CELEX: 62001CJ0349
Socialinė politika
Direktyvos 94/45/EB 4 ir 11 straipsniai
Europos darbų taryba
Bendrijos mastu veikiančių įmonių darbuotojų informavimas bei konsultavimasis su jais
Centrinės administracijos pareiga pateikti tam tikrą informaciją darbuotojų atstovams

2001 m. liepos 21 d. nutartimi, kurią Teisingumo Teismas gavo 2001 m. rugsėjo 17 d.,
Arbeitsgericht Bielefeld
, remdamasis EB 234 straipsniu, kreipėsi su prašymu priimti prejudicinį sprendimą, pateikdamas du klausimus dėl 1994 m. rugsėjo
22 d. Tarybos direktyvos 94/45/EB dėl Europos darbų tarybos steigimo arba Bendrijos mastu veikiančių įmonių ir Bendrijos mastu
veikiančių įmonių grupių darbuotojų informavimo bei konsultavimosi su jais tvarkos nustatymo (OL L 254, p. 64, toliau – direktyva)
4 ir 11 straipsnių išaiškinimo.
Šie klausimai iškilo sprendžiant teisinį ginčą tarp
ADS Anker GmbH
darbo tarybos (toliau – darbo taryba) ir
ADS Anker GmbH
(toliau –
ADS Anker
) dėl to, kad pastaroji atsisakė suteikti tam tikrą informaciją, susijusią su Europos darbų tarybos steigimu.

Teisinis pagrindas

Bendrijos teisė
Direktyvos vienuoliktoje konstatuojamojoje dalyje nurodyta:
„turi būti priimtos atitinkamos nuostatos, užtikrinančios, kad Bendrijos mastu veikiančių įmonių darbuotojai būtų tinkamai
informuojami ir su jais konsultuojamasi, kai jiems taikomi sprendimai priimami kitoje valstybėje narėje, nei ta, kurioje jie
įdarbinti.“
Remiantis direktyvos dvylikta konstatuojamąja dalimi, „siekiant užtikrinti, kad įmonių arba įmonių grupių, veikiančių dviejose
arba daugiau valstybių narių, darbuotojai būtų tinkamai informuojami ir su jais konsultuojamasi, būtina įsteigti Europos darbų
tarybas arba sukurti kitą atitinkamą tarpvalstybinę darbuotojų informavimo ir konsultavimosi su jais tvarką“.
Direktyvos tryliktoje konstatuojamojoje dalyje nurodyta:
„<...> reikia turėti valdančiosios įmonės sąvokos apibrėžimą tik šiai direktyvai ir nepažeidžiant grupės ar kontrolės sąvokų
apibrėžimų, kurie galėtų būti priimti ateityje numatomuose rengti dokumentuose.“
Direktyvos keturioliktoje konstatuojamojoje dalyje nurodyta:
„darbuotojų informavimo ir konsultavimosi su jais mechanizmai tokiose įmonėse arba jų grupėse turi apimti visus padalinius
arba, atsižvelgiant į aplinkybes, įmonių grupes, įsikūrusias valstybėse narėse, neatsižvelgiant į tai, ar įmonės arba valdančiosios
įmonės grupės centrinė administracija yra įsikūrusi valstybėse narėse, ar už jų teritorijų ribų“.
Direktyvos 1 straipsnio 1 ir 2 dalys nustato:
„1. Šia direktyva siekiama veiksmingiau panaudoti Bendrijos mastu veikiančių įmonių ir Bendrijos įmonių grupių darbuotojų
teisę gauti informaciją bei konsultacijas.
2. Dėl to prireikus kiekvienoje Bendrijos mastu veikiančioje įmonėje ir kiekvienoje Bendrijos mastu veikiančių įmonių grupėje
5 straipsnio 1 dalyje nurodytu būdu įsteigiama Europos darbų taryba arba nustatoma darbuotojų informavimo ir konsultavimosi
su jais tvarka, kad darbuotojai būtų informuojami ir su jais veiksmingai konsultuojamasi šioje direktyvoje nurodytais terminais
ir būdais.“
Direktyvos 2 straipsnio 1 dalies a–e punktai nustato:
„Šioje direktyvoje:
a) „Bendrijos mastu veikianti įmonė“ – bet kokia įmonė, turinti bent 1 000 darbuotojų valstybėse narėse ir bent 150 darbuotojų
– kiekvienoje iš mažiausiai dviejų valstybių narių;
b) „įmonių grupė“ – valdančioji įmonė ir jos valdomos įmonės;
c) „Bendrijos mastu veikiančių įmonių grupė“– apibūdinama taip:
–        bent 1000 darbuotojų valstybėse narėse,
–        bent dvi grupei priklausančios įmonės skirtingose valstybėse narėse ir
–        bent viena grupei priklausanti įmonė, turinti bent 150 darbuotojų vienoje valstybėje narėje, ir bent viena kitai grupei priklausanti
įmonė, turinti 150 darbuotojų kitoje valstybėje narėje;
d) „darbuotojų atstovai“ – darbuotojų atstovai, numatyti nacionalinės teisės aktuose ir (arba) nusistovėjusioje tvarkoje;
e) „centrinė administracija“ – Bendrijos mastu veikiančios įmonės centrinė administracija arba, jei yra Bendrijos mastu veikiančių
įmonių grupė, – valdančiosios įmonės centrinė administracija.“
Direktyvos 3 straipsnio 1 ir 2 dalys nustato:
„1. Šioje direktyvoje „valdančioji įmonė“ – tai įmonė, galinti daryti esminę įtaką kitos įmonės („valdomos įmonės“) veikimui,
pavyzdžiui, dėl nuosavybės teisės, finansinio dalyvavimo arba pagal jai taikomas taisykles.
2. Daroma prielaida, kad galima daryti įtaką, jei neįrodoma kitaip, kai santykiuose su kita įmone tiesiogiai ar netiesiogiai:
a) valdoma didžioji tos įmonės pasirašytojo kapitalo dalis; arba
b) valdoma dauguma balsų, priskirtų tos įmonės išleistam akciniam kapitalui; arba
c) galima paskirti daugiau negu pusę tos įmonės valdymo, administracijos arba priežiūros organo narių.“
Pagal direktyvos 3 straipsnio 6 dalį „siekiant nustatyti, ar įmonė yra „valdančioji įmonė“, remiamasi valstybės narės teisės
aktais, kuriais ta įmonė vadovaujasi“.
Direktyvos 4 straipsnio 1–3 dalys nustato:
„1. Centrinė administracija yra atsakinga už tai, kad būtų sudarytos sąlygos ir sukurtos priemonės, būtinos steigiant Europos
darbų tarybą arba nustatant 1 straipsnio 2 dalyje numatytą informavimo ir konsultavimosi tvarką Bendrijos mastu veikiančioje
įmonėje ir Bendrijos mastu veikiančių įmonių grupėje.
2. Jeigu centrinė administracija nėra įsikūrusi valstybėje narėje, prireikus 1 dalyje minimą atsakomybę prisiima valstybėje
narėje skiriamas centrinės administracijos atstovas.
Jei tokio atstovo nėra, 1 dalyje minimą atsakomybę prisiima padalinio arba grupei priklausančios įmonės, kurioje dirba didžiausias
iš visų valstybių narių darbuotojų skaičius, administracija.
3. Šioje direktyvoje atstovas arba atstovai arba, jei tokių atstovų nėra, – 2 dalies antroje pastraipoje minima administracija
laikomi centrine administracija.“
Pagal direktyvos 5 straipsnio 1 ir 2 dalis:
„1. Siekiant 1 straipsnio 1 dalyje minimų tikslų, centrinė administracija pradeda derybas dėl Europos darbų tarybos įsteigimo
ar informavimo ir konsultavimosi tvarkos nustatymo savo iniciatyva arba raštu paprašius mažiausiai 100 darbuotojų arba jų
atstovų ne mažiau kaip dviejų skirtingų valstybių narių įmonėse.
2. Šiuo tikslu įsteigiamas specialus derybų organas <...>“
Pagal direktyvos 6 straipsnio 1 dalį „centrinė administracija ir specialus derybų organas privalo derėtis bendradarbiaudami,
kad būtų pasiektas susitarimas dėl detalaus pasirengimo darbuotojus informuoti ir konsultuotis su jais, kaip numatyta 1 straipsnio
1 dalyje“.
Direktyvos 11 straipsnio 1–3 dalys nustato:
„1. Kiekviena valstybė narė užtikrina, kad Bendrijos mastu veikiančios įmonės padalinių administracija ir įmonių, sudarančių
Bendrijos įmonių grupę, kurios yra įsikūrusios jos teritorijoje, administracija bei jų darbuotojų atstovai arba – nelygu aplinkybės
– darbuotojai laikosi šioje direktyvoje nustatytų pareigų, neatsižvelgiant į tai, ar centrinė administracija įsikūrusi jos
teritorijoje, ar ne.
2. Valstybės narės turi užtikrinti, kad taikant šią direktyvą įmonės, suinteresuotų šalių prašymu, pateikia informaciją apie
2 straipsnio 1 dalies a ir c punktuose nurodytą darbuotojų skaičių.
3. Valstybės narės numato atitinkamas priemones, jeigu nesilaikoma šios direktyvos nuostatų; ypač jos turėtų užtikrinti, kad
būtų nustatyta atitinkama administracinė arba teisminė procedūra, suteikianti galimybę priversti vykdyti šioje direktyvoje
nustatytas pareigas.“
Direktyvos 14 straipsnio 1 dalis nustato, kad valstybės narės įstatymais ir kitais teisės aktais įtvirtina nuostatas, būtinas,
kad šios direktyvos būtų pradėta laikytis ne vėliau kaip nuo 1996 m. rugsėjo 22 d., arba ne vėliau kaip iki šios datos užtikrina,
kad administracija ir darbuotojai susitarimais priimtų reikalingas nuostatas, o valstybės narės privalo imtis visų būtinų
veiksmų, leidžiančių joms visuomet garantuoti, kad bus pasiekti šioje direktyvoje nustatyti rezultatai. Apie tai jos nedelsdamos
praneša Komisijai.

Nacionalinė teisė
1996 m. spalio 28 d.
Gesetz über Europäische Betriebsräte
(Europos darbų tarybų įstatymas) (BGB1
.
1996 I, p. 1548, toliau – EBRG) perkelia šią direktyvą į Vokietijos teisę.
Pagal šio įstatymo 2 straipsnio 1 dalį įstatymas taikomas Bendrijos mastu veikiančioms įmonėms, turinčioms buveinę Vokietijoje,
ir Bendrijos mastu veikiančių įmonių grupėms, kurių valdančioji įmonė turi buveinę Vokietijoje.
EBRG 2 straipsnio 2 dalis nustato:
„Jei centrinės administracijos valstybėje narėje nėra, tačiau yra įgaliota vietinė administracija valstybėse narėse esančioms
įmonėms arba padaliniams, šis įstatymas taikomas, kai įgaliota vietinė administracija yra Vokietijoje. Jei nėra įgaliotos
vietinės administracijos, įstatymas taikomas, kai centrinė administracija įmonę arba padalinį Vokietijoje paskiria savo atstovu.
Jeigu atstovas nepaskirtas, įstatymas taikomas, jeigu įmonė arba padalinys, kuriame, palyginti su kitais valstybėse narėse
esančiais įmonės padaliniais arba įmonių grupės įmonėmis, įdarbinta daugiausiai darbuotojų, yra Vokietijoje. Nurodytos įmonės
(padaliniai) laikomi centrine administracija.“ (Neoficialus vertimas)
EBRG 3 straipsnio 2 dalis sąvoką „Bendrijos mastu veikiančių įmonių grupė“ apibrėžia lygiai taip pat, kaip direktyvos 2 straipsnio
1 dalies c punktas.
EBRG 5 straipsnis, skirtas direktyvos 11 straipsniui įgyvendinti, nustato:
„1. Centrinė administracija darbuotojų atstovų reikalavimu privalo jiems suteikti informaciją apie vidutinį bendrą darbuotojų
skaičių ir jų pasiskirstymą valstybėse narėse, įmonėse bei padaliniuose, taip pat apie įmonės ar įmonių grupės struktūrą.
2. Darbo taryba arba jungtinė darbo taryba, remdamasi 1 dalimi, gali pateikti reikalavimą vietinei įmonės ar padalinio administracijai;
pastaroji privalo atsakymui reikalingą informaciją ir dokumentus gauti iš centrinės administracijos.“ (Neoficialus vertimas)
EBRG 6 straipsnis sąvoką „valdančioji įmonė“ apibrėžia taip pat, kaip direktyvos 3 straipsnis.

Pagrindinės ginčo aplinkybės ir prejudiciniai klausimai
Kaip nurodyta nutartyje dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą, Vokietijoje įsteigta įmonė
ADS Anker
priklauso Bendrijos mastu veikiančių įmonių grupei direktyvos 2 straipsnio 1 dalies c punkto prasme (toliau –
Anker
grupė).
Nyderlanduose įsteigta bendrovė
Anker BV
valdo visas įmonės
ADS Anker
ir kitų
Anker
grupei priklausančių įmonių, įsteigtų Švedijoje, Norvegijoje, Danijoje, Suomijoje, Jungtinėje Karalystėje, Nyderlanduose,
Austrijoje, Prancūzijoje, Belgijoje ir Vengrijoje, akcijas. Įmonės
Anker BV
motininė įmonė
Anker Systems GmbH
yra įsteigta Šveicarijoje, t. y. už valstybėms narėms priklausančios teritorijos ribų.
Iš nutartyje dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą pateiktos informacijos matyti, kad
Anker
grupei priklausanti įmonė, kurioje dirba didžiausias skaičius darbuotojų vienoje valstybėje narėje direktyvos 4 straipsnio
2 dalies antrosios pastraipos prasme yra Jungtinėje Karalystėje įsteigta įmonė
RIVA
. Šioje įmonėje dirba apie 1000 darbuotojų, o
Anker BV
ją įsigijo 1999 m. pabaigoje.
Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas nurodo, kad grupės centrinė administracija yra arba įmonė
RIVA
, kuri gali būti laikoma centrine administracija pagal direktyvos 4 straipsnio 2 dalies antrą pastraipą ir 3 dalį, arba
Anker BV
, kuri yra valdančiosios įmonės centrinė administracija direktyvos 2 straipsnio 1 dalies e punkto ir 3 straipsnio 1 dalies
prasme.

Anker
grupėje nėra nei sudarytos Europos darbų tarybos, nei patvirtintos darbuotojų informavimo ir konsultavimosi su jais tvarkos.

ADS Anker
darbo taryba, remdamasi EBRG 5 straipsnio 2 dalimi, pareikalavo, kad ši įmonė suteiktų 5 straipsnio 1 dalyje nurodytą informaciją
ir nurodytų darbuotojų atstovybes bei jų atstovus, kurie turi atstovauti įmonių darbuotojams arba joms pavaldžių įmonių darbuotojams
steigiant Europos darbų tarybą.

ADS Anker
atsakė negalinti įvykdyti šio reikalavimo, kadangi ir tiesioginė motininė bendrovė
Anker BV
, ir motininė grupės bendrovė
Anker Systems GmbH
atsisakė suteikti prašytą informaciją. Be to, ji nurodė, kad EBRG nenumato teisės gauti informaciją iš kitoje valstybėje narėje
įsteigtos grupės įmonės.
Po to, kai buvo atmestas reikalavimas suteikti informaciją, darbo taryba kreipėsi į
Arbeitsgericht Bielefeld
.
Šis nusprendė, kad darbdavys darbo tarybai negali nurodyti, jog norimą informaciją ši galinti surinkti pati naudodamasi įmonių
registru ar iš kitų šaltinių. Pati centrinė administracija yra atsakinga už sąlygų, reikalingų įsteigti Europos darbų tarybą
arba nustatyti darbuotojų informavimo ir konsultavimosi su jais tvarką, sudarymą.
Be to, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas nurodo
ADS Anker
teiginį, kad ji negali suteikti reikalaujamos informacijos, kadangi bendrovė
Anker BV
, kaip ir motininė bendrovė
Anker Systems GmbH
atsisakė suteikti darbuotojams informuoti reikalingą informaciją.

Arbeitsgericht Bielefeld
konstatuoja: kadangi EBRG yra nacionalinis įstatymas, jo taikymas teritoriniu atžvilgiu yra apribotas Vokietijos teritorijoje,
ir jis neįpareigoja įmonių grupės, kuriai priklauso ne Vokietijoje įsteigtos įmonės, suteikti tam tikrą informaciją Vokietijoje
įsteigtoms įmonėms.
Vis dėlto prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas mano, kad darbdavio argumentas, jog jis negali suteikti darbuotojų
reikalautos informacijos, negali būti pateisinamas, jei minėtas darbdavys, remdamasis kitose valstybėse narėse įgyvendinant
direktyvą priimtais teisės aktais, gali priversti kitoje valstybėje narėje įkurtą centrinę administraciją pateikti būtiną
informaciją Vokietijoje įsteigtoms grupės įmonėms.
Nacionalinis teismas pažymi, kad direktyvoje nėra aiškios nuostatos dėl tokiai horizontaliai įmonių grupei priklausančios
įmonės teisės gauti informaciją iš centrinės administracijos, įkurtos kitoje valstybėje narėje.
Kadangi,
Arbeitsgericht Bielefeld
nuomone, sprendimas jo nagrinėjamame teisiniame ginče priklauso nuo direktyvos išaiškinimo, jis nusprendė sustabdyti bylos
nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šiuos prejudicinius klausimus:
1.      Ar direktyva 94/45 <...>, ypač jos 4 ir 11 straipsniai, reikalauja, kad įmonė, kurios buveinė yra Jungtinėje Karalystėje <...>,
ir kuri pagal direktyvos 4 straipsnio 2 dalies antrą pastraipą ir 3 dalį laikoma centrine administracija, arba Nyderlandų
Karalystėje įsteigta įmonė, kuri yra valdančiosios įmonės centrinė administracija pagal direktyvos 2 straipsnio 1 dalies e
punktą ir 3 straipsnio 1 dalį, privalo kitai <...> Vokietijoje įsteigtai įmonei, priklausančiai tai pačiai įmonių grupei,
pateikti informaciją apie įmonių grupei priklausančias įmones ir padalinius, jų teisinę formą, atstovavimo struktūrą, vidutinį
bendrą darbuotojų skaičių ir jų pasiskirstymą tarp valstybių narių ir įmonių?
2.      Jeigu į pirmą klausimą būtų atsakyta teigiamai, ar pareiga informuoti taip pat apima ir informaciją apie darbuotojų atstovybes
bei jų atstovus, kurie turi atstovauti įmonių arba jų valdomų įmonių darbuotojams steigiant Europos darbų tarybą?

Dėl prejudicinių klausimų

Teisingumo Teismui pateiktos pastabos
Pirmiausiai dėl klausimo, ar pagal direktyvą centrinė administracija arba preziumuojama centrinė administracija privalo kitai
įmonei, priklausančiai tai pačiai įmonių grupei, suteikti tam tikrą informaciją, siekiant steigti Europos darbų tarybą, darbo
taryba, Vokietijos vyriausybė ir Komisija teigia, kad pagal direktyvos 4 straipsnį centrinė administracija atsako už tai,
kad būtų sudarytos sąlygos ir suteiktos priemonės, reikalingos Bendrijos mastu veikiančiose įmonėse ir įmonių grupėse steigti
Europos darbų tarybas. Jų teigimu, siekiant suteikti direktyvai praktinį veiksmingumą, yra būtina, kad įmonės ar įmonių grupės
centrinė administracija būtų įpareigota darbuotojų atstovams pateikti tokią informaciją, kuri leistų nustatyti, ar įmonėje
arba įmonių grupėje turi būti įsteigta Europos darbų taryba ir – tam tikrais atvejais – ar gali būti įsteigtas specialus derybų
organas.
Darbo tarybos nuomone, aplinkybė, kad centrinė administracija taip pat privalo suteikti minėtą informaciją pagal EBRG 5 straipsnio
2 dalį netgi tuomet, kai ji įkurta ne EBRG taikymo teritoriniu atžvilgiu teritorijoje, o kitoje valstybėje narėje, išplaukia
ne tik iš direktyvos, bet ir iš įsteigiant Europos darbų tarybą siekto tikslo, t. y. informuoti darbuotojus ir konsultuotis
su jais, nepaisant valstybių narių sienų. Jei EBRG 5 straipsnio 2 dalies taikymo sritis būtų apribota Vokietijos teritorijoje,
darbuotojų atstovams informacijos gavimas, siekiant įsteigti Europos darbų tarybą, būtų taip apsunkintas, kad direktyvos tikslą
pasiekti būtų žymiai sudėtingiau ir su nereikalingomis laiko, procedūrų bei finansinėmis sąnaudomis.
Komisija dėl centrinės administracijos pareigų pagal direktyvos 4 straipsnį mano, kad kalbant apie bet kurią valstybę narę
nėra labai svarbu, ar teisėtą reikalavimą suteikti informaciją centrinei administracijai įmonių grupės darbuotojai pateikė
tiesiogiai, ar per įmonių grupei priklausančią įmonę, kaip bylos Vokietijoje atveju.

ADS Anker
tvirtina, kad net jei direktyvos tikslas ir yra sudaryti galimybes įsteigti Europos darbų tarybą, pati direktyva negali versti
bendrovės pareikšti ieškinį valdančiajai įmonei.
Jei valdomos įmonės darbo taryba šioje įmonėje negali gauti prašymui pagal direktyvos 5 straipsnio 1 dalį pateikti būtinos
informacijos dėl to, kad jos ten neturima, darbo taryba turi teisę reikalauti šios informacijos iš valdančios įmonės grupės
viduje, remdamasi direktyvos perkėlimo į nacionalinę teisę nuostatomis.
Antra, dėl informacijos, kurią, remiantis direktyvoje įtvirtinta informacijos suteikimo pareiga, privalo suteikti centrinė
administracija arba preziumuojama centrinė administracija, darbo taryba ir Vokietijos vyriausybė mano, kad direktyva turi
būti aiškinama plačiai, atsižvelgiant į jos prasmę ir tikslus.
Darbo tarybos nuomone, teisė gauti informaciją apima informaciją, reikalingą nustatyti, ar įmonėje arba įmonių grupėje būtina
įsteigti Europos darbų tarybą. Darbuotojų atstovai taip pat privalo gauti informaciją, būtiną tam, kad remdamiesi direktyvos
5 straipsniu, galėtų pateikti prašymą dėl Europos darbų tarybos įsteigimo ir įsteigti tam reikalingą specialų derybų organą.
Kadangi prašymą dėl Europos darbų tarybos įsteigimo turi pateikti darbuotojai arba jų atstovai iš mažiausiai dviejų valstybių
narių, steigiant specialų derybų organą reikia žinoti apie kitas darbuotojų atstovybes ir apie jų narius.

ADS Anker
– priešingai – teigia, kad pagal direktyvos 5 straipsnio 1 dalį darbuotojų atstovybių ir jų atstovų nurodymas nėra būtinas
pradėti derybų procesą, siekiant įsteigti Europos darbų tarybą.
Remdamasi 2001 m. kovo 29 d. Sprendimu
Bofrost
* (C-62/99, Rink. p. I-2579), Komisija teigia, kad jei darbuotojų atstovybių ir jų atstovų, turinčių atstovauti įmonių ar
jų valdomų įmonių darbuotojams steigiant Europos darbų tarybą, pavadinimai, prašymą dėl informacijos suteikimo nagrinėjančio
teismo nuomone, priklauso informacijai, kuri yra būtina pradėti deryboms dėl Europos darbų tarybos įsteigimo arba dėl tarpvalstybinės
darbuotojų informavimo bei konsultavimosi su jais tvarkos nustatymo, šios įmonių grupės įmonė privalo pateikti reikalaujamus
duomenis, kuriuos ji turi arba gali gauti, įmonėje veikiančios darbuotojų atstovybės organams, jiems to paprašius.

Teisingumo Teismo vertinimas
Remiantis direktyvos vienuolikta konstatuojamąja dalimi ir 1 straipsnio 2 dalimi, direktyva turi užtikrinti, kad Bendrijos
mastu veikiančių įmonių ar įmonių grupių darbuotojai būtų tinkamai informuojami ir su jais konsultuojamasi, kai jiems taikomi
sprendimai priimami kitoje valstybėje narėje, nei ta, kurioje jie dirba.
Kaip matyti iš bendros direktyvos sistemos, ji nustato, kad tarpvalstybinį darbuotojų informavimą ir konsultavimąsi su jais
iš esmės užtikrina derybų tarp centrinės administracijos ir darbuotojų atstovų sistema. (minėto sprendimo
Bofrost
* 29 punktas ir 2004 m. sausio 13 d. Sprendimo
Kühne & Nagel
, C‑440/00, dar nepaskelbto Rinkinyje, 40 punktas).
Šiame kontekste visose Bendrijos mastu veikiančiose įmonėse ir įmonių grupėse, pateikus prašymą pagal direktyvos 5 straipsnio
1 dalyje numatytą procedūrą, įsteigiama Europos darbų taryba arba nustatoma darbuotojų informavimo bei konsultavimosi su jais
tvarka.
Pagal pastarąją direktyvos nuostatą Bendrijos mastu veikiančios įmonių grupės atveju centrinė administracija savo iniciatyva
arba raštu paprašius mažiausiai 100 darbuotojų ar jų atstovų iš ne mažiau kaip dviejų skirtingų valstybių narių įmonių ar
padalinių pradeda derybas dėl tokios Europos darbų tarybos įsteigimo.
Specialus derybų organas – darbuotojams atstovaujantis organas, įsteigtas pagal direktyvos 5 straipsnio 2 dalį – ir centrinė
administracija, remdamiesi direktyvos 6 straipsnio 1 dalimi, privalo derėtis bendradarbiaudami, kad būtų susitarta dėl detalaus
pasirengimo įsteigti Europos darbų tarybą.
Teisingumo Teismas jau yra nusprendęs, kad dėl direktyvos praktinio veiksmingumo priežasčių suinteresuotiems darbuotojams
būtina suteikti teisę gauti tam tikrą informaciją, kuria remdamiesi, jie galėtų nustatyti, ar turi teisę reikalauti pradėti
derybas tarp centrinės administracijos ir jų pačių atstovų, kadangi tokia teisė gauti informaciją sudaro būtiną sąlygą nustatyti,
ar egzistuoja Bendrijos mastu veikianti įmonė arba įmonių grupė; o tai savo ruožtu yra sąlyga įsteigti Europos darbų tarybą
arba nustatyti tarpvalstybinę darbuotojų informavimo ir konsultavimosi su jais tvarką (minėto sprendimo
Bofrost
* 32 ir 33 punktai bei minėto sprendimo
Kühne & Nagel
46 punktas).
Kiek tai susiję su tokios Europos darbų tarybos steigimu, pagal direktyvos 4 straipsnio 1 dalį centrinė administracija yra
atsakinga už tai, kad būtų sudarytos sąlygos ir sukurtos priemonės, būtinos steigiant tokią tarybą. Ši atsakomybė apima pareigą
suteikti darbuotojų atstovams informaciją, reikalingą pradėti derybas dėl Europos darbų tarybos įsteigimo (žr. minėto sprendimo
Kühne & Nagel
49 ir 51 punktus).
Centrinė administracija direktyvos 3 straipsnio 1 ir 2 dalių prasme yra valdančiosios įmonės centrinė administracija, t. y.
įmonės, kuri gali daryti esminę įtaką visoms valdomoms grupės įmonėms. Ši įmonė dėl savo esminės įtakos gali pareikalauti
iš kitų grupės įmonių informacijos, būtinos pradėti minėtas derybas, bei įpareigoti šias ją pateikti, kad galėtų tą informaciją
perduoti darbuotojų atstovams (t. p. šiuo klausimu žr. minėto sprendimo
Kühne & Nagel
52 ir 54 punktus).
Be to, tam, kad būtų pasiektas direktyvos tikslas, susijęs su darbuotojų teise gauti anksčiau minėtą informaciją, direktyva
numato, kad net ir tuo atveju, kai centrinė administracija yra įsikūrusi už valstybių narių teritorijos ribų, jai pagal direktyvos
4 straipsnio 1 dalį nustatytą atsakomybę, remiantis direktyvos 4 straipsnio 2 dalies atitinkamai pirma ir antra pastraipomis,
prisiima arba valstybėje narėje skiriamas centrinės administracijos atstovas, arba, jei tokio atstovo nėra, grupei priklausančios
įstaigos ar įmonės, kurioje dirba didžiausias iš visų valstybių narių darbuotojų skaičius, administracija, t. y. preziumuojama
centrinė administracija.
Siekiant užtikrinti praktinį direktyvos veiksmingumą, kitos grupei priklausančios ir valstybėse narėse įsteigtos įmonės yra
įpareigotos padėti preziumuojamai centrinei administracijai vykdyti direktyvos 4 straipsnio 1 dalyje nurodytą pagrindinę pareigą.
Preziumuojamos centrinės administracijos teisės gauti būtiną informaciją rezultatas yra kitų grupei priklausančių įmonių administracijos
pareiga pateikti pirmajai reikiamą informaciją, kurią jos turi arba gali gauti (minėto sprendimo
Kühne & Nagel
59 punktas).
Nagrinėjamoje byloje esminis klausimas yra tai, ar centrinė administracija arba preziumuojama centrinė administracija pagal
direktyvą taip pat yra įpareigota valdomai grupės įmonei pateikti informaciją, kuri būtina pradėti derybas dėl Europos darbų
tarybos įsteigimo, kai nagrinėjamą prašymą suteikti informaciją darbuotojų atstovai pateikia valdomai įmonei; ir ar tokia
įmonė pagal direktyvos nuostatas gali reikalauti, kad jai būtų pateikta ši informacija.
Iš direktyvos tikslo ir sistemos išplaukia, kad centrinės administracijos arba preziumuojamos centrinės administracijos pareigos
pagal direktyvos 4 straipsnio 1 dalį turi būti aiškinamos taip, kad jos taip pat apima ir pareigą darbuotojų atstovams tiesiogiai
pateikti informaciją, būtiną pradėti derybas dėl Europos darbų tarybos įsteigimo, ir pareigą suteikti šią informaciją darbuotojų
atstovams per jų grupei priklausančią įmonę, iš kurios jie pirmiausiai paprašė informacijos.
Bet koks kitas centrinės administracijos arba preziumuojamos centrinės administracijos pareigų pagal direktyvos 4 straipsnio
1 dalį aiškinimas sumažintų praktinį direktyvos veiksmingumą, kurį Teisingumo Teismas nurodė minėtuose sprendimuose
Bofrost
* ir
Kühne & Nagel
.
Direktyva siekia visoms grupei priklausančioms įmonėms nustatyti pareigas, skirtas palengvinti Europos darbų tarybų įsteigimą
(šiuo klausimu žr. minėto sprendimo
Bofrost
* 31 ir 35 punktus). Kaip Teisingumo Teismas jau yra nusprendęs, direktyvos tikslas reikalauja, kad joje įtvirtintos pareigos
būtų vykdomos taip, jog atitinkami darbuotojai arba jų atstovai turėtų teisę gauti informaciją, kuria remdamiesi jie galėtų
nuspręsti, ar turi teisę reikalauti pradėti derybas (minėto sprendimo
Bofrost
* 38 punktas).
Siauras direktyvos 4 straipsnio 1 dalyje įtvirtintos pareigos aiškinimas tokia prasme, kad ši nuostata taikoma tik tais atvejais,
kai darbuotojų atstovai prašymus suteikti informaciją pateikia centrinei administracijai arba preziumuojamai centrinei administracijai
tiesiogiai, nepateisinamai apribotų šios nuostatos, o gal ir pačios direktyvos taikymą bei apimtį, ir netgi galėtų sulaikyti
darbuotojus nuo naudojimosi šiomis direktyvos jiems pripažįstamomis teisėmis.
Dėl to direktyvos 4 straipsnio 1 dalyje įtvirtinta ir pareiga suteikti darbuotojų atstovams tiesiogiai atitinkamą informaciją,
siekiant įsteigti Europos darbų tarybą, ir pareiga suteikti jiems šią informaciją per grupei priklausančią įmonę, kuri gavo
atitinkamą darbuotojų atstovų prašymą.
Be to, pagal direktyvos 14 straipsnio 1 dalį valstybės narės privalo imtis visų būtinų veiksmų, leidžiančių joms visuomet
garantuoti, kad bus pasiekti šioje direktyvoje nustatyti tikslai. Pagal direktyvos 11 straipsnio 3 dalį jos numato atitinkamas
priemones, jeigu nesilaikoma šios direktyvos nuostatų; ypač jos turėtų užtikrinti, kad būtų nustatyta atitinkama administracinė
arba teisminė procedūra, suteikianti galimybę priversti vykdyti šioje direktyvoje nustatytas pareigas. Iš direktyvos tikslo
išplaukia, kad valstybės narės privalo imtis visų priemonių, reikalingų užtikrinti pareigų pagal direktyvos 4 straipsnio 1 dalį
ir 11 straipsnį vykdymą (šiuo klausimu žr. minėto sprendimo
Kühne & Nagel
61 punktą).
Dėl informacijos, kurią centrinė administracija arba preziumuojama centrinė administracija privalo suteikti remdamasi pareiga
suteikti tokią informaciją, pobūdžio pirmiausiai reikėtų priminti, kad direktyvos 11 straipsnio 2 dalis nustato aiškią valstybių
narių pareigą užtikrinti, kad įmonės, suinteresuotų šalių prašymu, taikydamos direktyvą, pateiktų informaciją apie darbuotojų
skaičių pagal direktyvos 2 straipsnio 1 dalies a ir c punktus.
Antra, kitų Bendrijoje įsteigtų grupės įmonių administracijos turi pareigą pateikti centrinei administracijai arba preziumuojamai
centrinei administracijai deryboms dėl Europos darbų tarybos įsteigimo pradėti būtiną informaciją, kurią jos turi arba gali
gauti (minėto sprendimo
Kühne & Nagel
64 ir 69 punktai).
Galiausiai, kaip matyti iš šio sprendimo 58 punkto, direktyvos tikslas reikalauja, kad joje įtvirtintos pareigos būtų vykdomos
taip, jog suinteresuoti darbuotojai arba jų atstovai turėtų teisę gauti informaciją, kuria remdamiesi, jie galėtų nuspręsti,
ar turi teisę reikalauti pradėti derybas, ir prireikus galėtų teisingai suformuluoti prašymą dėl to klausimo (minėto sprendimo
Bofrost
* 38 punktas).
Iš to išplaukia, kad gali būti reikalaujama informacijos apie įmonių grupei priklausančias bendroves ir įstaigas, apie jų
teisinį statusą, atstovavimo struktūrą, vidutinį bendrą darbuotojų skaičių bei jų pasiskirstymą atskirose valstybėse narėse,
kadangi ši informacija pagal direktyvos 5 straipsnio 1 dalį yra būtina pradėti derybas dėl Europos darbų tarybos įsteigimo
(šiuo klausimu žr. minėto sprendimo
Kühne & Nagel
70 punktą). Tas pats taikoma informacijai apie darbuotojų atstovybes ir jų atstovus, turinčių atstovauti įmonių arba jų valdomų
įmonių darbuotojams steigiant Europos darbų tarybą.
Nacionalinių teismų užduotis – remiantis visais jų turimais įrodymais įvertinti, ar prašoma informacija būtina siekiant pradėti
direktyvos 5 straipsnio 1 dalyje nurodytas derybas.
Atsižvelgus į tai, kas pasakyta, atsakymas į prejudicinius klausimus būtų toks: direktyvos 4 straipsnio 1 dalis ir 11 straipsnis
turi būti aiškinami taip, kad valstybės narės jų teritorijoje įsteigtai įmonei, kuri Bendrijos mastu yra veikiančios įmonių
grupės centrinė administracija direktyvos 2 straipsnio 1 dalies e punkto ir 3 straipsnio 1 dalies prasme arba preziumuojama
centrine administracija direktyvos 4 straipsnio 2 dalies antrosios pastraipos prasme, privalo nustatyti pareigą kitoje valstybėje
narėje įsteigtai kitai grupės įmonei suteikti informaciją, kurios iš jos prašė pastarosios darbuotojų atstovai, jei ta įmonė
tokios informacijos neturi ir jei ši informacija yra būtina siekiant pradėti derybas dėl Europos darbų tarybos įsteigimo.

Dėl bylinėjimosi išlaidų
Vokietijos vyriausybės ir Komisijos, kurios pateikė Teisingumo Teismui savo pastabas, bylinėjimosi išlaidos nėra atlygintinos.
Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą dėl prejudicinio sprendimo pateikusio teismo nagrinėjamoje
byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti pastarasis teismas.
Remdamasis šiais motyvais,
TEISINGUMO TEISMAS (šeštoji kolegija),
atsakydamas į
Arbeitsgericht Bielefeld
2001 m. liepos 24 d. nutartimi jam pateiktus klausimus, nusprendžia:
1994 m. rugsėjo 22 d. Tarybos direktyvos 94/45/EB dėl Europos darbų tarybos steigimo arba Bendrijos mastu veikiančių įmonių
ir Bendrijos mastu veikiančių įmonių grupių darbuotojų informavimo bei konsultavimosi su jais tvarkos nustatymo 4 straipsnio
1 dalis ir 11 straipsnis turi būti aiškinami taip, kad valstybės narės jos teritorijoje įsteigtoms įmonėms, laikytinoms Bendrijos
mastu veikiančių įmonių grupės centrine administracija šios direktyvos 2 straipsnio 1 dalies e punkto ir 3 straipsnio 1 dalies
prasme arba preziumuojama centrine administracija 4 straipsnio 2 dalies antros pastraipos prasme, turi nustatyti pareigą pateikti
kitoje valstybėje narėje įsteigtai tos pačios grupės įmonei jos darbuotojų atstovų prašomą informaciją, kai pastaroji tokios
informacijos neturi ir kai ji yra būtina siekiant pradėti derybas dėl Europos darbų tarybos steigimo.
Skouris
Gulmann
Puissochet
Macken

Colneric
Paskelbta 2004 m. liepos 15 d. viešame teismo posėdyje Liuksemburge.
Sekretorius

Šeštosios kolegijos pirmininkas
R. Grass

V. Skouris
*
Proceso kalba: vokiečių.