den 26 juni 1995, efter det att antalet företrädare för de nationella sammanslutningarna av transportörer av gods på väg i centralkommittén utökades, strider mot de principer som domstolen uttalat i dom av den 5 oktober 1995 i mål C-96/94, Centro Servizi Spediporto (REG 1995, s. I-2883).
20 Den hänskjutande domstolen ställer frågan om förordningarna av den 24 mars och den 26 juni 1995 om fastställande av bindande taxor för transporttjänsterna i fråga, mot bakgrund av domen i det ovannämnda målet Centro Servizi Spediporto, inte skall förklaras vara otillämpliga, eftersom de antagits på grundval av föreskrifter som är oförenliga med gemenskapsrättens konkurrensregler.
21 Den nationella domstolen anser att domstolen i domen i det ovannämnda målet Centro Servizi Spediporto inte har uttalat sig om huruvida det är förenligt med gemenskapsrätten att utsträcka systemet med bindande taxor till att omfatta alla avtal där en transporttjänst tillhandahålls och att det är nödvändigt att den kontrollerar om artikel 3 i förordning [decreto legge] nr 82 av den 29 mars 1993, ändrad till lag nr 162/93, inte är ägnad att leda till oberättigad olika behandling.
22 Den nationella domstolen understryker att den italienska regeringen efter domen i det ovannämnda målet Centro Servizi Spediporto ökade antalet företrädare för vägtransportörerna inom centralkommittén. Sedan dess är det organ som lämnar förslag inte längre representativt för den offentliga myndigheten, utan för de intressen som representeras av företag och sammanslutningar av företag inom vägtransportsektorn. Under dessa förhållanden måste begreppet allmänintresse, som domstolen använt i domen i målet Centro Servizi Spediporto, ytterligare preciseras.
23 Den hänskjutande domstolen vill slutligen ha klarhet i huruvida den har att bedöma ett kollektivt avtal som är rättsenligt enligt gemenskapsrätten, och som även är bindande för parter som inte tillhör någon av de sammanslutningar som har undertecknat avtalet, eller snarare en sådan konkurrensbegränsande samverkan avseende taxor som är förbjuden enligt artikel 85 i fördraget.
24 Giudice di pace di Genova har beslutat att vilandeförklara målet och att ställa domstolen följande tolkningsfrågor:
"1) Är det förenligt med artiklarna 3 f och 3 g, 5, 85 och 86 i fördraget, såsom dessa har tolkats av domstolen i domen av den 5 oktober 1995 i mål C-96/94, att det i nationell lagstiftning stadgas att den offentliga myndigheten skall godkänna taxor för godstransporter på väg och besluta att dessa skall träda i kraft på grundval av förslag från en kommitté vars majoritet består av företrädare för de berörda ekonomiska aktörerna (förordning [decreto ministeriale] av den 2 februari 1994)?
2) Under förutsättning att den föregående frågan besvaras jakande, är det då förenligt med artiklarna 3 f och 3 g, 5, 85 och 86 i fördraget att det i nationell lagstiftning (artikel 3 i förordning [decreto legge] nr 82/93, ändrad till lag nr 162/93) stadgas att de bindande taxorna för avtal om vägtransporttjänster även skall omfatta andra typer av avtal avseende tjänster, såsom i synnerhet entreprenadavtal och/eller hyresavtal?
3) Motsvarar begreppet allmänintresse (interesse generale), som domstolen har hänvisat till i domarna i målen Reiff och Delta, begreppet allmänintresse (interesse pubblico) som domstolen i ett motsvarande rättsläge har använt i domen i målet Centro Servizi Spediporto?
4) Har detta begrepp (interesse generale och/eller interesse pubblico) definierats i gemenskapens rättsordning eller faller definitionen av det inom de enskilda medlemsstaternas behörighet?
5) Kan närmare bestämt detta begrepp tillämpas på ett sådant fall som det som har beskrivits i målet vid den nationella domstolen, där följande förutsättningar gäller:
a) Förslaget till taxor utarbetas på grundval av kriterier, som den nationelle lagstiftaren har förklarat vara av allmänintresse och som allmänt har formulerats i lag nr 298/74 och närmare preciserats i förordning nr 56/78, utfärdad av Italienska republikens president, men i vilka det i praktiken hänvisas till kännetecknen hos ett 'typföretag' som beskrivs i 1978 års förordning (artiklarna 3 och 4) och som inte längre motsvarar situationen på marknaden i fråga.
b) Dessutom tas hänsyn till att den offentliga myndighetens (aldrig utövade) befogenhet att återförvisa de förslag som har utformats av kommittén och att med bindande verkan anta taxor, när det nya förslaget från denna kommitté inte anses vara tillfredsställande, är strikt begränsad till en prövning av om detta förslag överensstämmer med de kriterier som av 1974 års lagstiftare (artikel 53 i lag nr 298/74) har tagits in i en tillämpningsföreskrift, som utfärdades år 1978 (förordning nr 56/78, utfärdad av Italienska republikens president) och som inte har uppdaterats.
c) Bedömningen av den bindande taxan och, vilket är viktigare, den offentliga myndighetens prövning av om taxan är lagenlig sker sålunda på grundval av en kontroll av om kommitténs taxeförslag har anpassats till de ekonomiska och tekniska förutsättningarna för ett 'typföretag' som inte är representativt för marknaden i fråga.
d) Den offentliga myndigheten har i samband därmed dessutom anförtrotts uppgiften att säkerställa att en taxa som har fastställts på detta sätt gör det möjligt för transportföretagen att erhålla en ersättning som definieras som 'skälig' (artikel 52 i lag nr 298/74), men som grundas på lagstadgade förutsättningar som är stela och helt föråldrade och som inte kan åsidosättas av den offentliga myndigheten, trots att de helt saknar verklighetsförankring och således inte motsvarar den faktiska kostnaden för den tjänst som vägtransportföretagen tillhandahåller.
6) I andra hand önskas ett klarläggande av hur begreppet kollektivt avtal skall förstås för att den nationella domstolen skall kunna komma fram till att det inte förekommer sådan konkurrensbegränsande samverkan avseende taxor som är förbjuden enligt artikel 85 i fördraget."
De två första frågorna
25 Genom sina två första frågor, vilka bör behandlas tillsammans, önskar den hänskjutande domstolen i huvudsak få klarhet i om det strider mot artiklarna 3 f och 3 g, 5, 85, 86 och 90 i fördraget att det i en medlemsstats föreskrifter stadgas att taxorna för godstransporter på väg skall godkännas och träda i kraft enligt beslut av den offentliga myndigheten på grundval av förslag från en centralkommitté, vilken består av en majoritet av företrädare för de berörda ekonomiska aktörerna, och vidare att tillämpningsområdet för de bindande taxor som är tillämpliga inom området för avtal om godstransporter på väg genom dessa föreskrifter har utvidgats till att omfatta andra typer av avtal avseende andra tjänster, såsom i synnerhet entreprenadavtal och hyresavtal.
26 I det avseendet skall det först påpekas att enligt en fast rättspraxis utgör det en överträdelse av artiklarna 5 och 85 i fördraget när en medlemsstat antingen påbjuder eller befrämjar konkurrensbegränsande samverkan som strider mot artikel 85 eller förstärker effekterna av sådan samverkan samt när den berövar sin egen normgivning dess offentliga karaktär genom att delegera ansvaret för beslut om ingripanden på det ekonomiska området till privata aktörer (se dom av den 21 september 1988 i mål 267/86, Van Eycke, REG 1988 s. 4769, punkt 16, svensk specialutgåva, volym 9, av den 17 november 1993 i mål C-185/91, Reiff, REG 1993, s. I-5801, punkt 14, svensk specialutgåva, volym 14, och av den 9 juni 1994 i mål C-153/93, Delta Schiffahrts- und Speditionsgesellschaft, REG 1994, s. I-2517, punkt 14).
27 Det skall vidare påpekas att domstolen har fastslagit att artiklarna 3 g, 5 och 86 i fördraget endast är tillämpliga på sådana föreskrifter som den italienska lagen om det bevisas att ett företag genom denna lag får en sådan ekonomisk maktställning att det får möjlighet att hindra upprätthållandet av en effektiv konkurrens på den relevanta marknaden, genom att företagets ställning tillåter det att i betydande omfattning agera oberoende i förhållande till konkurrenter, kunder och i sista hand konsumenter (dom av den 13 februari 1979 i mål 85/76, Hoffmann-La Roche mot kommissionen, REG 1979, s. 461, punkt 38; svensk specialutgåva, volym 4).
28 Det skall slutligen påpekas att i det ovannämnda målet Centro Servizi Spediporto hade domstolen att ta ställning till en liknande fråga avseende den italienska lagstiftning som var gällande vid den tiden och vilken i huvudsak enbart skilde sig från den som är tillämplig i målet vid den nationella domstolen genom att de nationella gruppsammanslutningarna av transportörer av gods på väg företräddes inom centralkommittén av tolv i stället för av sjutton personer.
29 Domstolen har i den domen fastslagit att det inte strider mot artiklarna 3 g, 5, 85, 86 och 90 och inte heller mot artikel 30 i EG-fördraget att det i en medlemsstats föreskrifter stadgas att den offentliga myndigheten skall godkänna taxor för godstransporter på väg och besluta att de skall träda i kraft på grundval av förslag från en kommitté, om denna kommitté består av en majoritet av företrädare för den offentliga myndigheten jämte en minoritet av företrädare för de berörda ekonomiska aktörerna och den i sina förslag måste iaktta vissa kriterier av allmänintresse och om den offentliga myndigheten för övrigt inte avstår från sina befogenheter genom att den, innan den godkänner förslagen, tar hänsyn till yttranden från andra offentliga och privata organ eller till och med fastställer taxorna på eget initiativ.
30 För att, inom ett sådant system för fastställelse av taxor för godstransporter på väg som det som har inrättats genom den italienska lagen, för det första komma till slutsatsen att de förslag som varit föremål för överläggning inom kommittén inte kan anses utgöra konkurrensbegränsande samverkan mellan ekonomiska aktörer som den offentliga myndigheten har påbjudit eller befrämjat eller vars effekter den har förstärkt, har domstolen i punkt 22-24 i domen i det ovannämnda målet Centro Servizi Spediporto påpekat att centralkommittén bestod av en majoritet av företrädare för den offentliga myndigheten jämte en minoritet av företrädare för de berörda ekonomiska aktörerna och att centralkommittén vid antagandet av sina förslag måste iaktta ett antal i lagen definierade kriterier av allmänintresse.
31 För att för det andra bedöma om inte den offentliga myndigheten har delegerat sin behörighet att fastställa taxor till privata ekonomiska aktörer, har domstolen i punkt 26-28 i domen i det ovannämnda målet Centro Servizi Spediporto uttalat att enligt den italienska lagen skall centralkommittén framlägga förslag till transporttaxor för den ansvarige ministern jämte de särskilda villkoren för tillämpningen av dessa. Dessutom har ministern i kraft av lagen behörighet att godkänna, underkänna eller ändra dessa innan han beslutar att de skall träda i kraft, och lagen föreskriver att ministern, innan han godkänner taxorna och beslutar att de skall träda i kraft, måste inhämta yttranden från regionerna och från företrädarna för de berörda ekonomiska sektorerna samt ta hänsyn till den interministeriella priskommitténs anvisningar.
32 Slutligen har domstolen, för att avgöra att nationella föreskrifter vari stadgas att den offentliga myndigheten skall fastställa taxor för godstransporter på väg inte leder till att ekonomiska aktörer får en kollektiv dominerande ställning som kännetecknas av att det inte finns något konkurrensförhållande dem emellan, i punkterna 33 och 34 i domen i det ovannämnda målet Centro Servizi Spediporto påpekat att det saknas tillräckligt nära förbindelser mellan företagen i fråga för att de skall kunna följa samma handlingslinje på marknaden.
33 Dessa slutsatser emotsägs emellertid inte av följande omständigheter. Att företrädarna för de berörda ekonomiska aktörerna inte längre, sedan antagandet av förordningen av den 2 februari 1994, genom vilken antalet företrädare för de nationella gruppsammanslutningarna av transportörer av gods på väg ökades från tolv till sjutton inom centralkommittén, utgör en minoritet inom denna kommitté. Att det konsultativa organet, som var "den interministeriella priskommittén", enligt den italienska regeringens uppgifter, har ersatts av ett organ kallat "den italienska pris- och taxekontrollinspektionen". Att tillämpningsområdet för taxorna enligt italiensk lag fortfarande är utvidgat till att omfatta andra tjänster, såsom entreprenadavtal och hyresavtal.
34 Det ändrade majoritetsförhållandet i centralkommittén kan inte leda till slutsatsen att det förekommer sådan konkurrensbegränsande samverkan som avses i artikel 85 i fördraget, eftersom centralkommittén enligt de nationella föreskrifterna i fråga, när den antar sina förslag, fortfarande måste beakta de kriterier av allmänintresse som definieras i den italienska lagstiftningen.
35 Vidare medför inte ändringen i den italienska lagstiftningen att den offentliga myndigheten delegerat sin behörighet till privata ekonomiska aktörer, eftersom den behörige ministerns behörighet att avslå eller ändra de transporttaxor som föreslås honom av centralkommittén och hans skyldighet att inhämta yttranden från regionerna och företrädarna för de ekonomiska sektorerna inte påverkas.
36 Det ankommer emellertid på den nationella domstolen att inom ramen för sin behörighet kontrollera om taxorna fastställs med beaktande av de kriterier av allmänintresse som fastställs i lagstiftningen och att de offentliga myndigheterna inte avstår från sina befogenheter till privata ekonomiska aktörer.
37 De två första frågorna skall således besvaras så, att det inte strider mot artiklarna 3 f och 3 g, 5, 85, 86 och 90 i fördraget att det i en medlemsstats föreskrifter stadgas att taxorna för godstransporter på väg skall godkännas och träda i kraft enligt beslut av den offentliga myndigheten på grundval av förslag från en centralkommitté, som består av en majoritet av företrädare för de berörda ekonomiska aktörerna, och vidare att tillämpningsområdet för de taxor som är tillämpliga inom området för avtal om godstransporter på väg genom dessa föreskrifter har utvidgats till att omfatta andra typer av avtal avseende andra tjänster, såsom i synnerhet entreprenadavtal och hyresavtal, under förutsättning att taxorna fastställs under iakttagande av de kriterier av allmänintresse som definieras i lagen och att den offentliga myndigheten inte avstår från sina befogenheter till privata ekonomiska aktörer genom att den, innan den godkänner förslagen, tar hänsyn till yttranden från andra offentliga och privata organ eller till och med fastställer taxorna på eget initiativ.
Den tredje frågan
38 Genom sin tredje fråga önskar den hänskjutande domstolen få klarhet i om begreppet allmänintresse (intérêt général) som domstolen har hänvisat till i domarna i de ovannämnda målen Reiff och Delta Schiffahrts- und Speditionsgesellschaft, motsvarar begreppet allmänintresse (intérêt public) som nämns i domen i det ovannämnda målet Centro Servizi Spediporto.
39 I det avseendet skall det påpekas att, såsom generaladvokaten har påpekat i punkt 40 i sitt förslag till avgörande, domstolen i alla tre målen, mot bakgrund av samma kriterier, har prövat om taxekommittén i fråga borde föreslå taxorna med beaktande av andra intressen än dem som de ekonomiska aktörerna i kommittén företrädde och om vederbörande minister i sin tur var skyldig att, innan han förordnade om taxornas ikraftträdande, inhämta yttranden av en utomstående i förhållande till dessa aktörer.
40 Därvid avsåg domstolen att klarlägga att allmänhetens intresse måste tillmätas större betydelse än de enskilda aktörernas särintressen.
41 Under dessa förhållanden skall begreppen allmänintresse (intérêt général) och allmänintresse (intérêt public) anses ha motsvarande betydelse.
42 Den tredje frågan skall således besvaras så, att begreppet allmänintresse (intérêt général) som domstolen har hänvisat till i domarna i de ovannämnda målen Reiff och Delta Schiffahrts- und Speditionsgesellschaft motsvarar begreppet allmänintresse (intérêt public) som nämns i domen i det ovannämnda målet Centro Servizi Spediporto.
Den fjärde och den femte frågan
43 Genom sin fjärde och sin femte fråga, vilka bör behandlas tillsammans, önskar den hänskjutande domstolen få klarhet i om konkreta kriterier som skall användas för att fastställa taxor, såsom de som gäller i den italienska rättsordningen, motsvarar det allmänintresse som avses i domen i det ovannämnda målet Centro Servizi Spediporto.
44 För att ge den hänskjutande domstolen ett användbart svar skall det erinras om att enligt en fast rättspraxis innebär artiklarna 85 och 86 i förening med artikel 5 i fördraget att medlemsstaterna är skyldiga att inte, och detta inte ens i form av lag eller annan författning, vidta eller vidmakthålla åtgärder som kan förta den ändamålsenliga verkan av konkurrensreglerna för företag (domen i det ovannämnda målet Centro Servizi Spediporto, punkt 20).
45 Staterna måste även med nödvändighet beakta allmänintresset, för att inte handla så att deras beteende leder till att konkurrensen hindras, begränsas eller snedvrids.
46 Det ankommer således på medlemsstaterna att uppställa de kriterier som gör att gemenskapens konkurrensregler bäst kan iakttas.
47 Det ankommer sedan på de nationella domstolarna att kontrollera om de kriterier av allmänintresse som definieras i den nationella lagstiftningen i praktiken iakttas.
48 Den fjärde och den femte frågan skall således besvaras så, att det ankommer på medlemsstaterna att uppställa de konkreta kriterier som skall användas för att fastställa taxor, såsom de som gäller i den italienska rättsordningen, och att det ankommer på de nationella domstolarna att kontrollera om de kriterier som definierats på detta sätt i praktiken har iakttagits.
Den sjätte frågan
49 Genom sin sista fråga önskar den nationella domstolen få klarhet i om möjligheten att ingå kollektiva avtal som enligt nationell rätt kan åberopas också gentemot sådana ekonomiska aktörer som inte har undertecknat dem, såsom de som är i fråga i målet vid den nationella domstolen, kan utgöra en överträdelse av artikel 85 i fördraget.
50 I det avseendet skall det först erinras om att domstolen redan har avgjort att möjligheten att ingå sådana kollektiva avtal som de som nämns i artikel 13 i förordningen av den 18 november 1982 inte innebär att konkurrensen begränsas, utan gör det möjligt att göra vissa avvikelser från de bindande taxorna och följaktligen är av sådan art att konkurrensmöjligheterna ökar (domen i det ovannämnda målet Centro Servizi Spediporto, punkt 29).
51 Det skall vidare påpekas att det, såsom kommissionen har anmärkt och generaladvokaten har understrukit i punkt 55 i sitt förslag till avgörande, ankommer på den berörda staten att definiera och avgränsa kretsen av de aktörer gentemot vilka kollektiva avtal kan åberopas.
52 Den sjätte frågan skall således besvaras så, att möjligheten att ingå sådana kollektiva avtal som de som nämns i artikel 13 i förordningen av den 18 november 1982 inte har till resultat att begränsa konkurrensen i den mening som avses i artikel 85 i fördraget, även om de enligt nationell rätt kan åberopas också gentemot sådana ekonomiska aktörer som inte har undertecknat dem.
Beslut om rättegångskostnader
Rättegångskostnader
53 De kostnader som har förorsakats den italienska och den franska regeringen liksom Europeiska gemenskapernas kommission, vilka har inkommit med yttranden till domstolen, är inte ersättningsgilla. Eftersom förfarandet i förhållande till parterna i målet vid den nationella domstolen utgör ett led i beredningen av samma mål, ankommer det på den nationella domstolen att besluta om rättegångskostnaderna.
Domslut
På dessa grunder beslutar
DOMSTOLEN
(andra avdelningen)
- angående de frågor som genom beslut av den 30 december 1996 har ställts av Giudice di pace di Genova - följande dom:
54 Det strider inte mot artiklarna 3 f och 3 g, 5, 85, 86 och 90 i EG-fördraget att det i en medlemsstats föreskrifter stadgas att taxorna för godstransporter på väg skall godkännas och träda i kraft enligt beslut av den offentliga myndigheten på grundval av förslag från en centralkommitté, vilken består av en majoritet av företrädare för de berörda ekonomiska aktörerna, och vidare att tillämpningsområdet för de taxor som är tillämpliga inom området för avtal om godstransporter på väg genom dessa föreskrifter har utvidgats till att omfatta andra typer av avtal avseende andra tjänster, såsom i synnerhet entreprenadavtal och hyresavtal, under förutsättning att taxorna fastställs under iakttagande av kriterier av allmänintresse som definieras i lagen och att den offentliga myndigheten inte avstår från sina befogenheter till privata ekonomiska aktörer genom att den, innan den godkänner förslagen, tar hänsyn till yttranden från andra offentliga och privata organ eller till och med fastställer taxorna på eget initiativ.
55 Begreppet allmänintresse (intérêt général), som domstolen har hänvisat till i dom av den 17 november 1993 i mål C-185/91, Reiff, och av den 9 juni 1994 i mål C-153/93, Delta Schiffahrts- und Speditionsgesellschaft, motsvarar begreppet allmänintresse (intérêt public) som nämns i dom av den 5 oktober 1995 i mål C-96/94, Centro Servizi Spediporto.
56 Det ankommer på medlemsstaterna att uppställa de konkreta kriterier som skall användas för att fastställa taxor, såsom de som gäller i den italienska rättsordningen, och det ankommer på de nationella domstolarna att kontrollera om de kriterier som definierats på detta sätt i praktiken har iakttagits.
57 Möjligheten att ingå sådana kollektiva avtal som de som nämns i artikel 13 i förordningen av den 18 november 1982 har inte till resultat att begränsa konkurrensen i den mening som avses i artikel 85 i fördraget, även om de enligt nationell rätt kan åberopas också gentemot sådana ekonomiska aktörer som inte har undertecknat dem.