CELEX: 62002CJ0309
Ympäristö
Tavaroiden vapaa liikkuvuus
Pakkaukset ja pakkausjätteet
Direktiivi 94/62/EY
Kertakäyttöpakkauksia koskeva pantti- ja takaisinottovelvollisuus uudelleenkäytettävien pakkausten kokonaisosuuden mukaan

Ennakkoratkaisupyyntö koskee pakkauksista ja pakkausjätteistä 20 päivänä joulukuuta 1994 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston
direktiivin 94/62/EY (EYVL L 365, s. 10) ja EY 28 artiklan tulkintaa.
Tämä pyyntö on esitetty asiassa, jossa kantajina ovat Radlberger Getränkegesellschaft mbH & Co. ja S. Spitz KG – jotka ovat
juomia valmistavia itävaltalaisia yrityksiä – ja vastaajana Land Baden-Württemberg.

Asiaa koskevat oikeussäännöt

Direktiivi 94/62
Direktiivin 94/62 tarkoituksena on sen 1 artiklan 1 kohdan mukaan yhdenmukaistaa pakkauksista ja pakkausjätteistä huolehtimista
koskevat kansalliset toimenpiteet, jotta voitaisiin yhtäältä ehkäistä ja lieventää niiden vaikutuksia jäsenvaltioiden ja kolmansien
maiden ympäristöön ja varmistaa näin ympäristönsuojelun korkea taso ja toisaalta taata sisämarkkinoiden toiminta ja ehkäistä
kaupan esteiden syntyminen sekä kilpailun vääristyminen ja rajoittuminen yhteisössä.
Direktiivin 1 artiklan 2 kohdan mukaan tässä direktiivissä säädetään ”toimenpiteistä, joiden ensisijaisena tarkoituksena on
pakkausjätteiden syntymisen ehkäiseminen ja muina perusperiaatteina pakkausten uudelleenkäyttö, kierrätys ja muunlainen pakkausjätteiden
hyödyntäminen sekä sitä kautta näiden jätteiden loppusijoituksen vähentäminen”.
Kyseisen direktiivin 5 artiklassa säädetään seuraavaa:
”Jäsenvaltiot voivat perustamissopimuksen mukaisesti edistää sellaisten pakkausten uudelleenkäyttöön liittyviä järjestelmiä,
joita voidaan käyttää uudelleen aiheuttamatta vahinkoa ympäristölle.”
Direktiivin 94/62 7 artiklassa säädetään seuraavaa:
”1.      Jäsenvaltioiden on toteutettava tarvittavat toimenpiteet sellaisten järjestelmien käyttöön ottamiseksi, joilla varmistetaan:
a)      kuluttajilta, muilta loppukäyttäjiltä tai jätevirroista saatavien käytettyjen pakkausten ja/tai pakkausjätteiden palauttaminen
ja/tai keruu, jotta ne voitaisiin käsitellä tarkoituksenmukaisimpien jätehuoltoratkaisujen mukaisesti,
b)      kerättyjen pakkausten ja/tai pakkausjätteiden uudelleenkäyttö tai hyödyntäminen, mukaan lukien kierrätys,
tämän direktiivin tavoitteiden saavuttamiseksi.
Asianomaisten alojen taloudellisten toimijoiden ja toimivaltaisten viranomaisten on voitava osallistua näihin järjestelmiin.
Järjestelmiä on sovellettava syrjintää harjoittamatta myös tuontituotteisiin, myös järjestelmiin pääsyä koskevien yksityiskohtaisten
sääntöjen ja siitä mahdollisesti perittävien maksujen osalta, ja ne on suunniteltava siten, että vältetään kaupan esteet ja
kilpailun vääristyminen perustamissopimuksen mukaisesti.
2.      Edellä 1 kohdassa tarkoitetut toimenpiteet ovat osa pakkauksia ja pakkausjätteitä koskevaa yleistä politiikkaa, ja niiden
yhteydessä on otettava huomioon erityisesti ympäristönsuojelua ja kuluttajien terveyden turvaamista, turvallisuutta ja hygieniaa,
pakattujen tuotteiden ja käytettyjen materiaalien laadun, aitouden ja teknisten ominaisuuksien varmistamista sekä teollisten
ja kaupallisten oikeuksien turvaamista koskevat vaatimukset.”
Saman direktiivin 18 artiklassa säädetään seuraavaa:
”Jäsenvaltiot eivät saa estää tämän direktiivin mukaisten pakkausten markkinoille saattamista alueellaan.”

Kansallinen lainsäädäntö
Verordnung über die Vermeidung und Verwertung von Verpackungsabfällenissä (asetus pakkausjätteiden syntymisen ehkäisemisestä
ja niiden hyödyntämisestä), joka annettiin 21.8.1998 (BGBl. 1998 I, s. 2379; jäljempänä VerpackV), säädetään eri toimenpiteistä
pakkausjätteiden ympäristövaikutusten ehkäisemiseksi ja vähentämiseksi. VerpackV:n tarkoituksena on muun muassa direktiivin
94/62 täytäntöönpano, ja sillä korvattiin Verordnung über die Vermeidung von Verpackungsabfällen (asetus pakkausjätteiden
syntymisen ehkäisemisestä), joka oli annettu 12.6.1991 (BGBl. 1991 I, s. 1234).
VerpackV:n 6 §:n 1 ja 2 momentissa säädetään seuraavista velvollisuuksista:
”Jälleenmyyjä on velvollinen ottamaan vastikkeettomasti takaisin kuluttajan käyttämät, tyhjennetyt myyntipakkaukset tosiasiallisella
luovutuspaikalla taikka sen välittömässä läheisyydessä, saattamaan ne hyödynnettäviksi liitteessä I olevassa 1 kohdassa tarkoitettujen
vaatimusten mukaisesti ja täyttämään liitteessä I olevassa 2 kohdassa tarkoitetut vaatimukset. Hyödyntämisvaatimukset voidaan
täyttää myös käyttämällä pakkaukset uudelleen taikka luovuttamalla ne edelleen jälleenmyyjälle tai valmistajalle 2 momentin
mukaisesti. Jälleenmyyjän on ilmoitettava yksityiselle kuluttajalle selvästi tunnistettavien ja luettavien ilmoitusten avulla
edellä ensimmäisessä virkkeessä tarkoitetusta palautusmahdollisuudesta. Edellä ensimmäisessä virkkeessä tarkoitettu velvollisuus
rajoittuu sellaisten tavaroiden pakkauksiin, jotka kuuluvat jälleenmyyjän valikoimiin, ja näitä pakkauksia lajiltaan, muodoltaan
ja kooltaan vastaaviin pakkauksiin. Sellaisen jälleenmyyjän osalta, jonka myyntipinta-ala on alle 200 neliömetriä, takaisinottovelvollisuus
rajoittuu jälleenmyyjän markkinoille saattamien merkkien pakkauksiin. Postimyynnissä takaisin ottaminen on taattava soveltuvilla
palautusmahdollisuuksilla kuluttajan kannalta kohtuullisella etäisyydellä. Tavaralähetyksessä ja luetteloissa on ilmoitettava
palautusmahdollisuudesta. Mikäli myyntipakkaukset eivät ole peräisin yksityiseltä kuluttajalta, voidaan palauttamispaikasta
ja kustannuksista tehdä tästä poikkeavia sopimuksia. Siltä osin kuin jälleenmyyjä ei täytä ensimmäisen virkkeen mukaisia velvollisuuksiaan
ottamalla pakkaukset takaisin luovutuspaikalla, sen on varmistettava niiden täyttäminen 3 momentin mukaisella järjestelmällä.
Jälleenmyyjään, joka käyttää pakkauksia, joiden osalta ei ole olemassa mahdollisuutta osallistua 3 momentissa tarkoitettuun
järjestelmään, sovelletaan ensimmäisestä virkkeestä poiketen 4 §:n 2 momentin mukaisia hyödyntämisvaatimuksia.
2. Valmistaja ja jälleenmyyjä ovat velvollisia ottamaan jälleenmyyjän 1 momentin mukaisesti takaisin ottamat pakkaukset vastikkeetta
takaisin tosiasiallisella luovutuspaikalla, saattamaan ne hyödynnettäviksi liitteessä I olevassa 1 kohdassa tarkoitettujen
vaatimusten mukaisesti ja täyttämään liitteessä I olevan 2 kohdan mukaiset vaatimukset. Hyödyntämisvaatimukset voidaan täyttää
myös käyttämällä pakkaukset uudelleen. Ensimmäisen virkkeen mukaiset vaatimukset rajoittuvat sellaisten tavaroiden pakkauksiin,
joita valmistajat ja jälleenmyyjät saattavat markkinoille, ja näitä pakkauksia lajiltaan, muodoltaan ja kooltaan vastaaviin
pakkauksiin. Vastaavasti sovelletaan 1 momentin kahdeksatta, yhdeksättä ja kymmenettä virkettä.”
Tämän saman pykälän 3 momentin mukaan tällaiset takaisinotto- ja hyödyntämisvelvollisuudet voidaan lähtökohtaisesti täyttää
myös siten, että valmistaja tai jälleenmyyjä osallistuu käytettyjen myyntipakkausten kattavaan keräysjärjestelmään. Osavaltion
toimivaltaisen viranomaisen tehtävänä on todeta, että tämä järjestelmä täyttää kattavuutensa osalta VerpackV:ssä säädetyt
edellytykset.
VerpackV:n 8 §:n 1 momentin mukaan jälleenmyyjät, jotka saattavat markkinoille nestemäisiä elintarvikkeita juomapakkauksissa,
jotka eivät ole uudelleenkäytettäviä pakkauksia, ovat velvollisia perimään ostajilta pantin, jonka suuruus on vähintään 0,25
euroa pakkausta kohden ja joka sisältää arvonlisäveron osuuden; yli 1,5 litran täyttötilavuudesta lähtien pantti on vähintään
0,50 euroa, joka sisältää arvonlisäveron osuuden. Myyntiketjun kunkin myöhemmän jälleenmyyjän on perittävä pantti siihen asti,
kun tavara luovutetaan kuluttajalle. Pantti on palautettava VerpackV:n 6 §:n 1 ja 2 momentin nojalla pakkauksen takaisinoton
yhteydessä.
VerpackV:n 9 §:n 1 momentin mukaan panttia ei tarvitse periä pakkauksista, joiden osalta valmistaja tai jälleenmyyjä on vapautettu
takaisinottovelvollisuudesta siksi, että hän osallistuu kyseisen 6 §:n 3 momentissa tarkoitettuun kattavaan keräysjärjestelmään.
VerpackV:n 9 §:n 2 momentissa säädetään kuitenkin tilanteista, joissa 6 §:n 3 momentin mukainen vapauttaminen peruuntuu tiettyjen
juomien osalta. Tämä säännös on sanamuodoltaan seuraava:
”Jos uudelleenkäytettävissä pakkauksissa olevien juomien osuus oluen, kivennäisveden (mukaan lukien lähdevesi, pöytävedet
ja terveysvedet), hiilihappopitoisten virvoitusjuomien, hedelmämehujen – – ja viinin – – osalta laskee kalenterivuonna yhteensä
tämän asetuksen soveltamisalueella alle 72 prosentin, lasketaan uudelleenkäyttöosuuden vähentymisen julkaisemista seuraavien
12 kuukauden osalta olennaiset uudelleenkäyttöosuudet uudestaan. Jos tämän jälkeen uudelleenkäyttöosuus alittaa liittovaltion
laajuisesti ensimmäisessä virkkeessä vahvistetun osuuden, pidetään 6 §:n 3 momentin nojalla tehtyä päätöstä 3 momentin mukaista
ilmoitusta seuraavan kuudennen kalenterikuukauden ensimmäisestä päivästä alkaen liittovaltion laajuisesti kumottuna niiden
juomien osalta, joiden kohdalla vuonna 1991 vahvistettu uudelleenkäyttöosuus on alittunut – – .”
VerpackV:n 9 §:n 3 momentin mukaan Saksan hallitus julkaisee vuosittain ekologisesti edullisissa pakkauksissa olevien juomien
osalta kyseisen pykälän 2 momentissa tarkoitetut olennaiset osuudet. Saman pykälän 4 momentin mukaan toimivaltainen viranomainen
tekee hakemuksesta taikka omasta aloitteestaan uuden 6 §:n 3 momentin mukaisen toteamuksen silloin, kun tällaisissa pakkauksissa
olevien juomien olennainen osuus saavutetaan jälleen kyseisen vapauttamisen peruuntumisen jälkeen.

Pääasia ja ennakkoratkaisukysymykset
Pääasian kantajat vievät Saksaan hyödynnettävissä kertakäyttöpakkauksissa hiilihappopitoisia virvoitusjuomia, hedelmämehuja,
muita hiilihapottomia juomia sekä pöytävettä.  Ne ovat näiden pakkausten hyödyntämiseksi liittyneet jätteiden kattavaan keräysjärjestelmään,
jota ”Der Grüne Punkt – Duales System Deutschland AG” -niminen yhtiö hallinnoi, ja saaneet tämän nojalla vapautuksen velvollisuudesta
periä VerpackV:n 8 §:n 1 momentissa säädetty pantti Saksassa kertakäyttöpakkauksissa myymistään juomista.
Saksan hallituksen 28.1.1999 antaman tiedotteen mukaan uudelleenkäytettävien juomapakkausten osuus laski vuonna 1997 ensimmäistä
kertaa alle 72 prosentin eli 71,33 prosenttiin. Koska tämä osuus pysyi kahtena peräkkäisenä ajanjaksona eli yhtäältä helmikuun
1999 ja tammikuun 2000 ja toisaalta toukokuun 2000 ja toukokuun 2001 välisen ajan liittovaltion laajuisesti alle 72 prosentissa,
kyseinen hallitus ilmoitti 2.7.2002 VerpackV:n 9 §:n 3 momentin nojalla, että 1.1.2003 alkaen kivennäisvesistä, oluista ja
virvoitusjuomista oli perittävä pantti. VerpackV:n mukaan pääasian kantajat ovat siis kyseisestä ajankohdasta alkaen velvollisia
ensin perimään kyseisen lainsäädännön 8 §:n 1 momentissa säädetyn pantin useimmista pakkauksistaan Saksassa myymiensä juomien
osalta ja sitten ottamaan tyhjät pakkaukset takaisin ja hyödyntämään ne.
Pääasian kantajat nostivat 23.5.2002 Verwaltungsgericht Stuttgartissa Land Baden-Württembergiä vastaan kanteen, jonka mukaan
VerpackV:ssä säädetty uudelleenkäytettävien pakkausten kiintiöjärjestelmä sekä siihen liittyvät pantti- ja takaisinottovelvollisuudet
ovat vastoin direktiivin 94/62 1 artiklan 1 ja 2 kohtaa ja 5, 7 ja 18 artiklaa sekä EY 28 artiklaa. Saksan liittotasavalta
on kutsuttu mukaan oikeudenkäyntiin.
Ennakkoratkaisupyynnön esittänyt tuomioistuin katsoo, että jos tarkastelun lähtökohdaksi otetaan pääasian kantajien esittämä
tulkinta, jonka mukaan pakkausten uudelleenkäyttö ja niiden hyödyntäminen oletetaan direktiivin 94/62 1 artiklan 2 kohdassa
samanarvoisiksi, on kysyttävä, onko VerpackV:n mukainen järjestelmä yhteensopiva kyseisen direktiivin kanssa sikäli kuin kertakäyttöpakkausten
markkinoille saattaminen on kyseisen järjestelmän johdosta vaikeampaa silloin, kun uudelleenkäytettävien pakkausten osuus
laskee alle tietyn rajan. Kyseinen tuomioistuin huomauttaa siitä, että toiseen jäsenvaltioon sijoittautuneille valmistajille
voi aiheutua suurempia kustannuksia kuin saksalaisille valmistajille, jos he päättävät saattaa juomansa markkinoille uudelleenkäytettävissä
pakkauksissa. Kyseinen tuomioistuin korostaa, että pääasian kantajien mukaan Saksan lainsäädäntö vaikuttaa toiseen jäsenvaltioon
sijoittautuneiden valmistajien tilanteeseen epäedullisesti jo silloinkin, kun panttivelvollisuuden soveltaminen on keskeytynyt,
koska saksalaisilla jälleenmyyjillä on taipumus poistaa kertakäyttöpakkaukset juomavalikoimastaan, jottei uudelleenkäytettävien
pakkausten osuus laskisi alle 72 prosentin.
Tässä tilanteessa Verwaltungsgericht Stuttgart  on päättänyt lykätä asian käsittelyä ja esittää yhteisöjen tuomioistuimelle
seuraavat ennakkoratkaisukysymykset:
”1)      Onko – – direktiivin 94/62 – – 1 artiklan 2 kohtaa tulkittava niin, että tämän säännöksen nojalla jäsenvaltiot eivät saa suosia
juomapakkausten uudelleenkäyttöjärjestelmiä suhteessa hyödynnettäviin kertakäyttöpakkauksiin siten, että liittovaltion laajuisen
72 prosentin suuruisen uudelleenkäyttöosuuden alittuessa kumotaan mahdollisuus saada tyhjiä kertakäyttöjuomapakkauksia koskevasta
takaisinotto-, huolehtimis- ja panttivelvollisuudesta vapautus – joka myönnetään takaisinotto- ja huolehtimisjärjestelmään
osallistumisen johdosta – niiden juomien osalta, joiden kohdalla uudelleenkäyttöosuus on alittanut vuonna 1991 vahvistetun
osuuden?
2)      Onko – – direktiivin 94/62 – – 18 artiklaa tulkittava niin, että tämän säännöksen nojalla jäsenvaltiot eivät saa rajoittaa
hyödynnettävissä kertakäyttöpakkauksissa olevien juomien markkinoille saattamista siten, että liittovaltion laajuisen 72 prosentin
suuruisen uudelleenkäyttöosuuden alittuessa kumotaan mahdollisuus saada tyhjiä kertakäyttöjuomapakkauksia koskevasta takaisinotto-,
huolehtimis- ja panttivelvollisuudesta vapautus – joka myönnetään takaisinotto- ja huolehtimisjärjestelmään osallistumisen
johdosta – niiden juomien osalta, joiden kohdalla uudelleenkäyttöosuus on alittanut vuonna 1991 vahvistetun osuuden?
3)      Onko – – direktiivin 94/62 – – 7 artiklaa tulkittava niin, että siinä myönnetään hyödynnettävissä kertakäyttöpakkauksissa
olevien juomien valmistajille ja jälleenmyyjille oikeus osallistua käytettyjä juomapakkauksia varten jo perustettuun takaisinotto-
ja huolehtimisjärjestelmään, jotta näin täytettäisiin kertakäyttöjuomapakkauksista perittävää panttia ja käytettyjen juomapakkausten
takaisinottoa koskeva lakisääteinen velvollisuus?
4)      Onko EY 28 artiklaa tulkittava niin, että tässä määräyksessä kielletään jäsenvaltioita antamasta sellaisia säännöksiä, joiden
mukaan juomapakkauksia koskevan liittovaltion laajuisen 72 prosentin suuruisen uudelleenkäyttöosuuden alittuessa kumotaan
mahdollisuus saada tyhjiä kertakäyttöjuomapakkauksia koskevasta takaisinotto-, huolehtimis- ja panttivelvollisuudesta vapautus
– joka myönnetään takaisinotto- ja huolehtimisjärjestelmään osallistumisen johdosta – niiden juomien osalta, joiden kohdalla
uudelleenkäyttöosuus on alittanut vuonna 1991 vahvistetun osuuden?”

Vaatimukset aloittaa suullinen käsittely uudelleen
Saksan hallitus ja pääasian vastaaja pyysivät yhteisöjen tuomioistuimeen 14.6.2004 ja 17.6.2004 saapuneissa kirjeissään, että
yhteisöjen tuomioistuin määräisi työjärjestyksensä 61 artiklan nojalla suullisen käsittelyn aloitettavaksi uudelleen.
Vaatimuksensa tueksi Saksan hallitus väittää, että julkisasiamiehen 6.5.2004 esittämässä ratkaisuehdotuksessa on seikkoja,
jotka eivät ole olleet kirjallisen eivätkä suullisen käsittelyn kohteena ja joista ilmenee, että julkisasiamies on arvioinut
virheellisesti Saksan hallituksen yhteisöjen tuomioistuimelle esittämiä perusteluja. Pääasian vastaaja väittää samoin, että
kyseisessä ratkaisuehdotuksessa käsitellään tiettyjä seikkoja, joista asianosaiset eivät ole lausuneet ja joista yhteisöjen
tuomioistuin ei siis ole saanut riittävästi tietoa.
Tämän osalta on syytä palauttaa mieleen, että yhteisöjen tuomioistuin voi omasta aloitteestaan tai julkisasiamiehen ehdotuksesta
tai myös asianosaisten pyynnöstä määrätä työjärjestyksensä 61 artiklan mukaisesti suullisen käsittelyn aloitettavaksi uudelleen,
jos se katsoo, että sillä ei ole riittävästi tietoa asiasta tai että asia on ratkaistava sellaisen perustelun nojalla, josta
asianosaiset eivät ole lausuneet (ks. yhdistetyt asiat C-270/97 ja C-271/97, Deutsche Post, tuomio 10.2.2000, Kok. 2000, s.
I-929, 30 kohta; asia C-309/99, Wouters ym., tuomio 19.2.2002, Kok. 2002, s. I-1577, 42 kohta; asia C-299/99, Philips, tuomio
18.6.2002, Kok. 2002, s. I-5475, 20 kohta ja asia C-273/00, Sieckmann, tuomio 12.12.2002, Kok. 2002, s. I-11737, 22 kohta).
Nyt käsiteltävässä asiassa yhteisöjen tuomioistuin kuitenkin katsoo julkisasiamiestä kuultuaan, että sillä on tiedossaan kaikki
ne seikat, jotka se tarvitsee vastatakseen esitettyihin kysymyksiin, ja että näistä seikoista on keskusteltu asiaa yhteisöjen
tuomioistuimessa käsiteltäessä.
Saksan hallituksen ja pääasian vastaajan vaatimukset suullisen käsittelyn aloittamisesta uudelleen on näin ollen hylättävä.

Ennakkoratkaisukysymykset

Ennakkoratkaisukysymysten tutkittavaksi ottaminen
Pääasian vastaajan mukaan yhteisöjen tuomioistuimen on jätettävä ennakkoratkaisukysymykset tutkimatta, koska pääasian kanne
on Land Baden-Württembergiä vastaan nostettuna jätettävä tutkimatta. Pääasian vastaaja nimittäin väittää, että koska sillä
ei ole asiassa mitään omaa lainsäädäntävaltaa, se vain panee täytäntöön liittovaltion lainsäädäntöä. Kyseisen vastaajan mukaan
kanne olisi pitänyt nostaa liittovaltiota vastaan tällaisessa asiassa toimivaltaisessa tuomioistuimessa eli Verwaltungsgericht
Berlinissä. Pääasian vastaaja väittää, että samaan aikaan vireillä olevissa oikeudenkäynneissä muutamat Saksan hallintotuomioistuimet
ovat jo päätyneet vastaavien kanteiden tutkimatta jättämiseen.
Tämän osalta on syytä palauttaa mieleen, että yhteisöjen tuomioistuimen ja kansallisten tuomioistuinten välisestä tehtävänjaosta
seuraa, että yhteisöjen tuomioistuimen asiana ei ole arvioida sitä, onko päätös asian saattamisesta sen käsiteltäväksi tehty
tuomioistuinorganisaatiota ja oikeudenkäyntimenettelyä koskevien kansallisen oikeuden sääntöjen mukaisesti (ks. yhdistetyt
asiat C-332/92, C-333/92 ja C-335/92, Eurico Italia ym., tuomio 3.3.1994, Kok. 1994, s. I-711, 13 kohta; asia C-435/97, WWF
ym., tuomio 16.9.1999, Kok. 1999, s. I-5613, 33 kohta ja asia C-371/97, Gozza ym., tuomio 3.10.2000, Kok. 2000, s. I-7881,
30 kohta). Yhteisöjen tuomioistuimen on pysyttäydyttävä siinä päätöksessä, jolla jäsenvaltion tuomioistuin on esittänyt ennakkoratkaisupyynnön,
jollei sitä ole kumottu kansallisessa oikeudessa mahdollisesti säädetyssä muutoksenhakumenettelyssä (asia 65/81, Reina, tuomio
14.1.1982, Kok. 1982, s. 33, Kok. Ep. VI, s. 285, 7 kohta).
Käsiteltävänä olevassa asiassa esitetystä ennakkoratkaisupyynnöstä ilmenee, että Verwaltungsgericht Stuttgartin mukaan pääasian
kanne on ainakin osittain otettava tutkittavaksi.
Lisäksi on varmaa, että keskenään suorassa yhteydessä ovat yhtäältä neljä ennakkoratkaisukysymystä, jotka koskevat direktiivin
94/62 1, 7 ja 18 artiklan sekä EY 28 artiklan tulkintaa ja jotka kansallinen tuomioistuin on esittänyt voidakseen arvioida
kyseessä olevan Saksan lainsäädännön yhteensopivuutta yhteisön kyseisten säännösten ja määräysten kanssa, ja toisaalta pääasian
kanteen kohde, jonka mukaan pääasian kantajien osalta on todettava, etteivät nämä ole velvollisia perimään panttia kertakäyttöpakkauksistaan
ja ottamaan näitä pakkauksia takaisin.
Tästä seuraa, että ennakkoratkaisupyyntö voidaan ottaa tutkittavaksi.

Ensimmäinen kysymys
Ensimmäisellä kysymyksellään kansallinen tuomioistuin kysyy lähinnä sitä, onko direktiivin 94/62 1 artiklan 2 kohta esteenä
sille, että jäsenvaltio suosii pakkausten uudelleenkäyttöjärjestelmiä soveltamalla VerpackV:n 8 §:n 1 momentissa ja 9 §:n
2 momentissa säädetyn kaltaista järjestelmää.
Tämän osalta on syytä palauttaa mieleen, että direktiivin 94/62 1 artiklan 2 kohdan mukaan tässä direktiivissä säädetään toimenpiteistä,
joiden ”ensisijaisena tarkoituksena” on pakkausjätteiden syntymisen ehkäiseminen, mutta ”muina perusperiaatteina” mainitaan
pakkausten uudelleenkäyttö, kierrätys ja muunlainen pakkausjätteiden hyödyntäminen.
Kyseisen direktiivin johdanto-osan kahdeksannessa perustelukappaleessa todetaan, että ”ennen kuin jätteiden hyödyntämismenetelmistä
saadaan tieteellisiä ja teknisiä tutkimustuloksia, olisi mieluiten suosittava uudelleenkäyttöä ja kierrätystä niiden suotuisien
ympäristövaikutusten vuoksi; tästä syystä jäsenvaltioissa olisi otettava käyttöön järjestelmiä käytettyjen pakkausten ja/tai
pakkausjätteiden palauttamisen varmistamiseksi; tuotteiden elinkaariarvioinnit olisi saatettava päätökseen mahdollisimman
nopeasti, jotta voitaisiin tarkasti määritellä uudelleenkäytettävien, kierrätettävien ja hyödynnettävien pakkausten paremmuusjärjestys”.
Edellä esitetystä ilmenee, että direktiivissä 94/62 ei säädetä yhtäältä pakkausten uudelleenkäytön ja toisaalta pakkausjätteiden
hyödyntämisen välisestä arvojärjestyksestä.
On kuitenkin huomattava, että jäsenvaltiot voivat direktiivin 94/62 5 artiklan nojalla edistää sellaisten pakkausten uudelleenkäyttöön
liittyviä järjestelmiä, joita voidaan käyttää uudelleen aiheuttamatta vahinkoa ympäristölle.
Tämän 5 artiklan sanamuodosta jo ilmenee, että tällainen pakkausten uudelleenkäytön edistäminen on sallittua vain, mikäli
se on perustamissopimuksen mukaista.
Näin ollen on katsottava, että toimien, jotka jäsenvaltio toteuttaa kyseisen direktiivin 5 artiklan nojalla, on oltava paitsi
niiden vaatimusten mukaisia, jotka seuraavat muista direktiivin säännöksistä, erityisesti 7 artiklasta, jota kolmas ennakkoratkaisukysymys
koskee, myös niiden velvoitteiden mukaisia, jotka seuraavat perustamissopimuksen määräyksistä, erityisesti EY 28 artiklasta,
jota neljäs ennakkoratkaisukysymys koskee.
Ensimmäiseen kysymykseen on näin ollen syytä vastata siten, että direktiivin 94/62 1 artiklan 2 kohta ei ole esteenä sille,
että jäsenvaltio ottaa käyttöön toimia, joilla pyritään edistämään pakkausten uudelleenkäyttöön liittyviä järjestelmiä.
Edellä esitetyn perusteella on syytä vastata ensin kolmanteen ja neljänteen ennakkoratkaisukysymykseen.

Kolmas kysymys
Kolmannella kysymyksellään kansallinen tuomioistuin kysyy lähinnä sitä, myönnetäänkö hyödynnettävissä kertakäyttöpakkauksissa
olevien juomien sellaisille valmistajille ja jälleenmyyjille, jotka voivat täyttää pantti- ja takaisinottovelvollisuutensa
osallistumalla pakkausten kattavaan keräysjärjestelmään, direktiivin 94/62 7 artiklassa oikeus osallistua edelleen tällaiseen
kattavaan järjestelmään lakisääteisten velvollisuuksiensa täyttämiseksi.
On syytä palauttaa mieleen, että jäsenvaltioiden on direktiivin 94/62 7 artiklan 1 kohdan nojalla toteutettava tarvittavat
toimenpiteet sellaisten järjestelmien käyttöön ottamiseksi, joilla varmistetaan yhtäältä käytettyjen pakkausten ja/tai pakkausjätteiden
palauttaminen ja/tai keruu ja toisaalta kerättyjen pakkausten tai pakkausjätteiden uudelleenkäyttö tai hyödyntäminen. Tässä
säännöksessä säädetään edelleen, että asianomaisten alojen taloudellisten toimijoiden ja toimivaltaisten viranomaisten on
voitava osallistua näihin järjestelmiin, että näitä järjestelmiä on sovellettava syrjintää harjoittamatta tuontituotteisiin
ja että ne on suunniteltava siten, että vältetään kaupan esteet ja kilpailun vääristyminen perustamissopimuksen mukaisesti.
Kyseisen direktiivin 7 artiklan 2 kohdassa vaaditaan, että tämän saman artiklan 1 kohdassa tarkoitetut toimenpiteet ovat osa
pakkauksia ja pakkausjätteitä koskevaa yleistä politiikkaa, ja siinä täsmennetään, että näissä toimenpiteissä on otettava
huomioon erityisesti ympäristönsuojelua ja kuluttajien terveyden turvaamista, turvallisuutta ja hygieniaa, pakattujen tuotteiden
ja käytettyjen materiaalien laadun, aitouden ja teknisten ominaisuuksien varmistamista sekä teollisten ja kaupallisten oikeuksien
turvaamista koskevat vaatimukset.
Kyseisen 7 artiklan mukaan jäsenvaltioiden tehtävänä on valita kertakäyttöpakkausten osalta joko pantti- ja palautusjärjestelmä
tai pakkausten kattava keräysjärjestelmä, tai ne voivat valita myös näiden kahden järjestelmän yhdistelmän tuotetyypin mukaan,
kunhan valittujen järjestelmien tavoitteena on käsitellä pakkaukset tarkoituksenmukaisimpien jätehuoltoratkaisujen mukaisesti
ja kunhan nämä järjestelmät ovat osa pakkauksia ja pakkausjätteitä koskevaa yleistä politiikkaa.
Kyseisessä säännöksessä ei myönnetä asianomaisille valmistajille ja jälleenmyyjille mitään oikeutta osallistua edelleen tiettyyn
pakkausjätteistä huolehtimista koskevaan järjestelmään.
Direktiivi 94/62 nimittäin ei estä jäsenvaltiota säätämästä muutoksista järjestelmiin, jotka sen alueella on otettu käyttöön
pakkausjätteistä huolehtimiseksi, jotta ne voitaisiin käsitellä tarkoituksenmukaisimman jätehuoltoratkaisun mukaisesti.
Vaikka jäsenvaltio siis voikin direktiivin 94/62 nojalla säätää tilanteen mukaan sellaisen järjestelmän korvaamisesta, jossa
pakkaukset noudetaan kuluttajien kodin tai myyntipaikkojen läheisyydestä, pantti- ja takaisinottojärjestelmällä, tällaisen
korvaamisen on täytettävä tietyt edellytykset.
Yhtäältä uuden järjestelmän avulla on voitava yhtä hyvin saavuttaa direktiivin 94/62 tavoitteet. Kun uusi järjestelmä on,
kuten käsiteltävänä olevassa asiassa, pantti- ja takaisinottojärjestelmä, kyseessä olevan jäsenvaltion on erityisesti pidettävä
huolta siitä, että takaisinottopaikkoja on riittävästi, jotta kuluttajat, jotka ovat ostaneet kertakäyttöpakkauksissa olevia
tuotteita ja maksaneet tällöin pantin, voisivat saada panttisumman takaisin, vaikkeivät he palaisikaan alkuperäiseen ostopaikkaan.
Tämän osalta on huomattava, että VerpackV:n 6 §:n 1 momentin ensimmäisessä virkkeessä säädetään, että jälleenmyyjä on velvollinen
ottamaan vastikkeettomasti takaisin myyntipakkaukset tosiasiallisella luovutuspaikalla taikka sen välittömässä läheisyydessä
(”am Ort der tatsächlichen Übergabe oder in dessen unmittelbarer Nähe”). Vaikka kyseisen momentin seuraavissa virkkeissä tosin
tehdäänkin tiettyjä täsmennyksiä, erityisesti tämän velvollisuuden rajoittamisesta kyseessä olevien pakkausten ominaisuuksien
ja asianomaisella jälleenmyyjällä olevan myyntipinta-alan mukaan, takaisinottovelvollisuuden laajuus ei näytä täysin yksiselitteiseltä.
Toisaalta uuteen järjestelmään on siirryttävä siten, että jatkuvuus säilyy, ja vaarantamatta asianomaisten alojen taloudellisten
toimijoiden mahdollisuutta todella osallistua uuteen järjestelmään heti sen voimaan tultua. Tämän osalta on syytä todeta,
että direktiivin 94/62 7 artiklan 1 kohdan mukaan kukin jäsenvaltio on velvollinen varmistamaan, että asianomaiset valmistajat
ja jälleenmyyjät pääsevät jatkuvasti ja ilman syrjintää osallistumaan pakkausjätteistä huolehtimista koskevaan järjestelmään.
Näin ollen on katsottava, että jäsenvaltion, joka korvaa käytössä olevan pakkausjätteistä huolehtimista koskevan järjestelmän
toisella järjestelmällä, on varmistettava, että kyseessä olevilla valmistajilla ja jälleenmyyjillä on käytössään kohtuullisesti
aikaa siirtyä uuteen järjestelmään, jotta he voisivat mukauttaa tuotantomenetelmänsä ja jakeluketjunsa uuden järjestelmän
mukaisiin vaatimuksiin.
Kolmanteen kysymykseen on siis syytä vastata siten, että direktiivin 94/62 7 artiklassa ei myönnetä asianomaisille valmistajille
ja jälleenmyyjille mitään oikeutta osallistua edelleen tiettyyn pakkausjätteistä huolehtimista koskevaan järjestelmään, mutta
kyseinen säännös estää sen, että tällaisten jätteiden kattava keräysjärjestelmä korvataan pantti- ja takaisinottojärjestelmällä,
kun uuden järjestelmän avulla ei voida yhtä hyvin saavuttaa kyseisen direktiivin tavoitteita tai kun tähän uuteen järjestelmään
ei siirrytä siten, että jatkuvuus säilyy, ja vaarantamatta asianomaisten alojen taloudellisten toimijoiden mahdollisuutta
todella osallistua uuteen järjestelmään heti sen voimaan tultua.

Neljäs kysymys
Neljännellä kysymyksellään kansallinen tuomioistuin kysyy lähinnä sitä, onko EY 28 artikla esteenä VerpackV:n 8 §:n 1 momentissa
ja 9 §:n 2 momentissa säädetyn kaltaiselle kansalliselle lainsäädännölle, jonka mukaan kertakäyttöpakkauksia käyttävien valmistajien
ja jälleenmyyjien mahdollisuus täyttää pantti-, takaisinotto- ja hyödyntämisvelvollisuutensa kattavaan keräysjärjestelmään
osallistumalla riippuu uudelleenkäytettävien pakkausten osuudesta kyseessä olevilla markkinoilla.
EY 28 artiklan sovellettavuus
Saksan hallituksen mukaan EY 28 artiklan ja kyseessä olevan kansallisen lainsäädännön välillä ei voi olla ristiriitaa, koska
pakkausten uudelleenkäytön osalta direktiivin 94/62 ja erityisesti sen 5, 9 ja 18 artiklan tarkoituksena on ja niistä seuraa
kyseessä olevan alan täysi yhdenmukaistaminen.
Kun otetaan huomioon se, että kun ala on yhteisön tasolla yhdenmukaistettu tyhjentävästi, kaikkia siihen liittyviä kansallisia
toimia on arvioitava suhteessa kyseiseen yhdenmukaistamistoimeen eikä suhteessa primaarioikeuden määräyksiin (asia C-37/92,
Vanacker ja Lesage, tuomio 12.10.1993, Kok. 1993, s. I-4947, 9 kohta; asia C-324/99, DaimlerChrysler, tuomio 13.12.2001, Kok.
2001, s. I-9897, 32 kohta ja asia C-322/01, Deutscher Apothekerverband, tuomio 11.12.2003, 64 kohta, ei vielä julkaistu oikeustapauskokoelmassa),
on syytä selvittää, estääkö direktiivillä 94/62 tehty yhdenmukaistaminen sen, että tutkitaan kyseessä olevan kansallisen lainsäädännön
yhteensopivuus EY 28 artiklan kanssa.
Tästä on todettava, että pakkausten uudelleenkäytön osalta direktiivin 94/62 5 artiklassa annettu mahdollisuus rajoittuu siihen,
että jäsenvaltiot voivat edistää perustamissopimuksen mukaisesti sellaisten pakkausten uudelleenkäyttöjärjestelmiä, joita
voidaan käyttää uudelleen aiheuttamatta vahinkoa ympäristölle.
Lukuun ottamatta pakkausten ”uudelleenkäytön” käsitteen määritelmää, pakkausjätteiden syntymisen ehkäisemisestä annettuja
tiettyjä yleisiä säännöksiä sekä palautus-, keräys- ja hyödyntämisjärjestelmiä koskevia säännöksiä, jotka sisältyvät direktiivin
94/62 3 artiklan 5 alakohtaan sekä sen 4 ja 7 artiklaan, kyseisessä direktiivissä ei säännellä niiden jäsenvaltioiden osalta,
jotka ovat valmiita käyttämään sen 5 artiklassa annettua mahdollisuutta, sellaisten järjestelmien organisoimista, joilla edistetään
uudelleenkäytettäviä pakkauksia.
Toisin kuin pakkausten merkintöjä ja tunnistusta sekä niiden koostumusta, uudelleenkäytettävyyttä ja hyödynnettävyyttä koskevia
vaatimuksia, joista säädetään direktiivin 94/62 8–11 artiklassa ja sen liitteessä II, pakkausten uudelleenkäytön edistämiseen
tarkoitettujen kansallisten järjestelmien organisoimista ei siis ole täysin yhdenmukaistettu.
Tällaisia järjestelmiä voidaan näin ollen arvioida perustamissopimuksen niiden määräysten valossa, jotka koskevat tavaroiden
vapaata liikkuvuutta.
Sitä paitsi on todettava, että direktiivin 94/62 5 artiklan mukaan jäsenvaltiot voivat edistää pakkausten uudelleenkäyttöjärjestelmiä
ainoastaan ”perustamissopimuksen mukaisesti”.
Saman direktiivin 18 artiklasta puolestaan on syytä todeta, että sikäli kuin tämän säännöksen tarkoituksena on vain varmistaa
jäsenvaltioiden alueella sellaisten pakkausten vapaa liikkuvuus, jotka täyttävät pakkausten merkintöjä, koostumusta, uudelleenkäytettävyyttä
ja hyödynnettävyyttä koskevat vaatimukset, myöskään tämä säännös ei estä sitä, että pakkausjätteistä huolehtimista koskevia
kansallisia järjestelmiä arvioidaan EY 28 artiklan valossa, jos ne voivat vaikuttaa kyseessä olevien tuotteiden markkinoille
saattamisen edellytyksiin.
Kaupan rajoittaminen
On arvioitava, onko EY 28 artikla esteenä pääasiassa kyseessä olevan kaltaiselle kansalliselle lainsäädännölle, jonka mukaan
kertakäyttöpakkauksia käyttävien valmistajien ja jälleenmyyjien mahdollisuus täyttää pantti- ja takaisinottovelvollisuutensa
kattavaan keräysjärjestelmään osallistumalla riippuu kertakäyttöpakkauksissa olevien juomien kokonaisosuuden kehityksestä
Saksan markkinoilla ja tällaisissa pakkauksissa näille samoille markkinoille saatettavien kyseisten juomien osuudesta.
Tämän osalta on ensinnäkin todettava, että tällaista lainsäädäntöä sovelletaan erotuksetta sekä kotimaisiin että muista jäsenvaltioista
tuotuihin tuotteisiin  ja että sekä muihin jäsenvaltioihin sijoittautuneiden valmistajien että kotimaisten valmistajien on
sen nojalla noudatettava samoja pantti- ja takaisinottovaatimuksia.
Toiseksi on todettava, että toisin kuin asiassa 302/86, komissio vastaan Tanska, 20.9.1988 annetussa tuomiossa (Kok. 1988,
s. 4607, Kok. Ep. IX, s. 761), jossa oli kyse sellaisten juomien enimmäismäärästä, jotka voitiin saattaa markkinoille hyväksymättömissä
pakkauksissa, pääasiassa kyseessä olevilla osuuksilla ei rajoiteta niiden tuotteiden määrää, jotka voidaan tuoda maahan tietyntyyppisissä
pakkauksissa. VerpackV:ssä ei nimittäin kielletä saattamasta markkinoille kertakäyttöpakkauksissa olevia tuotteita niiltä
osin kuin vahvistetut osuudet ylittyvät, vaan siinä säädetään ainoastaan, että näiden osuuksien ylittyminen johtaa kertakäyttöpakkauksista
huolehtimista koskevan järjestelmän vaihtumiseen.
On kuitenkin todettava, että vaikka VerpackV:n 8 §:n 1 momenttia ja 9 §:n 2 momenttia sovelletaankin kaikkiin Saksan alueella
toimintaansa harjoittaviin valmistajiin ja jälleenmyyjiin, kyseiset säännökset eivät vaikuta samalla tavalla yhtäältä Saksassa
valmistettujen ja toisaalta muista jäsenvaltioista tuotujen juomien markkinoille saattamiseen.
Kun nimittäin siirtyminen pakkauksista huolehtimista koskevasta järjestelmästä toiseen tällaiseen järjestelmään aiheuttaa
yleisesti kustannuksia pakkausten merkintöjen osalta, pääasiassa kyseessä olevan kaltainen lainsäädäntö – jonka mukaan kertakäyttöpakkauksia
käyttävien valmistajien ja jälleenmyyjien on kattavaan keräysjärjestelmään osallistumisensa asemesta otettava käyttöön pantti-
ja takaisinottojärjestelmä – aiheuttaa kaikille tällaisia pakkauksia käyttäville valmistajille ja jälleenmyyjille lisäkustannuksia,
jotka liittyvät pakkausten takaisinoton, panttisummien palauttamisen ja jälleenmyyjien välillä mahdollisesti tehtävän kyseisten
summien hyvityksen järjestämiseen.
On riidatonta, että Saksan ulkopuolelle sijoittautuneet valmistajat käyttävät kertakäyttöpakkauksia huomattavasti enemmän
kuin saksalaiset valmistajat.
Ennakkoratkaisupyynnön esittänyt tuomioistuin huomauttaa tämän osalta, että uudelleenkäytettävien pakkausten käyttö aiheuttaa
yleensä toiseen jäsenvaltioon sijoittautuneelle juomanvalmistajalle kustannuksia, jotka ovat suurempia kuin saksalaiselle
valmistajalle aiheutuvat kustannukset, koska panttijärjestelmän organisointiin ja kuljetuksiin liittyvät kustannukset ovat
suuremmat, jos valmistaja on sijoittautunut tietyn etäisyyden päähän myyntipaikoista.
Tästä seuraa, että pakkausten kattavan keräysjärjestelmän korvaaminen kertakäyttöpakkausten osalta pantti- ja takaisinottojärjestelmällä
on omiaan rajoittamaan toisista jäsenvaltioista tuotavien juomien saattamista Saksan markkinoille (ks. vastaavasti uudelleenkäytettävien
juomapakkausten osalta em. asia komissio v. Tanska, tuomion 13 kohta).
Tämän osalta on merkityksetöntä, että kyseessä olevissa säännöksissä säädetään kertakäyttöpakkauksia koskevasta pantti- ja
takaisinottovelvollisuudesta kieltämättä tällaisissa pakkauksissa olevien juomien tuontia ja että valmistajilla on lisäksi
mahdollisuus käyttää uudelleenkäytettäviä pakkauksia. Toimenpidettä, joka on omiaan rajoittamaan tuontia, on nimittäin pidettävä
määrällistä rajoitusta vaikutukseltaan vastaavana toimenpiteenä, vaikka rajoitus olisikin vähäinen ja vaikka tuotteille olisikin
olemassa muita menekkimahdollisuuksia (yhdistetyt asiat 177/82 ja 178/82, Van de Haar ja Kaveka de Meern, tuomio 5.4.1984,
Kok. 1984, s. 1797, 14 kohta).
Tässä yhteydessä ei ole merkityksellistä todeta, kuten Saksan hallitus tekee, että kertakäyttöpakkauksissa olevien luontaisten
kivennäisvesien Saksaan tuonnin kasvu pantti- ja takaisinottovelvollisuuden käyttöönottoa edeltäneestä ajasta osoittaa, ettei
muihin jäsenvaltioihin sijoittautuneita juomanvalmistajia ole syrjitty. Vaikka nimittäin tällaista kasvusuuntausta havaittaisiinkin
Saksan markkinoilla, se ei ole omiaan poistamaan sitä seikkaa, että VerpackV:n 8 ja 9 § rajoittavat muihin jäsenvaltioihin
sijoittautuneiden juomanvalmistajien mahdollisuutta saattaa tuotteitaan Saksan markkinoille.
Toisin kuin pääasian vastaaja ja Saksan hallitus väittävät, VerpackV:n 8 ja 9 §:ää ei voida rinnastaa sellaisiin kansallisiin
säännöksiin, joilla rajoitetaan yhdistetyissä asioissa C-267/91 ja C-268/91, Keck ja Mithouard, 24.11.1993 annetussa tuomiossa
(Kok. 1993, s. I-6097, Kok. Ep. XIV, s. I-477, 16 kohta ja sitä seuraavat kohdat) tarkoitettuja tiettyjä ”myyntijärjestelyjä”
tai kielletään ne.
Yhteisöjen tuomioistuin on nimittäin katsonut, että jos maahan tuotujen tuotteiden pakkausta tai merkintöjä on kyseessä olevien
toimenpiteiden johdosta tarpeen muuttaa, kyseiset toimenpiteet eivät voi koskea edellä mainituissa yhdistetyissä asioissa
Keck ja Mithouard annetussa tuomiossa tarkoitettuja kyseisten tuotteiden myyntijärjestelyjä (ks. asia C-33/97, Colim, tuomio
3.6.1999, Kok. 1999, s. I-3175, 37 kohta; asia C-12/00, komissio v. Espanja, tuomio 16.1.2003, Kok. 2003, s. I-459, 76 kohta
ja asia C-416/00, Morellato, tuomio 18.9.2003, Kok. 2003, s. I-9343, 29 kohta).
Kuten tämän tuomion 64 kohdassa todettiin, jos kattavaan keräysjärjestelmään osallistuminen korvataan ottamalla käyttöön pantti-
ja takaisinottojärjestelmä, kyseessä olevien valmistajien on muutettava tiettyjä pakkaustensa merkintöjä.
Koska VerpackV:n säännökset eivät vaikuta samalla tavalla yhtäältä Saksassa valmistettujen ja toisaalta muista jäsenvaltioista
tuotujen juomien markkinoille saattamiseen, ne eivät missään tapauksessa voi jäädä EY 28 artiklan soveltamisalan ulkopuolelle
(ks. em. yhdistetyt asiat Keck ja Mithouard, tuomion 16 ja 17 kohta).
Ympäristönsuojelua koskevat perustelut
On tutkittava, voidaanko VerpackV:n 8 §:n 1 momentissa ja 9 §:n 2 momentissa säädetyn kaltainen lainsäädäntö perustella ympäristönsuojelusyillä,
kuten pääasian vastaaja ja Saksan hallitus väittävät.
Vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan sellaiset kansalliset toimenpiteet, jotka ovat omiaan rajoittamaan yhteisön sisäistä kauppaa,
voidaan perustella pakottavilla ympäristönsuojeluvaatimuksilla, kunhan kyseiset toimenpiteet ovat oikeassa suhteessa tavoiteltuun
päämäärään (em. asia komissio v. Tanska, tuomion 6 ja 9 kohta ja asia C-389/96, Aher-Waggon, tuomio 14.7.1998, Kok. 1998,
s. I-4473, 20 kohta).
Tämän osalta on todettava, että velvollisuus ottaa käyttöön tyhjien pakkausten pantti- ja takaisinottojärjestelmä on välttämätön
osa järjestelmää, jonka tarkoituksena on varmistaa pakkausten uudelleenkäyttö (em. asia komissio v. Tanska, tuomion 13 kohta).
Sellaisista pakkauksista, joita ei voida käyttää uudelleen, on pääasian vastaajan ja Saksan hallituksen tavoin todettava,
että pantti- ja takaisinottojärjestelmän käyttöönotto on omiaan lisäämään tyhjien pakkausten palautusastetta ja johtaa pakkausjätteiden
valikoivaan lajitteluun, mikä omalta osaltaan parantaa näiden jätteiden hyödyntämistä. Sikäli kuin pantin periminen kannustaa
kuluttajaa palauttamaan tyhjät pakkaukset myyntipaikkoihin, se myös myötävaikuttaa jätteiden vähentymiseen luonnossa.
Sikäli kuin pääasiassa kyseessä olevan lainsäädännön mukaan pakkausjätteistä huolehtimista koskevan uuden järjestelmän voimaantulo
riippuu uudelleenkäytettävien pakkausten osuudesta Saksan markkinoilla, kyseisellä lainsäädännöllä luodaan lisäksi tilanne,
jossa kertakäyttöpakkauksissa olevien juomien myynnin kaikki kasvu kyseisillä markkinoilla tekee järjestelmän vaihtumisen
todennäköisemmäksi. Koska kyseisellä lainsäädännöllä näin ollen kannustetaan asianomaisia valmistajia ja jälleenmyyjiä käyttämään
uudelleenkäytettäviä pakkauksia, sen avulla voidaan osaltaan vähentää niitä jätteitä, joista on huolehdittava, mikä on yksi
ympäristönsuojelupolitiikan yleisistä tavoitteista.
Jotta tällainen lainsäädäntö kuitenkin olisi suhteellisuusperiaatteen mukainen, on selvitettävä, voidaanko siinä toteutetuilla
keinoilla saavuttaa kyseiset tavoitteet ylittämättä sitä, mikä näiden tavoitteiden saavuttamiseksi on tarpeen (ks. asia C-284/95,
Safety Hi-Tech,  tuomio 14.7.1998, Kok. 1998, s. I-4301, 57 kohta).
Tämän osalta on todettava, että kansallisessa lainsäädännössä on viimeksi mainitun edellytyksen täyttämiseksi annettava asianomaisille
valmistajille ja jälleenmyyjille mahdollisuus mukauttaa ennen pantti- ja takaisinottojärjestelmän voimaantuloa tuotantomenetelmänsä
ja kertakäyttöpakkauksista syntyvistä jätteistä huolehtimista koskevat menetelmät uuden järjestelmän vaatimuksiin. Vaikka
jäsenvaltio tosin voikin jättää kyseisten valmistajien ja jälleenmyyjien tehtäväksi perustaa tällainen järjestelmä organisoimalla
pakkausten takaisinoton, panttisummien palautuksen ja jälleenmyyjien välillä mahdollisesti tehtävän kyseisten summien hyvityksen,
kyseisen jäsenvaltion on varmistettava, että pakkausjätteistä huolehtimista koskevaa järjestelmää vaihdettaessa kukin asianomainen
valmistaja tai jälleenmyyjä todella voi osallistua soveltamiskelpoiseen järjestelmään.
On todettava, että VerpackV:n kaltainen lainsäädäntö, jonka mukaan pantti- ja takaisinottojärjestelmän käyttöönotto riippuu
pakkausten uudelleenkäytön osuudesta, mikä tosin on ekologisesti edullista, on suhteellisuusperiaatteen mukainen ainoastaan,
mikäli siinä pakkausten uudelleenkäytön edistämisen lisäksi annetaan asianomaisille valmistajille ja jälleenmyyjille kohtuullinen
siirtymäaika kyseiseen järjestelmään mukautumiseksi ja mikäli siinä varmistetaan, että pakkausjätteistä huolehtimista koskevaa
järjestelmää vaihdettaessa kukin asianomainen valmistaja tai jälleenmyyjä todella voi osallistua soveltamiskelpoiseen järjestelmään.
Kansallisen tuomioistuimen tehtävänä on lausua siitä, antaako VerpackV:n 8 §:n 1 momentissa ja 9 §:n 2 momentissa säädetyn
kaltainen, pakkausjätteistä huolehtimista koskevan järjestelmän vaihtaminen asianomaisille valmistajille ja jälleenmyyjille
mahdollisuuden osallistua soveltamiskelpoiseen järjestelmään edellä mainittujen edellytysten mukaisesti.
Neljänteen kysymykseen on näin ollen syytä vastata siten, että EY 28 artikla on esteenä VerpackV:n 8 §:n 1 momentissa ja 9
§:n 2 momentissa säädetyn kaltaiselle kansalliselle lainsäädännölle silloin, kun tällaisen lainsäädännön mukaan pakkausjätteiden
kattava keräysjärjestelmä korvataan pantti- ja takaisinottojärjestelmällä niin, ettei asianomaisilla valmistajilla ja jälleenmyyjillä
ole käytössään kohtuullista siirtymäaikaa mukautua kyseiseen järjestelmään eikä varmuutta siitä, että pakkausjätteistä huolehtimista
koskevaa järjestelmää vaihdettaessa he todella voivat osallistua soveltamiskelpoiseen järjestelmään.

Toinen kysymys
Neljänteen kysymykseen annetun vastauksen johdosta toiseen kysymykseen ei ole enää tarpeen vastata.

Oikeudenkäyntikulut
Pääasian asianosaisten osalta asian käsittely yhteisöjen tuomioistuimessa on välivaihe kansallisessa tuomioistuimessa vireillä
olevan asian käsittelyssä, minkä vuoksi kansallisen tuomioistuimen asiana on päättää oikeudenkäyntikulujen korvaamisesta.
Oikeudenkäyntikuluja, jotka ovat aiheutuneet muille kuin näille asianosaisille huomautusten esittämisestä yhteisöjen tuomioistuimelle,
ei voida määrätä korvattaviksi.
Näillä perusteilla yhteisöjen tuomioistuin (suuri jaosto) on ratkaissut asian seuraavasti:
1)
Pakkauksista ja pakkausjätteistä 20 päivänä joulukuuta 1994 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 94/62/EY
1 artiklan 2 kohta ei ole esteenä sille, että jäsenvaltio ottaa käyttöön toimia, joilla pyritään edistämään pakkausten uudelleenkäyttöön
liittyviä järjestelmiä.
2)
Direktiivin 94/62 7 artiklassa ei myönnetä asianomaisille valmistajille ja jälleenmyyjille mitään oikeutta osallistua edelleen
tiettyyn pakkausjätteistä huolehtimista koskevaan järjestelmään, mutta kyseinen säännös estää sen, että tällaisten jätteiden
kattava keräysjärjestelmä korvataan pantti- ja takaisinottojärjestelmällä, kun uuden järjestelmän avulla ei voida yhtä hyvin
saavuttaa kyseisen direktiivin tavoitteita tai kun tähän uuteen järjestelmään ei siirrytä siten, että jatkuvuus säilyy, ja
vaarantamatta asianomaisten alojen taloudellisten toimijoiden mahdollisuutta todella osallistua uuteen järjestelmään heti
sen voimaan tultua.
3)
EY 28 artikla on esteenä Verordnung über die Vermeidung und Verwertung von Verpackungsabfällenin (pakkausjätteiden syntymisen
ehkäisemisestä ja niiden hyödyntämisestä annettu asetus) 8 §:n 1 momentissa ja 9 §:n 2 momentissa säädetyn kaltaiselle kansalliselle
lainsäädännölle silloin, kun tällaisen lainsäädännön mukaan pakkausjätteiden kattava keräysjärjestelmä korvataan pantti- ja
takaisinottojärjestelmällä niin, ettei asianomaisilla valmistajilla ja jälleenmyyjillä ole käytössään kohtuullista siirtymäaikaa
mukautua kyseiseen järjestelmään eikä varmuutta siitä, että pakkausjätteistä huolehtimista koskevaa järjestelmää vaihdettaessa
he todella voivat osallistua soveltamiskelpoiseen järjestelmään.
Allekirjoitukset
*
Oikeudenkäyntikieli: saksa.