CELEX: 62008TJ0062
Valsts atbalsts
Kompensācija par ekspropriāciju sabiedriskās lietderības dēļ
Elektroenerģijas piegādes preferenciālā tarifa pagarināšana
Lēmums, ar kuru atbalsts atzīts par nesaderīgu ar kopējo tirgu un noteikts pienākums to atgūt
Jēdziens "priekšrocība"
Tiesiskās paļāvības aizsardzības princips
Atbalsta īstenošana

Tiesvedības priekšvēsture
Itālijas Republika tika nacionalizējusi elektroenerģijas nozari ar 1962. gada 6. decembra Likumu Nr. 1643, izveidojot
Ente nazionale per l’energia elettrica
(
ENEL
) un nododot tai elektroenerģijas nozares uzņēmumus (1962. gada 12. decembra
GURI
Nr. 316, 5007. lpp.; turpmāk tekstā – “Likums Nr. 1643/62”). Ar šo likumu Itālijas Republika uzticēja
ENEL
monopolu valsts teritorijā veikt elektroenerģijas – neatkarīgi no tās ražošanas veida – ražošanu, importu un eksportu, transportēšanu,
transformēšanu, izplatīšanu un pārdošanu, tomēr nosakot noteiktus izņēmumus.
Saskaņā ar Likuma Nr. 1643/62 4. panta 6. punktu uzņēmumi, kas ražo elektroenerģiju galvenokārt pašu patēriņam (turpmāk tekstā
– “pašražotāji”), neietilpst nacionalizācijā un var paturēt savus enerģijas ražošanas aktīvus.
Šajā laikā
Terni
, kas bija sabiedrība, kuras lielākā daļa akciju piederēja valstij, darbojās metalurģijas, ķīmisko produktu un cementa ražošanas
nozarēs. Turklāt tai piederēja hidroelektrostacija, kuras saražotā elektroenerģija tika izmantota uzņēmumu ražošanas procesos.
Kaut arī
Terni
bija pašražotājas statuss, tās elektroenerģijas aktīvi tika nacionalizēti, jo tai bija stratēģiska nozīme Itālijas apgādē
ar elektroenerģiju.
Ar Itālijas Republikas prezidenta 1963. gada 21. augusta Dekrētu Nr. 1165 par visu organizēto īpašumu nodošanu
ENEL
, kuri paredzēti darbībām, kas izklāstītas Likuma Nr. 1643/62 1. panta pirmajā daļā un kuras veic “
Terni
:
Società per l’Industria e l’Elettricità
”
SpA
(1963. gada 31. augusta
GURI
Nr. 230 kārtējais pielikums, 58. lpp.; turpmāk tekstā – “Dekrēts Nr. 1165/63”), Itālijas Republika piešķīra
Terni
kompensāciju par elektroenerģijas aktīvu nodošanu, nosakot tai preferenciālu elektrības tarifu (turpmāk tekstā – “
Terni
tarifs”), ko bija paredzēts piemērot no 1963. gada līdz 1992. gadam.

Terni
1964. gadā tika sadalīta trijos uzņēmumos: tērauda ražotājs
Terni Acciai Speciali
, ķimikāliju ražotājs
Nuova Terni Industrie Chimiche
un cementa ražotājs
Cementir
(turpmāk tekstā kopā – “bijušās
Terni
sabiedrības”). Šos uzņēmumus vēlāk privatizēja un nopirka attiecīgi
ThyssenKrupp
,
Norsk Hydro
un
Caltagirone
, līdz ar to tika izveidotas attiecīgi
ThyssenKrupp Acciai Speciali Terni SpA
,
Nuova Terni Industrie Chimiche SpA
un
Cementir SpA
, kuras turpināja lietot
Terni
tarifu.
Ar 1991. gada 9. janvāra Likumu Nr. 9 par jaunā Valsts enerģētiskas plāna aktualizēšanas reglamentēšanu: institucionālie aspekti,
hidroelektrostacijas un tīkli, ogļūdeņraži un ģeotermiskā enerģija, pašražotāji un finanšu noteikumi (1991. gada 16. janvāra
GURI
Nr. 13 kārtējais pielikums, 3. lpp.; turpmāk tekstā – “Likums Nr. 9/91”), Itālijas Republika tika pagarinājusi pastāvošās
hidroelektriskās koncesijas līdz 2001. gada 31. decembrim, kas ir koncesijas, uz kuru pamata darbojas sabiedrības, kas izmanto
publiskos ūdens resursus elektroenerģijas ražošanai.
Ar minētā likuma 20. panta 4. punktu Itālijas Republika preferenciālo tarifu līdz 2001. gada 31. decembrim pagarināja arī
Terni
. Turpmākajos sešos gados (2002–2007) bijušajām
Terni
sabiedrībām subsidētās enerģijas relatīvais daudzums bija pamazām jāsamazina (pakāpeniska samazināšana), lai līdz 2007. gada
beigām tarifa priekšrocību vairs nebūtu.
Likumu Nr. 9/91 Itālijas iestādes paziņoja Komisijai, kura 1991. gada 6. augustā pieņēma lēmumu necelt iebildumus (Lēmums
par valsts atbalstu NN 52/91; turpmāk tekstā – “1991. gada 6. augusta lēmums”).
Ar 1999. gada 16. marta Likumdošanas dekrētu Nr. 79 par Direktīvu 96/92/EK par kopīgiem noteikumiem attiecībā uz elektroenerģijas
iekšējo tirgu (1999. gada 31. marta
GURI
Nr. 75, 8. lpp.; turpmāk tekstā – “Dekrēts Nr. 79/99”), Itālijas Republika pagarināja pastāvošās hidroelektriskās koncesijas.
Minētā dekrēta 12. panta 7. un 8. punktā ir paredzēts:
“7.      Koncesijas, kas ir izbeigušās vai kas beigsies vēlākais 2010. gada 31. decembrī, tiek pagarinātas līdz šim datumam, un šo
attiecīgo koncesiju īpašnieki, neesot nepieciešamībai izdot administratīvu aktu, turpina savu darbību, informējot cedējošo
administrāciju 90 dienu laikā no šī dekrēta stāšanās spēkā [..]
8.      Saistībā ar koncesijām, kuru beigšanās ir paredzēta pēc 2010. gada 31. decembra, ir piemērojami koncesiju aktā paredzētie
beigšanās noteikumi.”
Saskaņā ar 2005. gada 14. marta Dekrētlikuma Nr. 35 par neatliekamajiem pasākumiem saistībā ar Rīcības plānu ekonomiskajai,
sociālajai un teritoriālajai attīstībai (2005. gada 16. marta
GURI
Nr. 62, 4. lpp.), kas pārveidots 2005. gada 14. maija likumā Nr. 80 (turpmāk tekstā – “Likums Nr. 80/05”), 11. panta 11. punktu
Itālijas Republika vēlreiz tika pagarinājusi
Terni
tarifu līdz 2010. gadam, un šis pasākums tika piemērots no 2005. gada 1. janvāra (turpmāk tekstā – “apstrīdētais pasākums”).
Likumā Nr. 80/05 ir precizēts, ka līdz 2010. gadam attiecībā uz piegādātajiem elektroenerģijas daudzumiem (kopā 926 GWh trijām
sabiedrībām
Terni
) un cenām (1,32 centi/kWh) bijušajām sabiedrībām
Terni
tiks piemērots tāds pats režīms kā līdz 2004. gada 31. decembrim. Nedaudz vēlāk hidroelektriskās koncesijas tika vispārējā
veidā pagarinātas ar 2005. gada 23. decembra Likumu Nr. 266 līdz 2020. gadam.
Uzzinājusi par šo pagarināšanas pasākumu citas lietas izmeklēšanas ietvaros, Komisija ar 2005. gada 23. decembra vēstuli pieprasīja
Itālijas iestādēm informāciju, un tās nosūtīja atbildes vēstuli 2006. gada 24. februārī, kurai sekoja divas citas vēstules
2006. gada 2. martā un 27. aprīlī.
Ar 2006. gada 19. jūlija vēstuli Komisija informēja Itāliju par savu lēmumu uzsākt EKL 88. panta 2. punktā paredzēto procedūru.
Komisijas lēmums uzsākt procedūru tika publicēts
Eiropas Savienības Oficiālajā Vēstnesī
(OV C 214, 5. lpp.), un Komisija aicināja ieinteresētās personas iesniegt apsvērumus par minētajiem pasākumiem.
Itālijas Republika iesniedza savus apsvērumus ar 2006. gada 25. oktobra vēstuli un ar 2006. gada 9. novembra un 7. decembra
vēstulēm tā sniedza papildu informāciju.
Komisija saņēma apsvērumus no ieinteresētajām personām. Tā tos pārsūtīja Itālijai, dodot tai iespēju atbildēt. Itālijas apsvērumi
tika saņemti ar 2006. gada 22. decembra vēstuli.
Komisija pieprasīja papildu informāciju ar 2007. gada 20. februāra vēstuli, un Itālija to nosūtīja ar 2007. gada 16. aprīļa,
10. maija un 14. maija vēstulēm.
2007. gada 20. novembrī Komisija pieņēma Lēmumu par valsts atbalstu C 36/A/06 (ex NN 38/06), ko Itālija sniegusi uzņēmumiem
ThyssenKrupp
,
Cementir
un
Nuova Terni Industrie Chimiche
(OV 2008, L 144, 37. lpp.; turpmāk tekstā – “apstrīdētais lēmums”).
Apstrīdētā lēmuma 163. apsvērums ir formulēts šādi:
“Komisija uzskata, ka [Itālijas Republika], pārkāpjot [EKL] 88. panta 3. punktu, ir nelikumīgi īstenojusi noteikumus, kas
paredzēti 11. panta 11. punktā Dekrētlikumā Nr. [35]/2005, kurš pārveidots par Likumu [Nr. 80/05], trijiem bijušajiem
Terni
uzņēmumiem paredzot izdarīt grozījumus tiem piešķirtajā preferenciālajā elektroenerģijas piegādes tarifā un pagarinot šā
tarifa režīma darbības ilgumu līdz 2010. gadam. Komisija uzskata, ka šāds pasākums, kas uzskatāms par vienkāršu darbības atbalstu,
neatbilst nevienai EK līgumā minētajai atkāpei un tāpēc nav saderīgs ar kopējo tirgu. Tāpēc tā iepriekš minētā pasākuma daļa,
kas vēl nav piešķirta vai izmaksāta, nav jāīsteno. Jau izmaksātais atbalsts ir jāatmaksā. Summas, kas saņēmējiem būtu piešķirtas
saskaņā ar Likumu [Nr. 9/91] 2005., 2006. un 2007. gadā, var atskaitīt no kopējās atmaksājamās summas.”
Apstrīdētā lēmuma rezolutīvajā daļā ir šādas tiesību normas:
“
1. pants
1.      Valsts atbalsts, ko [Itālijas Republika] sniegusi
ThyssenKrupp
,
Cementir
un
Nuova Terni Industrie Chimiche
, nav saderīgs ar kopējo tirgu.
2.      Valsts atbalsts, ko [Itālijas Republika] sniegusi
ThyssenKrupp
,
Cementir
un
Nuova Terni Industrie Chimiche
, bet kas vēl nav izmaksāts, arī nav saderīgs ar kopējo tirgu, un tāpēc to nedrīkst īstenot.
2. pants
1.      [Itālijas Republika] atgūst no saņēmējiem 1. panta 1. punktā minēto atbalstu.
[..]”

Process un lietas dalībnieku prasījumi
Ar prasības pieteikumu, kas Pirmās instances tiesas [tagad – Vispārējā tiesa] kancelejā iesniegts 2008. gada 6. februārī,
Itālijas Republika cēla šo prasību.
Prasītājas prasījumi Vispārējai tiesai ir šādi:
–        atzīt apstrīdēto lēmumu par prettiesisku un atcelt to pilnībā;
–        piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus;
–        ja nepieciešams, uzdot Komisijai saskaņā ar Vispārējās tiesas Reglamenta 64. un 66. pantu iesniegt saraksti, kuru nosūtīja
un saņēma Itālijas iestādes attiecīgi 1991. gada septembrī un novembrī, kā arī veikt jebkuru citu procesa organizatorisko
vai izmeklēšanas pasākumu, kas būtu nepieciešams;
vai pakārtoti atcelt apstrīdēto lēmumu:
–      atzīt, ka Itālijas Republika tika īstenojusi atbalstu, kas tika piešķirts prasītājai,
Cementir
un
Nuova Terni Industrie Chimiche
, pārkāpjot EKL 88. panta 3. punktu;
–      atzīt, ka summas ir jāatgūst no prasītājas,
Cementir
un
Nuova Terni Industrie Chimiche
, un līdz ar to
–      uzdot Itālijas Republikai bez kavēšanās atgūt šīs summas un procentus;
vai vēl pakārtotāk:
atcelt apstrīdēto lēmumu tiktāl, ciktāl ar to Itālijas Republikai tiek uzdots bez kavēšanās atgūt atbalstu un procentus tiktāl,
ciktāl šī atgūšana ir pretrunā vispārējam tiesiskās paļāvības principam.
Komisijas prasījumi Vispārējai tiesai ir šādi:
–        prasību noraidīt;
–        piespriest prasītājai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

Juridiskais pamatojums
Prasītāja izvirza četrus pamatus: ar pirmo tiek apgalvots, ka ir ticis pārkāpts 87. panta 1. punkts, ar otro tiek apgalvots,
ka netika ievērotas formas būtiskās prasības un tika pārkāpts EKL 87. un 88. pants, jo tika kļūdaini izvērtēts Itālijas iestāžu
iesniegtais ekonomiskais pētījums, ar trešo pamatu tiek apgalvots, ka ir ticis pārkāpts EKL 88. panta 3. punkts, un ar ceturto
tiek apgalvots, ka ir ticis pārkāpts Padomes 1999. gada 22. marta Regulas (EK) Nr. 659/1999, ar ko nosaka sīki izstrādātus
noteikumus [EKL 88.] panta piemērošanai (OV L 83, 1. lpp.), 14. panta 1. punkts un tiesiskās paļāvības aizsardzības princips.

Par pirmo pamatu, ar kuru tiek apgalvots, ka ir ticis pārkāpts EKL 87. panta 1. punkts
Lietas dalībnieku argumenti
Prasītāja apgalvo, ka apgalvo, ka Komisija ir nepamatoti kvalificējusi apstrīdēto pasākumu par valsts atbalstu un līdz ar
to uzskatījusi, ka minētais pasākums tai esot bijis jāpaziņo.
Tā norāda, ka kompensējošie pasākumi, kurus valsts piešķir, lai atlīdzinātu zaudējumus it īpaši pēc ekspropriācijas, netiek
uzskatīts par valsts atbalstu; to Komisija ir atzinusi apstrīdētā lēmuma 70. apsvērumā.
Šajā lietā izņēmuma ekspropriācija, kuru piedzīvoja
Terni
1962. gadā, tai radīja acīmredzami sliktāku konkurētspējas stāvokli salīdzinājumā ar tās konkurentiem, un šis stāvoklis lika
likumdevējam, lai novērstu šo nopietno diskrimināciju,
Terni
noteikt kompensēšanas “kritēriju”, kas pilnībā atšķiras no tā, kas piešķirts bruto summas kompensācijas formā citiem ekspropriētajiem
uzņēmumiem, lai “neizjauktu iekšējo līdzsvaru šajā uzņēmumā”, kuram saskaņā ar likumu nebūtu bijusi jāpiedzīvo nacionalizēšana.
Tādējādi ar Likumu Nr. 1643/62
Terni
tika piešķirtas tiesības tajā laikā saņemt finanšu kompensāciju, kas izpaudās speciāla elektroenerģijas piegādes tarifa formā
un ar kuru tai tika radīta virtuālā pašražotāja situācija, lai sniegtu ilgtermiņa kompensāciju par jebkādiem papildus iespējamajiem
zaudējumiem – kurus bija grūti noteikt ekspropriācijas laikā –, kurus izraisīja elektroenerģijas cenu izmaiņas, un lai līdz
ar to neitralizētu šo izmaiņu iedarbību.
Piemērojot šo elastīgo kritēriju, saskaņā ar kuru tika uzturēts paralēlisms starp
Terni
un citiem neekspropriētajiem pašražotājiem, Dekrētā Nr. 1165/63 tika noteikts, ka
Terni
tarifam ir jābūt tādam pašam ilgumam kā neekspropriētajiem pašražotājiem piešķirtajām hidroelektriskajām koncesijām, t.i.,
līdz 1992. gada 31. decembrim, kad
Terni
hidroelektriskās daļas ekspropriēšanas diskriminējošā iedarbība būs beigusies.
Terni
būtībā būtu bijis jāzaudē koncesijas, ar kurām tiek ļauts izmantot ūdens resursus elektroenerģijas pašražošanai, 1992. gada
beigās.
Tādējādi definēta kompensācija izriet no trīs faktoriem: elektroenerģijas daudzuma, tās cenas un preferenciālā režīma ilguma.
Vienīgi pirmais no šiem faktoriem tika noteikts galīgi, t.i., saskaņā ar
Terni
patēriņu 1961. gadā un prognozēto patēriņa pieaugumu saskaņā ar jau veiktajiem, bet vēl nepabeigtajiem ieguldījumiem 1962. gadā.
Cena netiek noteikta pēc apjoma, bet drīzāk pēc tās aprēķināšanas metodes, jo vienīgi cenas elastīgums ļauj nodrošināt atbilstīgumu
ar pieņemto kompensēšanas pieeju. Ilgums tika noteikts uz 30 gadiem, nevis tādēļ, ka šīs ilgums ļauj kompensēt ekspropriētā
īpašuma vērtību, bet gan tādēļ, ka tas vēl joprojām ir saskaņā ar salīdzināšanas kritēriju ar neekspropriētajiem pašražotājiem
hidroelektrisko koncesiju ilgums, kā to ir atzinusi Komisija apstrīdētā lēmuma 18. un 77. apsvērumā.
Mērķis cik vien iespējams atjaunot ekonomiskos apstākļus un līdzsvaru, kas
Terni
bija pirms ekspropriēšanas, tika noteikts saistībā ar Itālijas konstitucionālajiem principiem, šajā gadījumā saistībā ar
nediskriminācijas principu un principu sniegt “patiesu” un “pienācīgu un adekvātu” kompensāciju par ekspropriēšanu, un saistībā
ar Kopienu tiesību principu aizsargāt brīvu konkurenci, kurš noteikts EKL 4. panta 1. punktā.
Sākotnējais kompensēšanas mehānisms arī atbilst principiem, kas paredzēti Romā 1950. gada 4. novembrī parakstītās Eiropas
Cilvēktiesību un pamatbrīvību aizsardzības konvencijas (turpmāk tekstā – “ECPAK”) papildprotokola 1. pantā, kā arī Eiropas
Cilvēktiesību Tiesas (turpmāk tekstā – “ECT”) judikatūrā.
Komisija nepamatoti apgalvo, ka šī režīma jebkāda pagarināšana nozīmē sākotnējā mehānisma grozīšanu, kura neapšaubāmi un bez
izņēmuma groza šī mehānisma kompensējošo raksturu. Iespējamā kompensēšanas būtības grozīšana ir jāizvērtē, ņemot vērā iepriekš
minēto mērķi, kā tas tika definēts.
Prasītāja norāda, ka ar 1982. gada 7. augusta Likumu Nr. 529, ar kuru tiek regulētas attiecības starp
ENEL
, vietējām elektroenerģijas sabiedrībām un elektroenerģijas pašražotājiem uzņēmumiem saistībā ar koncesijām par liela mēroga
elektroenerģijas dambjiem (1982. gada 13. augusta
GURI
Nr. 222, 5771. lpp.), un ar Likuma Nr. 9/91 24. pantu tika pagarinātas līdz 2001. gada 31. decembrim par labu pastāvošajiem
koncesionāriem hidroelektriskās koncesijas, kurām bija jābeidzas 1992. gada beigās, un ka šī pagarināšana, kas bija pilnībā
izņēmuma rakstura un kas noteikti nebija paredzama nacionalizēšanas laikā, atkal izvirzīja problēmu par kompensēšanas kritērija,
kas tika radīts
Terni
, piemērošanu. Saskaņā ar kompensēšanas metodi, kas definēta Likumā Nr. 1643/62 un Dekrētā Nr. 1165/63, un lai saglabātu paralēlismu
starp
Terni
un citiem pašražotājiem, likumdevējs nolēma pagarināt
Terni
tarifu līdz 2001. gada 31. decembrim, pieņemot Likuma Nr. 9/91 20. panta 4. punktu.
Prasītāja norāda, ka, pretēji Komisijas apgalvojumam, Likuma Nr. 9/91 20. pantā, kurā ir paredzēta
Terni
tarifa pagarināšana, ir divas tiešas norādes un viena netieša norāde uz pašražotājiem; šī norādes apstiprina, ka minētā tarifa
pagarināšana bija obligāts solis Itālijas Republikai, lai ieviestu kompensēšanas “kritēriju”, kas paredzēts Likumā Nr. 1643/62.
Tā piebilst, ka ar 1991. gada 6. augusta lēmumu Komisija nolēma “necelt iebildumus” pret Likumu Nr. 9/91. Turklāt pieprasījusi
no Itālijas Republikas specifisku informāciju par “iespējamo atbalstu, kas tika piešķirts
Ilva
[
Terni
pēctecei] ar samazinātu elektroenerģijas tarifu” un saņēmusi atbildes, ar kurā tika precizēta preferenciālā tarifa patiesā
kompensējošā būtība, Komisija saistībā ar to netika sākusi nekādu procedūru. Prasītāja uzskata, ka no tā izriet, ka Komisija
tika akceptējusi secinājumu, ka šī pagarināšana bija tiesisks kompensācijas turpinājums, kas tika piešķirts
Terni
ar Likumu Nr. 1643/62 un Dekrētu Nr. 1165/63, un ka tarifa shēma nebija pakļauta Kopienas noteikumiem par valsts atbalstu.
Prasītāja atgādina, ka hidroelektriskās koncesijas tika no jauna pagarinātas līdz 2010. gada 31. decembrim ar Dekrēta Nr. 79/99
12. panta 7. punktu, kaut gan
Terni
tarifs netika pagarināts tajā pašā laikā, jo Likumā Nr. 9/91 paredzētā pagarināšana arī noteica pakāpenisku beigšanās shēmu,
kurai bija jāsākas līdz ar hidroelektrisko koncesiju beigšanos (t.i., 2001. gada beigās) un jābeidzas 2007. gada beigās. Turklāt
elektroenerģijas tirgus liberalizācijai, kura arī tika ieviesta ar Dekrētu Nr. 79/99, arī būtu bijis saskaņā ar tā tiesību
normām jāsniedz bijušajām
Terni
sabiedrībām iespēja liberalizētajā tirgū iegūt elektroenerģiju par konkurētspējīgām cenām, kas atbilst ražošanas izmaksām,
kuras tai būtu bijušas, ja tās rīcībā būtu palikušas ekspropriētās centrāles.
Tomēr 2005. gadā Itālijas elektroenerģijas tirgus liberalizēšana netika radījusi labvēlīgu iedarbību uz konkurences nosacījumiem
un bijušās
Terni
sabiedrības atkal nokļuva diskriminējošā situācijā salīdzinājumā ar neekspropriētajiem pašražotājiem, kura lika likumdevējam
pieņemt apstrīdēto pasākumu. Prasītāja apgalvo, ka ir acīmredzams, ka tad, kad Itālijas Republika nolēma atkal atlikt hidroelektrisko
koncesiju beigšanos līdz 2010. gadam, prasītājai un citām bijušajām
Terni
sabiedrībām jau bija tiesības uz
Terni
tarifa turpināšanu, pat ja tas tika noteikts mazākā un īsākā apjomā nekā šīs koncesijas. Beigu beigās apstrīdētais lēmums
paturēja neskartu kompensācijas būtību, saskaņā ar kuru
Terni
tika uztverta kā virtuāls pašražotājs.
Prasītāja norāda, ka šis virtuālā ražotāja statuss tika saglabāts citu iemeslu dēļ, ieskaitot arī tad, kad tā sauktais “termiskais
uzrēķins” tika piemērots elektroenerģijas tarifam Itālijā, no kura
Terni
, gluži kā visi pašražotāji, bija atbrīvota. Turklāt gan
Corte suprema di cassazione
(Augstākā kasācijas tiesa), gan
Consiglio di Stato
(Valsts padome) spriedumos, kas tika pasludināti
in tempore non suspecto
un spriedumos lietās, kuru priekšmets bija cits nekā šajā lietā, tika oficiāli atzinušas paralēlisma un virtuālā pašražotāja
kritērija īpašo pamatojumu, kurš bija
Terni
tarifa bāze. Abas šīs augstākās instances tiesas apstiprināja, ka pēc 1992. gada elektroenerģijas tarifam, kuru
Terni
bija jāmaksā
ENEL
, bija jāsastāv no tiem pašiem elementiem kā citu pašražotāju izmaksām. Komisijas iebildums, ka šai interpretācijai nav nozīmes,
jo tā neattiecas uz Dekrētu Nr. 1165/63, bet vienīgi uz Likumu Nr. 9/91, ir formāls un tas neatspoguļo faktisko situāciju,
jo šajos spriedumos izteiktie secinājumi ir tieši balstīti uz
Terni
piešķirtās kompensācijas pamatojumu nacionalizācijas kontekstā, it īpaši uz Likuma Nr. 1643/62 4. panta un Dekrēta Nr. 1165/63
7. un 8. panta interpretāciju.
Komisijas nostāja atklāj pretrunas gan pašā apstrīdētajā lēmumā, gan pretrunas starp lēmumu un aizstāvības rakstu.
Prasītāja apgalvo, ka Komisijas apgalvojums, ka “jebkāda iepriekšēja summu vai mehānisma pārskatīšana noteikti maina pasākuma
būtību”, ir tieši pretrunā tam, ko atzinusi pati Komisija, proti, ka pagarināšanas pamatojums ir “saglabāt paralēlismu salīdzinājumā
ar attieksmi pret citiem hidroelektroenerģijas ražotājiem, kuru koncesijas tika pagarinātas” (apstrīdētā lēmuma 92. apsvērums),
ka sākotnējais ilgums tika noteikts saskaņā ar hidroelektrisko koncesiju beigšanās datumu (apstrīdētā lēmuma 77. apsvērums)
vai ka kompensēšanas metode, kuru 1962. gadā tika izvēlējies Itālijas likumdevējs, bija pamatota tiktāl, ciktāl tā ļāva “novērst
risku radīt papildu zaudējumus, kas
Terni
būtu radušies gadu gaitā, piemēram, ja enerģijas cenas paaugstinātos [..]” (apstrīdētā lēmuma 73. apsvērums).
Šis pēdējais apgalvojums bija fakta netieša atzīšana, ka zaudējumi, kurus cieta
Terni
pēc ekspropriēšanas, ir cieši saistīti ar potenciālajām priekšrocībām, kuras bija citiem pašražotājiem saistībā ar elektroenerģijas
piegādes izdevumiem; līdz ar to ir jāsecina, ka kompensēšanas pagarināšana, kas ir saistīta ar koncesiju beigšanās datuma
pagarināšanu, nav jauns pasākums (vai jauns kritērijs), bet vienīgi sākotnējā pasākuma pareiza piemērošana.
Vienīgais iemesls, kādēļ apstrīdētajā lēmumā Komisija apstrīdēja
Terni
tarifa kompensējošo raksturu, attiecās vienīgi uz laika aspektu, un šis iemesls atklāj ļoti formālistisku pieeju, kas nav
saderīga ne ar Itālijas tiesību aktu interpretēšanas noteikumiem, kuri atzīst likumdevēja nodoma nozīmīgumu, ne ar “vērtējumu
pēc būtības”, kuru ir akceptējusi gan Komisija, gan arī kas ir akceptēts Kopienu judikatūrā saistībā ar tostarp EK līguma
tiesību normu piemērošanu.
Prasītāja apgalvo, ka, līdzko tiek atzīts, ka kompensācija nesastāvēja no ekspropriēto aktīvu aktualizētas izvērtēšanas, bet
tai bija jāuztur
Terni
ekonomiskais un finanšu līdzsvars elektroenerģijas izmaksu ziņā, pielīdzinot šo sabiedrību virtuālam pašražotājam, vairs
nav pieļaujams apgalvot, ka vienam no mainīgajiem lielumiem ir jāpaliek nemainīgam, ja faktors, uz kuru tas tika sākotnēji
balstīts, mainās. Prasītāja uzskata, ka tas nozīmē, ka, gluži kā
Terni
piegādātās elektroenerģijas cenai (t.i.,
Terni
tarifam) bija jāseko
ENEL
tarifu tendencei, tāpat tiesību gūt labumu no šī tarifa ilgums tika mainīts, lai atspoguļotu izmaiņas hidroelektrisko koncesiju
beigšanās datumā, kas tad bija 2001. gada 31. decembris. Vienīgā atšķirība ir tā, ka, lai gan cenu variācija bija skaidri
un tieši norādīta Dekrēta Nr. 1165/63 8. pantā tādā ziņā, ka
ENEL
piemēroto cenu variācijas bija normāls, paredzams pasākums tad, kad šīs noteikums tika pieņemts, atšķirība ilgumā netika
tieši norādīta, jo neviens nevarēja paredzēt 30 gadus uz priekšu, ka likumdevējs nolems pagarināt koncesiju ilgumu.
Visbeidzot Komisija pieļauj vēl vienu kļūdu argumentācijā, apgalvojot, ka, ja
Terni
nebija apmierināta ar kompensāciju, tai būtu bijis tā jāapstrīd saskaņā ar Likuma Nr. 1643/62 5. panta 5. punktu. Komisija
netika ņēmusi vērā, ka, ņemot vērā metodes, saskaņā ar kuru
Terni
tiek piešķirts preferenciālais tarifs, ļoti specifisko raksturu un elastīgumu,
Terni
nebija intereses apstrīdēt šī tarifa atbilstīgumu. Prasītāja piebilst, ka attiecīgā tiesību norma bija piemērojama vienīgi
gadījumos, kad par ekspropriēšanu tika kompensēts naudā, nevis ar preferenciālo tarifu, kā tas bija
Terni
gadījumā.
Komisija apgalvo, ka prasītājas izvirzītais pamats ir jānoraida kā balstīts uz kļūdainu premisu, un apstrīd, ka šajā lietā
tās nostājā būtu pieļautas pretrunas.
Komisija atgādina, ka apstrīdētajā lēmumā ir norādīts, ka
Terni
tarifs tika piešķirts precīzā veidā uz noteiktu laiku saskaņā ar Dekrēta Nr. 1165/63 6. pantu, t.i., līdz 1992. gada 31. decembrim.
No šīm tiesību normām skaidri izriet, ka kompensēšanas nolūkos
Terni
tarifs tika piešķirts uz periodu, kas tika galīgi noteikts ekspropriēšanas brīdī, un šis termiņš, iespējams, tika noteikts,
ņemot vērā
Terni
hidroelektriskās koncesijas atlikušo ilgumu, kas bija fundamentāls elements, lai noteiktu ekspropriētās koncesijas vērtību.
Komisija apgalvo, ka ne Likums Nr. 1643/62, ne Dekrēts Nr. 1165/63 nav nekādā mērā saistījis
Terni
tarifa pagarināšanu ar citu pašražotāju neekspropriēto hidroelektrisko koncesiju pagarināšanu, nosakot automātisku minētā
tarifa pagarināšana minēto hidroelektrisko koncesiju atjaunošanas vai pagarināšanas gadījumā. Komisija uzskata, ka, pat ja
būtu iespējams, ka Itālijas likumdevējs paredzēja hidroelektrisko koncesiju beigšanos, nosakot
Terni
tarifa ilgumu, nav noliedzams tas, ka Likuma Nr. 1643/62 formulējums norāda vienīgi uz likumdevēja nodomu sniegt kompensāciju
Terni
(par hidroelektriskās koncesijas ekspropriāciju) nevis ar bruto naudas maksājumu, bet ar elektroenerģijas piegādi par samazinātu
tarifu uz noteiktu laika posmu (kas vēlāk tika noteikts ar Dekrētu Nr. 1165/63).
Komisija uzsver, ka saskaņā ar Itālijas judikatūru interpretācijas kritērijs, saskaņā ar kuru likums ir jāinterpretē atbilstoši
tā formulējuma parastajai nozīmei, prevalē pār jebkuru citu kritēriju, ja formulējums ir nepārprotams. Šo principu parasti
piemēro Kopienas tiesas.
Dekrēta Nr. 1165/63 interpretācija, kuru aizstāv Komisija, nekādā veidā nav pretrunā prasītājas norādītajiem
Corte suprema di cassazione
un
Consiglio di Stato
spriedumiem. Šie spriedumi nav balstīti uz šī dekrēta sākotnējo tekstu, bet gan uz noteikumiem, kuri tika piemēroti pēc
Terni
tarifa pagarināšanas, kura tika paredzēta Likumā Nr. 9/91. Ir acīmredzams, ka šie spriedumi attiecas uz tiesību normām, kas
izklāstītas Likumā Nr. 1643/62 un Dekrētā Nr. 1165/63 tikai tiktāl, ciktāl ar Likumu Nr. 9/91 tās tika pagarinātas un padarītas
par piemērojamām pēc 1992. gada 31. decembra. Komisija apgalvo, ka šie spriedumi iestājas pret prasītājas izvirzīto nostāju.
Saistībā ar Likumu Nr. 9/91 apstrīdētajā lēmumā ir vienkārši norādīts, ka, pamatojoties uz Itālijas iestāžu iesniegto informāciju,
Komisija uzskatīja, ka lēmums pagarināt
Terni
tarifu līdz 2001. gadam (ar pakāpenisku šī tarifa izbeigšanu no 2002. gada līdz 2007. gadam) tika pieņemts, ņemot vērā gandrīz
vienlaikus hidroelektrisko koncesiju pagarināšanu. Tomēr no attiecīgā likuma formulējuma izriet, ka tas netika saistījis
Terni
tarifa pagarināšanu ar citu pašražotāju hidroelektrisko koncesiju pagarināšanu, un apgalvojums, ka
Terni
tarifa pagarināšana bija “nepieciešama”, ir acīmredzami nepamatots, ņemot vērā Likumu Nr. 1643/62 un Dekrētu Nr. 1165/63.
Nav nekāda iemesla uzskatīt, ka minētā tarifa, kas tika 2005. gadā piešķirts ar apstrīdēto pasākumu, pagarināšana būtu konkrēti
saistīta ar koncesijas pagarināšanu, kas sešus gadus iepriekš tika piešķirta ar Dekrētu Nr. 79/99. Papildus tam, ka apstrīdētā
pasākuma formulējumā nav nekādas norādes šajā sakarā, ir jānorāda, ka būtu grūti saprast, kādēļ, ja faktiskais nodoms bija
pieskaņot
Terni
tarifu hidroelektrisko koncesiju beigšanās datumam, likumdevējs gaidīja sešus gadus, lai pagarinātu šo tarifu. Šo neatbilstību
atklāj fakts, ka dažus mēnešus pirms
Terni
tarifa pagarināšanas Likums Nr. 266/05 no jauna pagarināja hidroelektriskās koncesijas (līdz 2020. gadam), tomēr neparedzot
līdzīgu pagarināšanu
Terni
tarifam.
Tieši pretēji, no Likuma Nr. 80/05 izriet, ka labvēlīgo tarifu, tostarp
Terni
tarifa, pagarināšana tika piešķirta vispārēji, lai “ļautu attiecīgo uzņēmumu ražošanas attīstību un restrukturēšanu”; šo
mērķi Itālijas iestādes tieši apstiprināja administratīvās procedūras laikā.
Komisija norādīja, ka, lai gan Dekrētā Nr. 1165/63 bija paredzēta automātiska
Terni
tarifa pagarināšana gadījumā, ja tiks pagarinātas citu pašražotāju koncesijas, tas bija pretrunā principam, atbilstoši kuram
kompensācija par īpašuma ekspropriāciju ir jānosaka, ņemot vērā tirgus vērtību ekspropriācijas brīdī (vērtība, kas koncesijas
ekspropriācijas gadījumā ir atkarīga arī no šīs koncesijas atlikušās vērtības). Tiklīdz kompensācija ir tikusi noteikta, ņemot
vērā ekspropriētā īpašuma vērtību, šī kompensācija nevar tikt grozīta
ex post
, pamatojoties uz vēlākajām variācijām (uz augšu vai uz leju) īpašumā vērtībā atkarībā no likumdevēja veiktajiem grozījumiem
vai regulatīvajiem grozījumiem.

Terni
kompensēšanas metodes izvēle neimplicē neierobežotas vai mūžīgas tiesības uz preferenciālā tarifa uzturēšanu, un Komisija
norāda, ka tā nesaprot, kādā veidā prasītājas piedāvātā interpretācija ir apstiprināta ECT judikatūrā.
Vispārējās tiesas vērtējums
Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru “atbalsta” kvalifikācija EKL 87. panta 1. punkta izpratnē ir atkarīga no visu šajā noteikumā
paredzēto nosacījumu izpildes (skat. 1990. gada 21. marta spriedumu lietā C‑142/87 Beļģija/Komisija, saukts “Tubemeuse”,
Recueil
, I‑959. lpp., 25. punkts, un 2008. gada 1. jūlija spriedumu apvienotajās lietās C‑341/06 P un C‑342/06 P
Chronopost
un
La Poste
/
Ufex
u.c., Krājums, I‑4777. lpp., 121. punkts).
Pirmkārt, tam jābūt saistītam ar valsts intervenci vai valsts līdzekļu izmantošanu. Otrkārt, šai intervencei jābūt tādai,
kas var ietekmēt tirdzniecību starp dalībvalstīm. Treškārt, šim pasākumam jābūt tādam, ar ko tiek radīta priekšrocība tā saņēmējam.
Ceturtkārt, tam jābūt tādam, ar ko tiek izkropļota konkurence vai arī tiek radīti draudi to izkropļot (Tiesas 2006. gada 30. marta
spriedums lietā C‑451/03
Servizi Ausiliari Dottori Commercialisti
, Krājums, I‑2941. lpp., 56. punkts, un iepriekš 47. punktā minētais spriedums apvienotajās lietās
Chronopost
un
La Poste
/
Ufex
u.c., 122. punkts).
Ir jāatgādina, ka pasākumi, ar kuriem dažādos veidos tiek samazinātas uzņēmuma budžeta parastās izmaksas un kas tādēļ ir pielīdzināmi
subsīdijām, ietver priekšrocību EKL 87. panta 1. punkta nozīmē (Tiesas 1961. gada 23. februāra spriedums lietā 30/59
De Gezamenlijke Steenkolenmijnen in Limburg
/Augstā iestāde,
Recueil
, 1. lpp., 39. punkts; 1999. gada 29. jūnija spriedums lietā C‑256/97
DM Transport
,
Recueil
, I‑3913. lpp., 19. punkts, un 2004. gada 14. septembra spriedums lietā C‑276/02 Spānija/Komisija, Krājums, I‑8091. lpp.,
24. punkts), tostarp preču vai pakalpojumu piegādi ar izdevīgiem nosacījumiem (skat. Pirmās instances tiesas 2004. gada 16. septembra
spriedumu lietā T‑274/01
Valmont
/Komisija, Krājums, II‑3145. lpp., 44. punkts un tajā minētā judikatūra).
Prasītāja apgalvo, ka apstrīdētais pasākums nevar tikt kvalificēts par valsts atbalstu tiktāl, ciktāl neesot izpildīts nosacījums
par priekšrocības piešķiršanu labuma guvējiem, jo minētajam pasākumam ir vienīgi kompensējošs raksturs.
Nav strīda par to, ka uzņēmumiem sniegti noteikti kompensāciju veidi nav valsts atbalsts.
Tādējādi 1988. gada 27. septembra spriedumā apvienotajās lietās no 106/87 līdz 120/87
Asteris
u.c. (
Recueil
, 5515. lpp., 23. un 24. punkts) Tiesa precizēja, ka valsts atbalsta juridiskā būtība ir pavisam atšķirīga no zaudējumu atlīdzināšanas
būtības, ko valsts iestādēm eventuāli vajadzētu maksāt privātpersonām, kompensējot zaudējumus, ko tās varētu būt tām radījušas,
un ka šī zaudējumu atlīdzināšana tādēļ nav valsts atbalsts EKL 87. un 88. panta nozīmē.
Tiesa arī ir norādījusi, ka, ja uzņēmumam piešķirtās sabiedriskās subsīdijas, kas tieši nepieciešamas, lai izpildītu sabiedrisko
pakalpojumu sniegšanas pienākumu saistības, ar nolūku atlīdzināt izdevumus, kas radušies, šīs saistības izpildot, atbilst
noteiktiem nosacījumiem, šādas subsīdijas neietilpst EKL 87. panta 1. punkta regulēšanas sfērā (Tiesas 2003. gada 24. jūlija
spriedums lietā C‑280/00
Altmark Trans
un
Regierungspräsidium Magdeburg
,
Recueil
, I‑7747. lpp., 94. punkts).
Komisija norāda, ka valsts piešķirta kompensācija par aktīvu ekspropriēšanu parasti nav valsts atbalsts (apstrīdētā lēmuma
70. apsvērums).
Apstrīdētais pasākums sastāv no pirmā pasākuma pagarināšanas, ar kuru
Terni
tika piešķirts preferenciālais tarifs saistībā ar elektroenerģijas piegādi, un šī kompensācija tika piešķirta pēc šīs sabiedrības
hidroelektroenerģijas struktūrvienības nacionalizēšanas.
Dekrēta Nr. 1165/63 6. pants, kurā ir definēta šī kompensācija, ir formulēts šādi:
“
ENEL
ir jāpiegādā
Terni
[..] 1 025 000 000 kWh (viens miljards divdesmit pieci miljoni) katru gadu ar jaudu 170 000 kW (simt septiņdesmit tūkstoši),
elektroenerģijas daudzums, kuru 1961. gadā izmantojusi
Terni
[..] savām darbībām, kuras nav iekļautas to starpā, kas paredzētas Likuma Nr. 1643[/62] 1. pantā, un 595 000 000 kWh (piecsimt
deviņdesmit pieci miljoni) gadā ar vidējo papildu jaudu 100 000 kW (simts tūkstoši), par darbībām, kas ir realizēšanas procesā
Likuma Nr. 1643[/62] spēkā stāšanās datumā.
Šīm piegādēm ir jānotiek līdz 1992. gada 31. decembrim piegādes punktos, kuri atrodas netālu no
Terni
telpām, kas ir noteikts pušu kopējā vienošanās.”
Šis elektroenerģijas apjoms, kas ir jāpiegādā saskaņā ar preferenciālo tarifu un kas ir definēts Dekrēta Nr. 1165/63 7. pantā,
ir formulēts šādi:
“Saistībā ar 1 025 000 000 kWh piegādi [..] gadā piegādes cena par kWh piegādāšanu tiks noteikta atkarībā no vidējās iekšējās
cesijas cenas 1959–1961. periodā, kura tika piemērota
Terni
elektroenerģijas ražošanas struktūrvienībā [..] attiecībā pret sabiedrības struktūrvienībām citās nozarēs.
Saistībā ar elektroenerģijas daudzumu, kuru patērēs
Terni
[..] un kas pārsniegs no 1 025 000 000 kWh gadā līdz 595 000 000 kWh gadā, iepriekšējā daļā minētā cena tiks paaugstināta
par 0,45 [Itālijas] lirām par kWh.”
Pasākums, kura adresāte ir
Terni
, tādēļ izriet no trīs faktoriem: elektroenerģijas daudzuma, tās cenas un preferenciālā režīma ilguma.
Komisija uzskata, ka sākotnējais pasākums bija kompensācija, ka tas bija atbilstīgs un ka
Terni
tarifs netika piešķīris nekādu priekšrocību tā saņēmējiem visa šī pasākuma laikā, t.i., līdz 1992. gadam. Atsaucoties uz
Dekrēta Nr. 1165/63 6. panta burtisku interpretāciju un uz tiešu 30 gadu termiņa noteikšanu šī tarifa piemērošanai, Komisija
apgalvo, ka tā pagarināšana nevar tikt uzskatīta par kompensācijas neatņemamu sastāvdaļu, un secina, ka no 2005. gada 1. janvāra
saskaņā ar Likuma Nr. 80/05 11. panta 11. punktu piešķirtais tarifs ir valsts atbalsts EKL 87. panta 1. punkta nozīmē (apstrīdētā
lēmuma 78., 79., 94. un 117. apsvērums).
Prasītāja apstrīd šo secinājumu, balstoties uz valsts kompensēšanas tiesību normu dinamisku interpretēšanu. Tā apgalvo, ka
minētās tiesību normas nosaka specifisku, bet elastīgu kompensēšanas mehānismu, saskaņā ar kuru elektroenerģijas daudzums
ir vienīgi viens no trīs kompensāciju nosakošajiem faktoriem; cena un ilgums ir noteikti galīgi.
Šī mehānisma mērķis ir nodrošināt ekonomisko līdzsvaru, kurš
Terni
bija pirms 1962. gada nacionalizācijas; tas ir pasākums, kurš bija izņēmuma rakstura un diskriminējošs salīdzinājumā ar citiem
elektroenerģijas ražotājiem neatkarīgi no tā, vai tie bija vai nebija
Terni
konkurenti. Šajos apstākļos likumdevēja nodoms bija kompensēt
Terni
ar mehānismu, saskaņā ar kuru
Terni
tika pielīdzināts virtuālam pašražotājam; bija paredzēts nodrošināt pastāvīgu paralēlismu starp attieksmi pret
Terni
un attieksmi pret neekspropriētajiem pašražotājiem.
Saskaņā ar sākotnējās kompensēšanas mehānisma pamatojumu Itālijas iestādes tādējādi pagarināja
Terni
tarifu atbilstoši pašražotāju hidroelektrisko koncesiju atjaunošanai; šī pagarināšana bija obligāta rīcība kompensēšanas
īstenošanai un tā nebija nošķirama no minētās atjaunošanas.
Šī argumentācija nevar tikt akceptēta.
Pirmkārt, ir svarīgi uzsvērt, ka šis strīds iekļaujas Itālijā veiktās elektroenerģijas nozares nacionalizēšanas kontekstā,
kura tika veikta, pamatojoties uz Itālijas Konstitūcijas 43. pantu, un kuras īstenošanas instruments ir Likums Nr. 1643/62,
kuru papildina Dekrēts Nr. 1165/63.
Tādēļ ir jāatsaucas uz šiem pēdējiem minētajiem dokumentiem, lai pilnībā izprastu attiecīgo nacionalizāciju, ieskaitot juridiski
obligāto kompensēšanu saistībā ar īpašuma tiesību pārēju, par kuru vienpusēji tika nolēmusi valsts.
Tomēr no Dekrēta Nr. 1165/63 6. panta formulējuma, kurā nav nekā pārprotama, izriet, ka
Terni
tarifs tika piešķirts kompensēšanas nolūkos uz noteiktu laiku bez pagarināšanas iespējas. Tādējādi šajā pašā pantā ir noteikts,
ka
Terni
tiek piegādāta elektroenerģija “līdz 1992. gada 31. decembrim”, un šī precīzā datuma norāde
a priori
izslēdz jebkādas grūtības par šīs tiesību normas iedarbību laikā.
Turklāt prasītāja neizvirza nekādu Likuma Nr. 1643/62 vai Dekrēta Nr. 1165/63 tiesību normu, kurā būtu paredzēts pārskatīt
Terni
tarifa piemērošanas ilgumu ar iespēju to pagarināt ilgāk par tā paredzēto beigšanās datumu. Taču ir jānorāda, ka iespēju
pārskatīt elektroenerģijas piegādes cenas
Terni
valsts likumdevējs ir tieši paredzējis Likuma Nr. 1165/63 8. pantā.
Uzverot, ka pašražotāju hidroelektrisko koncesiju beigšanās datumu valsts likumdevējs ņēma vērā nacionalizācijas laikā, lai
Dekrētā Nr. 1165/63 noteiktu 1992. gada 31. decembri, prasītāja norāda, ka tas, ka nav tiešas tiesību normas par iespēju pārskatīta
Terni
tarifa piemērošanas ilgumu atkarībā no koncesiju ilguma, ir izskaidrojams ar faktu, ka šo koncesiju ilguma pagarināšana šim
pašam likumdevējam un tajā pašā laikā bija “noteikti neparedzams” pasākums.
Ir jānorāda, ka koncesiju spēkā esamības sākotnējā noteikšanā jau bija iekļauts jautājums par koncesiju attīstību līdz to
beigām un to uzturēšanu spēkā pēc to pagarināšanas ar likumu vai konkursa procedūru, un šis aspekts bija paredzama hipotēze,
nevis “noteikti neparedzams” gadījums. No lietas materiāliem izriet, ka tas, ka valsts tiesību aktos nav tiešas tiesību normas,
kurā būtu paredzēta iespēja pārskatīt
Terni
tarifa piemērošanas ilgumu, bija vienkāršs rezultāts likumdevēja izvēlei sniegt kompensāciju
Terni
, nosakot preferenciālu tarifu elektrības piegādei uz noteiktu periodu, kurš nacionalizācijas laikā tika noteikts galīgā veidā.
Pat pieņemot, ka tas bija jāņem vērā, kā to norāda prasītāja, valsts likumdevēja nodomu un kontekstu, lai interpretētu attiecīgās
valsts tiesību normas, lai gan ir to skaidrs formulējums, iepriekš izklāstītā analīze nevar tikt apšaubīta.
Vispirms prasītāja norāda uz parlamentārajiem
travaux préparatoires
un, konkrētāk, uz 1962. gada 18. septembra pēcpusdienas parlamentārās darba sesijas un 1962. gada 15. novembra pēcpusdienas
Senāta sesijas dokumentiem.
Saistībā ar pirmo norādīto dokumentu, tā izvirza šādu izvilkumu:
“Ko mēs varam darīt, [lai kompensētu
Terni
]? [..] Komisija sākotnēji bija pieņēmusi ļoti specifisku kritēriju: sniegt
Terni
ekspluatētajām rūpnīcām elektroenerģijas apjomu, kas patērēts 1961. gadā, atbilstoši šī gada likmei. Taču mēs varam paredzēt
kritēriju.”
Saistībā ar Senāta sesiju prasītāja norāda, ka bija tieši precizēts, ka
Terni
piešķirtā specifiskā kompensācija bija “dabiski paredzēta, lai neizjauktu uzņēmuma iekšējo līdzsvaru”.
Šīs divas norādes labākajā gadījumā norāda uz parlamentāriešu rūpēm, pirmkārt, saglabāt
Terni
finanšu līdzsvaru, kuram principā nebūtu bijis jāietilpst Likuma Nr. 1643/62 piemērošanas jomā, un, otrkārt, izmantot kompensēšanas
mehānismu vai kritēriju, kas izpaudās izvēlētajos tiesību aktos kā specifiskā kompensēšanas metode, kā par to liecina Dekrēta
Nr. 1165/63 6. pants.
Nav strīda par to, ka šajā lietā kompensācija nesastāv no naudas summas maksājuma, kas atbilst ekspropriēto aktīvu tirgus
vērtībai, bet gan no mehānisma, ar kuru tiek piegādāta elektroenerģija par tarifu, kādu
Terni
būtu maksājusi, ja tā būtu saglabājusi savas ražošanas iekārtas uz periodu, kas ir proporcionāls atlikušās ekspropriētās
koncesijas ilgumam; tas atklāj likumdevēja rūpes neizjaukt
Terni
iekšējo līdzsvaru.
Ir taisnība, ka
Terni
tarifa piemērošana nedaudz pārsniedz
Terni
koncesijas atlikušo ilgumu un, kā Komisija norāda, ka ir ticams, ka Itālijas iestādes nolēma saskaņot minētā tarifa beigšanās
datumu ar Itālijas hidroelektrisko koncesiju vispārējo beigšanās datumu (apstrīdētā lēmuma 77. apsvērums).
Tomēr valsts likumdevējs tika noteicis specifisku
Terni
tarifa beigšanās datumu, nenosakot Dekrētā Nr. 1165/63 nekādu citu laika norādi, un prasītāja nav pierādījusi, ka parlamentārie
dokumenti atklāj likumdevēja nodomu saskaņot
Terni
tarifa ilgumu ar citu pašražotāju hidroelektrisko koncesiju ilgumu tādā ziņā, ka šo koncesiju pagarināšana automātiski izraisīs
minētā tarifa pagarināšanu.
Otrkārt, prasītāja balstās uz Itālijas tiesu veikto valsts likumdevēja nodoma nepārprotamo interpretāciju, šajā sakarā norādot
uz
Corte suprema di cassazione
2003. gada 21. novembra spriedumu lietā Nr. 17686 un
Consiglio di Stato
2005. gada 21. februāra spriedumu lietā Nr. 606, kas apstiprināja nepieciešamību pat pēc 1992. gada nodrošināt, lai pret
Terni
būtu līdzvērtīga attieksme salīdzinājumā ar citiem neekspropriētajiem pašražotājiem.
Norādei uz šiem diviem spriedumiem tomēr nav nozīmes, jo tie tika pasludināti pēc Likuma Nr. 9/91 stāšanās spēkā, ar kuru
tika pagarinātas un padarītas par piemērojamām pēc 1992. gada 31. decembra tiesību normas, ar kurām bija noteikts preferenciālais
tarifs, kas jāsniedz
Terni
kā kompensācija.
Turklāt, kā to norāda prasītāja, šie spriedumi tika pasludināti “saistībā ar citiem priekšmetiem, kas atšķiras no šīs lietas
priekšmeta”. Valsts tiesām nebija jālemj par jautājumu, vai, pagarinot
Terni
tarifu uz periodu pēc 1992. gada 31. decembra, Itālijas iestādes tika pārkāpušas dalībvalsts pienākumu saskaņā ar EKL 88. panta
3. punktu neīstenot jaunu valsts atbalstu, iepriekš par to neinformējot Komisiju.
Šīm tiesām uzdotais jautājums bija par to, vai pēc elektroenerģijas valsts tarifu struktūras grozīšanas
Terni
bija jāsastopas ar papildu elektrības izmaksām. Tiesas uz šo jautājumu sniedza noraidošu atbildi juridiskajā kontekstā, kas
aprakstīts šī sprieduma 87. punktā, pamatojoties uz konkrētās sistēmas loģiku, saskaņā ar kuru
Terni
piegādātās elektroenerģijas cena tika izmantota kā kompensācija, kas tiek tai maksāta pēc nacionalizācijas.
Tika nospriests, ka
Terni
tarifa mērķis bija uzturēt iespēju iegūt elektroenerģiju par “izmaksām, kas lielā mērā atbilst tām izmaksām, kas
Terni
būtu bijušas, ja tā būtu turpinājusi izmantot pašas saražoto elektroenerģiju”, un ka
Terni
tādēļ nevarēja tikt likt maksāt “papildu izmaksas [par elektroenerģijas piegādi], kuras tai nebūtu bijis jāmaksā, ja tā būtu
turpinājusi pati ražot elektroenerģiju savām vajadzībām un tādēļ izmantojusi pašražoto elektroenerģiju”.
Šī argumentācija ir pretrunā prasītājas nostājai. Pretēji prasītājas apgalvojumiem valsts tiesas neuzskatīja, ka elektroenerģijas
tarifam, kas
Terni
bija jāmaksā
ENEL
, bija jāpaliek līdzvērtīgam “citu pašražotāju tarifam”, bet ka tam bija jāatbilst izmaksām, kas būtu bijušas “pašai
Terni
”, ja tā pati būtu turpinājusi ražot elektroenerģiju, kas bija iespējams vienīgi, pamatojoties uz hidroelektrisko koncesiju,
un vienīgi, kamēr bija spēkā attiecīgā koncesija.
Kā to pareizi norādīja Komisija, atbilstoši kompensēšanas loģikai, kuru izklāstīja valsts tiesas saistībā ar faktoru par elektrības
cenām,
Terni
tarifa ilgums nevarēja vienkārši neņemt vērā ekspropriētās koncesijas atlikušo ilgumu un būt piesaistīts pašražotāju hidroelektrisko
koncesiju nākotnes tendencēm.
Otrkārt, ir svarīgi piebilst, ka tiesību akti saistībā ar hidroelektrisko koncesiju pagarināšanu pēc Likuma Nr. 1643/62 un
Dekrēta Nr. 1165/63 ir pretrunā šo tekstu interpretācijai, kuru aizstāv Itālijas Republika un saskaņā ar kuru šie pēdējie
minētie tiesību akti
Terni
tarifa garumu ar dinamisku un tiešu norādi saistīja ar pašražotāju hidroelektrisko koncesiju garumu tādā ziņā, ka šo hidroelektrisko
koncesiju pagarināšana automātiski izraisīja minētā tarifa pagarināšanu.
Šī interpretācija jau konfliktē ar faktu, ka
Terni
tarifa pagarināšanas gadījumi, nebūt nebūdami automātiski, bija radījuši nepieciešamību pēc likumdevēja iejaukšanās, lai
tiktu grozīta kompensācija, kas sākotnēji tika noteikta ar Dekrētu Nr. 1165/63.

Terni
tarifa pirmā pagarināšana izriet no Likuma Nr. 9/91 20. panta 4. punkta, ar kuru arī tika pagarinātas pastāvošās hidroelektriskās
koncesijas līdz 2001. gadam. Šis likums nevar tikt uzskatīts vienīgi par tādu, ar kuru tika automātiski veikta
Terni
tarifa un pašražotāju hidroelektrisko koncesiju pagarināšana līdz 2001. gadam, jo šim likumam bija dubults mērķis: pagarināt
Terni
tarifu, bet arī to izbeigt līdz 2007. gada beigām (skat. apstrīdētā lēmuma 19. apsvērumu) datumā, kas ir vēlāks par pastāvošo
hidroelektrisko koncesiju beigšanos un līdz ar to neatkarīgs no šīs beigšanās. Šie divi faktori ir inherenti saistīti un faktiski
pierāda jautājuma par šī tarifa ilgumu saistībā ar pašražotāju situāciju atsevišķo būtību.
Bijušo
Terni
sabiedrību likteņa nošķiršanu no pašražotāju likteņa apstiprina fakts, ka 1999. gadā Itālijas iestādes iestājās vienīgi,
lai pagarinātu pastāvošās hidroelektriskās koncesijas līdz 2010. gadam.

Terni
tarifa otrā pagarināšana izriet no Likuma Nr. 80/05 11. panta 11. punkta, kurā ir noteikts:
“Lai ļautu attiecīgo uzņēmumu ražošanas attīstību un restrukturēšanu, labvēlīgo tarifu nosacījumu piemērošana saistībā ar
elektroenerģijas piegādi, kas ir paredzēta 2003. gada 18. februāra Dekrētlikuma Nr. 25 1. panta 1. punkta c) apakšpunktā,
kas pārveidots ar grozījumiem par 2003. gada 17. aprīļa Likumu [..] Nr. 83, ir pagarināta līdz 2010. gada beigām saskaņā ar
tarifu nosacījumiem, kas ir piemērojami 2004. gada 31. decembrī.”
Minētajā tiesību normā pat nav atsauces uz hidroelektriskajām koncesijām un pat nav nekādas norādes par likumdevēja nodomu
pielīdzināt
Terni
tarifa ilgumu ar minēto koncesiju ilgumu.
Tieši pretēji, no šīs pašas tiesību normas izriet, ka
Terni
tarifs ir tikai viens no labvēlīgajiem tarifu nosacījumiem, kura pagarināšana ir paredzēta, lai “ļautu attiecīgo uzņēmumu
ražošanas attīstību un restrukturēšanu”. Apstrīdētā lēmuma 67. apsvērumā, kas ir iekļauts Itālijas iestāžu apsvērumu, kuri
tika iesniegti formālās izmeklēšanas procedūras laikā, kopsavilkumā, ir norādīts, ka Itālijas iestādes uzsver:
“Likuma Nr. 80/05 11. panta 11. punktā noteiktais tarifa termiņa pagarinājums ir saistīts ar plašu ieguldījumu programmu,
ko
ThyssenKrupp
ievieš
Terni
‑
Narni
rūpnieciskajā rajonā”, un ka “saskaņā ar šo darbības plānu, rajonā tiks celta jauna, jaudīga elektroenerģijas ražotne”. Ir
ticis norādīts, ka “tarifs ir [..] kā pagaidu risinājums, kamēr šī jaudīgā ražotne būs gatava, un tā atcelšana apdraudētu
pašreizējos ieguldījumus.”
Kā ir ticis norādīts apstrīdētā lēmuma 61. apsvērumā saistībā ar “otrās pagarināšanas politiskajiem iemesliem”, Itālijas iestādes
ir apgalvojušas:
“Tarifs ir nepieciešams, lai izveidotu vienādus noteikumus energoietilpīgiem uzņēmumiem Itālijā un to konkurentiem [Eiropas
Savienībā], kuriem arī tiek piemērotas zemākas cenas par enerģiju (ar tarifa vai līguma palīdzību) elektroenerģijas ražošanas
vai transportēšanas infrastruktūru projektu ieviešanas laikā. Ja tarifs tiktu atcelts, minētie uzņēmumi pārceltu savas darbības
ārpus [Savienības]. Tas nenovēršami izraisītu rūpniecības krīzi un ievērojamu bezdarbu attiecīgajos reģionos. Tāpēc [Itālijas
Republika] uzskata, ka tarifa režīma darbības ilguma pagarināšana būtu jāuzskata par īslaicīgu risinājumu.”
Tas tādēļ nav pasākums, kas būtu
Terni
sniegtās kompensācijas juridiskais turpinājums saistībā ar tās hidroelektroenerģijas daļas nacionalizāciju 1962. gadā.
Turklāt ir jānorāda, ka šī
Terni
tarifa pagarināšana notika gandrīz sešus gadus pēc hidroelektrisko koncesiju atjaunošanas ar Dekrēta Nr. 79/99 starpniecību;
šāds starplaiks ir pretrunā apgalvotajai saiknei starp apstrīdēto pasākumu un minēto koncesiju pagarināšanu.
Prasītāja apgalvo, ka, lai gan
Terni
tarifs netika pagarināts tajā pašā laikā 1999. gadā, tas netika izdarīts tādēļ, ka Likums Nr. 9/91 noteica “maigu izbeigšanas”
shēmu, saskaņā ar kuru tarifs tiek piemērots līdz 2007. gada beigām. Ir pietiekami konstatēt, ka tā vietā, lai pamatotu prasītājas
nostāju, šis arguments vienīgi ir, lai nošķirtu
Terni
tarifa likteni no pašražotāju, kuriem ir hidroelektriskās koncesijas, tarifa likteņa.
Uz šo konstatāciju par objektīvo saikni starp plānoto, pakāpenisko
Terni
tarifa izbeigšanos un šī tarifa nepagarināšanu 1999. gadā neattiecas prasītājas izvirzītā vienkāršā hipotēze, ka attiecīgais
tarifs netika pagarināts 1999. gadā, jo tika gaidītas zemākas elektroenerģijas cenas sakarā ar tirgus liberalizēšanu; turklāt
šo hipotēzi prasītāja nav nekādā veidā pamatojusi.
Faktiski izriet, ka Itālijas iestādes 1991. gadā nolēma progresīvā veidā izbeigt
Terni
tarifa piemērošanu un ka 2005. gadā tās pārdomāja, jo apstrīdētais pasākums papildināja ieguldījumus, kurus bija it īpaši
veikusi prasītāja.
Visbeidzot ir jānorāda, ka pāris mēnešus pēc
Terni
tarifa pagarināšanas ar Likumu Nr. 266/05 tika no jauna pagarinātas hidroelektriskās koncesijas (līdz 2020. gadam), tomēr
neparedzot līdzvērtīgu
Terni
tarifa pagarināšanu.
Treškārt, ir jāuzsver, ka prasītājas argumentācijai, kas ir balstīta uz 1991. gada 6. augusta lēmumu un vispārējā veidā uz
Komisijas iespējamajām pretrunām, nav nozīmes.
Prasītāja vispirms apgalvo, ka no 1991. gada 6. augusta Lēmuma “necelt iebildumus” pret Likuma Nr. 9/91 piemērošanu un no
Komisijas un Itālijas iestāžu korespondences apmaiņas izriet, ka Komisija akceptēja secinājumu, ka
Terni
tarifa pagarināšana 1991. gadā bija tiesisks turpinājums kompensācijai, kas piešķirta
Terni
saskaņā ar Likumu Nr. 1643/62 un Dekrētu Nr. 1165/63, un ka šajā ziņā šī tarifu shēma nebija pakļauta Kopienu tiesību normām
par valsts atbalstu.
Nav strīda par to, ka pēc tam, kad Itālijas iestādes bija paziņojušas Likumu Nr. 9/91, kura 20. panta 4. punkts paredzēja
pirmo reizi pagarināt
Terni
tarifu, Komisija pieņēma 1991. gada 6. augusta lēmumu necelt iebildumus.
Apstrīdētajā lēmumā Komisija apgalvo, prasītājai to neapstrīdot, ka Likums Nr. 9/91 tika paziņots tajā pašā laikā, kad Likums
Nr. 10/91, kas arī attiecās uz enerģētiku, un ka dokumenti, uz kuru pamata Komisija tika pieņēmusi lēmumu, vienīgi ietvēra
īsu aprakstu un vērtējumu saistībā ar pantiem, kas attiecas uz valsts atbalstu. Likuma Nr. 9/91 20. panta 4. punkts, kurā
paredzēts
Terni
tarifa pagarinājums, netiek minēts (apstrīdētā lēmuma 20. un 134. apsvērums).
Komisija piebilst, ka, ņemot vērā informācijas nepietiekamību, nav iespējams izsekot lēmuma pieņemšanas gaitai šajā lietā,
un it īpaši uzzināt, vai Komisija ir pārbaudījusi
Terni
tarifu ar mērķi to apstiprināt, bet, lai kā arī būtu, gan Itālijas Republikas veiktā paziņošana, gan lēmums par apstiprināšanu
attiecas uz vienu un to pašu visu likumu (apstrīdētā lēmuma 135. un 136. apsvērums).
Pretēji prasītājas apgalvojumiem Komisija atzina par “saderīgu ar valsts atbalsta noteikumiem atbalstu, kas izklāstīts abos
likumos” (apstrīdētā lēmuma 20. apsvērums).
Šo secinājumu apstiprina 1991. gada 6. augusta lēmuma formulējums, kurā Komisija norāda, ka, “tā kā enerģijas ekonomija ir
Kopienas enerģētiskās politikas mērķis, un izvērtējusi [attiecīgajos] likumos paredzētos finanšu stimulus un ņemot vērā Itālijas
iestāžu saistības sakarā ar noteiktām tiesību normām, [tā] nolemj necelt nekādus iebildumus pret to piemērošanu”. Norāde uz
vides mērķiem un valsts iestāžu saistībām, uz kurām bija tieši norādīts turpmākajos šī paša lēmuma punktos ar
inter alia
norādi uz maksimālo reģionālā atbalsta lielumu, apstiprina, ka Likumā Nr. 9/91 un Likumā Nr. 10/91 izklāstītie pasākumi,
iesākumā kvalificēti kā valsts atbalsts, tika atļauti kā saderīgi ar kopējo tirgu, kaut gan 1991. gada 6. augusta lēmumā nav
tieši noteikts, kurš izņēmums tika piemērots.
Ir arī jāatgādina, ka lēmums necelt iebildumus atbilst saskaņā ar definīciju, kas izklāstīta 4. panta 3. punktā Regulā Nr. 659/1999,
ar ko tiek kodificēta un pamatota prakse tādu valsts atbalsta pārbaužu jomā, ko veic Komisija saskaņā ar Tiesas judikatūru
(Tiesas 2008. gada 17. jūlija spriedums lietā C‑521/06 P
Athinaïki Techniki
/Komisija, Krājums, I‑5829. lpp., 5. punkts), atbilst situācijai, kurā Komisija pēc iepriekšējas izskatīšanas konstatē, ka
nav šaubu par to, ka paziņotais pasākums, ciktāl attiecībā uz to ir piemērojams EKL 87. panta 1. punkts, ir saderīgs ar kopējo
tirgu, un nolemj, ka pasākums ir saderīgs ar kopējo tirgu.
Turklāt prasītāja apgalvo, balstoties uz Itālijas Rūpniecības, tirdzniecības un amatniecības ministrijas 1991. gada 19. septembra
vēstuli, kas adresēta Itālijas Valsts dalības ministrijai, ka Komisija sazinājās ar Itālijas iestādēm, meklējot informāciju
par iespējamo atbalstu, kas piešķirts
Ilva
, iepriekš –
Terni
, un ka, saņēmusi atbildi no šīm iestādēm, ka
Terni
tarifa pagarināšana ar Likumu Nr. 9/91 nebija atbalsts, bet sava veida kompensācijas pagarināšana, kas bija paredzēta Likumā
Nr. 1643/62, Komisija netika apstrīdējusi šādu interpretāciju.
Papildus tam, ka Komisija nepiekrīt tam, ka Itālijas iestādes būtu tai nosūtījušas šādu atbildi, nekāda oficiāla nostāja par
Likumā Nr. 9/91, kurš jau turklāt bija apskatīts 1991. gada 6. augusta lēmumā, paredzēto pasākumu nevar tikt izsecināta no
Komisijas vienkāršas klusēšanas, ņemot vērā Regulu Nr. 659/1999.
Katrā ziņā ir svarīgi uzsvērt, ka
Terni
tarifa pagarināšana ar Likumu Nr. 9/91 nav apstrīdētais pasākums, kura rezultātā tika pieņemts apstrīdētais lēmums, kas ir
šī procesa priekšmets, un ka prasītājas argumentācija, kas ir balstīta 1991. gada 6. augusta lēmumu un iespējamo korespondences
apmaiņu starp Komisiju un Itālijas iestādēm, ir daļa no diskusijas par tiesiskās paļāvības aizsardzības pārkāpumu, kas ir
prasītājas izvirzītā pēdējā pamata priekšmets.
Otrkārt, prasītāja apgalvo, ka apstrīdētais lēmums ir pretrunīgs, jo Komisija kvalificēja apstrīdēto pasākumu kā valsts atbalstu,
tajā pašā laikā atzīstot, ka “saglabāt paralēlismu salīdzinājumā ar attieksmi pret citiem hidroelektroenerģijas ražotājiem,
kuru koncesijas tika pagarinātas” (apstrīdētā lēmuma 92. apsvērums), ka sākotnējais ilgums tika noteikts saskaņā ar hidroelektrisko
koncesiju beigšanās datumu (apstrīdētā lēmuma 77. apsvērums) vai ka kompensēšanas metode, kuru 1962. gadā tika izvēlējies
Itālijas likumdevējs, bija pamatoti tiktāl, ciktāl tā ļāva “novērst risku radīt papildu zaudējumus, kas
Terni
būtu radušies gadu gaitā, piemēram, ja enerģijas cenas paaugstinātos [..]” (apstrīdētā lēmuma 73. apsvērums); šis pēdējais
apgalvojums ir netiešs apstiprinājums faktam, ka
Terni
ciestais kaitējums, kas radās ekspropriācijas rezultātā, ir cieši saistīts ar potenciālo citu pašražotāju priekšrocību.
Šie argumentācija ir balstīta uz daļēju un subjektīvu apstrīdētā lēmuma, un it īpaši 92. apsvēruma, interpretēšanu, kurā ir
apkopota Komisijas analīze un kas ir formulēta šādi:
“Attiecībā uz
Terni
tarifa režīma darbības ilguma pagarinājumiem Komisija atzīst, ka to mērķis bija saglabāt vienlīdzīgu pieeju ar tiem hidroenerģijas
ražotājiem, kuru koncesiju termiņš ir atjaunots. Tomēr šādas paralēles, kas ir kompensācijas mehānisma pamatā, ekspropriēšanas
līgumā bija paredzētas tikai uz [30] gadiem, nevis uz nenoteiktu laiku. Tāpēc iepriekš 73.–78. punktā [apsvērumā] aprakstīto
iemeslu dēļ nevar uzskatīt, ka šiem pagarinājumiem būtu bijis kompensējošs raksturs.”
Komisija apstrīdētā lēmuma 93. apsvērumā piebilst:
“Šāds secinājums ir vēl nepārprotamāks attiecībā uz tarifa otro pagarinājumu. Šis pagarinājums pārtrauca pakāpeniskās samazināšanas
mehānismu, kuram bija jāatvieglo uzņēmuma pāreja uz pilnu tarifu, kas norādīja uz Itālijas iestāžu pārliecību, ka uzņēmumiem
ir izsniegta pilna kompensācija. Pati Itālija ir sīki paskaidrojusi šā otrā pagarinājuma iemeslus, kas saistīti tikai ar rūpniecības
politiku (skatīt Itālijas [Republikas] piezīmes iepriekš 60. punktā [apsvērumā]).”
Tādēļ Komisijas argumentācijā nav ne nekādas divdomības, ne pretrunu; Komisija uzskata, ka loģika, kas prevalēja saistībā
ar
Terni
kompensācijas metodes izvēli, nevar pamatot
Terni
tarifa piemērošanas pamatošanu ilgāk par 30 gadu periodu, kurš tika ļoti specifiskā veidā noteikts valsts tiesību aktos.
Visbeidzot ir jānorāda, ka, ja tiktu sekots prasītājas argumentācijai, tad kompensācija tiktu piešķirta uz nenoteiktu laiku
un tādēļ neierobežotā apmērā; prasītāja nav pierādījusi, ka tas būtu pieļaujams saskaņā ar valsts tiesību aktiem vai ECT judikatūru.
Ir jāatgādina, ka Itālijas iestāžu lēmums nacionalizēt
Terni
hidroelektroenerģijas daļu tika pieņemts saskaņā ar Itālijas Konstitūcijas 43. pantu, kurā ir paredzēts, ka “sabiedrības
interesēs ar likumu var tikt paredzēta specifisku uzņēmumu vai uzņēmumu kategoriju, kuri ietilpst primārajās sabiedrības interesēs
sakarā ar būtiskajiem publiskajiem pakalpojumiem vai enerģijas avotiem vai kuri rīkojas kā monopoli būtiskajās sabiedrības
interesēs, izveidošana vai nodošana ar ekspropriēšanu, par kuru ir paredzēta kompensācija, valstij, valsts iestādēm vai strādnieku
vai patērētāju biedrībām”.
Prasītāja norāda, ka saskaņā ar
Corte suprema di cassazione
un
Corte costituzionale
(Itālijas Konstitucionālā tiesa) judikatūru kompensācijai ir jābūt “pienācīgai un adekvātai” un “patiesai” un tās aprēķināšanai
jāatbilst “īpašuma vērtībai, ņemot vērā tā būtiskās pazīmes, kā liecina tā potenciālā ekonomiskā izmantošana”.
Komisija neapstrīd šos apgalvojumus un norāda uz
Corte costituzionale
1980. gada 30. janvāra spriedumu lietā Nr. 5/1980, kurā ticis nospriests:
“Kompensācija, kas tiek garantēta ekspropriētajai pusei [..], kaut arī tā nav pilnīga atlīdzība par ciestajiem zaudējumiem
– tiktāl, ciktāl tas ir nepieciešams, lai samierinātu individuālās tiesības ar vispārējām interesēm, kurām kalpo veiktā ekspropriācija,
– tomēr nedrīkst tikt noteikta nepienācīgā vai pilnībā simboliskā līmenī, bet tai ir jābūt patiesai kompensācijai. Lai to
padarītu par iespējamu, aprēķinot kompensāciju, saskaņā ar likumu ir jāņem vērā īpašuma vērtība atbilstoši tā būtiskajām pazīmēm,
kā par to liecina tā potenciālā ekonomiskā izmantošana.”
Nav strīda par to, ka Dekrēta Nr. 1165/63 6. pantā paredzētā kompensācija tika definēta atbilstoši nacionalizētajiem aktīviem,
proti, elektroenerģijas ražošanas iekārtām, kas tiek ekspluatētas, pamatojoties uz koncesiju, kuras ilgums ļauj koncesijas
turētājam amortizēt veiktos ieguldījumus.
Tādējādi Itālijas Republika izvēlējās piešķirt kompensāciju nevis naudas maksājuma formā, bet gan ar to, ka
Terni
tiks piegādāts noteikts elektroenerģijas daudzums par cenu, kādu tā būtu maksājusi, ja tā būtu paturējusi savas iekārtas.
Šajā sakarā valsts iestādes loģiski ņēma vērā
Terni
koncesijas atlikušo ilgumu, lai noteiktu
Terni
tarifa piemērošanas ilgumu, un
Terni
tarifs beidzās nedaudz vēlāk kā minētā koncesija.
Kā to Komisija norāda apstrīdētā lēmuma 75. apsvērumā, kopējais kompensācijas apjoms tādēļ atbilst
Terni
tarifa ilgumam.
Prasītāja uzskata, ka šis tarifs saskaņā ar valsts likumdevēja akceptēto pamatojumu ir sistemātiski jāpagarina ar neekspropriēto
pašražotāju koncesiju pagarināšanu, lai “pastāvīgi” neitralizētu nacionalizācijas negatīvās sekas, ņemot vērā izmaiņas elektroenerģijas
cenās.
Prasītājas piedāvātā Dekrēta Nr. 1165/63 6. panta interpretācija radītu situāciju, kurā pēc
Terni
hidroelektriskās daļas nacionalizēšanas kompensācija tiktu piešķirta uz nenoteiktu laiku, kurā summas aprēķins būtu atkarīgs
no vēlāk notiekošajiem faktoriem – pat vairākus gadus – pēc nacionalizēšanas, un līdz ar to gan kompensācijas apjoms, gan
nacionalizēto aktīvu vērtība būtu nenoteikta un neierobežota.
Taču prasītāja nav norādījusi ne uz kādu noteikumu, Kopienu tiesību principu, valsts tiesību normu vai valsts tiesas nolēmumu,
ar kuru varētu pamatot tās piedāvāto interpretāciju, kura izraisītu to, ka kompensācija tiktu sniegta uz nenoteiktu laiku
vai sniegtu vispārēju iespēju ņemt vērā notikumus, kas notikuši pēc kompensācijas noteikšanas, lai grozītu nacionalizēto vai
ekspropriēto aktīvu vērtības aplēsi un līdz ar to kompensācijas apjomu.
Turklāt šķiet, ka prasītāja atzīst šādas interpretācijas neiespējamību, atzīstot Komisijas norādītās tiesību normas saturu,
proti, Republikas Prezidenta 2001. gada 8. jūnija Dekrēta Nr. 327, ar kuru tiek konsolidētas likumdevēja un regulatīvās tiesību
normas par ekspropriēšanu sabiedrības interesēs, 32. panta saturu. Šajā sakarā prasītāja norāda, ka “ir, protams, taisnība,
ka par ekspropriāciju sniegtā kompensācija nevar būt neierobežota ilguma pasākums” un ka tam “ir jābūt skaidri noteiktam paredzamā
veidā ekspropriēšanas laikā”. Šī dekrēta 32. pantā ir noteikts, ka “kompensācija par ekspropriāciju tiek aprēķināta, pamatojoties
uz aktīvu pazīmēm laikā, kad noslēgts nodošanas līgums, vai datumā, kad publicēts ekspropriācijas dekrēts”.
Tomēr prasītāja apgalvo, ka “sākotnējais elastīgais kompensēšanas mehānisms, ņemot vērā
Terni
ekspropriēšanas izņēmuma raksturu, arī atbilst principiem, kas paredzēti [ECPAK] papildprotokola 1. pantā, kā arī [ECT] judikatūrā”.
Minētais pants, kura nosaukums ir “Īpašuma aizsardzība”, ir formulēts šādi:
“Jebkurai fiziskai vai juridiskai personai ir tiesības uz īpašumu. Nevienam nedrīkst atņemt viņa īpašumu, izņemot, ja tas
notiek sabiedrības interesēs un apstākļos, kas noteikti ar likumu un atbilst vispārējiem starptautisko tiesību principiem.
Minētie nosacījumi nekādā veidā nedrīkst ierobežot valsts tiesības izdot tādus likumus, kādus tā uzskata par nepieciešamiem,
lai kontrolētu īpašuma izmantošanu saskaņā ar vispārējām interesēm vai lai nodrošinātu nodokļu vai citu maksājumu vai sodu
samaksu.”
Ir pietiekami konstatēt, ka šajā tiesību normā ir noteiktas tiesības uz īpašumu, tajā pašā laikā nosakot šo tiesību ierobežojumus;
norāde vienīgi uz šo tekstu nevar būt pamatojums prasītājas nostājai šajā lietā.
Saistībā ar ECT judikatūru prasītāja norāda uz 2002. gada 11. aprīļa spriedumu lietā
Lallement
/Francija, no kura izriet, ka prasības sniegt kompensāciju, “kas pienācīgi atbilst [ekspropriētā īpašuma] vērtībai”, izpilde
var “dažreiz pieprasīt summas, kas ir ievērojami lielākas par ekspropriētā īpašuma vērtību pašu par sevi”.
Šajā spriedumā, kas attiecās uz īpašuma ekspropriēšanu, kas tika izmantots lauksaimniecībā, ECT norādīja, ka pasākumam, kas
aizskar tiesības uz īpašumu, tādam kā ekspropriācija, ir jānosaka “taisnīgs līdzsvars” starp sabiedrības vispārējo interešu
prasībām un indivīda pamattiesību aizsardzības prasībām. Ekspropriēšanas jomā šis līdzsvars parasti tiek sasniegts, ja ekspropriētā
puse saņem kompensāciju, kas ir “saprātīgā mērā” saistīta ar īpašuma tirgus vērtību, pat ja leģitīmie sabiedrības interešu
mērķi varētu nosliekties par labu kompensācijai, kas atrodas krietni zem tirgus vērtības. Eiropas Cilvēktiesību Tiesa uzskatīja,
ka, lai gan ir rīcības brīvība, kas ir valstij gadījumā, ja ekspropriētais īpašums ir ekspropriētās puses “darba līdzekļi”,
izmaksātā kompensācija nav saprātīgā mērā saistīta ar īpašuma vērtību, ja tā vai citādi tā nenosedz specifisko kaitējumu vai
nesniedz iespēju izmantot minētos līdzekļus kādā citā veidā pēc ekspropriācijas (18., 20., 23. punkts).
Tomēr papildus tam, ka apšaubāma ir analoģija, kuru prasītāja norāda starp
Terni
situāciju un situāciju, saistībā ar kuru tika pieņemts minētais spriedums, proti, lauksaimniecības zemes ekspropriēšanu,
kura aizskāra zemnieka ražošanas līdzekļus un tādējādi viņa iespējas veikt lauksaimniecību, arī ir jānorāda, ka ECT spriedumā
nav nekādas norādes par “nepieciešamību paredzēt summas, kas ir ievērojami lielākas par ekspropriētā īpašuma vērtību”.
Šis spriedums ir balstīts uz samērīgām attiecībām, kurām ir jāpastāv starp kompensācijas lielumu un attiecīgo ekspropriētā
īpašuma vērtību; šis pamatojums nav saderīgs ar prasītājas piedāvāto Dekrēta Nr. 1165/63 6. panta interpretāciju, kas var
izraisīt to, ka
Terni
tarifs tiek piemērots neierobežoti un mūžīgi, jo nav noteikts specifisks ierobežojums laikā.
No visa iepriekš minētā izriet, ka
Terni
tarifa pagarināšana, kas tika veikta 2005. gadā ar apstrīdēto pasākumu, bija neatņemama kompensācijas daļa, kas
Terni
pienācās par 1962. gadā piedzīvoto ekspropriāciju. Šis prasītājas apgalvojums ir balstīts uz ekstrapolēšanu no valsts likumdevēja
izvēlētās kompensācijas pamatojuma, kas savukārt bija balstīts uz
Terni
pielīdzināšanu virtuālam pašražotājam. Šis apgalvojums atkāpjas no laika ierobežojuma, kas noteikts saistībā ar
Terni
tarifa piemērošanu, un izraisa Dekrēta Nr. 1165/63 6. panta skaidrā un precīzā formulējuma sagrozīšanu.
Tādēļ Komisija, konstatējusi, ka nav šaubu, ka elektroenerģijas piegāde par zemāku cenu salīdzinājumā ar parasto elektroenerģijas
tarifu ir acīmredzama ekonomiska priekšrocība tās saņēmējiem, kas samazina tiem ražošanas izmaksas un palielina to konkurētspēju
(apstrīdētā lēmuma 99. apsvērums), pamatoti secināja, ka bijušajām
Terni
sabiedrībām no 2005. gada 1. janvāra piešķirtais tarifs bija valsts atbalsts EKL 87. panta 1. punkta nozīmē.
No tā izriet, ka pamats, ar kuru tiek apgalvots EKL 87. panta 1. punkta pārkāpums, ir jānoraida.

Par pamatu, ar kuru tiek apgalvots, būtisko formas prasību pārkāpums un EKL 87. un 88. panta pārkāpums, jo tika acīmredzami
kļūdaini izvērtēts Itālijas iestāžu iesniegtais ekonomiskais pētījums
Par būtisko formas prasību pārkāpumu
–       Lietas dalībnieku argumenti
Prasītāja norāda, ka Komisija 2007. gada 20. februāra vēstulē pieprasīja, lai Itālijas Republika tai tostarp sniegtu informāciju,
kas tai ļautu objektīvi salīdzināt ekspropriēto aktīvu vērtību ar priekšrocības vērtību, kura tika gūta no
Terni
tarifa no šī režīma sākuma līdz 2010. gada beigām, ar attiecīgo vērtību aktualizāciju, lai varētu tikt veikta salīdzināšana.
Prasītāja piebilst, ka šajā vēstulē Komisija norādīja, ka pieprasītā informācija ir “nepieciešama, lai izdarītu secinājumu”,
kas ļāva Itālijas iestādēm un saņēmējām sabiedrībām, īstenojot savas tiesības piedalīties formālajā izmeklēšanas procedūrā,
uzskatīt pieprasītās salīdzinošās analīzes rezultātus kā noteicošus saistībā ar jautājumu par
Terni
tarifa kvalificēšanu par valsts atbalstu.
Atbildot uz šo pieprasījumu, Itālijas Republika 2007. gada aprīlī iesniedza Komisijai pētījumu, kuru bija veicis neatkarīgs
konsultants pēc bijušo
Terni
sabiedrību lūguma un kurā ir norādīts, ka kopējā vērtība, kas gūta no
Terni
tarifa priekšrocības, ir zemāka par ekspropriētā īpašuma, kas tika veikts sakarā ar nacionalizēšanu, grāmatvedības vērtību
(aktualizēta 2006. gadā), un tādēļ secina, ka nebija notikusi pārmērīga kompensēšana.
Tomēr apstrīdētajā lēmumā Komisija uzskatīja, ka šim pētījumam nav nozīmes, jo kompensēšanas mehānisma adekvātums var tikt
izvērtēts vienīgi ekspropriācijas brīdī (
ex ante
) un nevis pēc tam (
ex post
).
Apstrīdētais lēmums tika pieņemts apstākļos, kuri neļāva prasītājai pilnībā izmantot savas tiesības uz aizstāvību un piedalīties
procesā saistībā ar jautājumu, kas bija minētās procedūras priekšmets. Neinformējot prasītāju par radikālajām izmaiņām savā
vērtējumā procedūras gaitā, Komisija pievērsa prasītājas uzmanību aspektiem, kurus tā beigu beigās uzskatīja par tādiem, kuriem
nav nozīmes saistībā ar apstrīdēto lēmumu. Tā rezultātā tika nopietni pārkāpts noteikums, ka puses ir jāuzklausa, kurš ir
galvenā un neaizskaramā jebkuras procedūras garantija, ieskaitot Kopienas procedūras. Nevienā administratīvajā procedūrā nedrīkst
tikt neievērots indivīdu, kas piedalās šajā procedūrā, tiesību uz aizstāvību pamatprincips.
Judikatūra, kuru Komisija izvirzīja savos rakstveida apsvērumos, ir balstīta uz kļūdainu Regulas Nr. 659/1999 20. panta interpretāciju,
un tajā netiek ņemts vērā EKL 88. panta 2. punkts, kurā ir paredzēts, ka procedūrā, kurā tiek uzklausītas puses, Komisijai
ir “[jāliek] ieinteresētajām pusēm iesniegt piezīmes”.
Prasītāja apgalvo, ka ir acīmredzams, ka dalībvalsts nav vienīgais tiesību subjekts, kuru skar tiesību akts, ar kuru atbalsta
pasākums tiek atzīts par nesaderīgu ar EKL 87. pantu. Tieši pretēji, gan atbalsta saņēmēju, gan konkurējošos uzņēmumus kā
“ieinteresētās personas” tieši skar lēmumu pieņemšanas pilnvaras, kas pieder Kopienu administrācijai, un ar tām saistītās
pilnvaras atgūt nelikumīgu atbalstu; ir norādīts, ka minētajām personām ir tiesības celt prasību Komisijas negatīva lēmuma
gadījumā. Tiesības uz aizstāvību tādējādi ir saistītas ar administratīvajiem aktiem, kas ir negatīvi visiem adresātiem (t.i.,
gan valsts un trešajām personām, kas ir izslēgtas no atbalsta, kuru nav atzinusi Komisija), un ka nelabvēlīgā situācija ir
jāuzskata par noteikuma piemērošanas nosacījumu, saskaņā ar kuru puses ir jāuzklausa saistībā ar visiem adresātiem.
Komisijas minētajā judikatūrā vismaz tiek atzīts, ka “[ieinteresēto personu, kas nav dalībvalsts], tiesības iesaistīties administratīvajā
procedūrā [ir jānodrošina] pienācīgā apmērā, ņemot vērā lietas apstākļus”. Tomēr šajā lietā viens no noteicošajiem aspektiem,
lai
Terni
tarifs tiktu atzīts par saderīgu ar Kopienu noteikumiem par valsts atbalstu, ir bijušo
Terni
sabiedrību ekonomiskās un finanšu situācijas vērtējums ekspropriācijas laikā, kura tika veikta ar Likumu Nr. 1643/62. Prasītāja
uzskata, ka šis aspekts bija vienlīdzīgā mērā noteicošs saistībā ar to, vai lietas iznākums ir atkarīgs no
Terni
ekspropriēto aktīvu aktualizētās vērtības salīdzināšanas ar
Terni
tarifa vērtību, kas tika aktualizēta līdz 2010. gada 31. decembrim, vai arī apskatāmais jautājums attiecas vienīgi uz šī
tarifa neseno pagarināšanu kā papildus kompensēšanu par izņēmuma ekspropriāciju, kuru piedzīvoja
Terni
.
Visbeidzot prasītāja apgalvo, ka, pat neņemot vērā iepriekš minēto, Komisija tomēr nopietni pārkāpa būtiskās formas prasības
formālās izmeklēšanas procedūras laikā gan attiecībā pret prasītāju, gan pret Itālijas Republiku. Pat ja prasītājas tiesības
uz aizstāvību tiek apskatītas ierobežotā veidā, apstrīdētais lēmums vēl joprojām ir prettiesisks, jo tajā ir pieļauts nelabojams
pārkāpums tādā ziņā, ka tajā ir pretruna starp izmeklēšanu, pamatojumu un apstrīdētā lēmuma rezolutīvo daļu. Personām, kuras
ietekmēja procedūra, netika sniegtas pietiekamas garantijas, lai tās varētu iesniegt pretargumentus iestādei, kura sāka procedūru
saistībā ar aspektu, kurš bija būtisks saistībā ar apstrīdēto lēmumu. Šis defekts faktiski padarīja par bezjēdzīgu Itālijas
Republikas atbildi uz jautājumiem, kurus Komisija tika uzdevusi savā 2007. gada 20. februāra vēstulē.
Komisija atbild, ka no pastāvīgās judikatūras izriet, ka valsts atbalsta kontroles procedūrā valsts atbalsta saņēmēji nevar
paši piedalīties debatēs, kurās tiek ievērots sacīkstes princips, nevar izvirzīt tiesības uz aizstāvību un nevar pamatoties
uz tiesībām uz aizstāvību, kuras ir valstij, pret kuru attiecīgā procedūra ir sākta.
Pabeigtības labad, Komisija apgalvo, ka šajā lietā nav ticis pārkāpts sacīkstes princips vai Itālijas Republikas tiesības
uz aizstāvību. Komisija apgalvo, ka tā nevienā brīdī procedūras laikā nebija Itālijas Republikai norādījusi, ka tā veiks
Terni
tarifa adekvātuma
ex post
vērtējumu, neizvērtējot, vai šī tarifa pagarināšana, kāda tā ir paredzēta apstrīdētajā pasākumā, var tikt attaisnota kā kompensācija
par ekspropriāciju, ko
Terni
piedzīvoja 1962. gadā; un Komisijas apgalvoto apstiprina fakts, ka Itālijas iestādes un
Terni
sabiedrības patiešām izvirzīja procedūras gaitā argumentus saskaņā ar pirmo pamatu, lai pierādītu, ka pagarināšana būtu jāuzskata
par neatņemamu kritērija daļu, kas
ex ante
paredzēts Dekrētā Nr. 1165/63, lai sniegtu kompensāciju
Terni
.
Komisija uzsver, ka, lai gan Itālijas iestāžu iesniegtais pētījums netika uzskatīts par atbilstīgu, tā tomēr tika izvērtējusi
tā saturu, secinot, ka tajā izmantotās metodes, uz kurām tas bija balstīts, bija neprecīzas un/vai nepareizas. Tā piebilst,
ka, apgalvojot, ka “[apstrīdētais] lēmums jebkurā gadījumā ir prettiesisks, jo tajā ir pieļauts nelabojams pārkāpums tādā
ziņā, ka tajā ir pretruna starp izmeklēšanu, pamatojumu un apstrīdētā lēmuma rezolutīvo daļu”, prasītāja izvirza jaunu pamatu,
kas ir jāuzskata par nepieņemamu saskaņā ar Reglamenta 48. panta 2. punktu.
–       Vispārējās tiesas vērtējums
Ir jāatgādina, ka ar 2006. gada 19. jūlija vēstuli Komisija informēja Itālijas Republiku par savu lēmumu sākt EKL 88. panta
2. punktā paredzēto procedūru un ka, publicējot šo lēmumu
Eiropas Savienības Oficiālajā Vēstnesī
, tā aicināja ieinteresētās trešās personas iesniegt savus apsvērumus par apstrīdēto pasākumu.
Konstatējusi, ka bija nepieciešama cita informācija, “kas nepieciešama, lai nonāktu pie secinājuma”, Komisija 2007. gada 20. februāra
vēstulē pieprasīja, lai Itālijas Republika tai tostarp sniegtu informāciju, kas tai ļautu objektīvi salīdzināt ekspropriēto
aktīvu vērtību ar priekšrocības vērtību, kura tika gūta no
Terni
tarifa no šī režīma sākuma līdz 2010. gada beigām, ar attiecīgo vērtību aktualizāciju.
Atbildot uz šo pieprasījumu, Itālijas Republika 2007. gada aprīlī iesniedza Komisijai pētījumu, kuru bija veicis neatkarīgs
konsultants pēc bijušo
Terni
sabiedrību lūguma un kurā ir norādīts, ka kopējā vērtība, kas gūta no
Terni
tarifa priekšrocības, ir zemāka par ekspropriētā īpašuma, kas tika veikts sakarā ar nacionalizēšanu, grāmatvedības vērtību
(aktualizēta 2006. gadā), un tādēļ secina, ka nebija notikusi pārmērīga kompensēšana.
No apstrīdētā lēmuma 82. un 83. apsvēruma izriet, ka Komisija prioritāri tika uzskatījusi, kas šis pētījums nav atbilstīgs,
jo jebkura analīze par kompensācijas mehānisma adekvātumu ir jāveic
ex ante
, t.i., ekspropriācijas laikā. Līdz ar to Komisija secināja, ka līdz sākotnējam kompensējošā tarifu pasākumam (un tikai līdz
šim datumam) saņēmēji nebija saņēmuši nekādas priekšrocības. Šo secinājumu nevar atspēkot ar peļņas un zaudējumu aprēķiniem,
kas it īpaši ir veikti
a posteriori
.
Komisija pakārtoti izvērtēja pēc būtības pētījumu, kuru bija iesniegušas Itālijas iestādes, un konstatēja, ka tajā izmantotās
metodes nebija precīzas un pareizas, jo tajā sistemātiski tika par zemu novērtēta
Terni
sabiedrību tarifa priekšrocība un kopumā tika pārvērtēta ekspropriēto aktīvu vērtība (apstrīdētā lēmuma 87.–90. apsvērums).
Pirmkārt, prasītāja apgalvo, ka apstrīdētais lēmums tika pieņemts apstākļos, kuri neļāva prasītājai pilnībā izmantot savas
tiesības uz aizstāvību un “piedalīties procesā saistībā ar jautājumu, kas bija minētās procedūras priekšmets”. Saņēmusi pētījumu,
kurā bija izklāstīta salīdzinošā analīze, Komisija, spontānā veidā un neinformējot prasītāju, konstatēja, ka šim pētījumam
nav nekādas nozīmes. Neinformējot par vērtējuma radikālo maiņu, kas notika procedūras gaitā, saistībā ar informāciju, kuru
tā pieprasīja 2007. gada 20. februārī, un līdz ar to saistībā ar apstrīdēto pasākumu Komisija nesniedza prasītājai iespēju
iesniegt pretargumentus formālās izmeklēšanas procedūras gaitā saistībā ar Komisijas nostāju par
Terni
tarifa pagarināšanas prettiesiskumu saskaņā ar valsts atbalsta noteikumiem.
Šī argumentācija nav atbalstāma.
Saistībā ar tiesību uz aizstāvību pārkāpumu ir jānorāda, ka, saskaņā ar pastāvīgo judikatūru valsts atbalsta kontroles procedūra,
ņemot vērā tās vispārējo struktūru, ir procedūra, ko uzsāk pret atbildīgo dalībvalsti, kura tās pienākumu atbilstoši Kopienu
tiesībām dēļ ir atbildīga par atbalsta piešķiršanu (iepriekš minētais 1986. gada 10. jūlija spriedums lietā 234/84 Beļģija/Komisija,
Recueil
, 2263. lpp., 29. punkts, un 2002. gada 24. septembra spriedums apvienotajās lietās C‑74/00 P un C‑75/00 P
Falck
un
Acciaierie di Bolzano
/Komisija,
Recueil
, I‑7869. lpp. 81. punkts).
Šajā procedūrā ieinteresētās personas, izņemot dalībvalsti, kas atbildīga par atbalsta piešķiršanu, pašas nevar iesaistīties
tādā sacīkstes procesā ar Komisiju, kāds ir uzsākts attiecībā pret minēto valsti (Tiesas 1998. gada 2. aprīļa spriedums lietā
C‑367/95 P Komisija/
Sytraval
un
Brink’s France
,
Recueil
, I‑1719. lpp., 59. punkts, un iepriekš 161. punktā minētais spriedums apvienotajās lietās
Falck
un
Acciaierie di Bolzano
/Komisija, 82. punkts). Tādēļ [šīs ieinteresētās personas] galvenokārt ir informācijas avoti Komisijai (Pirmās instances tiesas
1996. gada 22. oktobra spriedums lietā T‑266/94
Skibsværftsforeningen
u.c./Komisija,
Recueil
, II‑1399. lpp., 256. punkts, un Pirmās instances tiesas 1998. gada 25. jūnija spriedums apvienotajās lietās T‑371/94 un T‑394/94
British Airways
u.c./Komisija,
Recueil
, II‑2405. lpp., 59. punkts).
Neviena no normām par valsts atbalsta kontroles procedūru nepiešķir atbalsta saņēmējam lielāku lomu nekā citām ieinteresētajām
personām. Tomēr ir jāatgādina, ka valsts atbalsta kontroles procedūra nav procedūra, ko sāk “pret” atbalsta saņēmēju, kas
nozīmētu, ka atbalsta saņēmējs varētu balstīties uz tik plašām tiesībām kā tiesības uz aizstāvību (iepriekš 161. punktā minētais
spriedums apvienotajās lietās
Falck
un
Acciaierie di Bolzano
/Komisija, 83. punkts, un Pirmās instances tiesas 2004. gada 8. jūlija spriedums lietā T‑198/01
Technische Glaswerke Ilmenau
/Komisija, Krājums, II‑2717. lpp., 193. punkts).
Prasītāja apgalvo, ka iepriekš minētā judikatūra ir balstīta uz kļūdainu Regulas Nr. 659/1999 20. panta interpretāciju un
tajā netiek ņemts vērā EKL 88. panta 2. punkts, kurā ir paredzēts, ka procedūrā, kurā tiek uzklausītas puses, Komisijai ir
“[jāliek] ieinteresētajām pusēm iesniegt piezīmes”.
Ir pietiekami konstatēt, ka attiecīgā judikatūra bija tieši paredzēta, lai interpretētu EKL 88. panta 2. punktu un Regulas
Nr. 659/1999 6. un 20. pantu, kurā ir paredzētas ieinteresēto personu tiesības iesniegt apsvērumus formālās izmeklēšanas procedūras
laikā.
Turklāt, pretēji tam, ko apgalvo prasītāja, tā nevar tikt uzskatīta par apstrīdētā lēmuma adresāti, pat ja ar šo lēmumu tās
saņemtais atbalsts tiek atzīts par nesaderīgu. Jāatgādina, ka adresātes Komisijas pieņemtajiem lēmumiem valsts atbalsta jomā
ir tikai un vienīgi attiecīgās dalībvalstis (skat. Regulas Nr. 659/1999 25. pantu un iepriekš 162. punktā minēto spriedumu
lietā Komisija/
Sytraval
un
Brink’s France
, 45. punkts).
Šajā sakarā jānorāda, ka vispārējie tiesību principi, piemēram, tiesības uz lietas taisnīgu izskatīšanu, tiesības tikt uzklausītam
vai labas pārvaldības princips, uz ko atsaucas prasītāja, nevar ļaut Kopienu tiesai paplašināt procesuālās tiesības, kas saskaņā
ar Līgumu un atvasinātajām tiesībām piemīt ieinteresētajām personām valsts atbalsta kontroles procedūrā (skat. iepriekš 163. punktā
minēto spriedumu lietā
Technische Glaswerke Ilmenau
/Komisija, 194. punkts). Tāpat nav pamatoti atsaukties uz judikatūru par EKL 81. un 82. panta piemērošanu un par koncentrācijas
kontroli, kas attiecas uz procedūrām, kuras sāktas nevis pret dalībvalsti, bet gan pret uzņēmumiem, kam šajā ziņā piemīt specifiskas
procesuālās tiesības.
Šajā sakarā tika atzīts, ka ne no normām par valsts atbalstu, ne no judikatūras neizriet, ka Komisijai vajadzētu uzklausīt
valsts līdzekļu saņēmēja viedokli par juridisko vērtējumu, ko tā veic saistībā ar attiecīgo pasākumu, vai ka tai pirms lēmuma
pieņemšanas vajadzētu informēt attiecīgo dalībvalsti un
a fortiori
atbalsta saņēmēju par savu viedokli, jo ieinteresētās personas un dalībvalsts ir uzaicinātas iesniegt piezīmes (iepriekš
163. punktā minētais spriedums lietā
Technische Glaswerke Ilmenau
/Komisija, 198. punkts).
Katrā ziņā ir svarīgi uzsvērt, ka prasītāja tika aicināta iesniegt apsvērumus un ka tā tika izmantojusi šo iespēju, iesniedzot
detalizētus apsvērumus Komisijai.
Tā norādīja, ka
Terni
tarifs ir likumīga kompensācija, kas
Terni
tika piešķirta pēc tās aktīvu ekspropriācijas, un to nevar uzskatīt par valsts atbalstu. Attiecībā uz kompensācijas atbilstību
prasītāja atgādina tarifa vēsturi, norādot, ka visi
Terni
tarifa pagarinājumi pēc 1991. gada tika piešķirti reizē ar vispārējo hidroelektrisko koncesiju atjaunošanu citiem ražotājiem,
un tādējādi saskaņā ar principu, ka nedrīkst pastāvēt diskriminācija starp
Terni
un citiem pašražotājiem, kuriem nav veikta ekspropriēšana un kuri attiecīgi var turpināt ražot un patērēt elektroenerģiju
par ļoti zemu cenu (apstrīdētā lēmuma 43. un 44. apsvērums).
Prasītāja tādēļ procedūras gaitā izvirzīja argumentus, lai pierādītu, ka pagarināšana būtu jāuzskata par neatņemamu kritērija
daļu, kas
ex ante
paredzēts Dekrēta Nr. 1165/63 6. pantā, lai sniegtu kompensāciju
Terni
.
Tieši šajā sakarā Komisija veica savu galveno konstatāciju, lai secinātu, ka apstrīdētais pasākums ir valsts atbalsts EKL
87. panta 1. punkta nozīmē. Tādēļ prasītāja nepamatoti apgalvo, ka Komisija tai liedza “piedalīties procesā saistībā ar jautājumu,
kas bija minētās procedūras priekšmets” vai ka tai tika “nepamatoti liegtas tiesības iesniegt pretargumentus par Kopienu administrācijas
pozīciju saistībā ar preferenciālā tarifa pagarināšanas prettiesiskumu saskaņā ar valsts atbalsta noteikumiem”.
Tomēr ir jānorāda, ka prasītājas apgalvojumā par Komisijas veiktā vērtējuma radikālo maiņu, kas notika procedūras gaitā, saistībā
ar informāciju, kuru tā pieprasīja 2007. gada 20. februārī, un līdz ar to saistībā ar apstrīdēto pasākumu, nav ņemts vērā
formālās izmeklēšanas procedūras mērķis un ir balstīts uz Komisijas 2007. gada 20. februāra vēstules nepareizu interpretāciju.
Komisija patiešām uzskatīja par nepieciešamu savākt informāciju par valstij nacionalizācijas rezultātā nodoto īpašumu grāmatvedības
vērtību. Tomēr tas nebija vienīgais informācijas pieprasījuma iemesls, kurš bija izklāstīts 2007. gada 20. februāra vēstulē,
un šajā sakarā paustais formulējums, ka informācija bija nepieciešama, lai “izdarītu secinājumu” šajā lietā, ir jāapskata
formālās izmeklēšanas procedūras un tās mērķu kontekstā, proti, lai ieinteresētās personas varētu paust savus uzskatus un
Komisija varētu pilnībā pārzināt visu informāciju saistībā ar lietu pirms lēmuma pieņemšanas (šajā ziņā skat. Tiesas 1984. gada
20. marta spriedumu lietā 84/82 Vācija/Komisija,
Recueil
, 1451. lpp., 13. punkts).
Formālajai izmeklēšanas procedūrai nevar būt cits apjoms kā vien tas, kas ir izklāstīts iepriekš, un, konkrētāk, tajā nevar
tikt galīgi nospriests par noteiktiem lietas aspektiem pirms galīgā sprieduma pasludināšanas.
Tomēr no 2007. gada 20. februāra vēstules nevar izsecināt, kā to apgalvo prasītāja, ka Komisija to tika uzskatījusi “par noteicošu,
lai lemtu par
Terni
tarifa pagarināšanas kategorizēšanu par valsts atbalstu, fakta pierādīšanu, ka šīs kompensācijas (aktualizētā) vērtība bija
vienlīdzīga vai mazāka par ekspropriētā īpašuma vērtību”. Šīs apgalvojums izriet no kļūdainas šīs vēstules interpretācijas.
Komisija katrā ziņā nav norādījusi ne Itālijas Republikai, ne bijušajām
Terni
sabiedrībām, ka tā veica
ex post
vērtējumu par
Terni
tarifa adekvātumu, neizvērtējot, vai šī tarifa pagarināšana, kas bija noteikta apstrīdētajā pasākumā, varētu tikt pamatota
kā kompensācija par ekspropriāciju, kuru 1962. gadā piedzīvoja
Terni
.
No iepriekš minētajiem apsvērumiem izriet, ka iebildums par prasītājas tiesību uz aizstāvību pārkāpumu ir jānoraida.
Otrkārt, prasītāja apgalvo, ka, pat ja procedūrā, kas sākta saskaņā ar Regulu Nr. 659/1999, ieinteresēto personu tiesības
uz aizstāvību tiek apskatītas ierobežotā veidā (
quod non
), apstrīdētais lēmums vēl joprojām ir prettiesisks, jo tajā ir pieļauts nelabojams pārkāpums tādā ziņā, ka tajā ir pretruna
starp izmeklēšanu, pamatojumu un apstrīdētā lēmuma rezolutīvo daļu.
Komisija apgalvo, ka sūdzība nav pieņemama saskaņā ar Reglamenta 48. panta 2. punktu, kurā ir noteikts, ka tiesvedības laikā
nav atļauts izvirzīt jaunus pamatus, izņemot gadījumus, kad tie ir saistīti ar tādiem tiesību un faktiskiem apstākļiem, kas
ir kļuvuši zināmi iztiesāšanas laikā.
Tomēr ir jānorāda, ka minētais pamats nevar tikt uzskatīts par jaunu, jo tas jau tika minēts prasības pieteikumā. Līdz ar
to Komisijas prasījums par to, lai šis pamats tiktu uzskatīts par nepieņemamu, ir jānoraida.
Ir grūti noteikt pamata precīzo apjomu, jo vienkārša norāde uz “nelabojamu pārkāpumu tādā ziņā, ka ir pretruna starp izmeklēšanu,
pamatojumu un apstrīdētā lēmuma rezolutīvo daļu,” neļauj precīzi noteikt nelikumību, kas izriet no tā, ka Komisija iespējami
ir pieļāvusi Savienības tiesību normas vai vispārējā principa pārkāpumu.
Atbildes rakstā pamata formulējumam seko šāds paskaidrojums: “Personām, kuras skāra procedūra, netika sniegtas pietiekamas
garantijas, lai tās varētu iesniegt pretargumentus iestādei (Komisijai), kura sāka procedūru saistībā ar aspektu, kurš bija
būtisks saistībā ar apstrīdēto lēmumu.” Šī argumentācija atklāj, ka šis pamats neatšķiras no pamata, ar kuru tiek apgalvots
prasītājas tiesību uz aizstāvību pārkāpums un kurš tika noraidīts, kā tas ir izklāstīts šī sprieduma 178. punktā.
Visbeidzot ir jānorāda, ka replikas rakstā ir norādīts, ka “Komisija tomēr nopietni pārkāpa būtiskās formas prasības formālās
izmeklēšanas procedūras laikā gan attiecībā pret prasītāju, gan pret Itālijas Republiku, kurām abām nepamatoti liegtas tiesības
iesniegt pretargumentus par [..] administrācijas pozīciju saistībā ar preferenciālā tarifa pagarināšanas prettiesiskumu saskaņā
ar valsts atbalsta noteikumiem”.
Tiktāl, ciktāl prasītāja paredzēja izvirzīt pamatu par Itālijas Republikas tiesību uz aizstāvību pārkāpumu, minētais pamats
ir jānoraida kā nepieņemams un katrā ziņā kā nepamatots.
Vispirms ir jāatgādina, ka tiesību uz aizstāvību pārkāpums pēc savas būtības ir subjektīvs pārkāpums (skat. Pirmās instances
tiesas 2004. gada 8. jūlija spriedumu apvienotajās lietās T‑67/00, T‑68/00, T‑71/00 un T‑78/00
JFE Engineering
u.c./Komisija, Krājums, II‑2501. lpp., 425. punkts un tajā minētā judikatūra), kurš tādēļ ir jāizvirza attiecīgajai dalībvalstij
pašai (skat. it īpaši iepriekš 163. punktā minēto spriedumu lietā
Technische Glaswerke Ilmenau
/Komisija, 203. punkts).
Tādēļ prasītāja šajā lietā nevar izvirzīt iebildumu par attiecīgās dalībvalsts, šajā gadījumā Itālijas Republikas, tiesību
uz aizstāvību pārkāpumu.
Pat pieņemot, ka šis pamats ir pieņemams, tas nevarētu tikt atzīts par pamatotu.
Jāatgādina, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru tiesību uz aizstāvību ievērošanas princips prasa nodrošināt attiecīgajai dalībvalstij
iespēju izteikt savu viedokli par apsvērumiem, ko saskaņā ar EKL 88. panta 2. punktu iesniegušas ieinteresētās trešās personas
un uz ko Komisija ir paredzējusi balstīties savā lēmumā, un tad, ja dalībvalstij nav tikusi dota iespēja sniegt savus komentārus
par šiem apsvērumiem, Komisija nevar iekļaut minētos apsvērumus lēmumā pret šo valsti. Tomēr, lai šāda tiesību uz aizstāvību
pārkāpuma dēļ lēmums tiktu atcelts, ir jāpierāda, ka minētā pārkāpuma neesamības gadījumā procedūras iznākums varētu būt bijis
citāds (Tiesas 1987. gada 11. novembra spriedums lietā 259/85 Francija/Komisija,
Recueil
, 4393. lpp., 12. un 13. punkts, un 1990. gada 14. februāra spriedums lietā C‑301/87 Francija/Komisija,
Recueil
, I‑307. lpp., 29.–31. punkts).
Šajā lietā ir pietiekami konstatēt, ka Komisija nav tikusi kritizēta par to, ka tā būtu apstrīdētajā lēmumā ņēmusi vērā ieinteresēto
personu apsvērumus, par kuriem Itālijas Republikai nebija iespēja izteikt viedokli. Saskaņā ar EKL 88. panta 2. punkta un
Regulas Nr. 659/1999 6. panta 2. punkta prasībām Itālijas Republikai deva iespēju iesniegt piezīmes par lēmumu sākt [izmeklēšanas]
procedūru un tai tika nosūtīti saistībā ar minēto lēmumu izteiktie ieinteresēto personu apsvērumi, saistībā ar kuriem tā pauda
savu nostāju 2006. gada 22. decembra vēstulē (apstrīdētā lēmuma 6. apsvērums).
Prasītāja apgalvo, ka, neinformējot Itālijas Republiku par vērtējuma radikālo maiņu, kas notika procedūras gaitā, saistībā
ar informāciju, kuru tā pieprasīja 2007. gada 20. februārī, un līdz ar to saistībā ar apstrīdēto pasākumu, Komisija nesniedza
Itālijas Republikai iespēju iesniegt pretargumentus formālās izmeklēšanas procedūras gaitā saistībā ar Komisijas nostāju par
Terni
tarifa pagarināšanas prettiesiskumu saskaņā ar valsts atbalsta noteikumiem.
Ir jāuzsver, ka apsvērumos, kuri tika iesniegti Komisijai formālās izmeklēšanas procedūras laikā, Itālijas Republika apgalvo,
ka ne sākotnējā tarifa piemērošana
Terni
, kas uzskatāma par likumīgu kompensāciju par tās aktīvu ekspropriēšanu, ne tās turpmākie pagarinājumi netika uzskatīti par
valsts atbalstu. Lai pamatotu šo apgalvojumu, Itālija citē vairākus Tiesas nolēmumus, kas attiecas uz uzņēmumiem izsniegtu
konkrētu kompensāciju veidu rakstura neatbilstību atbalstam, īpaši uz kompensācijām par zaudējumiem un pakalpojumiem ar vispārēju
tautsaimniecisku nozīmi (apstrīdētā lēmuma 58. apsvērums).
Apstrīdētā lēmuma 59. apsvērumā ir precizēts:
“Attiecībā uz valsts atbalsta atļauju
Terni
tarifam [Itālijas Republika] uzsver, ka Likums Nr. 9/91, kas nosaka tarifa pirmo pagarinājumu, tika iesniegts Komisijai,
un tā to apstiprināja. Tas pats attiecas uz turpmākajiem tarifa termiņa pagarinājumiem, kas tika piešķirti reizē ar hidroelektrisko
koncesiju pagarinājumu hidroenerģijas ražotājiem un pret kuriem Komisijai nekad nav bijuši iebildumi. Tāpēc [Itālijas Republika]
uzskata, ka
Terni
tarifs būtu jāuzskata par pastāvošu pasākumu, kas nav valsts atbalsts.”
Itālijas Republika tādēļ ir skaidri paudusi savus uzskatus formālās izmeklēšanas procedūras laikā par apstrīdētā pasākuma
kompensējošo raksturu.
Turklāt prasītājas apgalvojumā, uz kuru ir izdarīta atsauce šī sprieduma 191. punktā, nav ņemts vērā formālās izmeklēšanas
procedūras mērķis un tas ir balstīts uz Komisijas 2007. gada 20. februāra vēstules nepareizu interpretāciju.
Visbeidzot ir jāatgādina, ka ne no normām par valsts atbalstu, ne no judikatūras neizriet, ka Komisijai vajadzētu uzklausīt
valsts līdzekļu saņēmēja viedokli par juridisko vērtējumu, ko tā veic saistībā ar attiecīgo pasākumu, vai ka tai pirms lēmuma
pieņemšanas vajadzētu informēt attiecīgo dalībvalsti un
a fortiori
atbalsta saņēmēju par savu viedokli, jo ieinteresētās personas un dalībvalsts ir uzaicinātas iesniegt piezīmes (iepriekš
163. punktā minētais spriedums lietā
Technische Glaswerke Ilmenau
/Komisija, 198. punkts).
Par acīmredzamu kļūdu vērtējumā saistībā ar Itālijas iestāžu iesniegto ekonomisko pētījumu
–       Lietas dalībnieku argumenti
Prasītāja norāda, ka Komisija apstrīd Itālijas iestāžu iesniegto pētījumu no diviem aspektiem.
Pirmkārt, šajā pētījumā tika pārvērtēta ekspropriēto īpašumu vērtība, neņemot vērā faktu, ka šie īpašumi un ar tiem saistītie
aktīvi koncesijas beigās būtu jānodod valstij.
Prasītāja norāda, ka atbilstoši
Terni
gadskārtējiem pārskatiem ekspropriēto īpašumu vērtības aprēķināšana ir tieši tāda, kādu Komisija tika pieprasījumi, un ka
sākotnējie pārskati, kurus ir apstiprinājis notārs, pilnībā atbilst tiesību aktiem sabiedrību un grāmatvedības jomā, un izpilda
pienākumu īpašuma vērtību “amortizēt” proporcionāli atlikušajam koncesiju ilgumam.
Ne tikai Komisijas argumentācijā tiek apgriezts pierādīšanas pienākums, bet tajā arī netiek ņemts vērā fakts, ka, ja ekspropriācija
nebūtu notikusi,
Terni
hidroelektriskās koncesijas būtu tikušas pagarinātas vairākas reizes līdz 2020. gada 31. decembrim, gluži kā visas pārējās
neekspropriēto pašražotāju hidroelektriskās koncesijas.
Otrkārt, prasītāja apgalvo, ka attiecīgajā pētījumā tiek par zemu novērtēta priekšrocība, kas sniegta ar
Terni
tarifu, tiktāl, ciktāl, lai aprēķinātu tarifa priekšrocību,
Terni
faktiski samaksātā summa būtu bijusi jāsalīdzina ar tarifu, kuru parasti maksā tirgus dalībnieks, kas nav pašražotājs un
kam ir analogs patēriņa profils kā
Terni
.
Prasītāja atbild, ka
Terni
un tās tiesību pārņēmēji tika atbrīvoti no noteiktiem faktoriem, kas saistīti ar tarifu (ieskaitot termisko uzrēķinu), ar
tiesību normām un noteikumiem, kas pilnībā atšķiras un ir vēlāki par Likumu Nr. 1643/62 un tā piemērošanas dekrētu, bet, ņemot
vērā salīdzināšanas ar pašražotājiem loģiku, ir šī likuma pamatā. Tādēļ nav pareizi apgalvot, ka, lai novērtētu piešķirto
priekšrocību vērtību,
Terni
tarifs būtu jāsalīdzina ar “parasto tarifu” (ieskaitot termisko uzrēķinu), kas būtu bijis jāmaksā tirgus dalībniekam, kas
nav pašražotājs. Šī pati argumentācija attiecas uz “kompensēšanas priekšrocībām”, kuras
Terni
sabiedrības saņēma no elektroenerģijas nozares kompensēšanas fonda laikposmā no 2000. gada līdz 2006. gadam.
Līdz ar to prasītāja uzskata, ka priekšrocība būtu bijusi jāaprēķina atkarībā no cenas, kuru
Terni
sabiedrībām būtu bijis jebkurā gadījumā jāmaksā saskaņā ar iepriekš minētajām tiesību normām (atšķiras no
Terni
tarifa), un nevis atbilstoši parastajai cenai elektroenerģijas tirgū, kā to nepareizi apgalvo Komisija.
Komisija atgādina, ka tā tika izvērtējusi pēc būtības Itālijas iestāžu iesniegto pētījumu vienīgi pakārtoti un ka, ja tās
secinājums par šī pētījuma nenozīmību tiks apstiprināts, tad šī pamata otrajā daļā izvirzītie argumenti jebkurā gadījumā būs
neefektīvi.
Komisija norāda, ka prasītāja neapstrīd apsvērumu, kas izklāstīts apstrīdētā lēmuma 90. apsvērumā, ka “pētījumā par šo aktīvu
grāmatvedības vērtību uzskatīta vienkārši starpība starp
Terni
“ražošanas iekārtu un aprīkojuma” vērtību 1962. gada budžetā (gadu pirms nacionalizācijas) un tā paša elementa vērtību nākamajā
gadā”, bet “nav konkrētu pierādījumu, ka starpība attiektos tikai uz hidroelektrostacijas zaudējumu”. Šis iebildums ir pietiekams,
lai pierādītu pētījuma zemo ticamību, jo nav pierādīts, ka kompensācijas adekvātums tika izvērtēts vienīgi saistībā ar ekspropriētajām
hidroelektriskajām iekārtām.
Komisija apgalvo, ka Itālijas iestāžu iesniegtajā pētījumā nav noteikts, vai saistībā ar iekārtu vērtību, kā tā tika norādīts
Terni
1963. gada grāmatvedības pārskatos, tika ņemts vērā fakts, ka koncesijas beigšanās brīdī liela daļa no šīm iekārtām tiks
nodota valstij. Šī būtiskā aspekta pārprotamību nekliedē prasītājas formālais apsvērums par pārskatu apjomu, kurus ir apstiprinājis
notārs. Saistībā ar prasītājas apgalvojumu, ka, ja ekspropriācija nebūtu notikusi,
Terni
hidroelektriskā koncesija būtu pagarināta līdz 2020. gada decembrim, Komisija norāda, ka, lai novērtētu 1962. gadā ekspropriētā
īpašuma vērtību, ir nepieciešams apskatīt situāciju, kas bija ekspropriācijas laikā, bez iespējas ņemt vērā izmaiņas, kuras,
ja ekspropriācija nebūtu notikusi, būtu varējušas notikt vēlāk, un ka katrā ziņā 2020. gads nav pareizs, jo Likumā Nr. 266/05
hidroelektrisko koncesiju pagarināšana līdz 2020. gadam tika atzīta par nekonstitucionālu.
Saistībā ar tarifu salīdzinošo analīzi Komisija norāda, ka attiecīgajā pētījumā tika nepamatoti par atskaites punktu ņemta
pašražotāja maksātā cena (parastās tirgus cenas vietā), neņemot vērā to, ka
Terni
bija virtuālais pašražotājs līdz 1992. gadam, un šis statuss bija daļa no sniegtās kompensācijas. Ja šī sabiedrība būtu piedzīvojusi
ekspropriāciju, nesaņemot par to kompensāciju, tā nebūtu pielīdzināta “virtuālajam pašražotājam” un līdz ar to tai būtu bijusi
jāmaksā parastā tirgus cena par elektroenerģiju (un nevis cena, ko maksā pašražotājs, kas ir atbrīvots no noteiktiem tarifa
faktoriem). Līdz ar to, lai novērtētu
Terni
piešķirtās kompensācijas apmēru, ir pienācīgi aprēķināt starpību starp tirgu cenu (t.i., cenu bez kompensācijas) un
Terni
(kas ir pielīdzināta virtuālajam pašražotājam) piešķirto samazināto tarifu, lai tai sniegtu kompensāciju.
–       Vispārējās tiesas vērtējums
Vispirms ir jāatgādina, ka Komisija tika izvērtējusi pēc būtības Itālijas iestāžu iesniegto pētījumu vienīgi pakārtoti un
ka tā prioritāri tika uzskatījusi, ka šis pētījums nav atbilstīgs, jo jebkura analīze par kompensācijas mehānisma adekvātumu
ir jāveic
ex ante
, t.i., ekspropriācijas laikā. Līdz ar to Komisija secināja, ka līdz sākotnējam kompensējošā tarifu pasākumam (un tikai līdz
šim datumam) saņēmēji nebija saņēmuši nekādas priekšrocības. Šo secinājumu nevar atspēkot ar peļņas un zaudējumu aprēķiniem,
kas it īpaši ir veikti
a posteriori
(apstrīdētā lēmuma 82.–85. apsvērums).
Prasītāja tieši neapstrīd Komisijas nostāju, ka attiecīgais pētījums nav atbilstīgs saistībā ar apstrīdētā pasākuma kvalificēšanu
saskaņā ar valsts atbalsta pasākumiem. Savā otrajā pamatā prasītāja nav apgalvojusi, kas ir pieļauti procesuāli pārkāpumi,
kas izriet no tās tiesību uz aizstāvību pārkāpuma.
Taču prasītāja pamatā, ar kuru tiek apgalvots EKL 87. panta 1. punkta pārkāpums, apstrīd šīs pieejas rezultātā izdarīto secinājumu.
Tomēr ir jāatgādina, ka Komisija pamatoti uzskatīja, ka preferenciālā tarifa pagarināšana, kas tika veikta 2005. gadā ar apstrīdēto
pasākumu, nebija neatņemama
Terni
kompensācijas par ekspropriāciju, kuru tā piedzīvoja 1962. gadā, daļa un ka preferenciālais tarifs, kas
Terni
sabiedrībām tika piešķirts no 2005. gada 1. janvāra, bija valsts atbalsts EKL 87. panta 1. punkta nozīmē, apgalvotajam tiesību
uz aizstāvību pārkāpumam jebkurā gadījumā nevar būt nekādas ietekmes uz apstrīdētā lēmuma spēkā esamību.
Šajos apstākļos pamats, ar kuru tiek apgalvota acīmredzama kļūda Komisijas vērtējumā par Itālijas iestāžu iesniegto ekonomisko
pētījumu, ir jānoraida kā neefektīvs.

Par pamatu, ar kuru tiek apgalvots EKL 88. panta 3. punkta pārkāpums
Lietas dalībnieku argumenti
Prasītāja apgalvo, ka apstrīdētais lēmums ir prettiesisks, jo Komisija apgalvo, ka Itālijas Republika ieviesa apstrīdēto pasākumu
pretēji EKL 88. pantam 3. punktam, un līdz ar ko uzdod Itālijas Republikai atgūt piešķirtās summas saskaņā ar Likumu Nr. 80/05.
Prasītāja apgalvo, ka ar apstrīdēto pasākumu netika atcelts likums Nr. 9/91, kurā bija paredzēts pagarināt
Terni
tarifu līdz 2007. gada 31. decembrim ar pakāpenisku apjomu samazināšanu laikposmā no 2002. gada līdz 2007. gadam, bet faktiski
to pārsniedz, jo minētajā likumā tika noteikti apjomi, kuri uzņēmumiem pienācās 2004. gada 31. decembrī, pagarinot šī tarifa
piemērošanu līdz 2010. gadam. Līdz ar to, ja apstrīdētais pasākums būtu prettiesisks, Likuma Nr. 9/91 tiesību normas turpinātu
tikt piemērotas līdz paredzētajām beigām. Tomēr piesardzības labad 2005. un 2006. gadā
Autorità per l’energia elettrica e il gas
(Elektroenerģijas un gāzes iestāde, turpmāk tekstā – “
AEEG
”) pieņēma virkni lēmumu, lai prasītāja un bijušās
Terni
sabiedrības saņemtu tikai tos
Terni
tarifa apjomus, kas tām pienākas saskaņā ar Likumu Nr. 9/91, kuru Komisija jau tika izvērtējusi un apstiprinājusi.
No maksājumu dokumentiem, kurus prasītāja saņēma no elektroenerģijas nozares kompensēšanas fonda 2005–2007 periodā, izriet,
ka vienmēr tika atmaksātas visas summas saskaņā ar
Terni
tarifu, pat pēc Likuma Nr. 80/05 stāšanās spēkā bez jebkādas norādes uz šo tiesību normu, kas norāda uz to, ka tas, ka prasītājai
netika maksātas summas, kas bija paredzētas apstrīdētajā lēmumā, izriet no tā, ka Itālijas iestādes vēlējās izpildīt EKL 88. panta
3. punktā noteikto pienākumu atlikt atbalsta piešķiršanu. Prasītāja apgalvo, ka tā netika saņēmusi ne procedūras laikā, kuras
rezultātā tika pieņemts apstrīdētais lēmums, ne pēc tās nekādas summas, kas būtu daļa no tarifa, kurš tika pagarināts ar apstrīdēto
pasākumu, jo visa nauda tika saņemta vienīgi saskaņā ar Likumu Nr. 9/91.
Prasītāja norāda, ka Komisija zināja, ka summas, kuras prasītāja tika saņēmusi līdz 2007. gadam, tai tika izmaksātas kā avansa
maksājumi atbilstoši Likumam Nr. 9/91, kā to apliecina apstrīdētā lēmuma 33.–35. un 162. apsvērums. Komisijas apgalvojums,
ka šis fakts nevar ietekmēt apstrīdētā lēmuma spēkā esamību un attiecas vienīgi uz tā izpildi, ir acīmredzami nepareizs. Nav
noliedzams, ka, ja apstrīdētais pasākums nav faktiski ticis ieviests EKL 88. panta 3. punkta nozīmē, tad nav būtisko nosacījumu,
lai atzītu atbalstu par nelikumīgu un uzdotu to valstij atgūt.
Turklāt Komisijas arguments, ka pienākuma atlikt atbalsta piešķiršanu neizpilde tiek pieļauta ar vienkāršu apstrīdētā pasākuma
publicēšanu vai stāšanos spēkā, ne tikai ir pretrunā EKL 88. panta 3. punkta burtiskajai nozīmei, bet ir arī pretrunā šī aizlieguma
būtībai un efektivitātei.
EKL 88. panta 2. un 3. punkta pamatmērķis ir novērst konkurences traucējumus iekšējā tirgū, kuri izriet no tā atbalsta saņēmējam
piešķirtās priekšrocības par sliktu tā konkurentiem pirms Komisijas lēmuma par šī atbalsta saderīgumu ar kopējo tirgu. Pienākums
atlikt atbalsta īstenošanu ir paredzēts, lai garantētu vienlīdzīgu attieksmi pret tirgus dalībniekiem periodā, pirms Komisija
ir novērtējusi minētā atbalsta saderīgumu ar kopējo tirgu, jo uzņēmums saņem labumu vienīga no brīža, kad valsts ievieš atbalsta
pasākumu. Šajā lietā, tā kā prasītāja nevarēja saņemt summas atbilstoši apstrīdētajam pasākumam, tai nebija nekādas priekšrocības
salīdzinājumā ar tās konkurentiem un netika pieļauti nekādi konkurences traucējumi kopējā tirgū.
Komisija norāda, ka prasītāja nenoliedz, ka apstrīdētajā pasākumā paredzētā
Terni
tarifa pagarināšana stājās spēkā bez iepriekšējas paziņošanas pretēji EKL 88. panta 3. punkta prasībām, un pat atzīst, ka
AEEG
tika pieņēmusi specifiskus pasākumus saistībā ar kompensējošiem elementiem, kuri atbilst
Terni
tarifam, atļaujot maksājumu veikšanu ar nosacījumu, ka uzņēmumu saņēmēji sniedz speciālu garantiju. Šajos apstākļos, pat
ja apstrīdētajā pasākumā paredzētās summas netika izmaksātas, tas nekādā veidā nemaina faktu, ka pasākums tika ieviests pretēji
iepriekšējā pantā minētajam pienākumam veikt iepriekšēju paziņošanu.
Pretēji prasītājas apgalvojumiem Komisijas nostāja pilnībā atbilst EKL 88. panta 3. punkta formulējumam un loģikai. Tiklīdz
tāda atbalsta shēma, kāda ir paredzēta ar apstrīdēto pasākumu, ir ieviesta, tā vairs nevar tikt uzskatīta par vienkāršu “plānu”
piešķirt atbalstu saskaņā ar šo pantu. Šādā situācijā būtu absurdi un pretēji valsts atbalsta iepriekšējās kontroles sistēmas
loģikai uzskatīt, ka Komisija var konstatēt EKL 88. panta 3. punkta pārkāpumu vienīgi pēc tam, kad tā ir pārbaudījusi, vai
katrs saņēmējs patiešām saņem priekšrocības, kuras tiek piešķirtas ar attiecīgo shēmu.
No judikatūras izriet, ka fakts, ka prasītāja nav saņēmusi apstrīdētajā pasākumā noteiktās summas, ir jāizvērtē saistībā ar
apstrīdētā lēmuma ieviešanas izvērtēšanu; tam nav nekāda sakara ar to, vai tas ir likumīgs vai nav likumīgs.
Komisija apgalvo, ka administratīvās procedūras laikā netika apgalvots, ka, neņemot vērā apstrīdētā pasākuma īstenošanu, prasītāja
nebija guvusi labumu no šī pasākuma izrietošajām priekšrocībām; tas izskaidro apstrīdētajā lēmumā pausto norādi uz nelikumīgā
atbalsta piešķiršanu, kas notika pretēji EKL 88. panta 3. punktam, un uz rīkojumu to atgūt, tomēr obligāti pārbaudot apstrīdētā
lēmuma izpildīšanas stadijā faktisko atbalsta apjomu, kuru tika saņēmuši dažādie saņēmēji. Komisija norāda uz pastāvīgo judikatūru,
saskaņā ar kuru Komisijai nevar pārmest, ka tā nav ņēmusi vērā iespējamos pierādījumus par faktiskajiem apstākļiem, ko tai
varēja iesniegt administratīvās procedūras laikā, bet kas tai netika iesniegti, jo Komisijai nav pienākuma pēc savas ierosmes
un balstoties uz prognozēm pārbaudīt, kādi pierādījumi tai varēja tikt iesniegti.
Visbeidzot tā norāda, ka prasītāja nav nekādā veidā pierādījusi, ka tā netika guvusi labumu no priekšrocībām, kas tika piešķirtas
ar apstrīdēto pasākumu, un informācija, ko Itālijas iestādes iesniedza pēc apstrīdētā lēmuma pieņemšanas tieši pretēji norāda,
ka kopumā bijušās
Terni
sabiedrības guva labumu no
Terni
tarifa pagarināšanas, saņemot summu atmaksas, kas pārsniedz tās, kas noteiktas Likumā Nr. 9/91.
Vispārējās tiesas vērtējums
No apstrīdētā lēmuma 118.–132. apsvēruma izriet, ka Komisija tika uzskatījusi apstrīdēto pasākumu par jaunu atbalstu no 2005. gada
1. janvāra un ka, tā kā Itālijas Republika netika paziņojusi Likuma Nr. 80/05 11. panta 11. punktu, šis atbalsts bija nelikumīgs.
Konstatējusi, ka uz attiecīgo atbalstu neattiecas neviena no EKL 87. pantā paredzētajām atkāpēm, un atzinusi, ka
Terni
tarifa otrā pagarināšana nav saderīga ar kopējo tirgu (apstrīdētā lēmuma 147. apsvērums), Komisija norādīja, ka visas nesaderīgā
atbalsta summas, ko saskaņā ar Likuma Nr. 80/05 11. panta 11. punktu saņēmuši uzņēmumi
Cementir
, kā arī
Nuova Terni Industrie Chimiche
, un kas attiecas uz laiku no 2005. gada 1. janvāra, ir jāatmaksā, ieskaitot procentus (apstrīdētā lēmuma 160. apsvērums).
Apstrīdētā lēmuma 161. un 162. apsvērumā Komisija vēl precizēja:
“(161)      Šādā kontekstā jāatgādina, ka atmaksāšanas mērķis ir atjaunot saņēmēja konkurētspēju tādā stāvoklī, kāda tas bija pirms nesaderīgā
atbalsta piešķiršanas. Lai noteiktu, kāda bija bijušo
Terni
sabiedrību konkurētspēja pirms Likuma [Nr. 80/05] ieviešanas, jāņem vērā esošā atbalsta pasākums, kas noteikts ar Likumu
Nr. 9/91 un atzīts par valsts atbalstu līdz 2007. gadam.
(162)            Tāpēc Komisija uzskata, ka atlikušās atbalsta summas, kas saņēmējiem 2005., 2006. un 2007. gadā pienāktos pēc Likuma Nr. 9/91,
ja nebūtu ieviests Likums Nr. 80/05, var atskaitīt no atmaksājamās summas, ja Itālija[s Republika] uzskata, ka saņēmējiem
ir uz to tiesības saskaņā ar valsts tiesību aktiem.”
Prasītāja apgalvo, ka, ja apstrīdētais pasākums faktiski netika īstenots EKL 88. panta 3. punkta nozīmē, tad nav būtisko nosacījumu,
lai atzītu atbalstu par nelikumīgu un uzdotu to valstij atgūt. Tomēr prasītāja netika saņēmusi nekādas summas atbilstoši tarifam,
kas tika pagarināts ar apstrīdēto pasākumu, jo nauda, kas tika saņemta līdz 2007. gadam, bija vienīgi avansa maksājumi par
summām, kas bija maksājamas saskaņā ar Likumu Nr. 9/91, kuru atzina Komisija. Ja nav ticis neizpildīts pienākums par iepriekšēju
paziņošanu un nekāda summa nav jāatgūst, tad Komisija tika pārkāpusi EKL 88. panta 3. punkta prasības, atzīstot atbalstu par
nelikumīgu un uzdodot to atgūt.
Šī argumentācija nevar tikt pieņemta.
Ir jāatgādina, ka attiecībā uz jaunu atbalstu, ko dalībvalstis iecerējušas piešķirt, pastāv iepriekšējās pārbaudes procedūra,
kuras neievērošanas gadījumā atbalsts nevar tikt uzskatīts par likumīgā kārtā piešķirtu (Tiesas 1994. gada 9. augusta spriedums
lietā C‑44/93
Namur-Les assurances du crédit
,
Recueil
, I‑3829. lpp., 12. punkts, un iepriekš 162. punktā minētais spriedums lietā Komisija/
Sytraval
un
Brink’s France
, 35. punkts).
Atbilstoši EKL 88. panta 3. punktam un Regulas Nr. 659/1999 2. un 3. pantam visi projekti, ar kuriem tiek plānots ieviest
vai grozīt atbalstus, ir jāpaziņo Komisijai un tie nevar tikt īstenoti, pirms tā nav sniegusi tiešu vai netiešu piekrišanu.
Tādēļ dalībvalstīm ir jāievēro divi nenošķirami pienākumi: pienākums iepriekš paziņot par plāniem piešķirt atbalstu un pienākums
atlikt šo plānu īstenošanu, līdz Komisija ir spriedusi par šo pasākumu saderīgumu ar kopējo tirgu.
Atbilstoši Regulas Nr. 659/1999 1. panta f) punktam nelikumīgs atbalsts ir “ir jauns atbalsts, kas ieviests, pārkāpjot Līguma
[88.] panta 3. punktu”, t.i., ja tas ir piešķirts, nesniedzot Komisijai informāciju, vai arī par atbalstu ir atbilstoši darīts
zināms Komisijai, bet tas piešķirts, pirms Komisija noteiktajā termiņā ir pieņēmusi lēmumu par atbalsta saderīgumu.
Šajā lietā nav strīda par to, ka
Terni
tarifa otrā pagarināšana ir paredzēta nevis likumprojektā, bet Likuma Nr. 80/05 11. panta 11. punktā un ka Itālijas iestādes
nav nosūtījušas Komisijai nekādu paziņojumu; šāda situācija ir raksturīga EKL 88. panta 3. punkta pārkāpumam.
Prasītājas apgalvojumam, ka netika samaksāta nekāda summa, uz kuru attiektos ar apstrīdēto pasākuma pagarinātā tarifa komponents,
nav nozīmes.
No judikatūras izriet, ka atbalsts var tikt uzskatīts par piešķirtu, pat ja summa vēl nav pārskaitīta saņēmējam.
Tiesa tika nospriedusi, ka valsts nav izpildījusi pienākumus, kas tai ir saskaņā ar EKL 88. panta 3. punktu, ja tā ir paziņojusi
pasākumus, ar kuriem tiek ieviestas atbalsta shēmas, vienīgi pēc tam, kad tie ir pieņemti kā likums (1984. gada 27. marta
spriedums lietā 169/82 Komisija/Itālija,
Recueil
, 1603. lpp., 11. punkts). Balstoties uz šo tiesību normu, Pirmās instances tiesa tika nospriedusi, ka atbalsta pasākumi ir
jāpaziņo Komisijai, kad tie vēl ir projekta stadijā, t.i., pirms to īstenošanas, un kad tie vēl var tikt grozīti atkarībā
no Komisijas iespējamajiem apsvērumiem (Pirmās instances tiesas 1998. gada 16. septembra spriedums lietā T‑188/95
Waterleiding Maatschappij
/Komisija,
Recueil
, II‑3713. lpp., 118. punkts).
Šī EKL 88. panta 3. punkta interpretācija atbilst gan tiesību akta, kurā tas ietilpst, formulējumam, gan mērķiem, proti, nodrošināt
Komisijai iespēju pienācīgā laikā un vispārējo interešu labā veikt kontroli par jebkuru projektu, ar kuru plānots ieviest
vai grozīt atbalstus, kā arī veikt preventīvu pārbaudi (šajā ziņā skat. iepriekš 189. punktā minēto 1990. gada 14. februāra
spriedumu lietā Francija/Komisija, 17. punkts). Būtu absurdi un pretēji valsts atbalsta iepriekšējās kontroles sistēmas loģikai
uzskatīt, ka Komisija var konstatēt EKL 88. panta 3. punkta pārkāpumu vienīgi pēc tam, kad tā ir pārbaudījusi, vai katrs saņēmējs
patiešām saņem priekšrocības, kuras tiek piešķirtas ar attiecīgo shēmu.
Tādēļ Komisija pamatoti kvalificēja apstrīdēto pasākumu par nelikumīgu atbalstu.
Apstrīdētā lēmuma 147. apsvērumā Komisija arī konstatēja, ka, tā kā uz atbalstu nevar attiecināt nevienu no EKL 87. pantā
minētajām atkāpēm, preferenciālā
Terni
tarifa otrā pagarināšana jāuzskata par nesaderīgu ar kopējo tirgu.
Tomēr atbilstoši Regulas Nr. 659/1999 14. pantam, “kad nelikumīga atbalsta gadījumos tiek pieņemti negatīvi lēmumi, Komisija
izlemj, ka attiecīgā dalībvalsts veic visus vajadzīgos pasākumus, lai atgūtu atbalstu no saņēmēja”. Šis formulējums norāda,
ka atbalsts ir jāatgūst. Apstrīdētajā lēmumā ir konstatēts, ka Itālijas Republikas valsts atbalsts, kas īstenots prasītājas,
Cementir
un
Nuova Terni Industrie Chimiche
labā, nav saderīgs ar kopējo tirgu (1. pants) un ka Itālijas Republikai šis atbalsts ir jāatgūst no tā saņēmējiem (2. pants).
Prasītāja apstrīd rīkojuma atgūt atbalstu spēkā esamību, norādot, ka līdz 2007. gadam saņemtās summas tai tika samaksātas
vienīgi kā avanss saistībā ar maksājumiem, kas tai bija jāsaņem atbilstoši Likumam Nr. 9/91; par šo faktu Komisija zināja,
kā tas ir norādīts apstrīdētā lēmuma 33.–35. un 162. apsvērumā.
Vispirms ir jāatgādina, ka Komisijas informēšanas administratīvā procesa laikā par to, ka apstrīdētais atbalsts nav ticis
izmaksāts saņēmējiem, nekādā veidā negarantē, ka šādi maksājumi netika veikti vēlāk, it īpaši laika posmā starp to, kad Komisija
par to tika informēta, un to, kad apstrīdētais lēmums tika paziņots. Katrā ziņā Komisija nevar tikt kritizēta par to, ka tā
skaidri noteica tās lēmuma praktiskās sekas, lai nodrošinātu lielāku tiesisko drošību (šajā ziņā skat. Tiesas 1993. gada 28. aprīļa
spriedumu lietā C‑364/90 Itālija/Komisija,
Recueil
, I‑2097. lpp., 48. un 49. punkts), ko Komisija arī paveica apstrīdētā lēmuma 160.–162. apsvērumā.
Ir jānorāda, ka no apstrīdētā lēmuma izriet, ka pēc tam, kad Komisija uzsāka oficiālo izmeklēšanas procedūru,
AEEG
ar
Delibera
Nr. 190/06 bijušajām
Terni
sabiedrībām Likumā Nr. 80/05 paredzētos maksājumus nodrošināja pret atbalsta atlīdzināšanas risku (apstrīdētā lēmuma 33. apsvērums).
Tajā pašā
Delibera AEEG
paredzēja alternatīvu iespēju 2006. gadā izmaksāt avansā atbalsta summu, kas būtu jāizmaksā līdz iepriekšējā tarifa piemērošanas
beigu posmam (2007. gadā) saskaņā ar Likumu Nr. 9/91.
AEEG
neprasīja garantiju par šīm summām. Bijušās
Terni
sabiedrības atbalstīja šo pieeju, un
AEEG
to ieviesa (apstrīdētā lēmuma 34. apsvērums).
Komisija precizē, ka, izņemot iepriekšējā punktā minētos avansa maksājumus, “visus citus saskaņā ar Likumu Nr. 80/05
Cassa Conguaglio
[Elektroenerģijas nozares paritātes fonda] izsniegtos maksājumus uzņēmumiem sedz garantija” (apstrīdētā lēmuma 35. apsvērums).
Tādējādi izriet, ka Komisija, ņemot vērā administratīvās procedūras laikā tās rīcībā esošo informāciju, ka prasītāja bija
saņēmusi atbalsta maksājumus kā avansu atbilstoši Likumam Nr. 9/91 2006. gadā un atbilstoši Likumam Nr. 80/05. Tas izskaidro,
kādēļ Komisija pieprasīja atgūt jau izmaksāto atbalstu, tajā pašā laikā norādot, ka atlikušās atbalsta summas, kuras pienāktos
saņēmējiem saskaņā ar Likumu Nr. 9/91, “ja Likums Nr. 80/05 nebūtu ticis piemērots”, var tikt atskaitītas no kopējās atgūstamās
summas (apstrīdētā lēmuma 162. apsvērums).
Savos rakstveida apsvērumos Komisija uzsvēra faktu, ka administratīvas procedūras laikā ne Itālijas iestādes, ne prasītāja
netika apgalvojušas, ka, lai gan bija apstrīdētā pasākuma īstenošana, bijušās
Terni
sabiedrības nebija guvušas labumu no šī pasākuma izrietošajām priekšrocībām. Prasītājas rakstveida apsvērumos nav pausts
nekas, ar ko tiktu apstrīdēts Komisijas apgalvojums.
Tieši pretēji šo apgalvojumu apstiprina pats prasības pieteikums, kurā prasītāja kritizē Komisiju, ka tā netika veikusi izmeklēšanu,
kas būtu ļāvusi konstatēt, ka nav nekādu summu, kuras būtu jāatgūst. Tādēļ prasītāja apgalvo, ka Komisija netika “pārbaudījusi,
vai, konkrētāk, [Itālijas Republika] patiešām tika īstenojusi jauno pasākumu daļā, kas pārsniedz to, kas tai pienācās saskaņā
ar Likumu Nr. 9/91 (iespējams, ar nosacījumu, ka ir jāsniedz garantija)”.
Ir jāatgādina pastāvīgā judikatūra, saskaņā ar kuru lēmuma likumība valsts atbalsta jomā jāvērtē, pamatojoties uz Komisijas
rīcībā esošo informāciju lēmuma pieņemšanas brīdī (Tiesas 2002. gada 13. jūnija spriedums lietā C‑382/99 Nīderlande/Komisija,
Recueil
, I‑5163. lpp., 49. punkts, un iepriekš 57. punktā minētais spriedums lietā Spānija/Komisija, 31. punkts).
Tomēr apstrīdētā lēmuma pieņemšanas laikā netika pierādīts, ka Komisija zināja, ka summas, kuras prasītājai izmaksāja Elektroenerģijas
nozares paritātes fonds, tika izmaksātas saskaņā ar Likumu Nr. 9/91.
Visbeidzot ir jānorāda, ka dalībvalsts pienākums aprēķināt precīzu atgūstamā atbalsta apmēru, – it īpaši ja šis aprēķins ir
atkarīgs no informācijas, kas Komisijai netika paziņota, – ir ietverts plašākā lojālas sadarbības pienākuma ietvaros, kas
abpusēji saista Komisiju un dalībvalstis, īstenojot Līguma normas valsts atbalsta jomā, kuras ir saistošas Komisijai un dalībvalstīm
(iepriekš 248. punktā minētais spriedums lietā Nīderlande/Komisija, 91. punkts). Komisijai nevar tikt pārmests, ka tā neesot
ņēmusi vērā faktiskos vai tiesību apstākļus, kuri varēja tikt tai iesniegti administratīvā procesa gaitā, bet netika iesniegti,
jo Komisijai nav pienākuma pēc savas ierosmes vai atbilstoši pieņēmumiem izvērtēt elementus, kuri tai varēja būt tikuši iesniegti
(Pirmās instances tiesas 2004. gada 14. janvāra spriedums lietā T‑109/01
Fleuren Compost
/Komisija,
Recueil
, II‑127. lpp., 49. punkts).
Tāpēc, ja prasītājas minētos un šī sprieduma 249. punktā atgādinātos faktus uzskata par pareiziem, tie nevar ietekmēt apstrīdētā
lēmuma spēkā esamību, bet tikai atbalsta atgūšanas noteikumus (Pirmās instances tiesas 2006. gada 31. maija spriedums lietā
T‑354/99
Kuwait Petroleum (Nederland)
/Komisija, Krājums, II‑1475. lpp., 68. punkts). Atbalsta atgūšanai principā ir jānotiek saskaņā ar atbilstošajām valsts tiesību
normām ar nosacījumu, ka šīs tiesību normas tiek piemērotas tā, lai nepadarītu atbalsta atgūšanu, kas pieprasīta saskaņā ar
Kopienu tiesībām, par praktiski neiespējamu (iepriekš 55. punktā minētais spriedums lietā
Tubemeuse
, 61. punkts, un Tiesas 1990. gada 20. septembra spriedums lietā C‑5/89 Komisija/Vācija,
Recueil
, I‑3437. lpp., 12. punkts), un strīdus par šo izpildi izskata vienīgi valsts tiesa (iepriekš minētais spriedums lietā
Kuwait Petroleum (Nederland)
/Komisija, 68. punkts).
No iepriekš izklāstītajiem apsvērumiem izriet, ka pamats, ar kuru apgalvots EKL 88. panta 3. punkta pārkāpums, ir jānoraida.

Par pamatu, ar kuru tiek apgalvots Regulas Nr. 659/1999 14. panta 1. punkta pārkāpums un tiesiskās paļāvības principa pārkāpums
Lietas dalībnieku argumenti
Prasītāja norāda, ka saskaņā ar Regulas Nr. 659/1999 14. panta 1. punktu “Komisija neprasa atbalsta atgūšanu, ja tas būtu
pretrunā ar kādu Kopienas tiesību vispārēju principu”. Tomēr šajā lietā ar apstrīdētajā lēmumā ietverto rīkojumu atgūt atbalstu
tiek pārkāpts tiesiskās paļāvības aizsardzības princips, kurš, ja tas tiek šauri interpretēts valsts atbalsta jomā, varētu
tik izvirzīts izņēmuma apstākļos vai ar izņēmuma nosacījumiem, kuri var radīt paļāvību par noteiktu tiesību pastāvēšanu.
Komisija nevar izsecināt no viena judikatūras piemēra, kura konteksts pilnībā atšķiras no šīs lietas konteksta, absolūtu un
universālu noteikumu, kurš attiecina tiesiskās paļāvības aizsardzību vienīgi uz tiem gadījumiem, kuros administrācija ir sniegusi
“precīzus solījumus” adresātam par attiecīgajām tiesībām.
Prasītājas tiesiskā paļāvība par
Terni
režīmu radās no vairākiem juridiski nozīmīgiem aktiem un rīcības, kuri ir pārbaudāmi un nepārprotami.
Prasītāja norāda, ka Itālijas iestādes pirmo reizi pagarināja
Terni
tarifu ar Likuma Nr. 9/91 20. panta 4. punktu sakarā ar pašražotāju hidroelektrisko koncesiju paralēlo pagarināšanu, kuri
“izbēga” no elektroenerģijas nozares nacionalizēšanas 1962. gadā, pēc tam paziņoja šo likumu Komisijai, lai tā izvērtētu atbilstoši
valsts atbalsta tiesību aktiem.
Ar 1991. gada 6. augusta lēmumu Komisija pilnībā akceptēja Likumu Nr. 9/91 un neizteica nekādus iebildumus. Šajā lēmumā nav
nekā, kas kategorizētu
Terni
tarifa, kas paredzēts Likuma Nr. 9/91 20. panta 4. punktā, kvalificēšanu par “saderīgu atbalstu”. Tieši pretēji, Komisija
šajā lēmumā noteica, ka tā nolēma necelt iebildumus pret šī likuma tiesību normu piemērošanu. Komisija nav iesniegusi nekādus
pierādījumus par saviem apgalvojumiem, ka 1991. gada 6. augusta lēmumā, nebūdams norādīts, ka Likuma Nr. 9/91 paredzētā shēma
nav valsts atbalsts, tā tika atzīta par saderīgu ar kopējo tirgu.
Prasītāja apgalvo, ka, pēc 1991. gada 6. augusta lēmuma pieņemšanas, notika dialogs starp Itālijas iestādēm un Komisiju, kuram
sekoja Komisijas veikta iztaujāšana par Likumā Nr. 9/91 paredzētā
Terni
tarifa pagarināšanu, un šo iztaujāšanu apstiprina 1991. gada 19. septembra vēstule no Itālijas Rūpniecības, tirdzniecības
un amatniecības ministrijas, kas adresēta Itālijas Valsts dalības ministrijai, un ar faksa kopiju, kuru 1991. gada novembrī
nosūtīja Padomes prezidentūras Itālijas Republikas pastāvīgajam pārstāvim Eiropas Kopienās. Minētajā korespondencē Itālijas
iestādes apstrīd apgalvojumu, ka
Terni
tarifs var tikt uzskatīts par valsts atbalstu. Tomēr Komisija netika izteikusi nekādus iebildumus pret Itālijas iestāžu secinājumiem,
tādējādi netieši apstiprinot, kas tie ir pamatoti.
Šī korespondences apmaiņa, kas notika pēc 1991. gada 6. augusta lēmuma, iestājas pret Komisijas tēzi, ka šajā lēmumā tika
akceptēts, ka
Terni
tarifa pagarināšana ir atbalsts, kurš ir saderīgs ar Kopienu tiesībām. Komisija noliedz iespēju atrast iepriekš minēto vēstuli
un faksa kopiju tās procedūras lietas materiālos, kuras rezultātā tika pieņemts 1991. gada 6. augusta lēmums, un Vispārējai
tiesai tai būtu jāuzdod iesniegt korespondenci, kas adresēta Itālijas Republikai, acīmredzot 1991. gada septembrī, par
Terni
tarifa pagarināšanas jautājumu.
Prasītāja apgalvo, ka 1991. gada 6. augusta lēmums, tam sekojošā korespondences apmaiņa un Komisijas vēlāk izteiktā piekrišana
ir tāda, kas var pamatot “tiesību pastāvēšanu”. Komisija radīja prasītājai tiesisko paļāvību, ka
Terni
kompensējošā shēma tiks uzturēta, pat ja tā tika pārdefinēta
ex post
, kas būtu jāuzskata par likumīgu. Šie apsvērumi izslēdz, ka šī shēma var tikt uzskatīta par valsts atbalstu. Šī informācija
pierāda, ka pastāvēja izņēmuma apstākļi, lika prasītājai, gluži kā Itālijas iestādēm, paļauties uz faktu, ka
Terni
shēmas kompensējošais raksturs netiks grozīts ar
Terni
tarifa pagarināšanu, ievērojot paralēlismu, par kuru tika nolemts no paša sākuma starp virtuālo pašražotāju un pašražotājiem,
kuriem ir hidroelektriskās koncesijas.
Apstrīdētā lēmuma 123. apsvērumā Komisijas paustā konstatācija, ka ar apstrīdēto pasākumu tikusi grozīta
Terni
tarifa aprēķināšanas metode, nav tāds, kas var atspēkot iepriekšējā punktā pausto secinājumu. Prasītāja uzskata, ka visi
faktori, kas izraisīja tās tiesisko paļāvību, neizriet no identiskuma starp aprēķināšanas metodēm, kas tika pieņemtas minētā
tarifa aprēķināšanai 1991. gadā un pēc tam 2005. gadā, bet no fakta, ka abos gadījumos
Terni
(un tās tiesību pārņēmējiem) piešķirtā kompensācija tika likumīgi noteikta
ex post
, ievērojot šīs kompensācijas sākotnējo loģiku, un ka arī abos gadījumos kompensējošā pasākuma
ex post
pārdefinēšana pati par sevi nevarēja izraisīt šī atbalsta pasākuma kvalificēšanu. Komisija neņem vērā faktu, ka šī pārskatīšanas
metodi ir mazāk labvēlīgāka saņēmējiem uzņēmumiem, nekā tā bija saskaņā ar Dekrētu Nr. 1165/63, un ir vienīgi vērsta, lai
noteiktās robežās attiecinātu tirgū notikušās elektroenerģijas cenu svārstības; to noteikti nebija iespējams izdarīt 1963. gadā.
Prasītāja norāda, ka tā labticīgi pamatojās uz Komisijas galīgo piekrišanu saistībā ar 1991. gadā piešķirtās pagarināšanas
kompensējošo raksturu, lai metalurģijas nozarei piesaistītu ievērojamus ieguldījumus, pamatojoties uz vienošanos ar Itālijas
iestādēm, kurā kompensācijas pagarināšana bija galvenā apņemšanās, atbildot uz ievērojamajām saistībām sakarā ar ieguldījumiem
un nodarbinātību.
Visbeidzot tā norāda, ka preferenciālā tarifa atgūšana būtu pretrunā
non venire contra factum proprium
, saskaņā ar kuru Komisija nevar rīkoties pretrunīgi saistībā ar vienu jautājumu, it īpaši, ja šī rīcība izraisa adresātos
paļaušanos par noteiktas juridiskas situācijas pastāvēšanu. Šis tiesiskās paļāvības aizsardzības principa aspekts liedz Komisijai
šajā lietā vērsties pret tās veikto vērtējumu saistībā ar preferenciālā tarifa kompensējošo raksturu.
Komisija norāda, ka judikatūrā ir skaidri un konstanti apstiprināts, ka tiesiskās paļāvības aizsardzības princips var vienīgi
tikt izvirzīts administrācijas sniegtu “precīzu solījumu” gadījumā, nevis kā tas ir šajā lietā, pastāvot neskaidriem apstākļiem,
kas var izraisīt “juridiskas šķietamības” pastāvēšanu, kura nav detalizētāk precizēta.
Prasītāja nevar balstīt savu pamatu vienīgi uz dažādu Itālijas iestāžu korespondences apmaiņu. Ir acīmredzams, ka, pat ja
starp Komisiju un Itālijas iestādēm patiešām notika saziņa, tad jebkurā gadījumā nav iespējams uzskatīt, ka tā radīja prasītājas
apgalvoto juridisko šķietamību, neesot nekādiem pierādījumiem par korespondenci no Komisijas, no kuras nav ne miņas.
No prasītājas minētās 1991. gada 19. septembra vēstules izriet, ka Komisija tika pieprasījusi no Itālijas iestādēm informāciju
par
Terni
tarifa pagarināšanu, kas paredzēta Likumā Nr. 9/91. Šis fakts, nebūt neapstiprinādams prasītājas argumentu, tieši pretēji
norāda, ka 1991. gada 6. augusta lēmumā Komisija nepauda konkrētu nostāju par
Terni
tarifa pagarināšanu; pretējā gadījumā nebūtu jēgas pieprasījumam sniegt paskaidrojumus.
Jebkurā gadījumā 1991. gada 6. augusta lēmumā nav nekā, kas varētu sniegt Itālijas iestādēm vai bijušajām
Terni
sabiedrībām iemeslu uzskatīt, ka Komisija neuzskatīja
Terni
tarifa pagarināšanu par valsts atbalstu. Komisija piebilst, ka apstrīdētais pasākums ne tikai pagarināja preferenciāla tarifa
ilgumu, bet arī pilnībā grozīja šī tarifa aprēķināšanas metodi, un Komisija no tā secināja, ka bijušās
Terni
sabiedrības nevarēja uzskatīt, pat ņemot vērā ievērojamās izmaiņas, ka apstrīdēto pasākumu netieši aptvēra 1991. gada 6. augusta
lēmums, kurš attiecās uz Likumu Nr. 9/91.
Vispārējās tiesas vērtējums
Ir jāatgādina, ka apstrīdētais pasākums tika īstenots bez iepriekšējas paziņošanas, tādējādi pārkāpjot EKL 88. panta 3. punktu.
Tā kā valsts atbalsta kontrole, ko Komisija veic saskaņā ar EKL 88. pantu, ir obligāta, uzņēmumiem, kas saņem atbalstu, principā
var rasties tiesiskā paļāvība par atbalsta likumību tikai tad, ja tas ir ticis piešķirts, ievērojot EKL 88. pantā paredzēto
procedūru. Rūpīgam uzņēmējam parasti būtu jāpārliecinās, vai šī procedūra ir tikusi ievērota (iepriekš 251. punktā minētais
spriedums lietā Komisija/Vācija, 14. punkts, un Tiesas 1997. gada 14. janvāra spriedums lietā C‑169/95 Spānija/Komisija,
Recueil
, I‑135. lpp., 51. punkts; Pirmās instances tiesas 2002. gada 6. marta spriedums apvienotajās lietās T‑127/99, T‑129/99 un
T‑148/99
Diputación Foral de Álava
u.c./Komisija,
Recueil
, II‑1275. lpp., 235. punkts).
Īpaši gadījumā, ja atbalsts ir piešķirts, nepaziņojot Komisijai, un tādējādi tas ir nelikumīgs saskaņā ar EKL 88. panta 3. punktu,
atbalsta saņēmējs neiegūst tiesisko paļāvību attiecībā uz atbalsta piešķiršanas likumību (Tiesas 2004. gada 11. novembra spriedums
apvienotajās lietās C‑183/02 P un C‑187/02 P
Demesa
un
Territorio Histórico de Álava
/Komisija, Krājums, I‑10609. lpp., 45. punkts).
Tomēr judikatūrā ir iespēja nelikumīga atbalsta, ja tas netika paziņots, kā tas ir saistībā ar attiecīgajām shēmām šajā lietā,
saņēmējiem izvirzīt izņēmuma apstākļus, kas tiem leģitīmi ļāva paļauties uz atbalsta likumīgumu, lai šie saņēmēji varētu iestāties
pret tā atmaksāšanu (Tiesas 1993. gada 10. jūnija spriedums lietā C‑183/91 Komisija/Grieķija,
Recueil
, I‑3131. lpp., 18. punkts; šajā ziņā skat. iepriekš 270. punktā minēto spriedumu apvienotajās lietās
Demesa
un
Territorio Histórico de Álava
/Komisija, 51. punkts; šajā ziņā skat. Pirmās instances tiesas 1998. gada 15. septembra spriedumu apvienotajās lietās T‑126/96
un T‑127/96
BFM
un
EFIM
/Komisija,
Recueil
, II‑3437. lpp., 69. punkts).
Ir svarīgi uzsvērt, ka nelikumīga atbalsta saņēmējiem ir tiesības celt prasību, kā tas izriet no Tiesas 1987. gada 24. novembra
sprieduma lietā 223/85
RSV
/Komisija (
Recueil
, 4617. lpp., 17. punkts).
Šajā spriedumā Tiesa uzskatīja, ka Komisijas kavēšanās nolemt, ka atbalsts nav likumīgs un ka tas dalībvalstij ir jāatceļ
un jāatgūst, var noteiktos apstākļos ļaut minētā atbalsta saņēmējiem rasties tiesiskajai paļāvībai, kas var liegt Komisijai
uzdot dalībvalstij pieprasīt atmaksāt šo atbalstu.
No tā izriet, ka izņēmuma apstākļu pastāvēšana var pamatot Komisijas lēmuma atcelšanu, ja tā neņem šos apstākļus vērā un ja
atbalsta saņēmējs var izvirzīt argumentu par tiesisko paļāvību Savienības tiesās.
Tomēr vispirms ir jāatgādina, ka Regulas Nr. 659/1999 pieņemšana radīja jaunu situāciju saistībā ar nesaderīga atbalsta atgūšanu
un šīs situācijas visas juridiskās sekas ir jāievēro. Šīs regulas 14. panta 1. punktā tiek noteikts atgūšanas obligātais raksturs
(pirmais teikums), bet ir noteikts izņēmums (otrais teikums), ja atgūšana ir pretrunā Savienības tiesību vispārējiem principiem.
Līdz ar to pastāv sekundāro tiesību norma, kas Komisijai ir jāņem vērā, pieņemot tās lēmumus, un kas tai var likt atcelt lēmumu
atgūt nesaderīgu atbalstu. Nav noliedzams, ka šādas tiesību normas pārkāpums var tikt izvirzīts, lai pamatotu lēmuma daļas,
ar kuru tiek uzdots atgūt atbalstu, atcelšanu.
Tā tas ir šajā gadījumā tādā ziņā, ka Komisija apstrīdētā lēmuma 149.–159. apsvērumā pārliecinājās par izņēmuma apstākļu pastāvēšanu,
kas var radīt bijušajām
Terni
sabiedrībām tiesisko paļāvību par apstrīdētā pasākuma likumību, un nonāca pie negatīva secinājuma, kuru prasītāja apstrīdēja,
pamatojoties tieši uz Regulas Nr. 659/1999 14. panta pārkāpumu un tiesiskās paļāvības aizsardzības principa pārkāpuma.
Saistībā ar šī pamata pamatotību ir jānorāda, ka prasītājas argumentācija nepierāda izņēmuma apstākļu pastāvēšanu, kas varētu
pamatot tiesisko paļāvību, ka attiecīgais atbalsts bija likumīgs vai, kā apgalvo prasītāja, šis apstrīdētais pasākums nebija
valsts atbalsts.
Nav strīda par to, ka lēmums necelt iebildumus saskaņā ar definīciju, kas izklāstīta Regulas Nr. 659/1999 4. panta 3. punktā,
atbilst situācijai, kurā Komisija pēc iepriekšējas izskatīšanas konstatē, ka nav šaubu par to, ka paziņotais pasākums, ciktāl
attiecībā uz to ir piemērojams EKL 87. panta 1. punkts, ir saderīgs ar kopējo tirgu, un nolemj, ka pasākums ir saderīgs ar
kopējo tirgu. Šī lēmuma formulējums apstiprina Komisijas apgalvojumu, ka Likumā Nr. 9/91 paredzētā
Terni
tarifa pagarināšana bija kategorizēta kā saderīgs atbalsts (skat. šī sprieduma 113. punktu).
Šo secinājumu nevājina fakts, ka 1991. gada 19. septembra vēstule no Itālijas Rūpniecības, tirdzniecības un amatniecības ministrijas,
kas adresēta Itālijas valsts dalības ministrijai, norāda, ka pēc 1991. gada 6. augusta lēmuma pieņemšanas Komisija pieprasīja
informāciju no Itālijas iestādēm par Likumā Nr. 9/91 paredzētā
Terni
tarifa pagarināšanu.
Šis fakts drīzāk pierāda, kā to norāda Komisija apstrīdētā lēmuma 134. un 135. apsvērumā, ka dokumentos, uz kuru pamata tā
pieņēma 1991. gada 6. augusta lēmumu, bija vienīgi kodolīgs Likuma Nr. 9/91 pantu, kuri bija saistīti ar valsts atbalstu,
apraksts un vērtējums un ka šī likuma 20. panta 4. punkts, ar kuru tika pagarināts
Terni
tarifs, nebija minēts; tas neļauj sniegt galīgu secinājumu par to, vai
Terni
tarifs tika izvērtēts un vai pastāvēja nodoms to atļaut.
No tā izriet, ka Komisijas vienkāršs informācijas pieprasījums un tās klusēšana pēc šīs informācijas saņemšanas no Itālijas
iestādēm, pieņemot kā šī informācija patiešām tika sniegta un ka to patiešām Komisija tika saņēmusi, nevar prasītājai radīt
tiesisko paļāvību.
Komisijas rīcība no 1991. gada augusta līdz novembrim var, labākajā gadījumā, radīt iespaidu par zināmu apjukumu un prasītājai
izraisīt jautājumus. Tomēr vienkāršs fakts, ka Likumā Nr. 9/91 paredzētā
Terni
tarifa pagarināšana tika klasificēta kā valsts atbalsts varēja šķist minētā atbalsta saņēmējiem apšaubāms, ir acīmredzami
nepietiekams, lai pamatotu to tiesisko paļāvību par atbalsta likumību vai par faktu, ka apstrīdētais pasākums nebija valsts
atbalsts (šajā ziņā skat. Pirmās instances tiesas 2000. gada 29. septembra spriedumu lietā T‑55/99
CETM
/Komisija,
Recueil
, II‑3207. lpp., 128. punkts).
Visbeidzot, kā to Komisija norādīja apstrīdētā lēmuma 154. apsvērumā, 1991. gada 6. augusta lēmums aptver vienīgi Likumā Nr. 9/91
paredzēto pasākumu, un līdz ar to šī pasākuma atļaušana nevar radīt tiesisko paļāvību par jauna atbalsta pasākuma, kurš paredzēts
Likumā Nr. 80/05, likumību vai faktu, ka šajā likumā ietvertā
Terni
tarifa pagarināšana nebija valsts atbalsts.
Šajā sakarā ir jāatgādina, ka Likumam Nr. 9/91 bija divkāršs mērķis: paralēli pagarināt
Terni
tarifu ar pašražotāju hidroelektriskajām koncesijām līdz 2001. gadam, bet arī izbeigt šo tarifu līdz 2007. gada beigām.
Nav strīda par to, ka, pirmkārt, ar apstrīdēto pasākumu tika izbeigta
Terni
tarifa beigšana, paredzot šī tarifa piemērošanu vismaz līdz 2010. gadam, un, otrkārt, pilnībā grozīja šī tarifa aprēķināšanas
metodi, kā to liecina apstrīdētā lēmuma 123. un 124. apsvērums.
Šajā kontekstā Komisija kvalificēja apstrīdēto pasākumu par jaunu atbalstu; šo kvalificēšanu prasītāja neapstrīd. Šis pasākums
būtu bijis jāpaziņo Komisijai saskaņā ar EKL 88. panta 3. punktu; tas netika izdarīts.
No tā izriet, ka prasītāja nevarēja izsecināt no 1991. gada 6. augusta lēmuma un no Komisijas turpmākās rīcības, ka jaunais
pagarināšanas pasākums, kas tika ieviests ar Likumu Nr. 80/05, nevarēja tikt kvalificēts par valsts atbalstu EKL 87. panta
nozīmē.
Šajos apstākļos ir jānoraida pamats, ar kuru tiek apgalvots Regulas Nr. 659/1999 14. panta 1. punkta pārkāpums un tiesiskās
paļāvības principa pārkāpums.
Ņemot vērā visus iepriekš minētos apsvērumus, prasība ir pilnībā jānoraida, nepastāvot nepieciešamībai veikt lūgtos procesa
organizatoriskos pasākumus.

Par tiesāšanās izdevumiem
Atbilstoši Reglamenta 87. panta 2. punktam lietas dalībniekam, kuram spriedums ir nelabvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās
izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram spriedums ir labvēlīgs. Tā kā prasītājai spriedums ir nelabvēlīgs, tai
jāpiespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus saskaņā ar Komisijas prasījumiem.
Ar šādu pamatojumu
VISPĀRĒJĀ TIESA (piektā palāta)
nospriež:
1)
prasību noraidīt;
2)
ThyssenKrupp Acciai Speciali Terni SpA
atlīdzina tiesāšanās izdevumus.
Vilaras
Prek
Ciucă
Pasludināts atklātā tiesas sēdē Luksemburgā 2010. gada 1. jūlijā.
[Paraksti]
Satura rādītājs
Tiesvedības priekšvēsture
Process un lietas dalībnieku prasījumi
Juridiskais pamatojums
Par pirmo pamatu, ar kuru tiek apgalvots, ka ir ticis pārkāpts EKL 87. panta 1. punkts
Lietas dalībnieku argumenti
Vispārējās tiesas vērtējums
Par pamatu, ar kuru tiek apgalvots, būtisko formas prasību pārkāpums un EKL 87. un 88. panta pārkāpums, jo tika acīmredzami
kļūdaini izvērtēts Itālijas iestāžu iesniegtais ekonomiskais pētījums
Par būtisko formas prasību pārkāpumu
– Lietas dalībnieku argumenti
– Vispārējās tiesas vērtējums
Par acīmredzamu kļūdu vērtējumā saistībā ar Itālijas iestāžu iesniegto ekonomisko pētījumu
– Lietas dalībnieku argumenti
– Vispārējās tiesas vērtējums
Par pamatu, ar kuru tiek apgalvots EKL 88. panta 3. punkta pārkāpums
Lietas dalībnieku argumenti
Vispārējās tiesas vērtējums
Par pamatu, ar kuru tiek apgalvots Regulas Nr. 659/1999 14. panta 1. punkta pārkāpums un tiesiskās paļāvības principa pārkāpums
Lietas dalībnieku argumenti
Vispārējās tiesas vērtējums
Par tiesāšanās izdevumiem
*
Tiesvedības valoda – itāļu.