CELEX: 62003TJ0026
Tulliliitto
Yhteisön ulkoiset passitustoimet
Liha, jonka määränpäänä on Marokko
Petos
Tuontitullien peruuttamista koskeva hakemus
Asetuksen (ETY) N:o 2913/92 239 artikla
Asetuksen (ETY) N:o 2454/93 905 artikla
Kohtuullisuuslauseke
Erityistilanteen olemassaolo
Vilpillisen menettelyn ja ilmeisen laiminlyönnin puuttuminen

Asiaa koskevat oikeussäännöt

Yhteisön ulkoista passitusta koskevat säännöt
1       Yhteisön tullikoodeksista 12 päivänä lokakuuta 1992 annetun neuvoston asetuksen (ETY) N:o 2913/92 (EYVL L 302, s. 1; jäljempänä
tullikoodeksi) 37, 91 ja 92 artiklan nojalla yhteisöön tuodut muut kuin yhteisötavarat, joista ei välittömästi kanneta tuontitulleja
vaan jotka asetetaan ulkoiseen passitusmenettelyyn, voivat tulliviranomaisten valvonnassa liikkua yhteisön tullialueella siihen
asti, kunnes ne esitetään määrätullitoimipaikassa.
2       Tullikoodeksin mukaan yhteisön ulkoisen passitusmenettelyn haltija on ”passituksesta vastaava”. Hänen on määräajassa esitettävä
tavarat muuttumattomina tullille määrätullitoimipaikassa ja hänen on noudatettava passitusmenettelyä koskevia säännöksiä (tullikoodeksin
96 artikla). Näiden velvoitteiden noudattamisvelvollisuus päättyy, kun tavarat ja niitä koskeva asiakirja esitetään määrätullitoimipaikassa
(tullikoodeksin 92 artikla).
3       Tullikoodeksin 94 artiklan mukaan passituksesta vastaavan on annettava vakuus tavaroista mahdollisesti syntyvien tullivelan
ja muiden maksujen maksamisesta. Tullikoodeksin 191 artiklassa täsmennetään tähän liittyen, että asianomaisen pyynnöstä tulliviranomaisten
on sallittava yleisvakuuden käyttö useita tullivelkoja aiheuttavien tai mahdollisesti aiheuttavien toimintojen osalta. Tullikoodeksin
198 artiklassa säädetään, että jos tulliviranomaiset toteavat, että annettu vakuus ei turvaa tai ei enää turvaa varmasti tai
riittävästi tullivelan maksamista määräajassa, niiden on vaadittava passituksesta vastaavaa tämän harkinnan mukaan joko antamaan
lisävakuus tai korvaamaan alkuperäinen vakuus uudella vakuudella.
4       Tietyistä yhteisön tullikoodeksin soveltamista koskevista säännöksistä 2 päivänä heinäkuuta 1993 annetun komission asetuksen
(ETY) N:o 2454/93 (EYVL L 253, s. 1), sellaisena kuin se on muutettuna (jäljempänä soveltamisasetus), 341, 346, 348, 350,
356 ja 358 artiklan mukaan kyseiset tavarat on ensiksi esitettävä lähtötoimipaikassa ja niihin on liitettävä T1-ilmoitus.
Lähtötoimipaikan on asetettava määräaika, jonka kuluessa tavarat on esitettävä määrätoimipaikassa, tehtävä vastaavat merkinnät
T1-asiakirjaan, säilytettävä sille tarkoitettu kappale ja annettava T1-asiakirjan muut kappaleet passituksesta vastaavalle.
Tavarat kuljetetaan T1-asiakirjalla. Kun tavarat on esitetty, määrätoimipaikan on merkittävä suoritetut tarkastukset T1-asiakirjaan
ja lähetettävä yleensä keskusviranomaisen välityksellä yksi kappale viipymättä lähtötoimipaikkaan.
5       Tullikoodeksin 203 artiklan 1 kohdan mukaan tuontitullivelka syntyy, kun tuontitullien alainen tavara siirretään säännösten
vastaisesti pois tullivalvonnasta. Kyseisen säännöksen 3 kohdan nojalla velallisena on etenkin henkilö, jonka on täytettävä
velvollisuudet, jotka johtuvat sen tullimenettelyn käyttämisestä, johon tavara on asetettu.
6       Tullikoodeksin 217 artiklan sanamuodon mukaan tulliviranomaisten on laskettava jokainen tullivelasta johtuva tuonti- tai vientitullien
määrä heti, kun niillä on käytettävissään tarvittavat tiedot, ja kirjattava nämä määrät tilikirjoihin tai muulle vastaavalle
tietovälineelle (”tileihin kirjaaminen”). Tullikoodeksin 220 artiklan 1 kohdassa säädetään, että jos tullivelasta johtuvaa
tullien määrää ei ole kirjattu tileihin kyseisen koodeksin 218 ja 219 artiklan mukaisesti, tai jos se on kirjattu tileihin
lain mukaan kannettavaa määrää pienempänä, kannettava tai kannettavaksi jäävä tullien määrä on kirjattava tileihin kahden
päivän kuluessa siitä päivästä, jona tulliviranomaiset ovat todenneet tilanteen ja voivat laskea lain mukaan kannettavan tullien
määrän sekä osoittaa velallisen. Tätä määräaikaa voidaan pidentää edellä mainitun 219 artiklan mukaisesti. Tullikoodeksin
221 artiklan 1 kohdan sanamuodon mukaan tullien määrä on aiheellisella tavalla annettava velalliselle tiedoksi heti, kun se
on kirjattu tileihin.
7       Soveltamisasetuksen 379 artiklan 1 kohdassa säädetään, että jos lähetystä ei ole esitetty määrätoimipaikassa ja jos rikkomuksen
tai säännönvastaisuuden tapahtumapaikkaa ei voida todeta, lähtötoimipaikan on ilmoitettava siitä passituksesta vastaavalle
viipymättä ja viimeistään yhdentoista kuukauden kuluttua yhteisön passitusilmoituksen kirjaamispäivästä. Kyseisen säännöksen
2 kohdan sanamuodon mukaan tässä tiedonannossa on mainittava erityisesti määräaika, jonka kuluessa todiste passituksen säännönmukaisuudesta
tai rikkomuksen taikka säännönvastaisuuden tosiasiallisesta tapahtumapaikasta voidaan esittää lähtötoimipaikassa tulliviranomaisten
hyväksymällä tavalla. Tämän määräajan on oltava kolme kuukautta ilmoituksen tekopäivästä.

Tuonti‑ tai vientitullien palauttamista tai peruuttamista koskevat säännöt
8       Tullikoodeksin 239 artiklassa säädetään mahdollisuudesta palauttaa taikka peruuttaa tuonti‑ tai vientitullit tilanteissa,
jotka johtuvat olosuhteista, joissa ei voida osoittaa asianomaisen syyllistyneen vilpilliseen menettelyyn tai ilmeiseen laiminlyöntiin.
9       Tullikoodeksin 239 artiklaa on täsmennetty ja kehitetty soveltamisasetuksella, erityisesti sen 899–909 artiklalla. Soveltamisasetuksen
905 artiklan 1 kohdassa säädetään, että jos peruuttamishakemusta käsittelevä kansallinen tulliviranomainen ei voi 899 artiklan
perusteella tehdä päätöstä ja jos hakemukseen on liitetty todisteita erityistilanteesta, joka johtuu muista kuin asianomaisen
vilpillistä menettelyä tai ilmeistä välinpitämättömyyttä osoittavista olosuhteista, jäsenvaltion, johon mainittu viranomainen
kuuluu, on lähetettävä tapaus komissiolle.

Tosiseikat

Kyseessä olevat yhteisön ulkoiset passitustoimet
10     Kantajana oleva yritys, jonka kotipaikka on Alankomaissa ja jonka nimi oli aiemmin LEP International BV, täytti 16.1.–7.8.1995
välisenä aikana tulliasioitsijana neljätoista yhteisön ulkoista passitusasiakirjaa eri lihaerien (etenkin naudanlihan, vasikan
kateenkorvan ja siipikarjalihan) Marokkoon kuljetusta varten, ilmoittaen itsensä näiden toimien passituksesta vastaavaksi.
Nämä asiakirjat lähetettiin yhden ainoan toimeksiantajan, Hector International ‑nimisen yrityksen, jonka kotipaikka on Yhdistyneessä
kuningaskunnassa, lukuun. Kyse on erityisesti seuraavista T1‑asiakirjoista:
–       16.1.1995 päivätty T1‑asiakirja nro 5100507
–       16.1.1995 päivätty T1‑asiakirja nro 5100508
–       8.3.1995 päivätty T1‑asiakirja nro 5102442
–       8.3.1995 päivätty T1‑asiakirja nro 5102443
–       25.4.1995 päivätty T1‑asiakirja nro 5104186
–       25.4.1995 päivätty T1‑asiakirja nro 5104187
–       25.4.1995 päivätty T1‑asiakirja nro 5104188
–       12.6.1995 päivätty T1‑asiakirja nro 5105833
–       13.6.1995 päivätty T1‑asiakirja nro 5105896
–       17.6.1995 päivätty T1‑asiakirja nro 2501311
–       4.7.1995 päivätty T1‑asiakirja nro 5106710
–       7.7.1995 päivätty T1‑asiakirja nro 5106874
–       28.7.1995 päivätty T1‑asiakirja nro 5107619
–       7.8.1995 päivätty T1‑asiakirja nro 5107922.
11     Belgian viranomaisilta tulleen, pakastettujen vasikan kateenkorvien lasteissa olevia säännönvastaisuuksia koskevan ilmoituksen
seurauksena Rotterdamin (Alankomaat) Douane informatie Centrum (tullitutkintayksikkö, jäljempänä DIC) aloitti tutkinnan, jonka
yhteydessä se valitsi joitakin tulli-ilmoituksia tutkiakseen niitä tarkemmin. Rotterdamin DIC kirjoitti 20.3.1995 Espanjan
tulliviranomaisille kysyäkseen, oliko tulli-ilmoitukseen kuuluva tulliasiakirja T1 nro 5100508, jonka kantaja oli täyttänyt
16.1.1995, esitetty tarkastusta ja hyväksymistä varten. Espanjan viranomaiset vastasivat 20.3.1995 faksilla, että kyseistä
asiakirjaa ei ole Cadixin (Espanja) tullitoimipaikan rekisterissä. Espanjan viranomaiset ilmoittivat 23.3.1995 faksilla Alankomaiden
viranomaisille, että kyseisessä tulli-ilmoituksessa oleva leima on Cadixin tullitoimipaikan käyttämän leiman väärennös ja
että siihen lisätty allekirjoitus ei kuulu yhdellekään tämän tullitoimipaikan virkailijoista. Rotterdamin DIC ilmoitti 31.3.1995
tästä säännöstenvastaisuudesta Haarlemin Fiscale Inlichtingen en Opsporingsdienstille (veroasioiden neuvonta‑ ja tutkintayksikkö,
jäljempänä FIOD). Haarlemin FIOD antoi 18.4.1995 kyseisen asian Rotterdamin FIOD:n käsiteltäväksi.
12     Pistotarkastusten yhteydessä 16.5.1995 Kerkraden (Heerlen, Alankomaat) tullitoimipaikka lähetti Cadixin tulliviranomaisille
kaksi jälkitarkastuspyyntöä, jotka koskivat kantajan 8.3.1995 täyttämiä T1-asiakirjoja nro 5102442 ja nro 5102443. Espanjan
viranomaiset ilmoittivat 29.6.1995 Alankomaiden viranomaisille, että tulliasiakirjoja ei ollut esitetty toimivaltaisen viranomaisen
toimipaikassa, että molemmat leimat oli väärennettyjä ja että allekirjoitukset eivät kuuluneet yhdellekään toimivaltaisen
viranomaisen toimipaikan virkamiehistä. Kerkraden tullitoimipaikka ilmoitti tästä 11.7.1995 Rotterdamin FIOD:lle.
13     Uuden tarkastuksen yhteydessä 12.6.1995 Kerkraden tullitoimipaikka osoitti Cadixin tulliviranomaisille kaksi jälkitarkastuspyyntöä,
jotka koskivat kantajan 25.4.1995 täyttämiä tulliasiakirjoja T1 nro 5104187 ja nro 5104188. Espanjan viranomaiset ilmoittivat
10.7.1995 Alankomaiden viranomaisille, että tulliasiakirjoja ei ollut esitetty toimivaltaisen viranomaisen toimipaikassa ja
että leimat ja allekirjoitukset olivat väärennettyjä. Kerkraden tullitoimipaikka ilmoitti näistä havainnoista 19.7.1995 Rotterdamin
FIOD:lle.
14     Alankomaiden verohallinto otti kantajaan yhteyttä 9.8.1995 tulli-ilmoitusten tarkastamista ja hyväksymistä koskeviin säännöstenvastaisuuksiin
liittyen. Alankomaiden viranomaiset suorittivat 14.8.1995 tarkastuksen kantajan toimistossa ja veivät mukanaan asiakirjat,
jotka koskivat Hector Internationalin lukuun täytettyjä ulkoisen passitusmenettelyn tulli-ilmoituksia.
15     Alankomaiden tulliviranomaisten suorittama tarkastus paljasti, että neljäätoista kantajan lähettämää tulli-ilmoitusta ei ollut
tarkastettu ja hyväksytty asianmukaisesti, koska tavaroihin ei ollut kohdistettu tullivalvontaa. Alankomaiden tulliviranomaiset
totesivat siis tullikoodeksin 203 artiklan mukaisesti tullivelan syntymisen kantajan osalta, koska tämä oli kyseessä olevien
toimien osalta passituksesta vastaava yhteisön ulkoisessa passitusmenettelyssä. Alankomaiden viranomaiset lähettivät tammikuun
ja huhtikuun 1996 välisenä aikana kantajalle ilmoituksen niiden tuontitullien, jotka kantaja oli velkaa, kantamisesta jälkitullauksella.
Alankomaiden veroviranomaiset peruuttivat sittemmin jälkitullausilmoitukset, jotka koskivat kantajan tulli-ilmoituksia kahdesta
lihalastista, jotka olivat tuhoutuneet tulipalossa Espanjassa (28.7.1995 päivätty T1-asiakirja nro 5107619 ja 7.8.1995 päivätty
T1-asiakirja nro 5107922).

Tuontitullien peruuttamista koskevaan hakemukseen liittyvä hallinnollinen menettely
16     Kantaja teki 21.8.1996 Alankomaiden tulliviranomaisille tuontitullien peruuttamista koskevan hakemuksen.
17     Alankomaiden viranomaiset tekivät 23.3.2000 komissiolle hakemuksen, joka koskee tuontitullien peruuttamista kantajan hyväksi.
18     Komissio osoitti 24.5.2000 Alankomaiden viranomaisille ensimmäisen lisätietopyynnön, jolla se pyysi saada tietoonsa peruuttamista
koskevan hakemuksen kohteena olevan tarkan määrän. Alankomaiden viranomaiset ilmoittivat 16.6.2000 päivätyllä kirjeellä, että
hakemus koski ainoastaan tulli-ilmoituksia, jotka on täytetty 23.3.1995 jälkeen, jolloin Espanjan tulliviranomaiset ilmoittivat
ensimmäisen kerran Alankomaiden tulliviranomaisille kantajan tulli-ilmoitusta koskevista säännöstenvastaisuuksista. Peruuttamishakemus
koski erityisesti 925 706,20 Alankomaiden guldenin (NLG) kokonaismäärää, joka vastaa 420 067,16 euroa.
19     Komissio lähetti 4.7.2000 Alankomaiden viranomaisille toisen lisätietopyynnön. Tämä pyyntö koski tietojenvaihtoa Alankomaiden
ja Espanjan viranomaisten välillä ja erityisesti 23.3.1995 päivättyä faksia, jonka jälkimmäiset osoittivat Alankomaiden tulliviranomaisille.
Nämä vastasivat komissiolle 28.7.2000 päivätyllä kirjeellä.
20     Komissio esitti 24.11.2000 kolmannen lisätietopyynnön, joka koski etenkin tulliviranomaisten suorittamaa säännöstenvastaisesti
tarkastettujen ja hyväksyttyjen tulli-ilmoitusten tutkintamenettelyä, kantajan osuutta riidanalaisissa toimissa sekä niitä
kriteerejä, joiden perusteella Alankomaiden viranomaiset tekivät sen johtopäätöksen, että kantaja ei ollut syyllistynyt ilmeiseen
laiminlyöntiin. Alankomaiden viranomaiset vastasivat 8.8.2001 päivätyllä kirjeellä, johon oli liitetty Rotterdamin FIOD:n
2.9.1996 päivätty raportti.
21     Komissio ilmoitti 11.10.2001 päivätyllä kirjeellä kantajalle, että se aikoi hylätä tuontitullien peruuttamista koskevan hakemuksen,
mainitsi hakemusta vastaan puhuvat seikat ja kehotti kantajaa esittämään huomautuksensa kuukauden määräajassa.
22     Kantaja otti 9.11.2001 päivätyllä kirjeellä kantaa komission esittämiin tosiseikkoihin. Kantaja kiinnitti komission huomion
etenkin siihen seikkaan, että yhden tai useamman espanjalaisen tullimiehen käytös tai se, että Espanjan tulliviranomaiset
rikkoivat tullisäännöksiä, mahdollistivat petoksen.
23     Kantajan väitteiden johdosta komissio osoitti 22.11.2001 Alankomaiden viranomaisille uuden lisätietopyynnön. Tämä neljäs pyyntö
koski ensisijaisesti Espanjan tullivirkailijoiden väitettyä osuutta petokseen. Komissio pyysi myös tarkempia tietoja niistä
seikoista, joiden perusteella Alankomaiden viranomaiset tekivät sen johtopäätöksen, että kantaja ei ollut syyllistynyt laiminlyöntiin.
Alankomaiden viranomaiset vastasivat 2.8.2002 päivätyllä kirjeellä komission neljänteen lisätietopyyntöön.
24     Komissio teki 7.10.2002 päätöksen REM 08/00, jossa se totesi, että tuontitullien peruuttaminen ei ole tässä asiassa perusteltua
(jäljempänä riidanalainen päätös).
25     Riidanalaisessa päätöksessä komissio katsoo ensiksi, että kyseessä ei ole tullikoodeksin 239 artiklassa tarkoitettu erityistilanne.
Toiseksi komissio toteaa, että kantaja on syyllistynyt ilmeiseen laiminlyöntiin etenkin, koska kantaja – vaikka onkin kokenut
taloudellinen toimija, jonka voidaan olettaa tuntevan tullisäännökset ja liiketoimintaan kuuluvat riskit – ei ole näihin riskeihin
varautuakseen ryhtynyt kaikkiin tarvittaviin toimiin, esimerkiksi valvonut väliintulijoita ja ottanut asianmukaisia vakuutuksia.
26     Alankomaiden viranomaiset ilmoittivat 10.12.2002 päivätyllä kirjeellä kantajalle, että peruuttamista koskeva hakemus oli hylätty.

Oikeudenkäyntimenettely ja asianosaisten vaatimukset
27     Kantaja nosti käsiteltävänä olevan kanteen yhteisöjen ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimeen 28.1.2003 jättämällään kannekirjelmällä.
Kantaja täydensi kannettaan ja korjasi sen säännösten mukaiseksi 31.1.2003 päivätyllä kirjeellä.
28     Espanjan kuningaskunta teki 30.4.2003 väliintulohakemuksen tukeakseen komission vaatimuksia. Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen
viidennen jaoston puheenjohtaja hyväksyi Espanjan kuningaskunnan väliintulohakemuksen 5.6.2003 antamallaan määräyksellä. Espanjan
kuningaskunta toimitti 23.7.2003 väliintulokirjelmän.
29     Esittelevän tuomarin kertomuksen perusteella ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin (ensimmäinen jaosto) päätti aloittaa suullisen
käsittelyn. Prosessinjohtotoimena ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin pyysi komissiota toimittamaan tietyt asiakirjat. Komissio
noudatti tätä pyyntöä säädetyssä määräajassa.
30     Osapuolten lausumat ja vastaukset ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen esittämiin kysymyksiin kuultiin 12.4.2005 pidetyssä
istunnossa.
31     Kantaja vaatii, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin
–       kumoaa riidanalaisen päätöksen
–       velvoittaa komission korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
32     Komissio ja Espanjan kuningaskunta, joka tukee komission vaatimuksia väliintulijana, vaativat, että ensimmäisen oikeusasteen
tuomioistuin
–       hylkää kanteen perusteettomana
–       velvoittaa kantajan korvaamaan oikeudenkäyntikulut.

Oikeudellinen arviointi
33     Kantaja vetoaa kanteensa tueksi yhteen ainoaan kanneperusteeseen, joka koskee arviointivirheitä ja perusteluvelvollisuuden
laiminlyöntiä. Kyseinen kanneperuste jakautuu kahteen osaan. Ensimmäinen osa koskee sitä, että kyse on tullikoodeksin 239
artiklassa ja soveltamisasetuksen 905 artiklassa tarkoitetusta erityistilanteesta. Toinen osa koskee sitä, että kyse ei ole
näissä säännöksissä tarkoitetusta vilpillisestä menettelystä tai ilmeisestä laiminlyönnistä.
34     Aluksi on muistutettava, että tullikoodeksin 239 artiklassa säädetään mahdollisuudesta palauttaa kokonaan tai osittain kannetut
tuonti‑ tai vientitullit tai peruuttaa tullivelan määrä. Kyseiseen säännökseen sisältyvää sääntöä on täsmennetty soveltamisasetuksen
905 artiklalla, joka on yleinen kohtuullistamislauseke, jonka tarkoituksena on etenkin kattaa sellaiset erityistilanteet,
jotka eivät sellaisenaan kuulu soveltamisasetuksen 900–904 artiklassa tarkoitettujen tapausten alaan (asia C‑86/97, Trans-Ex-Import,
tuomio 25.2.1999, Kok. 1999, s. I‑1041, 18 kohta).
35      Soveltamisasetuksen 905 artiklan sanamuodosta ilmenee, että tuontitullien palauttamiselle on kaksi samanaikaisesti täytettävää
edellytystä, eli ensinnäkin erityistilanteen olemassaolo sekä toiseksi asianosaisen vilpillisen menettelyn tai ilmeisen laiminlyönnin
puuttuminen (asia T‑282/01, Aslantrans v. komissio, tuomio 12.2.2004, 53 kohta, ei vielä julkaistu oikeustapauskokoelmassa).

Kanneperusteen ensimmäinen osa, joka koskee erityistilanteen olemassaoloa
Johdanto
–       Asianosaisten lausumat
36     Kantaja väittää, että komissio on todennut virheellisesti, että käsillä olevassa tapauksessa ei ole kyse erityistilanteesta.
Erityisesti seuraavat olosuhteet johtavat siihen, että kyseessä on erityistilanne: ensinnäkin ne puutteet ja laiminlyönnit,
joihin Alankomaiden viranomaiset ovat syyllistyneet petoksen havaitsemisessa, ja se seikka, että ne ilmoittivat myöhään kantajalle
tämän täyttämissä tulliasiakirjoissa olevista säännöstenvastaisuuksista, joista ne olivat kuitenkin tietoisia varhaisessa
vaiheessa; toiseksi espanjalaisen tullivirkamiehen mahdollinen osallistuminen petokseen sekä se, että espanjalaiset tullivirkamiehet
eivät ole noudattaneet yhteisön tullisäännöksistä johtuvia velvoitteitaan, ja kolmanneksi se, että komissio ei ole noudattanut
velvoitteitaan tullialalla.
37     Komissio väittää, että kyse ei ole tullisäännöksissä tarkoitetusta erityistilanteesta. Koska yksi kahdesta tullikoodeksin
239 artiklassa säädetystä kumulatiivisesta ehdosta ei siis täyty, tämä riittää perusteeksi hylätä tuontitullien peruuttamista
koskeva hakemus.
38     Espanjan kuningaskunta arvioi, että käsillä olevassa tapauksessa ei ole kyse erityistilanteesta, joka oikeuttaisi peruuttamaan
tuontitullit, ja tuo etenkin esiin sen, ettei ole yhtään todistetta tai perustetta, joka osoittaisi espanjalaisten virkamiesten
osallistuneen riidanalaisessa päätöksessä tarkoitettuihin petollisiin toimiin.
–       Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen arviointi asiasta
39     Aluksi on huomautettava, että vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan olosuhteet, joiden perusteella voidaan katsoa kyseessä olevan
soveltamisasetuksen 905 artiklassa tarkoitettu erityistilanne, ovat olemassa silloin, kun tullikoodeksin 239 artiklan taustalla
oleva kohtuullistamistavoite huomioon ottaen todetaan, että on olemassa seikkoja, jotka ovat omiaan asettamaan hakijan poikkeukselliseen
tilanteeseen suhteessa muihin samaa toimintaa harjoittaviin taloudellisiin toimijoihin (em. asia Trans-Ex-Import, tuomion
22 kohta; asia C‑253/99, Bacardi, tuomio 27.9.2001, Kok. 2001, s. I‑6493, 56 kohta ja em. asia Aslantrans v. komissio, tuomion
56 kohta). Yhteisön tullisääntelyn mukaista kohtuullisuuslausekettahan on tarkoitus soveltaa silloin, kun ne olosuhteet, jotka
kuvaavat taloudellisen toimijan ja hallintoelimen välistä suhdetta, ovat sellaiset, ettei olisi kohtuullista antaa kyseisen
toimijan kärsiä vahinkoa, jota sille ei tavallisesti olisi aiheutunut (ks. asia 58/86, Coopérative agricole d’approvisionnement
des Avirons, tuomio 26.3.1987, Kok. 1987, s. 1525, 22 kohta ja asia C‑222/01, British American Tobacco, tuomio 29.4.2004,
63 kohta, ei vielä julkaistu oikeustapauskokoelmassa).
40     Ratkaistessaan, johtavatko tapauksen olosuhteet siihen, että kyseessä on erityistilanne, komission on arvioitava kaikkia merkityksellisiä
seikkoja (ks. asia T‑346/94, France-aviation v. komissio, tuomio 9.11.1995, Kok. 1995, s. II‑2841, 34 kohta ja asia T‑205/99,
Hyper v. komissio, tuomio 11.7.2002, Kok. 2002, s. II‑3141, 93 kohta). Vaikka komissiolla onkin harkintavaltaa kohtuullistamislausekkeen
soveltamisen suhteen, sen on tätä valtaa käyttäessään verrattava toisiinsa yhtäältä yhteisön etua tullisäännösten noudattamisen
varmistamisessa ja toisaalta vilpittömässä mielessä toimineen taloudellisen toimijan etua välttää vahinkoa, joka ylittää tavanomaisen
kaupalliseen toimintaan kuuluvan riskin (ks. em. asia Hyper v. komissio, tuomion 95 kohta).
41     Näiden periaatteiden valossa on tutkittava, tekikö komissio ilmeisen arviointivirheen, kun se on katsoi riidanalaisessa päätöksessä,
että ne olosuhteet, joihin kantaja vetosi, eivät johtaneet siihen, että kyseessä olisi erityistilanne.
Laiminlyönnit, joihin Alankomaiden viranomaisten väitetään syyllistyneen petoksen havaitsemisessa, ja se seikka, että ne ilmoittivat
myöhään kantajalle tämän lähettämissä tulliasiakirjoissa olevista säännöstenvastaisuuksista
–       Asianosaisten lausumat
42     Kantaja toteaa, että vaikka petos on tavallinen riski, joka taloudellisten toimijoiden on kestettävä, se seikka, että kansalliset
viranomaiset ovat tutkinnan edun nimissä sallineet tarkoituksella rikkomusten ja säännöstenvastaisuuksien tapahtumisen ja
aiheuttaneet siten passituksesta vastaavan vastattavaksi tulevan tullivelan syntymisen, asettaa passituksesta vastaavan erityistilanteeseen
suhteessa muihin samaa toimintaa harjoittaviin taloudellisiin toimijoihin (asia C‑61/98, De Haan, tuomio 7.9.1999, Kok. 1999,
s. I‑5003, 56 kohta).
43     Kantaja huomauttaa, että Espanjan viranomaiset ilmoittivat 23.3.1995 Rotterdamin DIC:lle, että yhdessä tämän T1‑asiakirjoista
olevat leimat olivat väärennettyjä. Rotterdamin DIC ilmoitti 31.3.1995 tämän säännöstenvastaisuuden Haarlemin FIOD:lle, joka
aloitti tutkinnan. Näin ollen Alankomaiden viranomaiset olivat maaliskuusta 1995 lähtien tietoisia kantajaan liittyvästä petoksesta.
Kantaja toteaa, että Alankomaiden viranomaiset eivät kuitenkaan ilmoittaneet tälle tästä petoksesta viiteen kuukauteen. Kantaja
arvioi tältä osin, että on käytännössä mahdotonta, että tulliviranomaiset eivät olisi tarkoituksella päättäneet ilmoittaa
tälle vasta myöhemmässä vaiheessa. Koska tulliviranomaiset ja Rotterdamin DIC kuuluvat kumpikin Alankomaiden verohallintoon,
viimeksi mainittu ei voi perustella viivettä kantajalle ilmoittamisessa väitteellä, jonka mukaan eri elimet ovat vastuussa
petoksen tutkinnasta.
44     Siinä tapauksessa, että yhteisöjen ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin katsoo, että Alankomaiden viranomaiset eivät ole
tarkoituksella antaneet petoksen tapahtua, kantaja väittää, että nämä ovat syyllistyneet laiminlyöntiin etenkin siksi, että
ne eivät ilmoittaneet kantajalle välittömästi petollisista toimista, joista ne olivat tietoisia. Kantaja korostaa myös sitä,
että Alankomaiden viranomaiset eivät olleet tarvittavan huolellisia kyseessä olevia säännöstenvastaisuuksia tutkiessaan.
45     Kantaja katsoo, että sitä, että tulliviranomaiset eivät ilmoittaneet tiedoistaan, ei voi perustella väitteellä, jonka mukaan
ensin oli osoitettava yhteys muihin asiakirjoihin. Kantaja väittää, että kyseiset viranomaiset pystyivät jo maaliskuussa 1995
yhdistämään Hector Internationalin nimissä täytetyt T1‑asiakirjat väärennettyihin leimoihin. Vaikka onkin totta, että kyseessä
olevat tulli-ilmoitukset koskivat eri tuotteita, kyse oli kuitenkin jokaisessa tapauksessa lihankuljetuksista ja kyseisissä
tulli-ilmoituksissa mainittiin aina sama tavaranhaltija, tavaran vastaanottaja, liikenteenharjoittaja ja lähtöpaikan ja määränpään
tullitoimipaikat. Se, että kyseiset viranomaiset laiminlöivät tunnistamisen ja asiaankuuluvien tietojen vertailun sekä näiden
suorittaman tutkinnan pitkä kesto aiheuttivat sen, että kantajalle, jolle ei ilmoitettu säännöstenvastaisuuksista ja joka
siis jatkoi T1‑asiakirjojen täyttämistä, määräytyi tarpeettomasti tullivelka. Kuitenkaan asianomaisen ei pitäisi kärsiä vahingosta,
joka aiheutuu siitä, että tulliviranomaiset reagoivat virheellisesti, velvoitteitaan laiminlyöden ja liian myöhään.
46     Kantaja huomauttaa myös, että soveltamisasetuksen 379 artiklan 1 kohdan mukaan tulliviranomaisten on ilmoitettava tavaranhaltijalle
viipymättä säännöstenvastaisuuksista. Vaikka petoksesta ei olisi täyttä varmuutta, tulliviranomaisten olisi jo pelkkien epäilyjen
perusteella ilmoitettava asiasta asianomaiselle.
47     Lopuksi kantaja tuo esiin, että tullikoodeksin 94 artiklan mukaan sen piti tavaranhaltijana antaa vakuus toimitetuille T1‑asiakirjoille.
Näin ollen se oli tullikoodeksin 191 artiklan mukaisesti antanut yleisvakuuden useiden kuljetusten osalta. Kantaja korostaa,
että koska tulliviranomaiset totesivat, että 16.1.1995 päivättyä T1‑asiakirjaa nro 5100508 ei voida pitää tarkastettuna ja
hyväksyttynä, oli selvää, että sille lankesi maksettavaksi tullit, jotka piti kuitata annetulla vakuudella. Tulliviranomaiset
eivät kuitenkaan ryhtyneet lyhyessä määräajassa kirjaamaan ja kantamaan tulleja, toisin kuin tullikoodeksin 220 artiklan 1
kohdassa ja 221 artiklan 1 kohdassa säädetään. Näin ollen kantajan vakuus ei enää ollut riittävä maaliskuun 1995 lopussa.
Tämän vuoksi kantajan ei olisi pitänyt voida toimittaa T1‑asiakirjoja tämän päivämäärän jälkeen ennen tullikoodeksin 198 artiklan
mukaisen lisävakuuden antamista. Se, että Alankomaiden viranomaiset eivät noudattaneet yhteisön tullisäännösten mukaisia velvoitteitaan,
aiheutti kantajalle vakavan vahingon.
48     Kantaja katsoo, että se olisi voinut välttää myöhemmän tullivelan syntymisen, jos Alankomaiden viranomaiset olisivat ilmoittaneet
sille mahdollisesta petoksesta. Kun Alankomaiden viranomaiset puuttuivat asiaan virheellisesti liian myöhään, ne ovat luoneet
erityistilanteen, jonka johdosta kantaja on huonommassa asemassa kuin muut taloudellista toimintaa harjoittavat (asia T‑330/99,
Spedition Wilhelm Rotermund v. komissio, tuomio 7.6.2001, Kok. 2001, s. II‑1619).
49     Komissio toteaa, että käsillä olevassa tapauksessa Alankomaiden viranomaiset eivät olleet tietoisia petoksesta eivätkä antaneet
tahallaan rikkomusten ja säännöstenvastaisuuksien tapahtua tutkinnan edun nimissä, toisin kuin De Haan ‑asian tilanteessa.
Kuten näet käy ilmi sekä Alankomaiden viranomaisten peruuttamishakemuksesta että Rotterdamin tullipiirin vero-osaston 24.9.1998
päivätystä kirjeestä, joka koski kantajan valituksen hylkäämistä, FIOD yhdisti vasta 24.7.1995 toisiinsa ne eri säännöstenvastaisuudet,
jotka paljastuivat lukuisissa alun perin erillisissä tutkimuksissa.
50     Komissio toteaa myös, että Alankomaiden viranomaiset eivät viivytelleet tarpeettomasti yhdistäessään saatavilla olevat tiedot
ja ilmoittaessaan niistä kantajalle. Näin ollen aika, joka kului ensimmäistä säännöstenvastaisesti tarkastettua ja hyväksyttyä
asiakirjaa koskevan ilmoituksen saapumisesta Alankomaihin, oli ehdottoman tarpeellinen yhteyden osoittamiseksi neljässä muussa
asiakirjassa todettuihin säännöstenvastaisuuksiin ja sen selvittämiseksi, mikä oli kyseisten säännöstenvastaisuuksien luonne
ja laajuus, minkä Alankomaiden veroviranomaiset vahvistivat kantajan valituksen hylkäävässä päätöksessään. Komission mukaan
asiaa käsitelleet Alankomaiden hallinnon eri yksiköt työskentelivät kyseisen tutkinnan aikana tarmokkaasti.
51     Komissio korostaa myös, että kansalliset viranomaiset eivät ole lain mukaan velvollisia ilmoittamaan välittömästi tavaranhaltijalle,
kun ne toteavat säännöstenvastaisuuksia yhteisön passitusmenettelyn yhteydessä, ja huomauttaa, että tällainen velvollisuus
sulkisi pois lähtökohtaisesti kaiken tutkinnan, joka koskee mainitun tavaranhaltijan mahdollista osallistumista säännöstenvastaisuuksiin.
Tältä osin komissio korostaa, että De Haan ‑oikeuskäytäntöä ei ole ulotettava käsillä olevaan asiaan, koska tämä olisi vastoin
suppeata tulkintaa, jonka on oltava vallitseva sellaisten säännösten yhteydessä, joilla säädetään tuonti‑ tai vientitullien
peruuttamisesta (asia C‑48/98, Söhl & Söhlke, tuomio 11.11.1999, Kok. 1999, s. I‑7877).
52     Niiden kantajan väitteiden osalta, joiden mukaan Alankomaiden tulliviranomaiset ovat rikkoneet yhtäältä soveltamisasetuksen
379 artiklan 1 kohtaa ja toisaalta tullikoodeksin 220 artiklan 1 kohtaa ja 221 artiklan 1 kohtaa, komissio väittää, että kyse
on uusista kanneperusteista, joihin kantaja vetosi ensimmäisen kerran vastauskirjelmässään ja jotka eivät perustu seikkoihin,
jotka olisi tuotu esiin menettelyn aikana. Tämän vuoksi komissio vaatii ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuinta toteamaan,
että nämä kanneperusteet jätetään tutkimatta. Toissijaisesti komissio huomauttaa, että soveltamisasetuksen 379 artiklan 1
kohdan sanamuodosta seuraa, että Alankomaiden viranomaisten olisi tullut ilmoittaa tavaranhaltijalle viimeistään ennen kuin
yksitoista kuukautta on kulunut yhteisön passitusilmoituksen kirjaamispäivästä. Tullikoodeksin 220 ja 221 artiklan väitetyn
rikkomisen osalta komissio toteaa, että heti kun Alankomaiden viranomaiset totesivat petosten olemassaolon, ne ilmoittivat
tästä nopeasti kantajalle ja sovellettavien säännösten mukaisesti ottivat huomioon näin todetun tullivelan määrän, ilmoittivat
siitä ja ryhtyivät sen kantamiseen.
–       Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen arviointi asiasta
53     Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin katsoo aluksi, että komission väitettä, jonka mukaan kantaja vetosi ensimmäistä kertaa
vastauskirjelmässään kahteen uuteen kanneperusteeseen, joiden mukaan Alankomaiden tulliviranomaiset ovat rikkoneet soveltamisasetuksen
379 artiklan 1 kohtaa ja toisaalta tullikoodeksin 220 artiklan 1 kohtaa ja 221 artiklan 1 kohtaa, ei voida hyväksyä. On näet
todettava, että näillä perusteluilla kantaja vain täsmentää ja kehittää sitä väitettään, jonka mukaan Alankomaiden viranomaiset
ilmoittivat kantajalle myöhässä tämän tulli-ilmoitusten tarkastusta ja hyväksymistä koskevista säännöstenvastaisuuksista.
On kuitenkin huomattava, että kyseinen väite sisältyy jo kannekirjelmään (ks. etenkin kanteen 24 ja 34–40 kohta).
54     Asiakysymyksen osalta on korostettava, että sellaisen tutkinnan tarpeilla, jonka tarkoituksena on toteutetun tai valmisteltavan
petoksen tekijöiden tai osallisten tunnistaminen ja kiinnisaaminen, voidaan perustella se, ettei passituksesta vastaavalle
ole tarkoituksella osaksi tai lainkaan ilmoitettu tutkintaan liittyvistä seikoista, vaikka passituksesta vastaava ei olisikaan
millään tavoin osallinen kyseisiin petoksiin (em. asia De Haan, tuomion 32 kohta). Kansalliset viranomaiset voivat siis lainmukaisesti
sallia tarkoituksella rikkomusten tai säännöstenvastaisuuksien tapahtumisen voidakseen tehokkaammin paljastaa verkoston, tunnistaa
petokseen syyllistyneet ja hankkia tai vahvistaa todistusaineistoa. Kuitenkin se, että maksamisvelvollisen vastattavaksi jätetään
tullivelka, joka johtuu kyseisistä rikkomusten tutkintaan liittyvistä valinnoista, on omiaan loukkaamaan soveltamisasetuksen
905 artiklan taustalla olevaa kohtuullisuuslausekkeen tarkoitusta, koska maksamisvelvollinen asetetaan tällöin erityistilanteeseen
suhteessa muihin samaa toimintaa harjoittaviin taloudellisiin toimijoihin. Näin ollen se, että tulli‑ tai poliisiviranomaisten
suorittaman tutkinnan tarpeiden johdosta maksamisvelvolliselle jätetään ilmoittamatta tutkinnan kulusta, silloin kun maksamisvelvollinen
ei ole syyllistynyt mihinkään vilpilliseen menettelyyn tai ilmeiseen laiminlyöntiin, muodostaa erityistilanteen (em. asia
De Haan, tuomion 53 kohta ja em. asia British American Tobacco, tuomion 64 kohta; asia T‑332/02, Nordspedizionieri di Danielis
Livio ym. v. komissio, tuomio 14.12.2004, 51 kohta, ei vielä julkaistu oikeustapauskokoelmassa).
55     Kuten Rotterdamin FIOD:n 2.9.1996 julkaisemasta raportista ilmenee, käsillä olevassa asiassa kantajan lähettämiä tulli-ilmoituksia
koskeva petos paljastui kolmen Alankomaiden hallinnon eri yksikön suorittamissa itsenäisissä tutkimuksissa. Ensimmäisen säännöstenvastaisuuden
paljasti Rotterdamin DIC 20. ja 23.3.1995 vasikan kateenkorvan kuljetuksia koskevan tutkinnan yhteydessä (ks. edellä 11 kohta).
Toisen paljasti 29.6.1995 Kerkraden tullitoimipaikka pistotarkastuksen yhteydessä (ks. edellä 12 kohta). Kolmannen paljasti
10.7.1995 Kerkraden tullitoimipaikka sen huomion seurauksena, että kahdessa tulli-ilmoituksessa otsakkeita ”määrätoimipaikan
tarkastus” ei ollut täytetty kokonaan (ks. edellä 13 kohta). Kyseiset kaksi jälkimmäistä säännöstenvastaisuutta koskivat lisäksi
muita lihatuotteita kuin vasikan kateenkorvaa, nimittäin naudanlihaa ja siipikarjanlihaa. On myös huomattava, että Rotterdamin
FIOD yhdisti nämä kolme asiaa toisiinsa vasta 24.7.1995. Näin ollen on pääteltävä, että käsillä olevassa asiassa Alankomaiden
tulliviranomaiset eivät tietoisesti sallineet rikkomusten tapahtumista siinä tarkoituksessa, että toteutetun petoksen tekijät
tai osalliset tunnistettaisiin ja saataisiin kiinni.
56     Joka tapauksessa on todettava, että 23.3.1995 Alankomaiden tulliviranomaiset olivat jo tietoisia yhteisön ulkoiseen passitustoimeen,
joita koskevan tulli-ilmoituksen kantaja oli täyttänyt ja jonka osalta tämä oli passitusmenettelyssä tarvittava passituksesta
vastaava, liittyvästä petostapauksesta. Alankomaiden viranomaiset ilmoittivat asiasta kantajalle vasta 9.8.1995, eli neljä
ja puoli kuukautta myöhemmin.
57     On kuitenkin huomattava, että soveltamisasetuksen 379 artiklan 1 kohdassa säädetään, että – kuten käsillä olevassa asiassa
– jos lähetystä ei ole esitetty määrätoimipaikassa ja jos rikkomuksen tai säännönvastaisuuden tapahtumapaikkaa ei voida todeta,
lähtötoimipaikan on ilmoitettava siitä passituksesta vastaavalle ”viipymättä”. Vaikka kyseisessä säännöksessä ei siis säädetäkään
tietyn pituista määräaikaa, jonka kuluessa passituksesta vastaavalle on tehtävä ilmoitus, vaan tyydytään varmistamaan, että
tämä ilmoitus on tehtävä viimeistään ennen kuin yksitoista kuukautta on kulunut yhteisön passitusilmoituksen kirjaamispäivästä,
siinä kuitenkin asetetaan kansallisille viranomaisille velvollisuus tehdä ilmoitus passituksesta vastaavalle henkilölle nopeasti.
58     Kyseisellä asianomaiselle tehtävällä ilmoituksella tullaustoimenpiteen tarkastuksen ja hyväksymisen puuttumisesta on näet
useita tarkoituksia. Ensinnäkin soveltamisasetuksen 379 artiklan 2 kohdan mukaan tässä tiedonannossa on mainittava erityisesti
se kolmen kuukauden määräaika, jonka kuluessa asianomainen voi esittää lähtötoimipaikassa todisteen passituksen säännönmukaisuudesta
tai rikkomuksen tosiasiallisesta tapahtumapaikasta. Siten kyseisen määräajan ilmoittaminen passituksesta vastaavalle on edellytys
tulliviranomaisen suorittamalle tullivelan kantamiselle, ja sillä pyritään suojelemaan passituksesta vastaavan etuja (asia
C‑300/03, Honeywell Aerospace, tuomio 20.1.2005, 23 ja 24 kohta, ei vielä julkaistu oikeustapauskokoelmassa). Toiseksi kyseisellä
ilmoituksella mahdollistetaan se, että vilpittömässä mielessä oleva taloudellinen toimija saa tietoonsa, että tavaralähetys
on anastettu, ja voi näin ollen ryhtyä tarpeellisiin toimiin, jotta välttyisi myöhempien vastaavien tavaralähetysten vuoksi
syntyvältä tullivelalta. Kolmanneksi tietoisuus tästä säännöstenvastaisuudesta mahdollistaa sen, että passituksesta vastaava
voi tarvittaessa antaa tulliviranomaisille lisävakuuden tullivelan maksamisesta tullikoodeksin 198 artiklan mukaisesti.
59     On kuitenkin todettava, että se seikka, että asianomaiselle ei ilmoitettu välittömästi tätä koskevan petoksen paljastumisesta
ja että tämän osalta aloitettiin alustavat tutkintatoimet, ei merkitse tulliviranomaisten laiminlyöntiä. Näet samalla tavoin
kuin kyseiset viranomaiset voivat lainmukaisesti sallia rikkomusten tapahtumisen voidakseen tehokkaammin paljastaa verkoston,
tunnistaa petokseen syyllistyneet ja hankkia tai vahvistaa todistusaineistoa (em. asia De Haan, tuomion 53 kohta), ne voivat
lainmukaisesti aloittaa tutkinnan yhteisön passituksen yhteydessä paljastuneista säännöstenvastaisuuksista ilmoittamatta etukäteen
passituksesta vastaavalle, etenkin havaittujen säännöstenvastaisuuksien luonteen ja laajuuden selvittämiseksi ja kyseiseen
toimeen osallistuneiden eri taloudellisten toimijoiden, mukaan lukien passituksesta vastaava itse, vastuun arvioimiseksi.
Kyseessä olevaan tullaustoimeen osallistuneille henkilöille annettu etukäteisilmoitus petoksesta voisi todella olla haitaksi
tutkinnalle ja hankaloittaa asiaankuuluvien todisteiden kokoamista.
60     Kuten yhteisöjen tuomioistuin on todennut edellä mainitussa asiassa De Haan, jos tulli‑ tai poliisiviranomaiset käyttävät
tutkintavaltuuksiaan lainmukaisesti, näiden viranomaisten suorittaman tutkinnan tarpeet, silloin kun maksamisvelvollinen ei
ole syyllistynyt mihinkään vilpilliseen menettelyyn tai ilmeiseen laiminlyöntiin ja kun maksamisvelvolliselle ei ole ilmoitettu
tutkinnan kulusta, johtavat kuitenkin siihen, että kyseessä on erityistilanne (em. asia De Haan, tuomion 53 kohta). Kuten
komissio myönsikin suullisessa käsittelyssä, se, että petoksen ilmenemisestä ei ilmoitettu – käsillä olevan asian olosuhteiden
perusteella määritettävästä hetkestä lähtien – passituksesta vastaavalle, joka on kyseisen petoksen uhri, on näet sellainen
seikka, joka asettaa tämän erityistilanteeseen sen tullivelan osalta, joka koskee kyseisen petoksen paljastumisen jälkeen
mutta ennen sitä hetkeä, jolloin asiasta ilmoitettiin passituksesta vastaavalle, tapahtuneita petollisia toimia, jotka liittyvät
mainittuun petokseen.
61     Sellaisen tullivelan, joka johtuu siitä, että kansalliset viranomaiset jättävät ilmoittamatta tai ilmoittavat myöhässä taloudellista
toimijaa koskevasta petoksesta, jättäminen vilpittömässä mielessä olevan taloudellisen toimijan vastattavaksi, olisi kohtuullisuuslausekkeen
tarkoituksen vastaista, koska maksamisvelvollinen asetetaan tällöin erityistilanteeseen suhteessa muihin samaa toimintaa harjoittaviin
taloudellisiin toimijoihin. Näin ollen ei olisi kohtuullista antaa kyseisen taloudellisen toimijan kärsiä vahinkoa, jota sille
ei tavallisesti olisi aiheutunut (em. asia Coopérative agricole d’approvisionnement des Avirons, tuomion 22 kohta ja em. asia
British American Tobacco, tuomion 63 kohta) tai joka ylittäisi sen taloudelliseen toimintaansa kuuluvan tavanomaisen kaupallisen
riskin (em. asia Hyper v. komissio, tuomion 95 kohta).
62     Käsillä olevassa tapauksessa on määritettävä, mistä hetkestä lähtien Alankomaiden viranomaiset olisivat voineet ilmoittaa
kantajalle kyseisistä säännöstenvastaisuuksista. Rotterdamin DIC on 23.3.1995 saanut selville ensimmäisen kantajaan liittyvän
petostapauksen, joka koskee 16.1.1995 päivättyä T1-asiakirjaa nro 5100508. Haarlemin FIOD on saanut asian tietoonsa 31.3.1995,
ja Rotterdamin FIOD:lle asiasta on ilmoitettu 18.4.1995. Osapuolten kesken on kiistatonta, että FIOD oli toimivaltainen viranomainen
tutkimaan kyseessä olevia säännöstenvastaisuuksia ja ilmoittamaan niistä kantajalle. Rotterdamin FIOD on siis 18.4.1995 alkaen
tutkinut paljastunutta petosta. Se ilmoitti todetun säännöstenvastaisuuden kantajalle kuitenkin vasta 9.8.1995.
63     Kun otetaan huomioon edellä esitetty, on pääteltävä, että vaikka Alankomaiden viranomaiset eivät ole tutkimustensa kuluessa
syyllistyneet laiminlyöntiin, se seikka, että kyseiset viranomaiset eivät ole ilmoittaneet kantajalle – tietyn ajan kuluessa
ja mainittujen tutkimusten tarpeiden vuoksi – tätä koskevasta petoksesta, on sellainen olosuhde, joka asettaa tämän erityistilanteeseen
sen tullivelan osan osalta, joka liittyy riidanalaisiin yhteisön ulkoisiin passitustoimiin. Jos tulliviranomaiset näet olisivat
ilmoittaneet kantajalle tulli-ilmoitusten säännöstenvastaisuuksista kohtuullisessa ajassa 18.4.1995 – päivämäärä, jolloin
Rotterdamin FIOD sai tiedon asiasta – jälkeen, kantaja olisi voinut kyseisten tavaralähetysten petoksen kohteeksi joutumisen
jälkeen ryhtyä tarvittaviin toimenpiteisiin välttääkseen sen maksettavaksi lankeavan, 12.6.1995 alkaen toteutetuista tavaralähetyksistä
johtuvan tullivelan syntymisen. Näin ollen ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin katsoo, että edellytykset erityistilanteen
olemassaololle täyttyvät käsillä olevassa tapauksessa sen tullivelan osalta, joka johtuu kantajan 12.6.1995 alkaen täyttämistä
tulli-ilmoituksista.
64     Näin ollen on todettava, että komissio on tehnyt ilmeisen arviointivirheen, kun se on katsonut, että kantaja ei ole tullikoodeksin
239 artiklan ja soveltamisasetuksen 905 artiklan tarkoittamassa erityistilanteessa sen tullivelan osalta, joka johtuu 12.6.1995
alkaen toteutetuista toimista.
65     Tämän vuoksi on hyväksyttävä kanneperusteen ensimmäinen osa ilman, että on tarpeen lausua muista seikoista, joihin kantaja
vetoaa.

Kanneperusteen toinen osa, jonka mukaan kantaja ei ole syyllistynyt vilpilliseen menettelyyn ja ilmeiseen laiminlyöntiin
Asianosaisten lausumat
66     Kantaja väittää olevan kiistatonta, että se on toiminut vilpittömässä mielessä ja että se ei ole osallistunut petokseen. Komissio
kuitenkin moittii kantajan mukaan virheellisesti tätä ilmeisestä laiminlyönnistä.
67     Kantaja toteaa, että Alankomaiden viranomaiset ilmoittivat tullien peruuttamista koskevassa hakemuksessaan komissiolle, että
kantajaa ei voida moittia mistään ilmeisestä laiminlyönnistä. Ne ovat vahvistaneet tämän kannan hallinnollisen menettelyn
kuluessa, erityisesti vastauksissaan kahteen komission esittämään lisätietopyyntöön, joista yksi on päivätty 8.8.2001 ja toinen
2.8.2002. Kantaja toteaa, että komission arvion tällaisen laiminlyönnin olemassaolosta täytyy perustua kaikkiin merkityksellisiin
seikkoihin, mukaan lukien kansallisten viranomaisten kannanotot (em. asia France-aviation v. komissio, tuomion 36 kohta),
ja asianomaisella on oikeus esittää näkemyksensä näille viranomaisille (asia T‑290/97, Mehibas Dordtselaan v. komissio, tuomio
18.1.2000, Kok. 2000, s. II‑15, 27–29 kohta). Komissio on kuitenkin poikennut Alankomaiden viranomaisten mielipiteestä perustelematta
tätä kuitenkaan riittävästi.
68     Kantaja huomauttaa samoin, että kuten käy ilmi niin komission käytännöstä (komission 23.7.2001 tekemä päätös REM 21/00, 22/00,
23/00 ja 24/00, 42 kohta) kuin oikeuskäytännöstäkin (asia T‑42/96, Eyckeler & Malt v. komissio, tuomio 19.2.1998, Kok. 1998,
s. II‑401, 159 ja 160 kohta), jotta voitaisiin päätyä siihen, että kyseessä on ilmeinen laiminlyönti, on tutkittava, onko
asianomainen toiminut vastoin tavanomaisia liiketapoja. Käsillä olevassa asiassa se on kuitenkin toiminut tällaisten liiketapojen
mukaisesti. Etenkin sen moitteen osalta, jonka mukaan kantaja ei ollut ottanut vakuutusta tavaroiden kuljetusta varten, kantaja
korostaa, että Alankomaiden viranomaiset ovat komission tietopyyntöön 2.8.2002 antamassaan vastauksessa ilmoittaneet, että
tosiasioiden tapahtumisen hetkellä ei ollut helppoa ottaa vakuutusta eikä se ollut edes tapana. Lisäksi kantaja väittää, että
sillä, ottiko se vakuutuksen vai ei, ei ole mitään merkitystä ilmeisen laiminlyönnin olemassaolon kannalta. Lopuksi kantaja
huomauttaa, että vaikka komission ilmoituksen mukaan vakuutuksen ottaminen oli vain yksi peruste arvioitaessa ilmeisen laiminlyönnin
olemassaoloa, se ei ole kuitenkaan yksilöinyt tai täsmentänyt muita tässä tapauksessa soveltamiaan perusteita. Kantaja päättelee,
että se ei ole siis voinut toimia asianmukaisella tavalla.
69     Kantaja toteaa lisäksi, ettei sen voida osoittaa syyllistyneen laiminlyöntiin liikesuhteissaan Hector Internationalin kanssa.
Se tuo ilmi, että maaliskuusta 1993 lähtien jälkimmäinen on suorittanut kantajan sisaryhtiölle LEP International UK:lle kuljetuksia,
joihin tämä on ollut täysin tyytyväinen. LEP International UK saattoi Hector Internationalin tämän pyynnöstä yhteyteen kantajan
kanssa. Kantaja alkoi täyttää T1-asiakirjoja Hector Internationalille vasta vakuututtuaan siitä, että tämä oli maksukykyinen,
ja saatuaan ilmoituksen, joka koski Hector Internationalin vastuuta ja vakuuksia tulliasiakirjojen virheellisen tarkastuksen
ja hyväksymisen varalta. Lisäksi kantaja oli vakuuttunut siitä, että ainoastaan rajoitettu määrä T1-asiakirjoja täytettiin
joka kerralla ja että uusia asiakirjoja täytettiin vasta, kun aiempia asiakirjoja voitiin kohtuudella pitää tarkastettuina
ja hyväksyttyinä. Kantaja oli aina vaatinut Hector Internationalia palauttamaan itselleen T1-asiakirjojen viimeisen kappaleen
nro 5, jossa oli aina Espanjan tullin leima ja Espanjan tullihallinnon virkamiehen allekirjoitus, jotka kuitenkin myöhemmin
paljastuivat väärennetyiksi. Kantaja vastaanotti lisäksi jokaisesta lähetyksestä paluupostissa allekirjoitetut ja leimatut
CMR-rahtikirjat, jotka todistivat, että liha oli tosiasiallisesti saapunut määränpäähänsä. Näin ollen kantaja oli tehnyt kaiken,
mikä oli kohtuullista, varautuakseen kaikkeen tulliasiakirjojen tarkastuksen ja hyväksymisen puuttumisesta johtuvaan haittaan,
eikä sen siis voida katsoa syyllistyneen laiminlyöntiin.
70     Komissio katsoo, että se on riidanalaisessa päätöksessä päätellyt oikeudelliselta kannalta riittävällä tavalla, että käsillä
olevassa asiassa kantaja on syyllistynyt ilmeiseen laiminlyöntiin.
71     Komissio korostaa, että kysymyksellä kantajan ilmeisestä laiminlyönnistä ei ole yhteyttä kysymykseen siitä, oliko tämä vilpittömässä
mielessä vai ei. Komissio myöntää, että Alankomaiden tulliviranomaiset ilmoittivat sille, että kantaja ei ollut syyllistynyt
vilpilliseen menettelyyn eikä ilmeiseen laiminlyöntiin. Komissio muistuttaa kuitenkin, että se pyysi näitä täsmentämään kantaansa
kahteen otteeseen, ensimmäisen kerran 24.11.2000 päivätyssä tietopyynnössään ja toisen kerran 22.11.2001 päivätyssä tietopyynnössään.
Alankomaiden viranomaisten vastauksista ei kuitenkaan ollut mitään hyötyä sen selvittämiseksi, oliko käsillä olevassa tapauksessa
kantaja syyllistynyt ilmeiseen laiminlyöntiin, koska kyseisten kirjeiden jälkeen mainitut viranomaiset ainoastaan sovelsivat
syyttömyysolettamaa katsoen, että kantaja on vilpittömässä mielessä, kunnes toisin todistetaan.
72     Komissio huomauttaa, että passituksesta vastaavan erityiset velvollisuudet yhteisön passitusmenettelyssä on otettava huomioon
selvitettäessä sitä, voidaanko sen osoittaa syyllistyneen ilmeiseen laiminlyöntiin vai ei. Komissio korostaa, että kuten riidanalaisen
päätöksen 46 perustelukappaleesta käy ilmi, sen on tältä osin otettava huomioon asianomaisen kokemus, tämän osoittama huolellisuus
ja sääntelyn monitahoisuus (asia T‑75/95, Günzler Aluminium v. komissio, tuomio 5.6.1996, Kok. 1996, s. II‑497). Tullilähetysyrityksen
asemassa kantaja oli kuitenkin kokenut taloudellinen toimija, jonka täytyi tuntea liiketoimintaan kuuluvat riskit (riidanalaisen
päätöksen 47 perustelukappale). Lisäksi passitustoimia koskevalla sääntelyllä täsmennetään selvästi passituksesta vastaavan
velvollisuudet ja niistä johtuva vastuu (riidanalaisen päätöksen 48 perustelukappale). Lopuksi tavaranhaltijan olisi pitänyt
ryhtyä kaikkiin tarvittaviin toimiin varautuakseen liiketoimintaan kuuluvaan riskiin, mitä ei ole tehty (riidanalaisen päätöksen
49 ja 50 perustelukappale).
73     Erityisesti sen kysymyksen osalta, onko kantaja toiminut huolellisesti, komissio korostaa, että vakuutuksen ottaminen on ainoastaan
yksi arvioinnissa huomioon otettavista seikoista. Komissio arvioi, että kun otetaan huomioon käsillä olevan asian tosiseikat,
se on tullut perustellusti siihen johtopäätökseen, että kantaja ei ollut ryhtynyt tarvittaviin toimiin varautuakseen mahdollisiin
riskeihin.
74     Niiden varotoimien osalta, joihin kantaja ryhtyi varmistuakseen Hector Internationalin luotettavuudesta, komissio huomauttaa,
että kantaja on vedonnut näihin tosiseikkoihin vasta vastauskirjelmässään. Komissio muistuttaa, että kantaja on allekirjoittanut
ilmoituksen, jossa se vakuutti, ettei sillä ole mitään lisättävää aineistoon, jonka Alankomaiden viranomaiset toimittivat
ja että sillä on ollut mahdollisuus esittää huomautuksensa sen komission 11.10.2001 päivätyn kirjeen johdosta, jossa tämä
päätyi nimenomaisesti siihen, että kantaja oli syyllistynyt ilmeiseen laiminlyöntiin. Komissio arvioi näin ollen, että kantaja
ei voi perustellusti vedota kyseisiin uusiin tosiseikkoihin oikeudenkäyntimenettelyn tässä vaiheessa ja väittää, että komissio
on perustellut riidanalaisen päätöksen puutteellisesti.
Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen arviointi asiasta
75     Arvioitaessa sitä, onko kyseessä tullikoodeksin 239 artiklassa ja soveltamisasetuksen 905 artiklassa tarkoitettu ilmeinen
laiminlyönti, on otettava huomioon erityisesti niiden säännösten monitahoisuus, joiden noudattamatta jättäminen on johtanut
tullivelan syntymiseen, sekä taloudellisen toimijan kokemus alalta ja huolellisuus (em. asia Söhl & Söhlke, tuomion 56 kohta).
76     Käsillä olevassa asiassa komissio on todennut riidanalaisessa päätöksessä ensiksi, että kokeneena taloudellisena toimijana
kantajan pitäisi tuntea tullisääntely ja liiketoimintaan liittyvät riskit (47 perustelukappale), toiseksi, että passitusta
koskevassa sääntelyssä täsmennetään selvästi passituksesta vastaavan velvollisuudet ja niistä johtuva vastuu (48 perustelukappale),
ja kolmanneksi, että kun otetaan huomioon kantajan velvollisuudet passituksesta vastaavana, sen asiana oli ryhtyä kaikkiin
tarvittaviin toimenpiteisiin liiketoimintaan liittyvän riskin varalta (49 perustelukappale).
77     Edellä esitetyt kolme seikkaa, nimittäin asiaa sääntelevien säännösten monitahoisuus, taloudellisen toimijan kokemus alalta
ja huolellisuus, ovat vain harkintaperusteita, joiden avulla komission on arvioitava in concreto, onko taloudellinen toimija
syyllistynyt ilmeiseen laiminlyöntiin (ks. vastaavasti em. asia Söhl & Söhlke, tuomion 59 kohta). Komission on näet arviointinsa
yhteydessä yksilöitävä ne peruuttamista hakeneen tahon konkreettiset toimet tai laiminlyönnit, jotka yksin tai kokonaisuutena
käsitettyinä merkitsevät ilmeistä laiminlyöntiä etenkin mainittujen perusteiden valossa.
78     Tältä osin on tärkeää huomata, että Alankomaiden viranomaiset – sekä peruuttamishakemuksessaan että myöhemmin kahteen otteeseen
komission hallinnollisessa menettelyssä – tulivat siihen tulokseen, että kantajan ei voida katsoa syyllistyneen vilpilliseen
menettelyyn tai ilmeiseen laiminlyöntiin. Komissio kuitenkin arvioi riidanalaisessa päätöksessä, että kantajan käytöksen oli
katsottava johtuvan sen ilmeisestä laiminlyönnistä (51 perustelukappale). Vaikka komissio saattoi poiketa kyseisestä kansallisten
viranomaisten kannasta (ks. vastaavasti em. asia France-aviation v. komissio, tuomion 36 kohta), sen asiana on kuitenkin todistaa
merkityksellisten tosiseikkojen perusteella kantajan syyllistyneen käytökseen, joka merkitsee ilmeistä laiminlyöntiä.
79     Kuten komissio on myöntänyt suullisessa käsittelyssä, riidanalaisessa päätöksessä kantajan käytöksestä eritellään kuitenkin
ainoastaan kaksi tiettyä osaa, jotka voivat osoittaa kantajan syyllistyneen ilmeiseen laiminlyöntiin. Näitä ovat ensinnäkin
se, että väliintulijoita ei ole valvottu, ja toiseksi se, että asianmukaisia vakuutuksia ei ole otettu.
80     Sen ensimmäisen moitteen osalta, jonka mukaan kantaja on laiminlyönyt väliintulijoiden valvonnan, riidanalaisessa päätöksessä
ei täsmennetä mitenkään sitä, millä tavoin kantaja on ollut huolimaton tältä osin. Koska kyseistä moitetta ei ole kehitetty
edes vähäisessä määrin, ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen on katsottava sen jääneen osoittamatta. Tämän väitteen hyväksyminen
merkitsisi sitä, että jokaisen taloudellisen toimijan, joka on liikekumppaniensa petollisten toimien uhri, katsottaisiin väistämättä
syyllistyneen ilmeiseen laiminlyöntiin.
81     Lisäksi on huomattava kantajan vetoavan siihen, että se oli toteuttanut monia varotoimia Hector Internationalin suhteen. Kantajan
mukaan se alkoi täyttää T1-asiakirjoja Hector Internationalille vasta vakuututtuaan siitä, että kyseinen yritys oli maksukykyinen,
ja saatuaan ilmoituksen, joka koski Hector Internationalin vastuuta ja vakuuksia tulliasiakirjojen virheellisen tarkastuksen
ja hyväksymisen varalta. Sitä paitsi se oli vakuuttunut siitä, että ainoastaan rajoitettu määrä T1-asiakirjoja täytettiin
joka kerralla ja että uusia asiakirjoja täytettiin vasta, kun aiempia asiakirjoja voitiin kohtuudella pitää tarkastettuina
ja hyväksyttyinä. Lopuksi kantaja oli aina vaatinut, että sille palautetaan T1-asiakirjojen viimeinen kappale nro 5, jossa
oli aina Espanjan tullin leima ja Espanjan tullihallinnon virkamiehen allekirjoitus, sekä allekirjoitetut ja leimatut CMR-rahtikirjat,
jotka vahvistivat vastaanoton. Nämä varotoimet, joita komissio ei kiistä, paljastavat kantajan huolellisen ja asianmukaisen
käytöksen käsillä olevien tullaustoimien väliintulijoiden valvonnassa.
82     Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin katsoo, ettei voida hyväksyä komission väitettä, jonka mukaan kantaja ei voi perustellusti
vedota kyseisiin tosiseikkoihin, koska ne tuotiin esiin vasta vastauskirjelmässä. On nimittäin muistettava, että komission
velvollisuutena on osoittaa kantajan syyllistyneen ilmeiseen laiminlyöntiin käsillä olevassa asiassa. Komissio ei kuitenkaan
11.10.2001 päivätyssä kirjeessään, jossa se ilmoitti väitteensä, täsmentänyt, miksi se katsoi, että kantaja oli laiminlyönyt
väliintulijoiden valvonnan. Kantaja väitti 9.11.2001 päivätyssä vastauksessaan, ettei se ollut syyllistynyt laiminlyöntiin,
ja totesi etenkin, että se oli toiminut tunnollisesti kuljetuksen osalta ja että sen ei ollut mahdollista tarkistaa, syyllistyttiinkö
tarkastuksen ja hyväksymisen yhteydessä säännöstenvastaisuuksiin. Tämän jälkeen komissio toisti riidanalaisessa päätöksessä
väitteensä siitä, että väliintulijoita oli valvottu puutteellisesti, täsmentämättä kuitenkaan väitettään. Käsillä olevan asian
kannekirjelmässä kantaja toisti, että sitä ei voida syyttää todetuista säännöstenvastaisuuksista, ja väitti edelleen, että
sen toiminta käsillä olevassa asiassa oli tavanomaisten liiketapojen mukaista. Komissio toisti vastineessaan kantansa ja kiisti
kantajan väitteet. Kun otetaan huomioon edellä esitetty, kantajaa ei voida moittia siitä, että se on täydentänyt vastauskirjelmässään
niitä perusteluita ja merkityksellisiä tosiseikkoja, joita se on esittänyt riidanalaisessa päätöksessä ja vastineessa olevaa
väitettä vastaan.
83     Sen toisen moitteen osalta, jonka mukaan kantaja ei ole ottanut asianmukaisia vakuutuksia, on huomattava, että vaikka taloudellisten
toimijoiden on varauduttava tavanomaisiin liiketaloudellisiin riskeihin ja vaikka näin ollen pelkästään taloudellisen vahingon
kärsiminen ei luo yhteisön tullisäännöksissä tarkoitettua erityistilannetta (ks. vastaavasti em. asia Hyper v. komissio, tuomion
113 ja 114 kohta), ei voida kuitenkaan hyväksyä, että pääsääntöisesti vakuutuksen ottamatta jättäminen riittäisi yksinään
osoitukseksi taloudellisen toimijan käytöksestä, joka merkitsee ilmeistä laiminlyöntiä. Komissio ei ole riidanalaisessa päätöksessä
perustellut sitä, miksi käsillä olevan asian olosuhteet huomioon ottaen se seikka, että kantaja ei ollut ottanut vakuutusta
riidan kohteena olevista toimista johtuvien riskien varalta, olisi osoitus käytöksestä, joka merkitsee ilmeistä laiminlyöntiä.
Tältä osin on korostettava, että vakuutuksen ottaminen tai ottamatta jättäminen ratkaisee sen, vastaako tullivelasta ja riidan
kohteena olevista toimista syntyvistä vahingoista tulliasioitsija vai tämän vakuuttaja. Kuitenkaan se, että kantaja ei voi
kääntyä vakuutusyhtiön puoleen saadakseen korvauksen sen maksettavaksi lankeavan tullivelan määrästä vaan sen täytyy siis
kärsiä se itse, ei vaikuta niihin edellytyksiin, jotka oikeuttavat kyseisen velan peruuttamiseen kohtuullisuussyistä, eikä
näin ollen komission velvollisuuteen myöntää kyseinen peruuttaminen, jos mainitut edellytykset täyttyvät. Vakuuttaja voisi
lisäksi olla tulliasioitsijan oikeuksien sijaantulija suhteessa tulliviranomaisiin tai odottaa tulliasioitsijan komissiossa
ajaman asian tulosta. Näin ollen vakuutuksen ottamatta jättäminen ei merkitse laiminlyöntiä.
84     Lopuksi on todettava, että tullikoodeksin 239 artiklan mukaan tuonti‑ tai vientitullit voidaan palauttaa taikka peruuttaa
tilanteissa, jotka johtuvat olosuhteista, joissa ei voida osoittaa asianomaisen syyllistyneen vilpilliseen menettelyyn tai
ilmeiseen laiminlyöntiin. Samoin soveltamisasetuksen 905 artiklassa säädetään, että peruuttamishakemukseen on oltava liitettynä
todisteita erityistilanteesta, joka johtuu muista kuin vilpillistä menettelyä tai ilmeistä välinpitämättömyyttä osoittavista
olosuhteista. Jo kyseisten säännösten sanamuodosta ilmenee, että laiminlyönnin, johon taloudellinen toimija on syyllistynyt,
ja todetun erityistilanteen välillä on oltava yhteys. Tällaisen yhteyden puuttuessa olisi epäoikeudenmukaista hylätä peruuttamis‑
tai palautushakemus. Käsillä olevassa asiassa on kuitenkin huomattava, että se, että kantaja ei ollut ottanut vakuutusta,
ei ollut vaikuttanut petoksen toteutumiseen eikä vaikeuttanut sen selvittämistä. Sitä suuremmalla syyllä kyseisellä seikalla
ei ole minkäänlaista yhteyttä sen seikan kanssa, että Alankomaiden viranomaiset eivät ilmoittaneet kantajalle tietyn ajan
kuluessa tämän yhtä tulli-ilmoitusta koskevasta petoksesta.
85     On siis todettava, että komissio on tehnyt ilmeisen arviointivirheen, kun se on katsonut, että kantaja on syyllistynyt ilmeiseen
laiminlyöntiin.
86     Tämän vuoksi kanneperusteen toinen osa on hyväksyttävä.
87     Näin ollen tämä kanne on hyväksyttävä.

Oikeudenkäyntikulut
88     Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen työjärjestyksen 87 artiklan 2 kohdan mukaan asianosainen, joka häviää asian, velvoitetaan
korvaamaan oikeudenkäyntikulut, jos vastapuoli on sitä vaatinut. Koska komissio on hävinnyt asian, se vastaa omista oikeudenkäyntikuluistaan,
ja se on velvoitettava korvaamaan kantajan oikeudenkäyntikulut tämän vaatimusten mukaisesti.
89     Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen työjärjestyksen 87 artiklan 4 kohdan nojalla väliintulijana oleva Espanjan kuningaskunta
vastaa omista oikeudenkäyntikuluistaan.
Näillä perusteilla
YHTEISÖJEN ENSIMMÄISEN OIKEUSASTEEN TUOMIOISTUIN (ensimmäinen jaosto)
on ratkaissut asian seuraavasti:
1)
Komission 7.10.2002 tekemä päätös REM 08/00 kumotaan siltä osin kuin siinä hylätään niiden kantajan maksettavaksi määrättyjen
tuontitullien peruuttaminen, jotka johtuvat kantajan 12.6.1995 alkaen toteuttamista tullaustoimista.
2)
Komissio vastaa omista oikeudenkäyntikuluistaan, ja se velvoitetaan korvaamaan kantajan oikeudenkäyntikulut.
3)
Espanjan kuningaskunta vastaa omista oikeudenkäyntikuluistaan.
Cooke
García-Valdecasas
Labucka
Julistettiin Luxemburgissa 27 päivänä syyskuuta 2005.
H. Jung

J. D. Cooke
kirjaaja

ensimmäisen jaoston puheenjohtaja
Sisällys
Asiaa koskevat oikeussäännöt
Yhteisön ulkoista passitusta koskevat säännöt
Tuonti‑ tai vientitullien palauttamista tai peruuttamista koskevat säännöt
Tosiseikat
Kyseessä olevat yhteisön ulkoiset passitustoimet
Tuontitullien peruuttamishakemusta koskeva hallinnollinen menettely
Oikeudenkäyntimenettely ja asianosaisten vaatimukset
Oikeudellinen arviointi
Kanneperusteen ensimmäinen osa, joka koskee erityistilanteen olemassaoloa
Johdanto
– Asianosaisten lausumat
– Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen arviointi asiasta
Laiminlyönnit, joihin Alankomaiden viranomaisten väitetään syyllistyneen petoksen havaitsemisessa ja se seikka, että ne ilmoittivat
myöhään kantajalle tämän lähettämissä tulliasiakirjoissa olevista säännönvastaisuuksista
– Asianosaisten lausumat
– Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen arviointi asiasta
Kanneperusteen toinen osa, joka koskee kantajan taholta puuttuvaa vilpillistä menettelyä ja ilmeistä laiminlyöntiä
Asianosaisten lausumat
Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen arviointi asiasta
Oikeudenkäyntikulut
*
Oikeudenkäyntikieli: hollanti.