CELEX: 62002CJ0171
EY 39, EY 43 ja EY 49 artikla
Direktiivi 92/51/ETY
Ammatillisen koulutuksen tunnustamista koskeva yleinen järjestelmä
Yksityinen turva-alan toiminta
Jäsenvaltion toimenpiteet, joilla yksityisen turva-alan toiminnan harjoittamisen edellytyksenä vaaditaan koti- tai toimipaikkaa Portugalin alueella, oikeushenkilön muotoa ja tietynsuuruista yhtiöpääomaa ja sellaisten selvitysten ja vakuuksien toimittamista, jotka on jo esitetty lähtöjäsenvaltiossa
Ammatillisen koulutuksen tunnustamisesta yksityisellä turva-alalla koskevien säädösten antamatta jättäminen

Euroopan yhteisöjen komissio on nostanut EY 226 artiklan nojalla kanteen, joka on saapunut yhteisöjen tuomioistuimeen 8.5.2002
ja jossa yhteisöjen tuomioistuinta vaaditaan toteamaan, että Portugalin tasavalta ei ole noudattanut EY 39, EY 43 ja EY 49 artiklan
sekä direktiiviä 89/48/ETY täydentävästä ammatillisen koulutuksen tunnustamista koskevasta toisesta yleisestä järjestelmästä
18 päivänä kesäkuuta 1992 annetun neuvoston direktiivin 92/51/ETY (EYVL L 209, s. 25) mukaisia velvoitteitaan, koska
1.
sisäasiainministerin antamaa lupaa koskevassa järjestelmässä ulkomaisten yritysten, jotka haluavat harjoittaa Portugalissa
yksityisten turvapalvelujen alalla henkilöiden ja omaisuuden vartiointia, on täytettävä seuraavat edellytykset:
a)
niillä on oltava koti- tai toimipaikka Portugalin alueella.
b)
niillä ei ole oikeutta vedota selvityksiin ja vakuuksiin, jotka on jo esitetty niiden sijoittautumispaikan jäsenvaltiossa.
c)
niiden on oltava muodoltaan oikeushenkilöitä.
d)
niillä on oltava tietynsuuruinen yhtiöpääoma.
2.
ulkomaisten yritysten, jotka haluavat harjoittaa Portugalissa yksityisten turvapalvelujen alalla henkilöiden ja omaisuuden
vartiointia, henkilökunnan jäsenillä on oltava Portugalin viranomaisten antama ammattikortti ja
3.
yksityisen turva-alan ammateista ei ole tehty ammatillisten tutkintojen tunnustamista koskevan yhteisön järjestelmän alaisia.
Asiaa koskevat oikeussäännöt
Yhteisön lainsäädäntö
Määritelmät
Direktiivin 92/51  1 artiklan c alakohdan mukaan pätevyystodistuksella tarkoitetaan ”asiakirjaa:
–
jolla todistetaan koulutus, josta ei anneta direktiivissä 89/48/ETY tarkoitettua tutkintotodistusta tai tässä direktiivissä
tarkoitettua tutkintotodistusta tai todistusta,
tai
–
jonka jäsenvaltion lakien, asetusten tai hallinnollisten määräysten mukaisesti asetettu viranomainen on, vaatimatta todistetta
suoritetusta koulutuksesta, antanut arvioituaan niitä henkilökohtaisia ominaisuuksia, taitoja tai tietoja, joita hakijan katsotaan
välttämättä tarvitsevan ammatin harjoittamiseen”.
Direktiivin 92/51  1 artiklan e alakohdan mukaan säännellyllä ammatilla tarkoitetaan ”säänneltyä ammattitoimintaa tai niiden
toiminnan lajien yhdistelmää, jotka muodostavat tämän ammatin jäsenvaltiossa”.
Direktiivin 92/51  1 artiklan f alakohdan mukaan säännelty ammattitoiminta on ”ammattitoimintaa, johon ryhtymiseksi, jonka
harjoittamiseksi, tai jonka jotakin harjoittamisen muotoa varten jäsenvaltiossa edellytetään suoraan tai välillisesti lakien,
asetusten tai hallinnollisten määräysten mukaisesti koulutuksesta annettua asiakirjaa tai pätevyystodistusta. – – Toiminnan
harjoittaminen ammattinimikkeellä sikäli kuin tällaisen nimikkeen käyttö on sallittu vain niille, joilla on lakien, asetusten
tai hallinnollisten määräysten mukainen koulutuksesta annettu asiakirja tai pätevyystodistus”, on yksi säännellyn ammattitoiminnan
harjoittamisen muodoista.
Aineelliset määräykset
Direktiivin 92/51  8 artiklassa säädetään seuraavaa:
”Kun säännellyn ammatin harjoittamiseen ryhtyminen tai sen harjoittaminen vastaanottavassa jäsenvaltiossa edellyttää pätevyystodistusta,
toimivaltainen viranomainen ei saa puutteellisen pätevyyden perusteella kieltäytyä antamasta jäsenvaltion kansalaiselle lupaa
ryhtyä harjoittamaan tai harjoittaa tätä ammattia samoilla edellytyksillä, joita sovelletaan sen omiin kansalaisiin:
a)
jos hakijalla on pätevyystodistus, joka toisessa jäsenvaltiossa vaaditaan kyseisen ammatin harjoittamisen aloittamiseksi tai
sen harjoittamiseksi tuon jäsenvaltion alueella, ja tämä pätevyystodistus on annettu jossakin jäsenvaltiossa;
tai
b)
jos hakija todistaa hankkineensa kelpoisuuden toisessa jäsenvaltiossa,
ja antaa erityisesti terveyteen, turvallisuuteen, ympäristönsuojeluun ja kuluttajansuojaan liittyvistä asioista samanlaiset
takuut kuin vastaanottavan jäsenvaltion laeissa, asetuksissa tai hallinnollisissa määräyksissä edellytetään.
Jollei hakija esitä tällaista pätevyystodistusta tai todista kelpoisuuttaan, sovelletaan vastaanottavan jäsenvaltion lakeja,
asetuksia tai hallinnollisia määräyksiä.”
Kansallinen lainsäädäntö
Määritelmät
Asetuksen (decreto‑lei) nro 231/98, joka on annettu 22.7.1998 (Diário da República I, A‑sarja, nro 167, 22.7.1998; jäljempänä
asetus yksityisestä turvatoiminnasta) 1 §:n 3 momentin a kohdan mukaan yksityinen turva-alan toiminta tarkoittaa ”lainmukaisesti
tätä tarkoitusta varten perustettujen yksityisten yritysten suorittamia palveluja, joilla pyritään henkilöiden ja omaisuuden
suojelemiseen sekä rikosten estämiseen”.
Aineelliset määräykset
Yksityisestä turvatoiminnasta annetun asetuksen 3 §:ssä säädetään seuraavaa:
”Yksityisiä turvapalveluja saavat tarjota vain yritykset, jotka on perustettu lainmukaisesti ja hyväksytty tätä toimintaa
varten tämän asetuksen säännösten mukaisesti.”
Yksityisestä turvatoiminnasta annetun asetuksen 7 §:n 2 momentin b kohdassa säädetään, että vartiointihenkilöstön ja henkilöiden
saattamiseen, puolustamiseen ja suojeluun tarkoitetun henkilöstön hyväksymisen yhtenä erityisenä edellytyksenä on kyseisen
asetuksen 8 §:n 2 momentin mukaisesti tunnustetun peruskoulutusjakson seuraamisen jälkeen tapahtuvaa tietoja ja fyysistä soveltuvuutta
mittaavien kokeiden, joiden sisältö ja kesto vahvistetaan sisäasiainministerin päätöksellä, menestyksellinen suorittaminen.
Yksityisestä turvatoiminnasta annetun asetuksen 9 §:n 1 momentissa täsmennetään, että vartiointihenkilöstöllä ja henkilöiden
saattamiseen, puolustamiseen ja suojeluun tarkoitetulla henkilöstöllä on oltava sisäasiainministeriön pääsihteeristön oikeaksi
todistama ammattikortti, jonka voimassaoloaika on kaksi vuotta ja joka voidaan uudistaa vastaavaksi jaksoksi kerrallaan.
Yksityisestä turvatoiminnasta annetun asetuksen 9 §:n 2 momentin mukaan ammattikortin oikeaksi todistamisen edellytyksenä
on, että sisäasiainministeriön pääsihteeristölle esitetään selvitys asetuksen 7 §:ssä mainittujen edellytysten täyttymisestä.
Yksityisestä turvatoiminnasta annetun asetuksen 21 §:n 1 momentin mukaan asetuksen 1 §:n 3 momentin a kohdassa tarkoitettua
yksityistä turva-alan toimintaa voidaan harjoittaa vasta sisäasiainministerin myöntämän luvan jälkeen.
Yksityisestä turvatoiminnasta annetun asetuksen 22 §:n 1 momentissa säädetään seuraavaa:
”Yritysten, jotka harjoittavat 1 §:n 3 momentin a kohdassa tarkoitettua yksityistä turva-alan toimintaa, on oltava perustettu
Euroopan unionin tai Euroopan talousalueen jäsenvaltion oikeussääntöjen mukaisesti, niillä on oltava kotipaikka tai edustus
Portugalissa ja niiden on noudatettava kauppayhtiöistä annetun lain 4 §:n säännöksiä.”
Yksityisestä turvatoiminnasta annetun asetuksen 22 §:n 2 momentissa säädetään, että mainitun asetuksen 1 §:n 3 momentin a kohdassa
tarkoitettujen yksityistä turvatoimintaa harjoittavien yritysten yhtiöpääoma ei voi olla mainitun 2 momentin a, b ja c kohdassa
säädettyjä määriä pienempi.
Yksityisestä turvatoiminnasta annetun asetuksen 24 §:ssä säädetään, että asetuksen 2 §:ssä lueteltujen turvapalveluiden tarjoamista
koskevaa toimilupaa koskeva hakemus on osoitettava sisäasiainministerille, ja siihen on liitettävä 24 §:n 1 momentin a–g kohdassa
luetellut asiakirjat.
Yksityisestä turvatoiminnasta annetun asetuksen 24 §:n 1 momentin d kohdassa edellytetään, että mainitun asetuksen 1 §:n 3 momentin
a kohdassa tarkoitettujen palvelujen tarjoamista koskevaa toimilupaa koskevaan hakemukseen on liitettävä asiakirjat, jotka
osoittavat asetuksen 22 §:ssä tarkoitettujen erityisten edellytysten täyttymisen.
Mikäli yksityisestä turvatoiminnasta annetun asetuksen säännöksiä rikotaan vakavasti tai toistuvasti, turva-alan toimintaa
koskeva toimilupa tai lupa voidaan asetuksen 27 §:n mukaan sisäministeriön pääsihteerin esityksestä peruuttaa sisäministerin
päätöksellä.
Kauppayhtiöistä annetun lain 4 §:n 1 momentissa säädetään seuraavaa:
”1.

Yhtiön, jonka tosiasiallinen kotipaikka ei ole Portugalissa mutta joka haluaisi harjoittaa siellä toimintaansa yli yhden vuoden
pituisen ajan, on perustettava pysyvä edustus ja täytettävä Portugalin kaupparekisterilaissa mainitut edellytykset.
2.

Yhtiö, joka ei täytä edellisessä momentissa mainittuja edellytyksiä, vastaa kuitenkin sen nimissä Portugalissa suoritetuista
toimista. Henkilöt, jotka ovat suorittaneet nämä toimet sekä yhtiön johtajat vastaavat mainituista toimista yhteisvastuullisesti
yhtiön kanssa.
3.

Edellisessä momentissa säädetyn sitä estämättä tuomioistuin voi sen, jota asia koskee, tai yleisen syyttäjänviraston vaatimuksesta
määrätä, että yhtiön, joka ei noudata 1 ja 2 momentin säännöksiä, on lopetettava toimintansa Portugalin alueella, ja määrätä
Portugalissa sijaitseva omaisuus selvitettäväksi.”
Oikeudenkäyntiä edeltävä menettely
Varattuaan Portugalin tasavallalle tilaisuuden esittää huomautuksensa komissio osoitti 29.12.2000 Portugalille perustellun
lausunnon, jossa todetaan, että tietyt tämän jäsenvaltion yksityisen turva-alan palveluja koskevan lainsäädännön piirteet
vaikuttavat komissiosta yhteisön oikeuden, erityisesti palvelujen tarjoamisen vapauden ja sijoittautumisvapauden sekä säänneltyjä
ammatteja koskevan yhteisön säännöstön, vastaisilta, ja kehotti mainittua valtiota noudattamaan EY:n perustamissopimuksen
ja direktiivin 92/51 mukaisia velvoitteitaan kahden kuukauden kuluessa lausunnon tiedoksiantamisesta. Koska Portugalin viranomaisten
20.3.2001 päivätyssä kirjeessään antama vastaus ei tyydyttänyt komissiota, se päätti nostaa tämän kanteen.
Kanne
Kanteensa tueksi komissio on esittänyt kuusi väitettä, jotka koskevat Portugalin tasavallan yksityisen turva-alan toiminnan
harjoittamiselle tässä jäsenvaltiossa asettamia edellytyksiä.
Nämä väitteet koskevat sitä, että
–
edellytys, jonka mukaan taloudellisella toimijalla on oltava koti- tai toimipaikka Portugalin alueella, on EY 49 artiklan
vastainen
–
edellytys, jonka mukaan taloudellisen toimijan on oltava muodoltaan oikeushenkilö, on EY 43 ja EY 49 artiklan vastainen
–
edellytys, jonka mukaan taloudellisella toimijalla on oltava vähimmäispääoma, on EY 43 ja EY 49 artiklan vastainen
–
edellytys, jonka mukaan taloudellisen toimijan on hankittava Portugalin viranomaisten lupa, ilman että lähtöjäsenvaltiossa
jo esitettyjä selvityksiä ja vakuuksia otetaan huomioon, on EY 49 artiklan vastainen
–
edellytys, jonka mukaan taloudellisen toimijan henkilökunnan jäsenillä on oltava Portugalin viranomaisten antama ammattikortti,
ilman että lähtöjäsenvaltiossa jo suoritettua valvontaa ja tarkastuksia otetaan huomioon, on EY 39 ja EY 49 artiklan vastainen
–
EY 249 ja EY 10 artiklaa on rikottu, mikä johtuu direktiivin 92/51 virheellisestä täytäntöönpanosta kansallisessa lainsäädännössä.
Ennen kuin tutkitaan näitä väitteitä peräkkäin sen osalta, ovatko ne perusteltuja, on syytä käsitellä suurimman osan niistä
taustalla oleva kysymys, nimittäin EY 49 ja EY 43 artiklan soveltamisalojen rajaamista koskeva kysymys.
Palvelujen tarjoamisen vapautta koskevan oikeuden (EY 49 artikla) ja sijoittautumisvapautta koskevan oikeuden (EY 43 artikla)
soveltamisalojen rajaaminen
Asianosaisten lausumat
Portugalin hallitus tähdentää, että taloudellinen toimija, joka tarjoaa palveluita määränpääjäsenvaltiossa tietynpituisen
ajanjakson ajan, ei ole rajatylittävien palvelujen tarjoaja vaan että pelkästään tällä perusteella siitä tulee tähän jäsenvaltioon
sijoittautunut toimija. Niin ollen toimenpide, jota sovelletaan vain niihin taloudellisiin toimijoihin, jotka tarjoavat palveluja
Portugalissa yhtä vuotta pidemmän ajan, ei voi olla palvelujen tarjoamisen vapauden periaatteen vastainen.
Komissio katsoo, että myös silloin, kun palveluja on toimitettu yli vuoden pituisen ajan, on edelleen kyse palvelujen vapaata
tarjoamista koskevasta oikeudesta, kun palveluita tarjotaan jäsenvaltioon toisesta jäsenvaltiosta käsin.
Yhteisöjen tuomioistuimen arviointi asiasta
Mitä tulee palvelujen tarjoamisen vapauden ja sijoittautumisvapauden periaatteiden soveltamisalojen rajaamiseen, on huomattava,
että avainasemassa on kysymys siitä, onko taloudellinen toimija sijoittautunut siihen jäsenvaltioon, jossa se tarjoaa kyseistä
palvelua (ks. vastaavasti asia C‑55/94, Gebhard, tuomio 30.11.1995, Kok. 1995, s. I‑4165, 22 kohta). Kun toimija on (ensi-
tai toissijaisesti) sijoittautunut jäsenvaltioon, jossa se tarjoaa palvelua (määränpäänä oleva tai vastaanottava jäsenvaltio),
se tulee sijoittautumisvapauden periaatteen soveltamisalueelle, sellaisena kuin se on määritelty EY 43 artiklassa. Kun taloudellinen
toimija sitä vastoin ei ole sijoittautunut määränpääjäsenvaltioon, se on EY 49 artiklassa säädetyn palvelujen tarjoamisen
vapauden periaatteen mukainen rajatylittävien palvelujen tarjoaja.
Tässä yhteydessä sijoittautumisen käsite sisältää sen, että toimija tarjoaa palveluitaan pysyvästi ja jatkuvasti määränpääjäsenvaltiossa
sijaitsevasta ammatillisesta kotipaikasta käsin (ks. tältä osin em. asia Gebhard, tuomion 25 ja 28 kohta ja asia 205/84, komissio
v. Saksa, tuomio 4.12.1986, Kok. 1986, s. 3755, Kok. Ep. VIII, s. 769, 21 kohta). Sitä vastoin EY 49 artiklassa tarkoitettua
palvelujen tarjoamista ovat kaikki suoritukset, joita ei tarjota pysyvästi ja jatkuvasti määränpääjäsenvaltiossa sijaitsevasta
ammatillisesta kotipaikasta käsin.
Yhteisöjen tuomioistuin on näin todennut, että EY 49 artiklan mukaisia palveluja voivat olla suoritukset, joita jäsenvaltioon
sijoittautunut taloudellinen toimija tekee jokseenkin toistuvasti tai säännöllisesti jopa pidemmän ajanjakson ajan yhteen
tai useampaan toiseen jäsenvaltioon sijoittautuneille henkilöille ja joita ovat esimerkiksi korvausta vastaan tarjotut konsultointi-
tai neuvontapalvelut. Se on näet katsonut, että yhdenkään perustamissopimuksen määräyksen perusteella ei voida määrittää abstraktisti
sitä kestoa tai toistuvuutta, jonka perusteella palvelun tai tietyntyyppisten palvelujen tarjoamista toisessa jäsenvaltiossa
ei voida enää pitää perustamissopimuksessa tarkoitettuna palvelujen tarjoamisena (asia C‑215/01, Schnitzer, tuomio 11.12.2003,
30 ja 31 kohta, ei vielä julkaistu oikeustapauskokoelmassa).
Tästä seuraa, että pelkästään sitä, että taloudellinen toimija, joka on sijoittautunut yhteen jäsenvaltioon, toimittaa palveluita
toiseen jäsenvaltioon pidemmän ajanjakson ajan, ei voida pitää riittävänä osoittamaan, että se on sijoittautunut myös tähän
jälkimmäiseen jäsenvaltioon.
Niin ollen vaikka tässä tapauksessa riidanalaiset kansalliset toimenpiteet kohdistuvat ainoastaan taloudellisiin toimijoihin,
jotka tarjoavat palvelujaan Portugalissa yli vuoden pituisen ajanjakson ajan, voivat ne kuitenkin periaatteessa olla omiaan
rajoittamaan palvelujen vapaata tarjoamista.
Ensimmäinen väite, joka koskee edellytyksen, jonka mukaan taloudellisella toimijalla on oltava kotipaikka tai pysyvä toimipaikka
Portugalin alueella, EY 49 artiklan vastaisuutta
Asianosaisten lausumat
Komissio tähdentää, että Portugalin alueella sijaitsevan pysyvän toimipaikan olemassaoloa koskeva vaatimus on palvelujen vapaata
tarjoamista koskeva rajoitus.
Lisäksi se väittää, ettei Portugalin lainsäädäntöä voida perustella sen tavoitteella tai että se joka tapauksessa on suhteeton.
Portugalin hallitus tähdentää, että kyseinen toimenpide ei rajoita oikeutta palvelujen vapaaseen tarjoamiseen.
Mainittu hallitus lisää, että siinäkin tapauksessa, että kyseinen toimenpide olisi palvelujen vapaan tarjoamisen rajoitus,
se on perusteltavissa yleiseen etuun liittyvien seikkojen, kuten yleisen turvallisuuden, yleisen järjestyksen sekä kuluttajansuojan
nojalla ja se on oikeassa suhteessa sillä tavoiteltuihin päämääriin nähden. Yksityinen turva-alan toiminta näet täydentää
kansallista yleisen turvallisuuden järjestelmää, ja sitä harjoitetaan yhteistyössä sen kanssa.
Yhteisöjen tuomioistuimen arviointi asiasta
Tässä suhteessa riittää, että todetaan, että asiassa, jossa kyseessä on ollut komission arvosteleman Portugalin lainsäädännön
kanssa samankaltainen lainsäädäntö ja jossa puolustukseksi esitetyt argumentit ovat muistuttaneet Portugalin hallituksen argumentteja,
yhteisöjen tuomioistuin on todennut, että vaatimus, jonka mukaan vartioimisyrityksen toimipaikan on oltava määränpääjäsenvaltiossa,
on suoraan vastoin palvelujen tarjoamisen vapautta, koska muihin jäsenvaltioihin sijoittautuneiden yritysten on vaatimuksen
vuoksi mahdotonta tarjota palveluja tässä valtiossa (asia C‑355/98, komissio v. Belgia, tuomio 9.3.2000, Kok. 2000 s. I‑1221,
27 ja 30 kohta).
Se, että yksityinen turva-alan toiminta täydentää kansallista yleisen turvallisuuden järjestelmää ja että sitä harjoitetaan
yhteistyössä sen kanssa, ei yksistään riitä perusteluksi tällaiselle palvelujen tarjoamisen vapautta koskevalle rajoitukselle.
Ensimmäinen väite on näin ollen perusteltu.
Toinen väite, joka koskee edellytyksen, jonka mukaan taloudellisen toimijan on oltava muodoltaan oikeushenkilö, EY 43 ja EY 49 artiklan
vastaisuutta
Asianosaisten lausumat
Komissio katsoo, että edellytys, jonka mukaan taloudellisen toimijan täytyy olla muodoltaan oikeushenkilö voidakseen harjoittaa
yksityistä turva-alan toimintaa Portugalissa, on palvelujen tarjoamisen vapauden rajoitus.
Lisäksi tämä Portugalin lainsäädäntö estää yhteisön toimijoita, jotka ovat luonnollisia henkilöitä, käyttämästä toissijaista
sijoittautumisoikeuttaan Portugalissa.
Portugalin hallitus tähdentää, että kyseinen toimenpide ei rajoita oikeutta palvelujen vapaaseen tarjoamiseen eikä toimijoiden,
jotka ovat luonnollisia henkilöitä, ensi- tai toissijaista sijoittautumisoikeutta.
Portugalin hallituksen mukaan toimijan, joka on luonnollinen henkilö, tarvitsee noudattaa tässä jäsenvaltiossa yhtiön perustamiselle
säädettyjä edellytyksiä ainoastaan siinä tapauksessa, että hän haluaa perustaa yhtiön Portugalissa – mikä on sijoittautumisvapautta
koskevan oikeuden käytön yksi muoto. Sen enempää kauppayhtiöistä annetun lain 4 § kuin 40 §:kään ei koske toimijoiden, jotka
ovat luonnollisia henkilöitä, toissijaista sijoittautumista.
Portugalin hallituksen mukaan mahdolliset rajoitukset ovat joka tapauksessa perusteltavissa velkojien suojelun nojalla. Yhtiöt
näet tarjoavat selvästi enemmän turvallisuutta ja ovat selvästi maksukykyisempiä kuin yksittäiset toimijat.
Yhteisön tuomioistuimen arviointi asiasta
On todettava, että edellytys, jonka mukaan yksityisen turva-alan toimijoiden on oltava muodoltaan oikeushenkilöitä, on luonteeltaan
omiaan haittaamaan sellaisten muihin jäsenvaltioihin kuin Portugalin tasavaltaan sijoittautuneiden rajatylittävien palvelujen
tarjoajien toimintaa, jotka tarjoavat laillisesti näissä toisissa jäsenvaltioissa samankaltaisia palveluita, ja on siten EY 49 artiklassa
tarkoitettu rajoitus. Tällainen edellytys näet estää rajatylittävien palvelujen tarjoajaa, joka on luonnollinen henkilö, kokonaan
toimittamasta palveluja Portugaliin.
Lisäksi sellainen edellytys on EY 43 artiklassa tarkoitettu rajoitus. Se näet estää yhteisön toimijoita, jotka ovat luonnollisia
henkilöitä, perustamasta toissijaista toimipaikkaa Portugaliin (ks. vastaavasti asia 107/83, Klopp, tuomio 12.7.1984, Kok. 1984,
s. 2971 Kok. Ep. VIII, s. 635, 19 kohta ja asia 143/87, Stanton, tuomio 7.7.1988, Kok. 1988 s. 3877, Kok. Ep. IX, s. 535,
11 kohta).
Tällainen edellytys ei ole perusteltavissa velkojien suojelemista koskevalla syyllä. Koska näet on keinoja, joilla tämä tavoite
voidaan saavuttaa rajoittamalla vähemmän palvelujen tarjoamisen vapautta ja sijoittautumisvapautta, kuten vakuuden antaminen
tai vakuutussopimuksen tekeminen, mainittua edellytystä on pidettävä suhteettomana.
Toinen väite on näin ollen perusteltu.
Kolmas väite, joka koskee edellytyksen, jonka mukaan taloudellisella toimijalla on oltava vähimmäispääoma, EY 43 ja EY 49 artiklan
vastaisuutta
Asianosaisten lausumat
Komissio katsoo, että edellytys, jonka mukaan taloudellisella toimijalla on oltava vähimmäispääoma voidakseen harjoittaa yksityistä
turva-alan toimintaa Portugalissa, on sekä palvelujen tarjoamisen vapauden että sijoittautumisvapauden rajoitus.
Komission mukaan tämä edellytys näet velvoittaa rajatylittävien palvelujen tarjoajan korottamaan yhtiöpääomaansa, vaikka se
on lähtöjäsenvaltion lainsäädännön vaatimuksiin nähden riittävä.
Lisäksi mainittu edellytys estää komission mukaan muuhun jäsenvaltioon kuin Portugalin tasavaltaan sijoittautunutta toimijaa,
jonka yhtiöpääoma on pienempi kuin Portugalin lainsäädännössä vaadittu vähimmäismäärä, perustamasta tytäryhtiötä tai sivuliikettä
Portugalin alueelle.
Komissio tähdentää, että vaikka vähimmäispääomaa koskeva vaatimus voisi yleisen edun vuoksi olla perusteltavissa, se ei ole
toimenpide, jolla voidaan taata vaatimuksen tavoitteiden toteuttaminen, ja sillä ylitetään se, mikä on tarpeen näiden tavoitteiden
saavuttamiseksi.
Portugalin hallitus tähdentää, että mainittu edellytys ei rajoita palvelujen tarjonnan vapautta eikä oikeutta toissijaiseen
sijoittautumiseenkaan.
Mainitun hallituksen mukaan mahdollinen toissijaisen sijoittautumisen vapautta koskeva rajoitus on perusteltavissa pakottavilla
yleiseen etuun liittyvillä seikoilla, kuten velkojien suojelulla ja tarpeella estää kansallisiin toimijoihin kohdistuva syrjintä.
Ensinnäkin on tärkeää taata yksityistä turva-alan toimintaa harjoittamaan aikovien toimijoiden vakavaraisuus ja torjua ennakolta
sellaisten toimijoiden, joiden alkupääomitus on riittämätön, maksukyvyttömyydestä johtuvan vilpillisen konkurssin riski.
Toiseksi, mikäli ei vaadita, että toimijalla, joka haluaa käyttää toissijaista sijoittautumisoikeuttaan Portugalissa, on lähtöjäsenvaltiossaan
Portugalin laissa yksityisen turvatoiminnan harjoittamiseen vaadittu vähimmäispääoma, syrjittäisiin kansallisia toimijoita,
koska nämä ovat joka tapauksessa velvollisia hankkimaan Portugalin laissa säädetyn vähimmäispääoman.
Yhteisöjen tuomioistuimen arviointi asiasta
On todettava, että edellytys, jonka mukaan yksityisen turva-alan toimijoilla on oltava vähimmäispääoma, on omiaan haittaamaan
sellaisten rajatylittävien palvelujen tarjoajien toimintaa, jotka ovat sijoittautuneet sellaisiin muihin jäsenvaltioihin kuin
Portugaliin, joissa ne tarjoavat laillisesti samankaltaisia palveluita, ja siten se on EY 49 artiklassa tarkoitettu rajoitus.
Rajatylittävien palvelujen tarjoajia, joiden yhtiöpääoma on pienempi kuin Portugalin lainsäädännössä vaadittu vähimmäismäärä,
estetään näet tarjoamasta palvelujaan Portugalissa.
Lisäksi tällainen edellytys on EY 43 artiklassa tarkoitettu rajoitus (ks. asia C‑167/01, Inspire Art, tuomio 30.9.2003, 100
ja 101 kohta, ei vielä julkaistu oikeustapauskokoelmassa). Se näet estää yhteisön toimijaa, jonka yhtiöpääoma on pienempi
kuin Portugalin lainsäädännössä vaadittu vähimmäismäärä, perustamasta tytäryhtiötä tai sivuliikettä Portugalin alueelle.
Tällainen edellytys ei ole perusteltavissa velkojien suojelulla, sikäli kuin on keinoja, kuten vakuuden antaminen tai vakuutussopimuksen
tekeminen, joilla tämä tarkoitus voidaan saavuttaa rajoittamalla vähemmän palvelujen tarjoamisen vapautta ja sijoittautumisvapautta.
Pyrkimyksellä estää mahdolliset yritykset kiertää kansallista lainsäädäntöä ei myöskään voida perustella mainittua edellytystä.
Sitä, että jäsenvaltion kansalainen, joka haluaa perustaa yhtiön, tekee sen siinä jäsenvaltiossa, jossa yhtiöitä koskevat
oikeussäännöt ovat tämän kansalaisen mielestä lievimmät, ja perustaa toisiin jäsenvaltioihin sivuliikkeitä, ei näet sinänsä
voida pitää sijoittautumisoikeuden väärinkäyttönä (ks. asia C‑212/97, Centros, tuomio 9.3.1999, Kok. 1999 s. I‑1459, 27 kohta).
Kolmas väite on näin ollen perusteltu.
Neljäs väite, joka koskee edellytyksen, jonka mukaan taloudellisen toimijan on hankittava Portugalin viranomaisten lupa, ilman
että lähtöjäsenvaltiossa jo esitettyjä selvityksiä ja vakuuksia otetaan huomioon, EY 49 artiklan vastaisuutta
Asianosaisten lausumat
Komission mukaan edellytys, jonka mukaan taloudellisen toimijan on hankittava Portugalin viranomaisten antama lupa, ilman
että lähtöjäsenvaltiossa jo esitettyjä selvityksiä ja vakuuksia otetaan huomioon, on palvelujen vapaan tarjoamisen rajoitus.
Portugalin hallitus tähdentää, että mainittu edellytys ei rajoita palvelujen vapaata tarjoamista koskevaa oikeutta.
Yhteisöjen tuomioistuimen arviointi asiasta
Tässä suhteessa riittää, että todetaan, että asiassa, jossa kyseessä on ollut komission arvosteleman Portugalin lainsäädännön
kanssa samankaltainen lainsäädäntö ja jossa puolustukseksi esitetyt argumentit ovat muistuttaneet Portugalin hallituksen argumentteja,
yhteisöjen tuomioistuin on todennut, että kansallinen lainsäädäntö, jossa muuhun jäsenvaltioon sijoittautuneen yrityksen osalta
tiettyjen palvelujen tarjoaminen valtion alueella edellyttää viranomaisten myöntämää hallinnollista lupaa, merkitsee EY 49 artiklassa
tarkoitettua palvelujen tarjoamisen vapauteen kohdistuvaa rajoitusta. Tällaista rajoitusta ei voida perustella, koska jättämällä
huomioimatta velvoitteet, jotka rajatylittävien palvelujen tarjoaja on jo joutunut täyttämään lähtöjäsenvaltiossa, se ylittää
joka tapauksessa sen, mikä olisi tarpeen sen tavoitteiden saavuttamiseksi eli näiden toimintojen tiiviin valvonnan varmistamiseksi
(em. asia komissio v. Belgia, 35–38 kohta).
Neljäs väite on näin ollen perusteltu.
Viides väite, joka koskee edellytyksen, jonka mukaan taloudellisen toimijan henkilökunnan jäsenillä on oltava Portugalin viranomaisten
antama ammattikortti, ilman että lähtöjäsenvaltiossa jo suoritettua valvontaa ja tarkastuksia otetaan huomioon, EY 39 ja EY 49 artiklan
vastaisuutta
Asianosaisten lausumat
Komissio väittää, että edellytys, jonka mukaan taloudellisen toimijan henkilökunnan jäsenillä on oltava Portugalin viranomaisten
antama ammattikortti, rajoittaa toimijan vapautta tarjota palveluja ja sen henkilökunnan jäsenten vapaata liikkuvuutta.
Komission mukaan ammattikortti on eräs sellaisen toimiluvan muoto, jonka yksityisen turvayrityksen henkilökunnan kaikki jäsenet
joutuvat hankkimaan voidakseen harjoittaa toimintaansa Portugalin alueella. Niin ollen komissio katsoo, että rajatylittävien
palvelujen tarjoajan henkilökunnan, jolla on lupa harjoittaa mainittua toimintaa lähtöjäsenvaltiossa, työkomennukselle lähettämistä
koskevaa oikeutta on rajoitettu.
Lisäksi komissio katsoo, että vaikka ammattikortin hallussa pitämistä koskevaa edellytystä voitaisiin perustella yleiseen
etuun vetoamalla, se ylittää sen, mikä on tarpeen edellytyksen tavoitteiden saavuttamiseksi, mikäli ei oteta huomioon edellytyksiä,
jotka lähtöjäsenvaltiossa on täytetty tällaisen kortin saamiseksi.
Portugalin hallituksen mukaan ammattikortin avulla voidaan tarkastaa, että yksityistä turvatoimintaa harjoittavan yrityksen
henkilökunnan jäsenet täyttävät yksityisen turvatoiminnan harjoittamisen edellytykset, kuten pakollisen vähimmäiskoulutuksen
suorittamisen, tietoja ja fyysistä soveltuvuutta mittaavien kokeiden menestyksellisen suorittamisen sekä tarvittavat fyysisen
rotevuuden ja psykologiset ominaisuudet. Portugalin hallituksen mukaan alalla, jonka erikoisluonne tunnustetaan, kuten yksityisellä
turva-alalla, määränpääjäsenvaltion valvontaviranomainen voi ja sen pitää suorittaa ajoittaisia tarkastuksia.
Yhteisöjen tuomioistuimen arviointi asiasta
On todettava, että edellytys, jonka mukaan taloudellisen toimijan henkilökunnan jäsenillä on oltava Portugalin viranomaisten
antama ammattikortti, on EY 39 ja EY 49 artiklassa tarkoitettu rajoitus, jollei lähtöjäsenvaltiossa jo suoritettua valvontaa
eikä tarkastuksia oteta huomioon.
Viides väite on näin ollen perusteltu.
Kuudes väite, joka koskee direktiivin 92/51 virheellisestä täytäntöönpanosta kansallisessa lainsäädännössä johtuvaa EY 249
ja EY 110 artiklan rikkomista
Asianosaisten lausumat
Komissio tähdentää ennen kaikkea, että Portugalin tasavalta ei ole noudattanut velvollisuuttaan panna direktiivin 92/51  8 artikla
täytäntöön kansallisessa oikeudessa, koska se ei ole tehnyt yksityisen turva-alan ammateista yhteisön ammatillisen koulutuksen
tunnustamista koskevan järjestelmän alaisia.
Se katsoo, että ammattikortti on mainitussa 8 artiklassa, kun sitä luetaan yhdessä direktiivin 92/51  1 artiklan c kohdan
kanssa, tarkoitettu pätevyystodistus. Yksityisen turva-alan toimintaa voi Portugalissa näet harjoittaa vain sellaista henkilökuntaa
käyttämällä, joka on osallistunut Portugalin lainsäädännön mukaiseen pakolliseen koulutukseen ja suorittanut ammattikortin
myöntämisen osoittamat tietoja ja fyysistä soveltuvuutta mittaavat kokeet. Tämän lainsäädännön mukaan mainitun toiminnan harjoittamiseen
ryhtyminen edellyttää, että toimijoiden henkilökunnan jäsenillä on tällainen ammattikortti.
Portugalin hallitus tähdentää, ettei yksityisen turvatoiminnan harjoittamiseen ryhtymisen edellytyksenä ole pätevyystodistuksen
hallussapito. Sen mukaan mitään direktiivin 92/51  8 artiklassa tarkoitettua koulutuksen vahvistavaa todistusta tai asiakirjaa
ei ole. Portugalin tasavalta ei näin ollen ole jättänyt noudattamatta velvollisuuttaan panna täytäntöön tämän direktiivin
8 artiklaa.
Yhteisöjen tuomioistuimen arviointi asiasta
Julkisasiamiehen ratkaisuehdotuksensa 92–95 kohdassa esittämillä perusteilla ammattikorttia ei voida pitää direktiivin 92/51  8 artiklassa,
kun sitä luetaan direktiivin 1 artiklan c kohdan kanssa, tarkoitettuna pätevyystodistuksena.
Edellytys, jonka mukaan yksityisen turva-alan toimijan henkilökunnan jäsenillä on oltava Portugalin viranomaisten antama ammattikortti,
ei siten ole direktiivin 92/51  8 artiklan vastainen.
Kuudes väite, joka koskee direktiivin 92/51  8 artiklan täytäntöönpanon laiminlyöntiä, on näin ollen hylättävä.
Edellä lausutun perusteella on todettava, että Portugalin tasavalta ei ole noudattanut EY 39, EY 43 ja EY 49 artiklan mukaisia
velvoitteitaan, koska se on vaatinut, että voidakseen harjoittaa Portugalissa yksityisten turvapalvelujen alalla henkilöiden
ja omaisuuden vartiointia ulkomaisten toimijoiden on täytettävä seuraavat edellytykset:
–
niillä on oltava kotipaikka tai pysyvä toimipaikka Portugalin alueella
–
niiden on oltava muodoltaan oikeushenkilöitä
–
niillä on oltava vähimmäispääoma
–
niiden on hankittava Portugalin viranomaisten lupa, ilman että lähtöjäsenvaltiossa jo esitettyjä selvityksiä ja vakuuksia
otetaan huomioon
–
niiden henkilökunnan jäsenillä on oltava Portugalin viranomaisten antama ammattikortti, ilman että lähtöjäsenvaltiossa jo
suoritettua valvontaa ja tarkastuksia otetaan huomioon.
Oikeudenkäyntikulut
Yhteisöjen tuomioistuimen työjärjestyksen 69 artiklan 2 kohdan mukaan asianosainen, joka häviää asian, velvoitetaan korvaamaan
oikeudenkäyntikulut, jos vastapuoli on sitä vaatinut. Koska komissio on vaatinut Portugalin tasavallan velvoittamista korvaamaan
oikeudenkäyntikulut ja koska Portugalin tasavalta on olennaisilta osiltaan hävinnyt asian, se on velvoitettava korvaamaan
oikeudenkäyntikulut.
Näillä perusteilla
YHTEISÖJEN TUOMIOISTUIN (viides jaosto)
on antanut seuraavan tuomiolauselman:
1)
Portugalin tasavalta ei ole noudattanut EY 39, EY 43 ja EY 49 artiklan mukaisia velvoitteitaan, koska se on vaatinut, että
voidakseen harjoittaa Portugalissa yksityisten turvapalvelujen alalla henkilöiden ja omaisuuden vartiointia ulkomaisten toimijoiden
on täytettävä seuraavat edellytykset:
–
niillä on oltava kotipaikka tai pysyvä toimipaikka Portugalin alueella
–
niiden on oltava muodoltaan oikeushenkilöitä
–
niillä on oltava vähimmäispääoma
–
niiden on hankittava Portugalin viranomaisten lupa, ilman että lähtöjäsenvaltiossa jo esitettyjä selvityksiä ja vakuuksia
otetaan huomioon
–
niiden henkilökunnan jäsenillä on oltava Portugalin viranomaisten antama ammattikortti, ilman että lähtöjäsenvaltiossa jo
suoritettua valvontaa ja tarkastuksia otetaan huomioon.
2)
Kanne hylätään muilta osin.
3)
Portugalin tasavalta velvoitetaan korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
Jann
Rosas
von Bahr
Julistettiin Luxemburgissa 29 päivänä huhtikuuta 2004.
R. Grass
V. Skouris
kirjaaja
presidentti
–
Oikeudenkäyntikieli: portugali.