CELEX: 62005CJ0303
Büntetőügyekben folytatott rendőrségi és igazságügyi együttműködés
Az EU 6. cikk (2) bekezdése és az EU 34. cikk (2) bekezdésének b) pontja
2002/584/IB kerethatározat
Európai elfogatóparancs és a tagállamok közötti átadási eljárások
Nemzeti jogszabályok közelítése
A kettős büntethetőség vizsgálatának kiiktatása
Érvényesség

1       Az előzetes döntéshozatal iránti kérelem az európai elfogatóparancsról és a tagállamok közötti átadási eljárásokról szóló,
2002. június 13‑i 2002/584/IB tanácsi kerethatározat (HL L 190., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 19. fejezet, 6. kötet, 34. o.,
a továbbiakban: kerethatározat) érvényességének értékelésére irányul.
2       A jelen kérelem előterjesztésére az Advocaten voor de Wereld VZW (a továbbiakban: Advocaten voor de Wereld) által a Belgische
wet van 19 december 2003 betreffende het Europees aanhoudingsbevel (az európai elfogatóparancsról szóló 2003. december 19‑i
belga törvény) (
Belgisch Staatsblad
2003. december 22., 60 075. o.; a továbbiakban: 2003. december 19‑i törvény), és különösen e törvény 3. cikkének, 5. cikke
(1) és (2) bekezdésének, valamint 7. cikkének megsemmisítése iránt az Arbitragehofhoz benyújtott kereset alapján indult eljárás
keretében került sor.

Jogi háttér
3       A kerethatározat (5) preambulumbekezdése szerint:
„Az Uniónak abból a kitűzött céljából, hogy a szabadság, a biztonság és a jog érvényesülésének térségévé váljon, következik
a tagállamok közötti kiadatás eltörlése és annak az igazságügyi hatóságok közötti átadási rendszerrel való felváltása. Emellett
az elítéltek vagy gyanúsítottak – büntetőítélet végrehajtása vagy büntetőeljárás lefolytatása céljából történő – átadásának
új, egyszerűsített rendszerének bevezetése lehetővé teszi a jelenlegi kiadatási eljárások bonyolultságának és a jelenlegi
kiadatási eljárásokban rejlő késlekedés kockázatának a megszüntetését is. A tagállamok között mindeddig irányadó hagyományos
együttműködési kapcsolatokat a szabadság, a biztonság és a jog érvényesülésének térségében a büntetőügyekben hozott bírósági
határozatok szabad mozgásán nyugvó rendszernek kell felváltania mind az ítélethozatal előtti, mind az azt követő szakaszban.”
4       A kerethatározat (6) preambulumbekezdése kimondja:
„Az e kerethatározatban előírt európai elfogatóparancs az első konkrét megvalósulása a büntetőjog területén a kölcsönös elismerés
elvének, amelyre az Európai Tanács az igazságügyi együttműködés »sarokköveként« utalt.”
5       A kerethatározat (7) preambulumbekezdése értelmében:
„Mivel az 1957. december 13‑i európai kiadatási egyezményre épülő többoldalú kiadatási rendszer felváltását a tagállamok egyoldalúan
eljárva nem képesek kielégítően megvalósítani, és e cél – nagyságát és hatásait tekintve – az unió szintjén jobban megvalósítható,
a Tanács az Európai Unióról szóló szerződés 2. cikkében és az Európai Közösséget létrehozó szerződés 5. cikkében foglalt szubszidiaritás
elvével összhangban intézkedéseket fogadhat el. Az arányosság elvének megfelelően, amelyet az utóbbi cikk rögzít, ez a kerethatározat
nem lép túl az e cél megvalósításához szükséges mértéken.”
6       A kerethatározat (11) preambulumbekezdése szerint:
„A tagállamok között az európai elfogatóparancs váltja fel a kiadatásra irányadó összes korábbi megállapodást, ideértve a
schengeni megállapodás végrehajtásáról szóló egyezmény III. címének a kiadatásra vonatkozó rendelkezéseit is.”
7       Az EU 31. cikk (1) bekezdésének a) és b) pontja és az EU 34. cikk (2) bekezdésének b) pontja alapján elfogadott kerethatározat
1. cikke a következőképpen rendelkezik:
„(1)      Az európai elfogatóparancs egy tagállamban kibocsátott igazságügyi hatósági határozat, amely azt a célt szolgálja, hogy egy
másik tagállam a büntetőeljárás lefolytatása, szabadságvesztés-büntetés, illetve szabadságelvonással járó intézkedés végrehajtása
végett a keresett személyt elfogja és átadja.
(2)      A tagállamok minden európai elfogatóparancsot a kölcsönös elismerés elve alapján és e kerethatározat rendelkezéseinek megfelelően
hajtanak végre.
(3)      E kerethatározat nem érinti az Európai Unióról szóló szerződés 6. cikkében biztosított alapvető jogok és alapvető jogelvek
tiszteletben tartásának a kötelezettségét.”
8       A kerethatározat 2. cikke kimondja:
„(1)      Az Európai elfogatóparancs olyan cselekmények esetén bocsátható ki, amelyeknél a kibocsátó tagállam joga szerint a büntetési
tétel felső határa legalább tizenkét havi szabadságvesztés vagy szabadságelvonással járó intézkedés, illetve ha a szabadságvesztést
kiszabó ítéletet vagy a szabadságelvonással járó intézkedést már meghozták, ennek időtartama legalább négy hónap.
(2)      E kerethatározat értelmében és a cselekmény kettős büntethetőségének mérlegelése nélkül az európai elfogatóparancs alapján
átadásra kerül sor az alábbi bűncselekmények esetében, ha ezeknél a kibocsátó tagállam joga szerint a kibocsátó tagállamban
a büntetési tétel felső határa legalább háromévi szabadságvesztés vagy szabadságelvonással járó intézkedés:
–       bűnszervezetben való részvétel,
–       terrorizmus,
–       emberkereskedelem,
–       gyermekek szexuális kizsákmányolása és gyermekpornográfia,
–       kábítószerek és pszichotróp anyagok tiltott kereskedelme,
–       fegyverek, lőszerek és robbanóanyagok tiltott kereskedelme,
–       korrupció,
–       csalással kapcsolatos bűncselekmények, ideértve az Európai Közösségek pénzügyi érdekeinek védelméről szóló 1995. július 26‑i
egyezmény értelmében az Európai Közösségek pénzügyi érdekeit sértő csalásokat is,
–       bűncselekményekből származó jövedelmek tisztára mosása,
–       pénzhamisítás, ideértve az euró hamisítását is,
–       számítógépes bűnözés,
–       környezettel kapcsolatos bűncselekmények, ideértve a veszélyeztetett állatfajok, valamint a veszélyeztetett növényfajok és
növényfajták tiltott kereskedelmét is,
–       segítségnyújtás jogellenes beutazáshoz és tartózkodáshoz,
–       szándékos emberölés, súlyos testi sértés,
–       emberi szervek és szövetek tiltott kereskedelme,
–       emberrablás, személyi szabadságtól való jogellenes megfosztás és túszejtés,
–       rasszizmus és idegengyűlölet,
–       szervezett lopás vagy fegyveres rablás,
–       kulturális javak – ideértve a régiségeket és műtárgyakat is – tiltott kereskedelme,
–       csalás,
–       zsarolás és védelmi pénz szedése,
–       termékhamisítás és iparjogvédelmi jog megsértése,
–       hivatalos okmányok hamisítása és azzal való kereskedés,
–       fizetőeszközök hamisítása,
–       hormontartalmú anyagok és más növekedésserkentők tiltott kereskedelme,
–       nukleáris és radioaktív anyagok tiltott kereskedelme,
–       lopott gépjárművek kereskedelme,
–       erőszakos közösülés,
–       gyújtogatás,
–       a Nemzetközi Büntetőbíróság joghatósága alá tartozó bűncselekmények,
–       repülőgép/hajó hatalomba kerítése,
–       szabotázs.
(3)      A Tanács az Európai Unióról szóló szerződés (EUSZ) 39. cikkének (1) bekezdésében megállapított feltételek szerint az Európai
Parlamenttel folytatott konzultációt követően egyhangúlag bármikor úgy határozhat, hogy a (2) bekezdésben foglalt listát további
bűncselekményfajtákkal bővíti. A Tanács a Bizottságnak a 34. cikk (3) bekezdése szerint benyújtott jelentése nyomán megvizsgálja
a lista bővítésének vagy módosításának szükségességét.
(4)      A (2) bekezdésben fel nem sorolt bűncselekmények esetében az átadás feltételéül szabható, hogy azok a cselekmények, amelyek
miatt az európai elfogatóparancsot kibocsátották a végrehajtó tagállam joga szerint – tényállási elemeiktől és minősítésüktől
függetlenül – bűncselekménynek minősüljenek.”
9       A kerethatározat 31. cikke értelmében:
„(1)      2004. január 1‑jétől – a tagállamok és harmadik államok viszonylatában történő alkalmazásuk sérelme nélkül – ez a kerethatározat
lép a tagállamok közötti viszonylatban a kiadatás terén alkalmazandó alábbi egyezmények megfelelő rendelkezéseinek helyébe:
a)      az 1957. december 13‑i európai kiadatási egyezmény, ennek 1975. október 15‑i kiegészítő jegyzőkönyve, 1978. március 17‑i második
kiegészítő jegyzőkönyve, valamint a terrorizmus visszaszorításáról szóló, 1977. január 27‑i európai egyezménynek a kiadatással
kapcsolatos rendelkezései;
b)      az Európai Közösségek tagállamai közötti, a kiadatási kérelmek továbbítási módszereinek egyszerűsítéséről és korszerűsítéséről
szóló 1989. május 26‑i megállapodás;
c)      az Európai Unió tagállamai közötti egyszerűsített kiadatási eljárásról szóló 1995. március 10‑i egyezmény;
d)      az Európai Unió tagállamai közötti kiadatásról szóló 1996. szeptember 27‑i egyezmény;
e)      a közös államhatárokon történő ellenőrzések fokozatos megszüntetéséről szóló, 1985. június 14‑i schengeni megállapodás végrehajtásáról
szóló 1990. június 19‑i egyezmény III. címének IV. fejezete.
(2)      A tagállamok az e kerethatározat elfogadásakor hatályban lévő két- vagy többoldalú megállapodásokat vagy megegyezéseket továbbra
is alkalmazhatják, amennyiben ezek lehetővé teszik e kerethatározat céljainak kiterjesztését vagy kibővítését, és hozzájárulnak
az olyan személyek átadásával kapcsolatos eljárások további egyszerűsítéséhez és megkönnyítéséhez, akik ellen európai elfogatóparancsot
adtak ki.
A tagállamok e kerethatározat hatálybalépését követően két- vagy többoldalú megállapodásokat vagy megegyezéseket köthetnek,
amennyiben ezek lehetővé teszik e kerethatározat rendelkezéseinek kiterjesztését vagy kibővítését, és hozzájárulnak az olyan
személyek átadásával kapcsolatos eljárások további egyszerűsítéséhez és megkönnyítéséhez, akik ellen európai elfogatóparancsot
adtak ki, különösen ha azok a 17. cikkben előírt határidőknél rövidebb határidőket határoznak meg, a 2. cikk (2) bekezdésében
megállapított bűncselekmények listáját bővítik, a megtagadás 3. és 4. cikkben rögzített okait tovább szűkítik, vagy a 2. cikk
(1) vagy (2) bekezdésében meghatározott küszöböt leszállítják.
A második albekezdésben említett megállapodások és megegyezések semmiképpen sem érinthetik hátrányosan az olyan tagállamokkal
fennálló kapcsolatokat, amelyek ezeknek nem részesei.
A tagállamok az e kerethatározat hatálybalépését követő három hónapon belül értesítik a Tanácsot és a Bizottságot, hogy az
első albekezdésben említett meglévő megállapodások és megegyezések közül melyeket kívánják továbbra is alkalmazni.
A tagállamok az aláírást követő három hónapon belül értesítik a Tanácsot és a Bizottságot a második albekezdésben említett
minden új megállapodásról vagy megegyezésről.
(3)      Amennyiben az (1) bekezdésben említett egyezmények vagy megállapodások olyan tagállamok területére vagy olyan területekre
alkalmazandók, amelyek külkapcsolataiért olyan tagállam felel, amelyre ez a kerethatározat nem alkalmazható, az ezen területek
és a többi tagállam közötti kapcsolatokra változatlanul ezek a nemzetközi szerződések irányadók.”

Az alapeljárás és az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések
10     Az előzetes döntéshozatalra utaló határozat szerint az Advocaten voor de Wereld 2004. június 21‑én keresetet nyújtott be az
Arbitragehofhoz a kerethatározat rendelkezéseit a belga jogba átültető 2003. december 19‑i törvény teljes vagy részleges megsemmisítése
iránt.
11     Keresete alátámasztására az Advocaten voor de Wereld különösen arra hivatkozott, hogy a kerethatározat azért érvénytelen,
mert az európai elfogatóparancsot nem kerethatározattal, hanem egyezménnyel kellett volna létrehozni, mivel az EU 34. cikk
(2) bekezdésének b) pontja értelmében kerethatározat kizárólag „a tagállamok törvényi, rendeleti és közigazgatási rendelkezéseinek
közelítése céljából” fogadható el, amiről a jelen ügyben nincsen szó.
12     Az Advocaten voor de Wereld előadja továbbá, hogy a 2003. december 19‑i törvény 5. cikkének (2) bekezdése, amely a kerethatározat
2. cikkének (2) bekezdését átülteti a belga nemzeti jogba, sérti az egyenlőség elvét és a hátrányos megkülönböztetés tilalmát,
mivel az – az európai elfogatóparancs végrehajtása esetén ez utóbbi rendelkezésben felsorolt büntetendő cselekmények vonatkozásában,
anélkül hogy ezt objektív és ésszerű okok igazolnák – eltekint a cselekmény kettős büntethetősége követelményétől, míg más
bűncselekmények vonatkozásában ez a követelmény megmarad.
13     Az Advocaten voor de Wereld azt állítja továbbá, hogy a 2003. december 19‑i törvény nem felel meg a büntetőjogi törvényesség
elvéből következő feltételeknek sem, mivel a felsorolásban nem egyértelműen és pontosan meghatározott normatív tartalmú bűncselekmények
szerepelnek, hanem mindössze a nemkívánatos magatartások nem egyértelműen meghatározott kategóriái. Álláspontja szerint az
európai elfogatóparancs végrehajtásáról határozó igazságügyi hatóság nem rendelkezik elegendő információval annak megfelelő
ellenőrzéséhez, hogy azon bűncselekmények, amelyek miatt a keresett személy ellen büntetőeljárás folyik, vagy szabadságvesztés
büntetést szabtak ki vele szemben, az említett törvény 5. cikkének (2) bekezdésében felsorolt kategóriák valamelyikébe tartozik‑e.
Az e rendelkezésben szereplő bűncselekmények egyértelmű és pontos meghatározása hiányában az európai elfogatóparancs végrehajtásával
megbízott különböző hatóságok eltérően fogják alkalmazni az említett törvényt, és ebből kifolyólag megsértik az egyenlőség
elvét és a hátrányos megkülönböztetés tilalmát is.
14     Az Arbitragehof kifejti, hogy a 2003. december 19‑i törvény egyenes következménye a Tanács azon határozatának, miszerint a
Tanács az európai elfogatóparancsot kerethatározattal szabályozza. Az Advocaten voor de Wereldnek az említett törvénnyel szembeni
kifogásai ugyanezen ok miatt a kerethatározatra is vonatkoznak. Álláspontja szerint az igazságügyi hatóságok között a közösségi
jogi aktusok és az azokat a nemzeti jogba átültető jogszabályok érvényességével kapcsolatban meglévő értelmezési különbségek
veszélyeztetik a közösségi jogrend egységességét, és sértik a jogbiztonság alapelvét.
15     Az Arbitragehof hozzáteszi, hogy az EU 35. cikkének (1) bekezdése értelmében kizárólag a Bíróság rendelkezik hatáskörrel a
kerethatározatok érvényességére vonatkozó előzetes döntések meghozatalára, és hogy a Belga Királyság ugyanezen cikk (2) bekezdése
alapján elfogadta a Bíróság hatáskörét e tárgyban.
16     Ezért az Arbitragehof felfüggesztette az eljárást, és előzetes döntéshozatal végett az alábbi kérdést terjesztette a Bíróság
elé:
„1)      Összeegyeztethető‑e [a kerethatározat] az [EU] 34. cikk (2) bekezdésének b) pontjával, miszerint kerethatározat csupán a tagállamok
törvényi, rendeleti és közigazgatási rendelkezéseinek közelítése céljából fogadható el?
2)      Összeegyeztethető‑e [a kerethatározat] 2. cikkének (2) bekezdése a kettős büntethetőség követelményének vizsgálatát az ott
felsorolt bűncselekmények esetén kizáró részében az [EU] 6. cikk (2) bekezdésével, közelebbről az e rendelkezés által biztosított
büntetőjogi törvényesség elvével, az egyenlőség elvével és a hátrányos megkülönböztetés tilalmával?”

Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésekről

Az első kérdésről
Az elfogadhatóságról
17     A cseh kormány állítása szerint az előzetes döntéshozatalra előterjesztett első kérdés azért elfogadhatatlan, mert az EU 34. cikk
(2) bekezdése b) pontjának vizsgálatára kötelezi a Bíróságot, amely az elsődleges jogba tartozó rendelkezés, és kívül esik
a Bíróság felülvizsgálati hatáskörén.
18     Ez az érvelés nem megalapozott. Az EU 35. cikk (1) bekezdése értelmében ugyanis a Bíróság az e cikkben előírt feltételek mellett
hatáskörrel rendelkezik többek között a kerethatározatok érvényességére és értelmezésére vonatkozó előzetes döntések meghozatalára,
ami szükségképpen magában foglalja annak lehetőségét, hogy a Bíróság kifejezett erre irányuló felhatalmazás nélkül is értelmezheti
az elsődleges jogba tartozó olyan rendelkezéseket, mint az EU 34. cikk (2) bekezdésének b) pontja, ha – mint az alapügyben
is – annak értékelésére kérik fel, hogy jogszerű volt‑e a kerethatározat e rendelkezés alapján történő elfogadása.
19     A cseh kormány szerint az előzetes döntéshozatalra előterjesztett első kérdés amiatt is elfogadhatatlan, mert az előzetes
döntéshozatalra utaló határozat nem tartalmazza egyértelműen azokat a releváns indokokat, amelyek igazolnák a kerethatározat
érvénytelenségének megállapítását. Épp ezért e kormánynak állítása szerint nem is volt lehetősége arra, hogy érdemi észrevételeket
terjesszen elő e kérdéssel kapcsolatban. Közelebbről, ha az Advocaten voor de Wereld azt állította, hogy a kerethatározat
nem eredményezte a tagállamok jogszabályainak közelítését, ezt az állítását bizonyítania kellett volna, az Arbitragehofnak
pedig az előzetes döntéshozatalra utaló határozatban ismertetnie kellett volna ezt.
20     Emlékeztetni kell arra, hogy az előzetes döntéshozatalra utaló határozatban előadott információknak nemcsak azt kell lehetővé
tenniük, hogy a Bíróság hasznos választ adjon, hanem azt is, hogy a tagállamok kormányai, valamint az egyéb érdekelt felek
a Bíróság alapokmánya 23. cikkének megfelelően benyújthassák észrevételeiket (lásd többek között a C‑422/98. sz., Colonia
Versicherung és társai ügyben 1999. március 2‑án hozott végzés [EBHT 1999., I‑1279. o.] 5. pontját).
21     Az alapügyben az előzetes döntéshozatalra utaló határozat elegendő információt tartalmaz ahhoz, hogy megfeleljen e követelményeknek.
Ugyanis, amint az a jelen ítélet 11. pontjában már szerepel, az előzetes döntéshozatalra utaló határozatból kitűnik, hogy
az Advocaten voor de Wereld fenntartja álláspontját, miszerint az európai elfogatóparancsot nem kerethatározattal, hanem egyezménnyel
kellett volna létrehozni, mivel az EU 34. cikk (2) bekezdésének b) pontja értelmében kerethatározat kizárólag „a tagállamok
törvényi, rendeleti és közigazgatási rendelkezéseinek közelítése céljából” fogadható el, amiről a jelen ügyben nincsen szó.
22     Ezek az információk nemcsak ahhoz elegendőek, hogy a Bíróság hasznos választ adhasson, hanem annak biztosításához is, hogy
az érdekelt felek, a tagállamok, a Tanács és a Bizottság – a Bíróság alapokmánya 23. cikkének megfelelően – benyújthassák
észrevételeiket, amint ezt egyébként a jelen eljárásba beavatkozók által benyújtott észrevételek is tanúsítják, ideértve a
cseh kormány észrevételeit is.
23     Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett első kérdés tehát elfogadható.
Az ügy érdeméről
24     A jelen ügyben észrevételeket benyújtó összes többi féltől eltérően az Advocaten voor de Wereld úgy véli, hogy az európai
elfogatóparancsot az EU 34. cikk (2) bekezdése d) pontjának megfelelően nem kerethatározattal, hanem egyezménnyel kellett
volna szabályozni.
25     Egyrészt ugyanis a kerethatározat érvényesen nem volt elfogadható a törvényi, rendeleti és közigazgatási rendelkezések közelítése
céljából az EU 34. cikk (2) bekezdésének b) pontja értelmében, mivel a Tanács kerethatározatot kizárólag a tagállamok büntetőjogi
szabályainak fokozatos közelítése céljából, csak az EU 29. cikk második bekezdésének harmadik albekezdésében és az EU 31. cikk
(1) bekezdésének e) pontjában előírt esetekben fogadhat el. A büntetőügyekben folytatott igazságügyi együttműködés területén
történő többi közös fellépés esetében a Tanácsnak az EU 34. cikk (2) bekezdésének d) pontja értelmében egyezményeket kell
kidolgoznia.
26     Másrészt a kerethatározat 31. cikke alapján 2004. január 1‑jétől a kerethatározat lép a tagállamok közötti viszonylatban a
kiadatás terén alkalmazandó egyezmények helyébe. Így kizárólag ilyen jogi aktussal, tehát az EU 34. cikk (2) bekezdésének
d) pontja szerinti egyezménnyel lehet eltérni a hatályos egyezményektől.
27     Ez az érvelés nem fogadható el.
28     Amint az a kerethatározat 1. cikkének (1) és (2) bekezdéséből, (5)–(7), és (11) preambulumbekezdéséből következik, a kerethatározat
célja, hogy a tagállamok közötti többoldalú kiadatási rendszert az igazságügyi hatóságok közötti, az elítéltek vagy gyanúsítottak
büntetőítélet végrehajtása vagy büntetőeljárás lefolytatása céljából történő, a kölcsönös elismerés elvén nyugvó átadásának
rendszerével váltsa fel.
29     Az egyes tagállamokban az adott kibocsátó állam jogszabályai szerint kibocsátott elfogatóparancs a tagállamok törvényi, rendeleti
és közigazgatási rendelkezéseinek közelítését teszi szükségessé a büntetőügyekben folytatott igazságügyi együttműködés terén,
konkrétabban a nemzeti hatóságok közötti átadás feltételeire, eljárására és hatásaira vonatkozó jogszabályok közelítését.
30     Éppen ez a célja a kerethatározatnak, különösen a felsorolt bűncselekményfajtákra vonatkozó szabályokat illetően, amelyek
esetében a cselekmény kettős büntethetőségét nem kell mérlegelni (2. cikk (2) bekezdés), valamint az európai elfogatóparancs
végrehajtása kötelező vagy mérlegelhető megtagadásának okaira (3. és 4. cikk), az elfogatóparancs tartalmára és formáira (8. cikk),
annak továbbítására és a továbbítás módjára (9. és 10. cikk), a keresett vagy elfogott személyt megillető jogok alapvető biztosítékaira
(11–14. cikk), az említett elfogatóparancs végrehajtására irányadó határidőkre és szabályokra (17. cikk) és a keresett személy
átadásának határidejére (23. cikk) vonatkozó rendelkezéseket illetően.
31     A kerethatározat az EU 31. cikk (1) bekezdésének a) és b) pontján alapul, amely szerint a büntetőügyekben folytatott igazságügyi
együttműködésre vonatkozó közös fellépés célja az igazságügyi hatóságok közötti együttműködés megkönnyítése és meggyorsítása
az eljárások lefolytatása és a határozatok végrehajtása terén, valamint a kiadatás megkönnyítése a tagállamok között.
32     Ellentétben az Advocaten voor de Wereld állításával, semmi nem utal arra, hogy a tagállamok törvényi, rendeleti és közigazgatási
rendelkezéseinek az EU 34. cikk (2) bekezdésének b) pontja szerinti kerethatározat elfogadásával történő közelítése kizárólag
az EU 31. cikk (1) bekezdésének e) pontjában említett büntető jogszabályokat érintheti, azaz ez utóbbi rendelkezésben felsorolt
területeken a bűncselekmények tényállási elemeire és az alkalmazandó szankciókra vonatkozó szabályokat.
33     Az EU 2. cikk első bekezdésének negyedik francia bekezdése értelmében az Unió célkitűzései között szerepel a szabadság, a
biztonság és a jog érvényesülése térségének fejlesztése, az EU 29. cikk első bekezdése pedig előírja a büntetőügyekben folytatott
igazságügyi együttműködés területein a tagállamok közös fellépésének kidolgozását a polgárok magas szintű biztonságának biztosítása
érdekében e térségben. E cikk második bekezdésének második francia bekezdése szerint e célkitűzés megvalósításához hozzájárul
„tagállamok igazságügyi hatóságainak és egyéb, hatáskörrel rendelkező hatóságainak szorosabb együttműködése […] is, [az EU] 31.
és [az EU] 32. cikk rendelkezéseinek megfelelően”.
34     Az EU 31. cikk (1) bekezdésének a) és b) pontja azonban nem tartalmaz semmilyen útmutatást a tekintetben, hogy milyen jogi
eszközök segítségével kell ezt a célkitűzést megvalósítani.
35     Továbbá, az EU 34. cikk (2) bekezdése általános megfogalmazással él, amikor kimondja, hogy a Tanács „intézkedéseket tesz,
és előmozdítja az együttműködést, hozzájárulva ezzel az Unió célkitűzéseinek megvalósításához”, és feljogosítja a Tanácsot,
hogy „ebből a célból” az említett (2) bekezdés a)–d) pontjában felsorolt különböző jogi aktusokat fogadjon el, amelyek közt
szerepelnek a kerethatározatok és egyezmények.
36     Továbbá sem az EU 34. cikk (2) bekezdése, sem az EU‑Szerződés VI. címének más rendelkezése nem tesz különbséget a tekintetben,
hogy milyen jogi aktusok fogadhatók el a büntetőügyekben folytatott együttműködés területén történő közös fellépés keretében.
37     Az EU 34. cikk (2) bekezdése fontossági sorrendet sem állít fel az e rendelkezésben felsorolt eszközök között, ezért nincs
kizárva, hogy a Tanács ugyanazon terület szabályozása céljából különböző eszközök közül válasszon, figyelembe véve a választott
eszköz jellegéből fakadó korlátokat.
38     Ilyen körülmények között az EU 34. cikk (2) bekezdése, amikor általános megfogalmazással élve felsorolja és meghatározza az
Unió EU‑Szerződés VI. címében megfogalmazott „céljainak megvalósítása” érdekében használható jogi eszközök különböző fajtáit,
nem értelmezhető úgy, mint amely kizárja, hogy a tagállamok törvényi, rendeleti és közigazgatási rendelkezéseinek közelítése
az EU 31. cikk (1) bekezdésének e) pontjában említetteken kívül más területeken, közelebbről az európai elfogatóparancs területén
az említett (2) bekezdés b) pontjában szereplő kerethatározat elfogadása által valósulhasson meg.
39     Ezt az értelmezést, mely szerint a tagállamok törvényi, rendeleti és közigazgatási rendelkezéseinek kerethatározat elfogadása
általi közelítése nemcsak az EU 31. cikk (1) bekezdésének e) pontjában felsorolt területeken megengedett, megerősíti ugyanezen
(1) bekezdés c) pontja, amely szerint a közös fellépés magában foglalja „a tagállamokban alkalmazandó szabályok olyan mértékű
összeegyeztethetőségének biztosítását [is], amely az ilyen, [büntetőügyekben folytatott igazságügyi] együttműködés javításához
szükséges”, anélkül hogy különbséget tenne a jogszabályok közelítése céljából alkalmazható jogi aktusok különböző fajtái között.
40     A jelen esetben, mivel az EU 34. cikk (2) bekezdésének c) pontja kizárja, hogy a Tanács határozatot fogadjon el a tagállamok
törvényi, rendeleti és közigazgatási rendelkezéseinek közelítése céljából, és mivel a közös álláspont ugyanezen (2) bekezdés
a) pontja értelmében csak annak meghatározására szorítkozhat, hogy az Unió hogyan viszonyul egyes kérdésekhez, felmerül a
kérdés, hogy – ellentétben az Advocaten voor de Wereld állításával – a Tanács jogszerűen szabályozta‑e kerethatározattal az
európai elfogatóparancsot, az EU 34. cikk (2) bekezdésének d) pontja szerinti egyezmény helyett.
41     Noha az európai elfogatóparancsot egyezménnyel is lehetett volna szabályozni, a Tanács mérlegelési jogkörébe tartozik, hogy
előnyben részesíti‑e a kerethatározatot, mint jogi eszközt, ha – mint a jelen ügyben is – e jogi aktus elfogadásának feltételei
teljesülnek.
42     Ezt a következtetést nem rontja le az a körülmény, hogy a kerethatározat 31. cikkének (1) bekezdése szerint 2004. január 1‑jétől
ez a kerethatározat lép a tagállamok közötti viszonylatban a kiadatás terén alkalmazandó korábbi, e rendelkezésben felsorolt
egyezmények megfelelő rendelkezéseinek helyébe. Minden ettől eltérő értelmezés, amelyeket nem támaszt alá sem az EU 34. cikk
(2) bekezdése, sem az EU‑Szerződés egyéb rendelkezése, azzal a kockázattal jár, hogy a korábban nemzetközi egyezménnyel szabályozott
területek vonatkozásában a Tanács részére biztosított, kerethatározat elfogadására irányuló hatáskör elveszti hatékony érvényesülésének
lényegét.
43     Következésképpen a kerethatározat elfogadása nem sérti az EU 34. cikk (2) bekezdésének b) pontját.

A második kérdésről
44     Az Advocaten voor de Wereld a jelen ügyben észrevételeket benyújtó többi féllel szemben azt állítja, hogy a kerethatározat
2. cikkének (2) bekezdése a kettős büntethetőség követelményének vizsgálatát az e rendelkezésben felsorolt bűncselekmények
vonatkozásában kiiktató részében sérti az egyenlőség elvét és a hátrányos megkülönböztetés tilalmát, valamint a büntetőjogi
törvényesség elvét.
45     E tekintetben emlékeztetni kell arra, hogy az EU 6. cikk (2) bekezdése értelmében az Unió a jogállamiság elvén alapul, és
a közösségi jog általános elveiként tartja tiszteletben az alapvető jogokat, ahogyan azokat az emberi jogok és alapvető szabadságok
védelméről szóló, 1950. november 4‑én Rómában aláírt európai egyezmény biztosítja, továbbá ahogyan azok a tagállamok közös
alkotmányos hagyományaiból erednek. Következésképpen az intézmények jogi aktusaiknak a Szerződéseknek és az általános jogelveknek
való megfelelése tekintetében felülvizsgálat alá vannak vetve, csakúgy mint a tagállamok az Unió jogának végrehajtása során
(lásd többek között a C‑354/04. P. sz., Gestoras Pro Amnistía és társai kontra Tanács ügyben 2007. február 27‑én hozott ítélet
[az EBHT-ban még nem tették közzé] 51. pontját és a C‑355/04. P. sz., Segi és társai kontra Tanács ügyben 2007. február 27‑én
hozott ítélet [az EBHT-ban még nem tették közzé] 51. pontját).
46     Nem vitatottan ezen elvek közé tartozik a bűncselekmények és büntetések törvényességének elve, a törvény előtti egyenlőség
elve és a hátrányos megkülönböztetés tilalma, amelyek újra megerősítést nyertek az Európai Unió Nizzában, 2000. december 7‑én
kihirdetett alapjogi chartájának (HL C 2000. 364., 1. o.) 49., 20. és 21. cikkében.
47     A Bíróságnak ezért az említett elvek fényében kell vizsgálnia a kerethatározat érvényességét.
A bűncselekmények és büntetések törvényességének elvéről
48     Az Advocaten voor de Wereld szerint a több mint harminc olyan bűncselekmény listája, amelyek esetében eltekintettek a cselekmény
kettős büntethetőségének hagyományos feltételétől, ha a kibocsátó tagállam azokat legalább három évig terjedő szabadságvesztéssel
bünteti, ezen a ponton annyira határozatlan és bizonytalan, hogy sérti, de legalábbis sértheti a büntetőjogi törvényesség
elvét. A listában felsorolt bűncselekmények nem jogi definíciójukkal szerepelnek, hanem mindössze nemkívánatos magatartásoknak
nagyon határozatlanul megfogalmazott fajtáiként. Az európai elfogatóparancs végrehajtása keretében szabadságától a cselekmény
kettős büntethetőségének vizsgálata nélkül megfosztott személy számára így nem biztosított az a garancia, hogy a büntetőjog
meg kell, hogy feleljen a pontosság, egyértelműség és előre láthatóság feltételének, amelyek alapján valamely cselekmény elkövetésekor
mindenki tisztában lehet vele, hogy az bűncselekményt valósít‑e meg, vagy sem, ellentétben azokkal, akiket nem az európai
elfogatóparancs végrehajtásával fosztanak meg szabadságuktól.
49     Emlékeztetni kell arra, hogy a büntetések jogszerűségének elve (
nullum crimen, nulla poena sine lege
), amelyet több nemzetközi szerződés, többek között az emberi jogokról szóló európai egyezmény 7. cikkének (1) bekezdése is
elismert a közösségi jog általános jogelvei közé tartozik, és a tagállamok közös alkotmányos hagyományainak alapját képezi
(lásd e tekintetben többek között a C‑74/95. és C‑129/95. sz. X egyesített ügyekben 1996. december 12‑én hozott ítélet [EBHT 1996.,
I‑6609. o.] 25. pontját és a C‑189/02. P., C‑202/02. P., C‑205/02. P–C 208/02. P. és C‑213/02. P. sz., Dansk Rørindustri és
társai kontra Bizottság egyesített ügyekben 2005. június 28‑án hozott ítélet [EBHT 2005., I‑5425. o.] 215–219. pontját).
50     E rendelkezésből következik, hogy a törvénynek világosan meg kell határoznia a jogsértéseket és a hozzájuk kapcsolódó büntetéseket.
E feltétel akkor teljesül, ha a jogalany – a releváns rendelkezés megfogalmazásából, szükség esetén a bíróságok által nyújtott
értelmezés segítségével – megtudhatja, hogy mely cselekmények és mulasztások vonják maguk után a büntetőjogi felelősségét
(lásd többek között az EJEB, 2000. június 22‑i Coëme és társai kontra Belgium ítéletet, Ítéletek és Határozatok Tára, 2000‑VII.,
145. §).
51     A kerethatározat 2. cikkének (2) bekezdése értelmében az e rendelkezésben felsorolt cselekmények esetén, „ha ezeknél a kibocsátó
tagállam joga szerint a kibocsátó tagállamban a büntetési tétel felső határa legalább háromévi szabadságvesztés vagy szabadságelvonással
járó intézkedés”, a cselekmény kettős büntethetőségének mérlegelése nélkül az európai elfogatóparancs alapján átadásra kerül
sor.
52     Következésképpen, még ha a tagállamok a kerethatározat végrehajtása céljából szó szerint át is veszik a bűncselekményfajtáknak
a kerethatározat 2. cikkének (2) bekezdésében szereplő felsorolását, e bűncselekmények törvényi tényállása és az alkalmazandó
büntetések „a kibocsátó tagállam joga szerint” alakulnak. A kerethatározatnak nem célja a kérdéses bűncselekmények tényállási
elemeinek és a hozzájuk kapcsolódó büntetéseknek a harmonizálása.
53     Ezért, noha a kerethatározat 2. cikkének (2) bekezdése az e rendelkezésben felsorolt bűncselekményfajták esetében kiiktatja
a cselekmény kettős büntethetőségének vizsgálatát, azok törvényi tényállásának és az alkalmazandó büntetéseknek a meghatározására
továbbra is a kibocsátó tagállam joga irányadó, amely tagállam, amint az egyébként a kerethatározat 1. cikkének (3) bekezdésében
is szerepel, köteles tiszteletben tartani az EU 6. cikkben biztosított alapvető jogokat és alapvető jogelveket, így a bűncselekmények
és büntetések törvényességének elvét is.
54     Következésképpen a kerethatározat 2. cikke (2) bekezdésének az a része, amely az e rendelkezésben felsorolt bűncselekményfajták
esetében kiiktatja a kettős büntethetőség követelményének vizsgálatát, nem sérti a bűncselekmények és büntetések törvényességének
elvét, és ezért nem érvénytelen.
Az egyenlőség elvéről és a hátrányos megkülönböztetés tilalmáról
55     Az Advocaten voor de Wereld szerint a kerethatározat sérti az egyenlőség elvét és a hátrányos megkülönböztetés tilalmát, mivel
a 2. cikk (2) bekezdésében fel nem sorolt bűncselekmények esetében az átadás feltételéül szabható, hogy azok a cselekmények,
amelyek miatt az európai elfogatóparancsot kibocsátották, a végrehajtó tagállam joga szerint bűncselekménynek minősüljenek.
Ez a megkülönböztetés objektíve nem igazolható. A cselekmény kettős büntethetősége vizsgálatának kiiktatása az Advocaten voor
de Wereld álláspontja szerint annál inkább vitatható, mivel a kerethatározat nem tartalmazza azon cselekmények pontos meghatározását,
amelyek vonatkozásában az átadást kérték. A kerethatározatban található szabályozás azt eredményezné, hogy a jogalanyok között
igazolatlan módon különbséget tesznek aszerint, hogy a szóban forgó cselekmények elkövetésére a végrehajtó tagállamban vagy
e tagállam területén kívül került‑e sor. Így ezeket a jogalanyokat a szabadságuktól való megfosztás során eltérően ítélnék
meg, anélkül hogy ezt bármi igazolná.
56     E tekintetben emlékeztetni kell arra, hogy egyrészt az egyenlő bánásmód és a hátrányos megkülönböztetés tilalma elvének tiszteletben
tartása megköveteli, hogy az összehasonlítható helyzeteket ne kezeljék eltérően, és az eltérő helyzeteket ne kezeljék ugyanúgy,
hacsak az ilyen bánásmód objektíven nem igazolható (lásd többek közt a C‑248/04. sz., Koninklijke Coöperatie Cosun ügyben
2006. október 26‑án hozott ítélet [EBHT 200., I‑10 211. o.] 72. pontját és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlatot).
57     Ami egyrészt a kerethatározat 2. cikkének (2) bekezdésében felsorolt 32 bűncselekményfajta kiválasztását illeti, a Tanács
álláspontja – a kölcsönös elismerés elve alapján és a tagállamok közti nagyfokú bizalomra és szolidaritásra tekintettel –
az lehetett, hogy az érintett bűncselekményfajták, akár már csupán jellegüknél fogva, akár a legalább három évig terjedő kiszabható
szabadságvesztés büntetés miatt, azok közé tartoznak, amelyek olyan súlyosan sértik a közrendet és a közbiztonságot, hogy
ez igazolja a cselekmény kettős büntethetősége vizsgálata előírásának elmaradását.
58     Ezért tehát a különbségtétel – még ha el is fogadnánk, hogy a kerethatározat 2. cikkének (2) bekezdésében szereplő bűncselekmény
elkövetésével gyanúsított vagy amiatt elítélt személy helyzete összehasonlítható az e rendelkezésben fel nem sorolt bűncselekmény
elkövetésével gyanúsított vagy amiatt elítélt személy helyzetével – mindenképpen objektíve igazolt.
59     Másrészt azon körülménnyel kapcsolatban, hogy a kérdéses bűncselekményfajták pontos meghatározásának hiánya esetleg a kerethatározat
eltérő végrehajtását vonhatja maga után az egyes nemzeti jogrendszerekben, elegendő emlékeztetni arra, hogy a kerethatározat
célja nem a tagállamok anyagi büntetőjogának harmonizálása, illetve arra, hogy az EU‑Szerződés VI. címének nincs, így az e
kerethatározat jogi alapjaként megjelölt EU 34. és EU 31. cikknek sincs egyetlen olyan rendelkezése sem, amely az európai
elfogatóparancs alkalmazását a tagállamok büntetőjogi szabályainak harmonizációjától tenné függővé (lásd értelemszerűen többek
között a C‑187/01. és C‑385/01. sz., Gözütok és Brügge egyesített ügyekben 2003. február 11‑én hozott ítélet [EBHT 2003.,
I‑1345. o.] 32. pontját és a C‑467/04. sz., Gasparini és társai ügyben 2006. szeptember 28‑án hozott ítélet [EBHT 2006., I‑9199. o.]
29. pontját).
60     Következésképpen a kerethatározat 2. cikke (2) bekezdésének azon része, amely az e rendelkezésben felsorolt bűncselekményfajták
esetében kiiktatja a kettős büntethetőség követelményének vizsgálatát, nem sérti az EU 6. cikk (2) bekezdését, még pontosabban
a bűncselekmények és büntetések törvényességének elvét, az egyenlőség elvét, valamint a hátrányos megkülönböztetés tilalmát,
és ezért nem érvénytelen.
61     A fenti megállapításokra tekintettel az a válasz adandó, hogy a feltett kérdések vizsgálata egyetlen olyan tényezőt sem tárt
fel, amely érinthetné a kerethatározat érvényességét.

A költségekről
62     Mivel ez az eljárás az alapeljárásban részt vevő felek számára a kérdést előterjesztő bíróság előtt folyamatban lévő eljárás
egy szakaszát képezi, ez a bíróság dönt a költségekről. Az észrevételeknek a Bíróság elé terjesztésével kapcsolatban felmerült
költségek, az említett felek költségeinek kivételével, nem téríthetők meg.
A fenti indokok alapján a Bíróság (nagytanács) a következőképpen határozott:
A feltett kérdések vizsgálata egyetlen olyan tényezőt sem tárt fel, amely érinthetné az európai elfogatóparancsról és a tagállamok
közötti átadási eljárásokról szóló, 2002. június 13‑i 2002/584/IB tanácsi kerethatározat érvényességét.
Aláírások
*
Az eljárás nyelve: holland.