CELEX: 62003TJ0379
Gemenskapsvarumärke
Ordmärket Cloppenburg
Absoluta registreringshinder
Beskrivande karaktär
Geografiskt ursprung
Artikel 7.1 c i förordning nr 40/94

Bakgrund till tvisten
1       Sökanden ingav den 24 oktober 2000 en ansökan om registrering av ett gemenskapsvarumärke till harmoniseringsbyrån med stöd
av rådets förordning (EG) nr 40/94 av den 20 december 1993 om gemenskapsvarumärken (EGT L 11, 1994, s. 1; svensk specialutgåva,
område 17, volym 2, s. 3), i ändrad lydelse.
2       Det varumärke som registreringsansökan avsåg var ordmärket Cloppenburg.
3       Ansökan avsåg detaljhandelstjänster, vilka omfattas av klass 35 i Niceöverenskommelsen av den 15 juni 1957 om internationell
klassificering av varor och tjänster för varumärkesregistrering, med ändringar och tillägg.
4       Genom beslut av den 20 december 2001 avslog harmoniseringsbyråns granskare ansökan med stöd av artikel 7.1 c i förordning
nr 40/94.
5       Den 25 januari 2002 överklagade sökanden granskarens beslut i enlighet med artiklarna 57–59 i förordning nr 40/94.
6       Genom beslut av den 27 augusti 2003 (nedan kallat det omtvistade beslutet) avslog harmoniseringsbyråns fjärde överklagandenämnd
sökandens överklagande. Överklagandenämnden ansåg i huvudsak att ordet Cloppenburg är namnet på en tysk stad i Niedersachsen
och att Landkreis Cloppenburg, det distrikt som staden gett namn åt, år 2002 hade mer än 152 000 invånare. Överklagandenämnden
angav att på tyska uppfattas ändelsen burg (slott) som beteckningen för en plats, att städer och regioner av jämförbar storlek
med Cloppenburg regelmässigt omnämns i väderleksrapporter och -prognoser över hela Tyskland och att motsvarande uppgifter
förekommer på motorvägsskyltar som kan läsas under färd och i trafikrapporteringar. Överklagandenämnden lade till att namnet
Cloppenburg betecknade tjänsteleverantörens säte och därmed den plats där detaljhandelstjänsterna utformats och varifrån de
tillhandahölls. Överklagandenämnden drog av detta slutsatsen att den tyske slutkonsumenten uppfattade ordet Cloppenburg som
en uppgift om varans geografiska ursprung.

Förfarandet och parternas yrkanden
7       Sökanden har väckt förevarande talan genom ansökan som inkom till förstainstansrättens kansli den 17 november 2003.
8       Sökanden har yrkat att förstainstansrätten skall
–       ogiltigförklara det omtvistade beslutet, och
–       förplikta harmoniseringsbyrån att ersätta rättegångskostnaderna.
9       Harmoniseringsbyrån har den 20 februari 2004 ingett en skrivelse betecknad ”svarsinlaga”. I denna har harmoniseringsbyrån
anfört följande under rubriken yrkanden:
”[harmoniseringsbyrån] är benägen att stödja sökandens yrkande om ogiltigförklaring av det omtvistade beslutet. Detta tillvägagångssätt
skulle emellertid vara liktydigt med ... att bifalla sökandens ansökan och befria [förstainstansrätten] från att avgöra saken.
Under dessa omständigheter yrkar svaranden att [förstainstansrätten] avgör saken i enlighet med parternas argument i sak-
och rättsfrågorna.
För närvarande avstår svarande från att framställa ett bestämt yrkande.”
10     På grundval av referentens rapport beslutade förstainstansrätten att inleda det muntliga förfarandet.
11     Efter det att parterna hade utvecklat sin talan hänsköt förstainstansrätten målet till den andra avdelningen i utökad sammansättning.
12     Harmoniseringsbyrån har vid förhandlingen bekräftat att den inte yrkade att det omtvistade beslutet skulle ogiltigförklaras,
utan överlät avgörandet till förstainstansrätten.

Rättslig bedömning

Parternas argument
13     Till stöd för sin talan har sökanden främst åberopat åsidosättande av artikel 7.1 c i förordning nr 40/94.
14     Sökanden har för det första framfört att Cloppenburg är ett vanligt släktnamn i Tyskland, eftersom det finns fler än 16 000
abonnenter med detta namn i telefonkatalogen. Enligt sökanden har emellertid släktnamn per definition särskiljningsförmåga.
I sammanhanget har sökanden påpekat att domstolens dom av den 23 oktober 2003 i mål C‑191/01 P, harmoniseringsbyrån mot Wrigley
(REG 2003, s. I‑12447), inte är relevant i förevarande fall. Enligt denna dom skall registrering av ett ordmärke således vägras
om åtminstone en av dess potentiella betydelser avser en egenskap hos de berörda varorna. Om den huvudsakliga betydelsen i
handeln är en annan än en geografisk beteckning skall registrering beviljas.
15     För det andra har sökanden hävdat att i Tyskland är geografiska beteckningar vanligtvis sammansatta av ord och ändelser såsom
”aus Cloppenburg” eller ”Cloppenburger” (från Cloppenburg).
16     För det tredje anser sökanden att harmoniseringsbyrån varken visat att den relevanta omsättningskretsen för närvarande uppfattar
Cloppenburg som beteckning för detaljhandel eller att den rimligen kan antas göra det i framtiden.
17     Vid förhandlingen har sökanden tillagt att det omtvistade beslutet hade brister i motiveringen genom att överklagandenämnden
hade inskränkt sig till att avvisa sökandens argument utan att ersätta dessa med egna argument.
18     Harmoniseringsbyrån anser att talan är välgrundad av följande skäl. För det första, eftersom överklagandenämnden inte visat
att omsättningskretsen har kännedom om staden Cloppenburg. För det andra finns det ingenting som tyder på att Cloppenburg,
staden eller Landkreis, är kända för någon som helst tillverkning. För det tredje har överklagandenämnden inte visat att Cloppenburg
är känt utanför regionen som en plats för tillhandahållande av tjänster. Följaktligen kan omsättningskretsen, vilken utgörs
av tyska genomsnittskonsumenter, inte uppfatta varumärket Cloppenburg som endast bestående av kännetecken eller upplysningar
vilka i handeln visar tjänsternas geografiska ursprung eller det geografiska ursprunget för de varor som saluförs i en detaljhandel.
19     Harmoniseringsbyrån har tillagt att enligt förstainstansrättens dom av den 30 juni 2004 i mål T‑107/02, GE Betz mot harmoniseringsbyrån
– Atofina Chemicals (BIOMATE) (REG 2004, s. II‑0000), är den inte skyldig att yrka att talan skall ogillas utan kan, efter
att ha framfört alla argument som den anser lämpliga, överlåta åt förstainstansrätten att avgöra målet. Harmoniseringsbyrån
kan emellertid, i enlighet med domstolens dom av den 12 oktober 2004 i mål C‑106/03 P, Vedial mot harmoniseringsbyrån (REG 2004,
s. I-9573), vilken efter överklagande fastställde förstainstansrättens dom av den 12 december 2002 i mål T‑110/01, Vedial
mot harmoniseringsbyrån – France Distribution (HUBERT) (REG 2002, s. II‑5275), inte ändra ramen för rättegången. Samma principer
gäller enligt harmoniseringsbyrån i ett förfarande om absoluta registreringshinder.
20     Harmoniseringsbyrån har vidare anfört att i enlighet med artikel 60 i förordning nr 40/94 har granskaren, som är bunden av
instruktioner från harmoniseringsbyråns ordförande, inte längre något inflytande över ett ärende som överklagats till överklagandenämnden.
Enligt artikel 131.2 i samma förordning i dess i målet aktuella lydelse, är överklagandenämnderna oavhängiga, vilket utgör
hinder för att harmoniseringsbyrån återkallar det omtvistade beslutet eller ersätter det med ett beslut till sökandens fördel.
21     Vid förhandlingen har sökanden antagit samma ståndpunkt som harmonieringsbyrån avseende frågan huruvida dennas talan kan tas
upp till prövning i sak, men anfört att det hade varit att föredra att den senare hade yrkat att det omtvistade beslutet skulle
ogiltigförklaras.

Huruvida harmoniseringsbyråns yrkanden kan tas upp till sakprövning
22     Förstainstansrätten har, med avseende på harmoniseringsbyråns ställning i förfarandet, i ett förfarande beträffande ett beslut
som en överklagandenämnd fattat i ett invändningsförfarande fastställt att även om harmoniseringsbyrån saknar rätt att väcka
talan mot ett beslut som fattats av en överklagandenämnd är den inte därmed skyldig att försvara sådana beslut när de har
överklagats eller att yrka att varje talan som väcks mot ett sådant beslut skall ogillas (domen i det ovannämnda målet BIOMATE,
punkt 34). Det är inget som hindrar att harmoniseringsbyrån ställer sig bakom ett av sökandens yrkanden eller nöjer sig med
att överlåta frågan till förstainstansrätten samtidigt som den redogör för de argument som den anser att förstainstansrätten
kan ha nytta av att känna till (domen i det ovannämnda målet BIOMATE, punkt 36). Harmoniseringsbyrån kan å andra sidan inte
framställa yrkanden om ogiltigförklaring eller ändring av överklagandenämndens beslut med avseende på en punkt som inte är
framställd i ansökan eller framföra grunder som inte framställts i ansökan (se, för ett liknande resonemang, domen av den
12 oktober 2004 i det ovannämnda målet Vedial mot harmoniseringsbyrån, punkt 34).
23     Vidare kan emellertid, även om harmoniseringsbyrån i enlighet med artikel 133.2 i förstainstansrättens rättegångsregler är
svarande i förfarandet vid förstainstansrätten, denna omständighet inte påverka konsekvenserna av systematiken i förordning
nr 40/94 vad avser överklagandenämnderna. Oberoende av harmoniseringsbyråns ståndpunkt i förfarandet vid förstainstansrätten
möjliggör denna omständighet på sin höjd beslut om rättegångskostnaderna om det överklagade beslutet ogiltigförklaras eller
ändras (domen i det ovannämnda målet BIOMATE, punkt 35).
24     I avdelning IV i rättegångsreglerna definieras harmoniseringsbyråns roll som svarande på ett enhetligt sätt utan att sådana
förfaranden som vid överklagandenämnden inbegriper flera parter än den som är sökande vid förstainstansrätten (nedan kallade
förfaranden
inter partes
) åtskiljs från de förfaranden som endast inbegriper sökanden och harmoniseringsbyrån (nedan kallade förfaranden
ex parte
). Det görs vidare ingen skillnad i artikel 63 i förordning nr 40/94 om det förfarande som lett fram till det omtvistade beslutet
är ett förfarande
inter partes
eller ett förfarande
ex parte
. Av detta följer att ovannämnda rättspraxis avseende förfaranden
inter partes
kan överföras till förfaranden
ex parte
.
25     Det skall konstateras att harmoniseringsbyrån i förevarande fall, trots att den uttryckligen avstått från att yrka att det
omtvistade beslutet skall ogiltigförklaras och trots att den överlåtit avgörandet till förstainstansrätten, enbart har framfört
argument till stöd för sökandens grunder avseende åsidosättande av artikel 7.1 c i förordning nr 40/94. Följaktligen har harmoniseringsbyrån
tydligt gett uttryck för sin vilja att stödja sökandens yrkanden och grunder.
26     Under dessa omständigheter skall harmoniseringsbyråns yrkanden därför omkvalificeras på så sätt att harmoniseringsbyrån skall
anses ha medgett sökandens yrkanden.
27     Det följer ovan av punkterna 22–24 att de yrkanden genom vilka harmoniseringsbyrån ansluter sig till sökandens yrkanden om
ogiltigförklaring kan upptas till sakprövning, eftersom de och de argument som framförts till stöd för dessa inte går utöver
sökandens yrkanden och grunder.
28     Vad gäller frågan huruvida överensstämmelsen mellan parternas yrkanden och argument i förevarande fall kan befria förstainstansrätten
från att avgöra saken, såsom harmoniseringsbyrån har antytt, skall det erinras om att talan inte förlorat sitt syfte trots
överensstämmelsen mellan parternas argument avseende saken. Trots enigheten mellan parterna har nämligen det omtvistade beslutet
varken ändrats eller återkallats, då harmoniseringsbyrån varken har rätt att göra detta eller att ge instruktioner om detta
till överklagandenämnderna, vilkas oavhängighet fastställs i artikel 131.2 i förordning nr 40/94 i dess till den 9 mars 2004
gällande lydelse, nu artikel 131.4 i dess aktuella lydelse. Härav följer att sökanden har ett fortsatt intresse av att detta
beslut ogiltigförklaras.
29     Det följer av det anförda att överensstämmelsen mellan parternas yrkanden och argument inte befriar förstainstansrätten från
att pröva lagligheten av det omtvistade beslutet med hänsyn till de grunder som anförts i ansökan.

Prövning i sak
30     Enligt artikel 7.1 c i förordning nr 40/94 får ”[v]arumärken som endast består av kännetecken eller upplysningar vilka i handeln
visar varornas eller tjänsternas art, kvalitet, kvantitet, avsedda användning, värde, geografiska ursprung, tiden för deras
framställande eller andra egenskaper hos varorna eller tjänsterna” inte registreras.
31     I artikel 7.2 i förordning nr 40/94 föreskrivs vidare att ”[p]unkt 1 skall tillämpas även om registreringshindren endast finns
i … en del av gemenskapen”.
32     Registreringshindret i artikel 7.1 c i förordning nr 40/94 har uppställts i syfte att skydda en målsättning av allmänintresse,
nämligen att kännetecken och upplysningar som beskriver de kategorier av varor eller tjänster som är föremål för registreringsansökan
skall kunna användas fritt av alla. Denna bestämmelse utgör således hinder mot att sådana kännetecken eller upplysningar förbehålls
ett enda företag genom varumärkesregistrering (se, analogt, domstolens dom av den 4 maj 1999 i de förenade målen C‑108/97och
C‑109/97, Windsurfing Chiemsee, REG 1999, s. I‑2779, punkt 25).
33     Vad mer specifikt gäller kännetecken och upplysningar som kan användas för att visa det geografiska ursprunget för de kategorier
av varor som är föremål för ansökan om varumärkesregistrering, i synnerhet geografiska namn, föreligger det ett allmänintresse
av att undvika ensamrätt. Sådana kännetecken och upplysningar kan nämligen inte endast ge information om kvalitén och andra
egenskaper hos de berörda kategorierna av varor eller tjänster, utan kan också på olika sätt påverka konsumenternas preferenser,
till exempel genom att varorna förknippas med en plats som kan väcka positiva känslor (se, analogt, domen i det ovannämnda
målet Windsurfing Chiemsee, punkt 26).
34     Förstainstansrätten konstaterar vidare att registrering av geografiska namn som varumärken inte är tillåten när dessa pekar
ut vissa geografiska platser som redan är ansedda eller kända för den berörda kategorin av varor och tjänster och som därför
enligt omsättningskretsens uppfattning har en koppling till denna kategori. Det är inte heller tillåtet att registrera sådana
geografiska namn som kan komma att brukas av företag, vilka även skall vara tillgängliga för dessa såsom geografiska ursprungsbeteckningar
för den berörda kategorin av varor (se analogt domen i det ovannämnda målet Windsurfing Chiemsee, punkterna 29 och 30).
35     Förstainstansrätten erinrar om att gemenskapslagstiftaren, med avvikelse från bestämmelserna i artikel 7.1 c i förordning
nr 40/94, har gett en möjlighet att registrera kännetecken som kan användas för att beteckna geografiskt ursprung som kollektivmärken
i enlighet med artikel 64.2 i den ovannämnda förordningen och en möjlighet att för vissa produkter som uppfyller nödvändiga
villkor registrera kännetecken som skyddad geografisk beteckning eller ursprungsbeteckning inom ramen för bestämmelserna i
rådets förordning (EEG) nr 2081/92 av den 14 juli 1992 om skydd för geografiska beteckningar och ursprungsbeteckningar för
jordbruksprodukter och livsmedel (EGT L 208, s. 1; svensk specialutgåva, område 3, volym 43, s. 153).
36     Förstainstansrätten erinrar emellertid om att artikel 7.1 c i förordning nr 40/94 i princip inte utgör något hinder mot registrering
av geografiska namn som är okända för den berörda omsättningskretsen, eller i vart fall är okända som beteckning på en geografisk
plats, eller av geografiska namn vilka den berörda omsättningskretsen, på grund av den utpekade platsens karaktär,  sannolikt
inte kommer att uppfatta som en upplysning om att den berörda kategorin varor eller tjänster har sitt ursprung på denna plats
eller att de utformats där (se, analogt, domen i det ovannämnda målet Windsurfing Chiemsee, punkt 33).
37     Med hänsyn till det ovan anförda kan bedömningen av huruvida ett kännetecken är beskrivande endast göras med utgångspunkt
i de aktuella varorna eller tjänsterna och hur den relevanta omsättningskretsen uppfattar kännetecknet (förstainstansrättens
dom av den 15 oktober 2003 i mål T‑295/01, Nordmilch mot harmoniseringsbyrån (OLDENBURGER), REG 2003, s. II‑4365, punkterna
27–34).
38     I denna bedömning är harmoniseringsbyrån skyldig att styrka att det geografiska namnet är känt bland omsättningskretsen som
benämning på en geografisk plats. Det är vidare nödvändigt att det aktuella namnet enligt omsättningskretsens uppfattning
har samband med de varor eller tjänster som avses i varumärkesansökan, eller i vart fall att det är rimligt att anta att ett
sådant namn, enligt omsättningskretsens uppfattning, kan beteckna dessa varu- eller tjänstekategoriers geografiska ursprung.
Inom ramen för denna undersökning skall hänsyn tas till den större eller mindre kunskap som omsättningskretsen har om det
aktuella geografiska namnet samt till de utmärkande dragen hos den plats som avses och den aktuella varu- eller tjänstekategorin
(se, analogt, domen i det ovan i punkt 37 nämnda målet Windsurfing Chiemsee och punkt 1 i domslutet).
39     I förevarande fall skall förstainstansrättens bedömning inskränka sig till frågan huruvida det sökta kännetecknet, för den
relevanta omsättningskretsen i Tyskland, endast består av upplysningar som i handeln visar tjänsternas geografiska ursprung.
I detta avseende är det utrett att Cloppenburg är en stad i Niedersachsen med omkring 30 000 invånare.
40     Sökanden har vidare inte bestritt att den relevanta omsättningskretsen, nämligen genomsnittskonsumenten för detaljhandelstjänster,
utgörs av tyska genomsnittskonsumenter.
41     Vad gäller bedömningen av om kännetecknet Cloppenburg har särskiljningsförmåga skall det först konstateras att motiveringen
i det omtvistade beslutet, vilken avser att visa att den tyske genomsnittskonsumenten känner till detta kännetecken som en
geografisk plats, inte är övertygande.
42     För det första, om ett ord med ändelsen burg ofta motsvarar en geografisk plats, är denna ändelse ensam inte tillräcklig för
att slå fast att konsumenten uppfattar Cloppenburg som beteckningen för en viss stad. Denna ändelse förekommer nämligen också
i släktnamn och i fantasinamn.
43     För det andra är överklagandenämndens argument att städer och regioner av jämförbar storlek med Cloppenburg regelmässigt omnämns
i väderleksrapporter och -prognoser över hela Tyskland inte övertygande. I själva verket används i väderleksprognoser som
sänds över hela Tyskland de stora städerna som Hamburg, Hannover, Düsseldorf, Köln, Berlin, Frankfurt am Main, Stuttgart eller
München samt berg eller stora floder som utgångspunkter. En stad av Cloppenburgs storlek förekommer endast undantagsvis.
44     För det tredje, om staden Cloppenburg nämns på vägskyltar på motor- och huvudvägar och om namnet omnämns i vägtrafikrapporteringen
är dessa, icke desto mindre, avsedda för en lokal krets av mottagare. De anvisningar som finns på motorvägsskyltar över hela
landet begränsas till de stora städerna, vilkas läge är välkänt, såsom de som nämnts i föregående punkt. Staden Cloppenburg
omnämns inte på skyltar annat än i den omgivande regionen och riktar sig därmed till dem som önskar bege sig till denna region
eller denna stad. Detsamma gäller för vägtrafikrapporterna som inte följs med uppmärksamhet annat än av dem som har ett aktuellt
intresse för trafiksituationen i regionen.
45     Slutligen har överklagandenämnden inte nämnt någon sevärdhet eller ekonomisk verksamhet för vilken staden Cloppenburg är känd
av konsumenter i hela Tyskland.
46     Det är inte nödvändigt att förstainstansrätten tar ställning till huruvida staden Cloppenburg är känd i omsättningskretsen
som geografisk plats. På grund av stadens mindre betydande storlek kan det under alla omständigheter antas att om den tyske
konsumenten känner till den, är denna kunskap liten eller på sin höjd medelmåttig.
47     Det skall för det andra konstateras att överklagandenämnden inte styrkt att det enligt omsättningskretsens uppfattning finns
ett samband mellan staden eller regionen Cloppenburg och den kategori av tjänster som avses, eller att det är rimligt att
anta att ordet Cloppenburg enligt dennas uppfattning betecknar de aktuella tjänsternas geografiska ursprung.
48     I det omtvistade beslutet anges endast att det för att tillämpa artikel 7.1 c i förordning nr 40/94 är tillräckligt att konsumenten
kan tro att ordet Cloppenburg betecknar den ort där detaljhandelstjänsterna utformas och varifrån de tillhandahålls, utan
att för den skull visa på vilket sätt detta villkor är uppfyllt i förevarande fall. I huvudsak har överklagandenämnden inskränkt
sig till att anse att ordet Cloppenburg för den tyska allmänheten motsvarar namnet på en stad i Niedersachsen.
49     Även om staden Cloppenburg är känd i omsättningskretsen följer emellertid inte automatiskt att kännetecknet kan användas för
att i handeln visa det geografiska ursprunget. För att undersöka om villkoren för det aktuella registreringshindret är uppfyllda
måste alla relevanta omständigheter beaktas, såsom varornas eller tjänsternas art, gott eller mindre gott renommé, speciellt
i den aktuella ekonomiska sektorn, aktuellt geografiskt ursprung och den bättre eller sämre kännedom om detta som finns hos
omsättningskretsen, sedvänjor i den aktuella branschen och frågan om i vilken omfattning varornas eller tjänsternas geografiska
ursprung, enligt den berörda omsättningskretsens uppfattning, är relevant för att bedöma kvalitet och andra egenskaper hos
de aktuella varorna eller tjänsterna.
50     I förevarande fall har den relevanta omsättningskretsen en svag eller på sin höjd medelgod kunskap om staden Cloppenburg.
Dels är det fråga om en liten stad, dels har överklagandenämnden inte angett någon kategori av varor eller tjänster för vilka
denna stad är känd som tillverkningsort eller ursprungsort för tjänster. Överklagandenämnden har vidare inte visat att det
är vanligt förekommande i handeln att ange det geografiska ursprunget för en detaljhandelsrörelse. Det geografiska ursprunget
för sådana tjänster anses vanligtvis inte heller vara relevant för bedömningen av egenskaperna eller kvaliteten hos dessa.
51     Under dessa omständigheter kan det enligt den berörda omsättningskretsens uppfattning för närvarande inte anses finnas något
samband mellan staden Cloppenburg och den aktuella kategorin av tjänster, och det kan inte heller rimligen antas att den aktuella
benämningen i framtiden skulle kunna beteckna dessa tjänsters geografiska ursprung.
52     Härav följer att överklagandenämndens beslut bygger på felaktig rättstillämpning av artikel 7.1 c i förordning nr 40/94. Följaktligen
skall talan bifallas på den grunden att denna bestämmelse åsidosatts utan att det är nödvändigt att ta ställning till sökandens
övriga argument eller eventuell bristande motivering.

Rättegångskostnader
53     Enligt artikel 87.2 i rättegångsreglerna skall tappande part förpliktas att ersätta rättegångskostnaderna, om detta har yrkats.
Sökanden har yrkat att harmoniseringsbyrån skall förpliktas att ersätta rättegångskostnaderna. Eftersom harmoniseringsbyrån
har tappat målet på så sätt att överklagandenämndens beslut ogiltigförklaras, skall sökandens yrkande bifallas, trots den
omkvalificering av harmoniseringsbyråns yrkanden som anges ovan i punkt 26.
På dessa grunder beslutar
FÖRSTAINSTANSRÄTTEN (andra avdelningen i utökad sammansättning)
följande dom:
1)
Det beslut som fattats av fjärde överklagandenämnden vid Byrån för harmonisering inom den inre marknaden (varumärken, mönster
och modeller) den 27 augusti 2003 (ärende R 105/2002‑4) ogiltigförklaras.
2)
Harmoniseringsbyrån skall ersätta rättegångskostnaderna.
Pirrung
Meij
Forwood
Pelikánová

Papasavvas
Avkunnad vid offentligt sammanträde i Luxemburg den 25 oktober 2005.
E. Coulon

J. Pirrung
Justitiesekreterare                                                       Ordförande
*
Rättegångsspråk: tyska.