CELEX: 62006CJ0304
Обжалване
Марка на Общността
Регламент (ЕО) № 40/94
Член 7, параграф 1, буква б)
Словна марка "EUROHYPO"
Абсолютно основание за отказ на регистрация
Марка, лишена от отличителни белези

Със своята жалба дружеството Eurohypo AG (наричано по-нататък „жалбоподателят“) иска от Съда да отмени Решение на Първоинстанционния съд на Европейските общности от 3 май 2006 г. по дело Eurohypo/СХВП (EUROHYPO) (
T-439/04, Recueil, стр. II-1269
, наричано по-нататък „обжалваното съдебно решение“), с което Първоинстанционният съд отхвърля жалбата му, подадена срещу Решение на четвърти апелативен състав на Службата за хармонизация във вътрешния пазар (марки и дизайни) (СХВП) от 6 август 2004 г. (преписка R 829/2002-4, наричано по-нататък „спорното решение“).
Със спорното решение СХВП отказва да регистрира като марка на Общността словния знак „EUROHYPO“ за услуги от клас 36 съгласно Ницската спогодба относно международната класификация на стоките и услугите за регистрация на марки от 15 юни 1957 г., ревизирана и допълнена (наричана по-нататък „Ницската спогодба“), като този клас съответства на следното описание: „[ф]инансови сделки; парични сделки; сделки с недвижимо имущество; финансови услуги; финансиране […]“.
Правна уредба
Член 7 от Регламент (ЕО) № 40/94 на Съвета от 20 декември 1993 година относно марката на Общността (
ОВ L 11, 1994 г., стр. 1
; Специално издание на български език, 2007 г., глава 17, том 1, стр. 146), изменен с Регламент (ЕО) № 3288/94 на Съвета от 22 декември 1994 година (
ОВ L 349, стр. 83
; Специално издание на български език, 2007 г., глава 17, том 1, стр. 185, наричан по-нататък „Регламент № 40/94“) предвижда:
„1.   Отказва се регистрацията на:
[…]
б)
марките, които са лишени от отличителни белези [другаде в текста: отличителен характер];
в)
марките, които се състоят предимно от знаци или от означения, които могат да служат, в търговията, за да се означи вида, качеството, количеството, предназначението, стойността, географския произход или момента на производство на стоките или на предоставянето на услуга, или други техни характерни особености;
г)
марките, които се състоят предимно от знаци или означения станали обичайни в ежедневния език или в почтените и трайни търговски практики;
[…]
2.   Параграф 1 се прилага, независимо, че мотивите за отказ съществуват само в една част на Общността.
[…]“
Член 38, параграф 1 от Регламент № 40/94 предвижда:
„Когато, съгласно член 7 е отказано да бъде регистрирана марка за всички или за част от стоките или от услугите, за които е подадена заявка за марка на Общността, заявката се отхвърля за тези стоки или услуги.“
Член 74, параграф 1 от Регламент № 40/94 гласи:
„В хода на процедурата, службата пристъпва към служебна проверка на фактите; […].“
Обстоятелства, предхождащи спора
На 30 април 2002 г. жалбоподателят подава заявка пред СХВП за регистрация на словния знак „EUROHYPO“ за услуги от клас 36 по смисъла на Ницската спогодба, като този клас съответства на следното описание:
„Финансови сделки; парични сделки; сделки с недвижимо имущество; финансови услуги; финансиране; финансови анализи; инвестиции; застрахователна дейност“.
След като в приложение на член 7, параграф 1, букви б) и в) и член 7, параграф 2 от Регламент № 40/94 проверителят на СХВП отхвърля заявката с решение от 30 август 2002 г., жалбоподателят подава жалба пред СХВП.
Със спорното решение СХВП уважава частично жалбата и отменя решението на проверителя в частта относно следните услуги: „финансови анализи; инвестиции; застрахователна дейност“.
За сметка на това жалбата е отхвърлена по отношение на останалите услуги от клас 36, тоест „[ф]инансови сделки; парични сделки; сделки с недвижимо имущество; финансови услуги; финансиране“.
По същество СХВП смята, че елементите EURO и HYPO съдържат означение, от което пряко се подразбират характерните особености на посочените по-горе пет вида услуги, и че марката не е по-малко описателна вследствие на сливането на двата елемента в една дума. Ето защо службата приема, че словният знак„EUROHYPO“ описва „[ф]инансови сделки; парични сделки; сделки с недвижимо имущество; финансови услуги; финансиране“, поради което е лишен от отличителен характер по смисъла на член 7, параграф 1, буква б) от Регламент № 40/94 поне в страните, в които се говори немски език, и че съгласно член 7, параграф 2 от същия регламент това е достатъчно, за да се обоснове отказът да се предостави защита.
Производството пред Първоинстанционния съд и обжалваното съдебно решение
На 5 ноември 2004 г. жалбоподателят подава пред Първоинстанционния съд жалба за отмяна на спорното решение. В подкрепа на жалбата си той изтъква две правни основания, изведени от нарушение съответно на член 74, параграф 1 и на член 7, параграф 1, буква б) от Регламент № 40/94.
С първото си правно основание, изведено от нарушение на член 74, параграф 1 от Регламент № 40/94, жалбоподателят поддържа, че в спорното решение СХВП не е разгледала изчерпателно начина, по който потребителите възприемат словния знак „EUROHYPO“.
Първоинстанционният съд отхвърля това правно основание, като в точка 20 от обжалваното съдебно решение приема, че „[…] обстоятелството, че след като е достатъчно убеден в описателния характер на елементите „EURO“ и „HYPO“ и на думата „EUROHYPO“, за да заключи, че трябва да се откаже регистрацията, апелативният състав решава да не извършва допълнителни изследвания, не противоречи на член 74, параграф 1, първо изречение от Регламент № 40/94“.
С второто си правно основание жалбоподателят изтъква нарушение на член 7, параграф 1, буква б) от Регламент № 40/94, доколкото четвърти апелативен състав на СХВП е приел, че словният знак „EUROHYPO“ описва разглежданите финансови услуги.
Що се отнася до основанието за приемане на спорното решение, в точки 41, 43 и 44 от обжалваното съдебно решение Първоинстанционният съд отбелязва на първо място, че:
„41
[…] противно на твърденията на СХВП, от точка 12 и следващи от [спорното] решение е видно, че в решението за отхвърляне на заявката за регистрация на словния знак „EUROHYPO“ за услугите „финансови сделки; парични сделки; сделки с недвижимо имущество; финансови услуги; финансиране“ се посочва единствено член 7, параграф 1, буква б) от Регламент № 40/94. При все това извършеният в точки 13—16 анализ, въз основа на който е прието посоченото решение за отхвърляне, се отнася до описателния характер на словния знак „EUROHYPO“.
[…]
Впрочем съществува явно припокриване между съответното приложно поле на основанията, изброени в букви б)—г) от посочената разпоредба […].
От практиката на Съда и на Първоинстанционния съд произтича и че словна марка, която описва характерните особености на съответните стоки или услуги по смисъла на член 7, параграф 1, буква в) от Регламент № 40/94, по тази причина е задължително лишена от отличителен характер, що се отнася до тези стоки или услуги по смисъла на член 7, параграф 1, буква б) от същия регламент […].“
Ето защо в точка 45 от обжалваното съдебно решение Първоинстанционният съд посочва, че „[…] преценката на законосъобразността на [спорното] решение предполага, че трябва да се провери дали апелативният състав е доказал, че словният знак „EUROHYPO“ описва услугите „финансови сделки; парични сделки; сделки с недвижимо имущество; финансови услуги; финансиране“ от клас 36. Ако това е така, отказът на регистрацията произтича от точно прилагане на член 7, параграф 1, буква б) от Регламент № 40/94, а същевременно и от точно прилагане на член 7, параграф 1, буква в) от същия регламент, и [спорното] решение трябва да бъде потвърдено. […]“.
На следващо място, Първоинстанционният съд проверява дали словният знак „EUROHYPO“ описва разглежданите услуги.
На първо място, в точки 51 и 52 от обжалваното съдебно решение той приема, че СХВП правилно е заключила, че отделните елементи EURO и HYPO описват разглежданите услуги.
На второ място, Първоинстанционният съд проверява дали описателният характер на съставните елементи на словния знак „EUROHYPO“ е налице и при самата сложна дума. В точка 55 от обжалваното съдебно решение той заключава, че това е така поради следните причини:
„55
В конкретния случай словният знак „EUROHYPO“ от една страна е просто комбинация от два описателни елемента, която не създава достатъчно различно впечатление от впечатлението, създадено от простото сливане на съставните елементи, за да представлява нещо повече от съчетаването на посочените елементи. От друга страна, жалбоподателят не е доказал, че тази сложна дума е навлязла в ежедневния език и е придобила собствено значение в този език. Напротив, той твърди, че словният знак „EUROHYPO“ не е навлязъл в ежедневния немски език с оглед на описване на финансови услуги.“
Освен това в точка 56 от обжалваното съдебно решение Първоинстанционният съд постановява, че разрешението, изведено от Решение на Съда от 20 септември 2001 г. по дело Procter & Gamble/СХВП, известно като „Baby-dry“ (
C-383/99 P, Recueil, стр. I-6251
), не е съотносимо към конкретния случай, тъй като „[…] [с]ловосъчетанието, разглеждано в рамките на това дело, е езиково изобретение с необичайна структура, като хипотезата не е такава, що се отнася до словния знак „EUROHYPO“.“
Следователно в точка 57 от обжалваното съдебно решение Първоинстанционният съд заключава:
„Апелативният състав […] законосъобразно е приел, че словният знак „EUROHYPO“ описва услугите „финансови сделки; парични сделки; сделки с недвижимо имущество; финансови услуги; финансиране“ от клас 36, поради което е лишен от отличителен характер. От посоченото следва, че съгласно изложеното в точка 45 по-горе няма основание да се проверява дали апелативният състав е изтъкнал други основания, за да приеме, че заявеният знак е лишен от отличителен характер.“
На последно място, в точка 58 от обжалваното съдебно решение Първоинстанционният съд приема, че твърдението за нарушение, изведено от интензивно използване на марката, е недопустимо, тъй като е изложено за първи път пред Първоинстанционния съд.
Ето защо Първоинстанционният съд отхвърля жалбата в нейната цялост.
Искания на страните
В жалбата си жалбоподателят моли Съда:
—
да отмени обжалваното съдебно решение,
—
да отмени спорното решение,
—
да осъди СХВП да заплати съдебните разноски.
СХВП иска от Съда да отхвърли жалбата и да осъди жалбоподателя да заплати съдебните разноски.
По жалбата
В подкрепа на жалбата си жалбоподателят изтъква две правни основания, изведени от нарушение съответно на член 74, параграф 1 и на член 7, параграф 1, буква б) от Регламент № 40/94.
По първото правно основание
Доводи на страните
С първото си правно основание жалбоподателят твърди, че член 74, параграф 1 от Регламент № 40/94 задължава СХВП да извършва задълбочен анализ, за да установи по безспорен начин дали са налице основанията за отказ на регистрацията. В конкретния случай обаче СХВП се ограничила само до анализа на описателния характер на отделните елементи EURO и HYPO, без да изложи фактически изводи относно словната марка „EUROHYPO“, разглеждана в нейната цялост.
Освен това жалбоподателят обвинява СХВП, че е направила изследвания в Интернет относно марката „EUROHYPO“ и съзнателно е скрила резултата, тъй като той не позволявал да се докаже, че тази марка е използвана описателно. По този начин СХВП изопачила фактите.
Следователно Първоинстанционният съд допуснал грешка при прилагане на правото, като заключил, че липсата на позоваване на изследвания в Интернет относно описателния характер на марката „EUROHYPO“ в мотивите на спорното решение не противоречи на член 74, параграф 1 от Регламент № 40/94.
СХВП твърди в отговор, че не е обвързана от строги правила относно доказването. По-конкретно в приложение на принципа на свободната преценка на доказателствата тя може да се произнася въз основа на собственото си убеждение, ако приеме определен факт за доказан. Следователно след като приеме, че разполага с достатъчно доказателства, за да се произнесе, тя не е длъжна да продължи да разследва и да анализира.
СХВП подчертава освен това, че описателното използване на определена новосъздадена дума не е релевантен критерий за прилагането на член 7, параграф 1, буква б) от Регламент № 40/94 и следователно апелативният състав не може да се обвинява, че не го е споменал.
Съображения на Съда
На първо място следва да се заключи, че макар формално да изтъква грешка при прилагане на правото, с първото си правно основание жалбоподателят по същество иска да постави под съмнение преценката на фактите, извършена от Първоинстанционния съд, и по-специално да оспори доказателствената стойност на определени факти, въз основа на които последният е заключил, че СХВП не е длъжна да извършва допълнителни изследвания, след като е достатъчно убедена в описателния характер на елементите EURO и HYPO и на думата „EUROHYPO“.
От постоянна съдебна практика обаче произтича, че Съдът не е компетентен да установява фактите, нито по принцип да проверява доказателствата, които Първоинстанционният съд е приел в подкрепа на тези факти. Всъщност, щом като тези доказателства са били редовно събрани, общите принципи на правото и приложимите процесуални правила относно доказателствената тежест и събирането на доказателствата са били спазени, само Първоинстанционният съд може да преценява значението, което трябва да бъде дадено на доказателствата, които са му били представени. Следователно освен в случай на изопачаване на тези доказателства, тази преценка не представлява правен въпрос, който в това си качество подлежи на контрол от Съда (вж. в този смисъл Решение от 17 декември 1998 г. по дело Baustahlgewebe/Комисия,
C-185/95 P, Recueil, стр. I-8417
, точка 24, Решение от 14 юли 2005 г. по дело Rica Foods/Комисия,
C-40/03 P, Recueil, стр. I-6811
, точка 60 и Решение от 6 април 2006 г. по дело General Motors/Комисия,
C-551/03 P, Recueil, стр. I-3173
, точка 52).
В това отношение следва да се припомни, че изопачаване на доказателствата е налице, когато без да е необходимо да се основава на нови доказателства, преценката на съществуващите доказателства се явява явно неправилна (Решение от 18 януари 2007 г. по дело ПКК и НКК/Съвет,
C-229/05 P, Сборник, стр. I-439
, точка 37, както и Решение от 18 юли 2007 г. по дело Industrias Químicas del Vallés/Комисия,
C-326/05 P, Сборник, стр. I-6557
, точка 60).
Налага се обаче изводът, че в рамките на настоящото правно основание жалбоподателят се е ограничил до това да оспори анализа на фактите, извършен от СХВП в спорното решение, и по-конкретно твърдението, че подобен анализ е непълен. За сметка на това той не доказва, нито дори твърди, че Първоинстанционният съд е допуснал явна грешка при преценка на доказателствата.
Следователно първото правно основание трябва да се отхвърли като недопустимо.
По второто правно основание
С второто си правно основание жалбоподателят изтъква, че при тълкуването на член 7, параграф 1, буква б) от Регламент № 40/94 Първоинстанционният съд e допуснал грешка при прилагането на правото. Това правно основание се дели на три отделни части.
В първата част жалбоподателят твърди, че Първоинстанционният съд не е взел предвид цялостното впечатление, което създава марката „EUROHYPO“. В рамките на втората част той твърди, че Първоинстанционният съд е тълкувал неправилно критериите за отказ на регистрацията, предвидени в член 7, параграф 1, букви б) и в) от Регламент № 40/94. На последно място, що се отнася до третата част, жалбоподателят поддържа, че Първоинстанционният съд е приложил неправилно принципите, изведени от Решение Baby-dry, посочено по-горе.
По първата част от второто правно основание
Доводи на страните
Според жалбоподателя Първоинстанционният съд е анализирал само описателния характер на елементите EURO и HYPO, разгледани самостоятелно, като е проверил цялостното впечатление, създадено от марката, само като второстепенен въпрос. В обжалваното съдебно решение Първоинстанционният съд се основал на презумпцията, според която когато съставните елементи на определена комбинирана марка са описателни, то цялата марка по принцип също е описателна.
СХВП оспорва тези доводи, като твърди, че Първоинстанционният съд е посветил част от съображенията си именно на пряка и конкретна преценка на отличителния характер на комбинираната марка в нейната цялост и не се е основал само на презумпция.
Съображения на Съда
Що се отнася до комбинирана марка като разглежданата в конкретния случай, преценката на отличителния ѝ характер не може да се ограничи до анализ на всяка от съдържащите се в нея думи или елементи, разглеждани самостоятелно, а във всеки случай трябва да се основава на общото възприемане на тази марка от съответните потребители, а не на презумпцията, че елементи, които поотделно са лишени от отличителен характер, не могат да придобият такъв характер след комбинирането им (вж. в този смисъл Решение от 16 септември 2004 г. по дело SAT.1/СХВП,
C-329/02 P, Recueil, стр. I-8317
, точка 35). Действително самото обстоятелство, че всеки от тези елементи, разглеждан самостоятелно, е лишен от отличителен характер, не изключва възможността образуваната от тях комбинация да има такъв характер (Решение от 15 септември 2005 г. по дело BioID/СХВП,
C-37/03 P, Recueil, стр. I-7975
, точка 29).
Впрочем в точка 54 от обжалваното съдебно решение Първоинстанционният съд правилно постановява, че за да се прецени описателният характер на комбинирана марка, трябва не само да се разгледат различните съставни елементи на марката, но и марката в нейната цялост.
Вярно е, че в същата точка 54 Първоинстанционният съд отбелязва, че марка, изразяваща се в съставена от елементи дума, като всеки елемент описва характерните особености на стоките и услугите, за които е заявена регистрацията, също описва характерните особености на тези стоки или услуги.
Все пак този извод не се отразява на анализа на Първоинстанционния съд в това отношение, тъй като той не се ограничава да разгледа като второстепенен въпрос впечатлението, създадено от заявената марка в нейната цялост, а посвещава част от съображенията си на това да оцени, що се отнася до комбинирана марка, описателния характер на знака в неговата цялост.
Всъщност в точка 55 от обжалваното съдебно решение Първоинстанционният съд постановява, че създаденото от разглежданата марка впечатление не е достатъчно различно от впечатлението, създадено от простото сливане на съставните елементи, за да представлява нещо повече от съчетаването на посочените елементи, и че жалбоподателят не е доказал, че въпросната сложна дума е навлязла в ежедневния език и е придобила собствено значение в него.
Освен това в точка 56 от посоченото съдебно решение Първоинстанционният съд проверява дали разглежданата марка е езиково изобретение с необичайна структура, като заключава, че хипотезата не е такава.
На последно място, в точка 57 от обжалваното съдебно решение Първоинстанционният съд заключава, че марката „EUROHYPO“, разглеждана в нейната цялост, описва разглежданите услуги.
Следователно Първоинстанционният съд не може да бъде обвинен, че не е проверил дали марката, разглеждана в нейната цялост, има отличителен характер или че е направил такава проверка само като второстепенен въпрос.
От посоченото следва, че първата част от второто правно основание трябва да бъде отхвърлена като неоснователна.
По втората част от второто правно основание
Доводи на страните
Жалбоподателят твърди, че Първоинстанционният съд неправилно е приложил за анализ въз основа на член 7, параграф 1, буква б) от Регламент № 40/94 критерий, който е релевантен единствено за прилагането на член 7, параграф 1, буква в) от този регламент. Всъщност Първоинстанционният съд приел, че марка, съставена от описателни елементи, отговаря на условията за регистрация, ако разглежданата дума е навлязла в ежедневния език и е придобила в него собствено значение, докато според жалбоподателя този критерий е релевантен само в рамките на прилагане на член 7, параграф 1, буква в) от посочения регламент.
Жалбоподателят подчертава освен това, че макар действително да съществува припокриване между приложното поле съответно на член 7, параграф 1, букви б)—г) от Регламент № 40/94, това все пак не освобождава Първоинстанционния съд от задължението самостоятелно да тълкува основанията за отказ с оглед на различните цели от общ интерес, преследвани с всяка от тези норми.
В отговор на тези доводи СХВП припомня, че приложните полета на разпоредбите на член 7, параграф 1, букви б) и в) от Регламент № 40/94 се припокриват и поради това определен описателен знак по принцип попада в приложното поле на двете норми.
Според СХВП обстоятелството, че с въпросните норми се преследват различни цели от общ интерес, не води до различно тълкуване на понятието за описателен характер в зависимост от разглежданата норма. Ето защо при тълкуването на член 7, параграф 1, буква б) от посочения регламент Първоинстанционният съд не бил допуснал грешка при прилагането на правото.
Съображения на Съда
На първо място следва да се припомни, че макар Съдът да е имал възможност да отбележи, че е налице известно припокриване между съответните приложни полета на абсолютните основания за отказ на регистрация на марка, посочени в член 7, параграф 1, букви б)—г) от Регламент № 40/94 (вж. по аналогия, що се отнася до идентичните разпоредби на член 3, параграф 1 от Първа директива 89/104/ЕИО на Съвета от 21 декември 1988 година за сближаване на законодателствата на държавите-членки относно марките (
ОВ L 40, 1989 г., стр. 1
; Специално издание на български език, 2007 г., глава 17, том 1, стр. 92), Решение от 12 февруари 2004 г. по дело Koninklijke KPN Nederland,
C-363/99, Recueil, стр. I-1619
, точка 67 и Решение по дело Campina Melkunie,
C-265/00, Recueil, стр. I-1699
, точка 18), от постоянната съдебна практика все пак е видно, че всяко от основанията за отказ на регистрация, посочени в член 7, параграф 1 от Регламент № 40/94, е независимо спрямо останалите и изисква извършването на отделна проверка (вж. Решение от 29 април 2004 г. по дело Henkel/СХВП,
C-456/01 P и C-457/01 P, Recueil, стр. I-5089
, точка 45, Решение от 21 октомври 2004 г. по дело СХВП/Erpo Möbelwerk,
C-64/02 P, Recueil, стр. I-10031
, точка 39, както и Решение от 12 януари 2006 г. по дело Deutsche SiSi-Werke/СХВП,
C-173/04 P, Recueil, стр. I-551
, точка 59).
Съдът е имал също възможност да уточни, че посочените основания за отказ следва да бъдат тълкувани в светлината на общия интерес, стоящ в основата на всяко едно от тях. Отчетеният при разглеждане на всяко от тези основания за отказ общ интерес може и дори трябва да отрази различни съображения в зависимост от разглежданото основание за отказ (Решение по дело Henkel/СХВП, посочено по-горе, точки 45 и 46, Решение по дело SAT.1/СХВП, посочено по-горе, точка 25, както и Решение по дело BioID/СХВП, посочено по-горе, точка 59).
В това отношение следва да се отбележи, че понятието за общ интерес, залегнало в член 7, параграф 1, буква б) от Регламент № 40/94, очевидно не се разграничава от основната функция на марката, която е да се гарантира на потребителя или на крайния потребител какъв е произходът на обозначената с марката стока или услуга, като му се позволява без вероятност от объркване да разграничи тази стока или услуга от такива с друг произход (Решение по дело SAT.1/СХВП, посочено по-горе, точки 23 и 27, както и Решение по дело BioID/СХВП, посочено по-горе, точка 60).
В конкретния случай обаче следваната от Първоинстанционния съд логика произтича от неправилно тълкуване на принципите, припомнени в точки 54—56 от настоящото решение.
Действително се налага изводът, че от точки 45, 54, 55 и 57 от обжалваното съдебно решение е видно, че Първоинстанционният съд е преценил отличителния характер на марката „EUROHYPO“, като е анализирал описателния ѝ характер само по смисъла на член 7, параграф 1, буква в) от Регламент № 40/94. Следователно това съдебно решение не съдържа никакъв самостоятелен анализ на основанието за отказ, предвидено в член 7, параграф 1, буква б) от същия регламент, при положение че именно въз основа на този анализ Първоинстанционният съд е отхвърлил второто правно основание от жалбата, изтъкнато срещу спорното решение в първоинстанционното производство.
Поради това Първоинстанционният съд е анализирал марката „EUROHYPO“, като по-специално не е взел предвид обществения интерес, чиято защита конкретно се цели с член 7, параграф 1, буква б) от Регламент № 40/94, а именно да се гарантира какъв е произходът на обозначената с марката стока или услуга.
В допълнение в рамките на подобен анализ Първоинстанционният съд използва неправилен критерий, за да прецени дали разглежданата марка може да бъде регистрирана.
Съгласно този критерий марка, съставена от описателни елементи, може да отговаря на условията за регистрация, ако думата е навлязла в ежедневния език и е придобила самостоятелно значение в този език. Все пак, макар този критерий да е релевантен в рамките на член 7, параграф 1, буква в) от Регламент № 40/94, това не е критерият, с оглед на който трябва да се тълкува буква б) от същата разпоредба.
Всъщност макар да позволява да се изключи използването на марка, за да се опише стока или услуга, посоченият критерий все пак не позволява да се определи дали дадена марка може да гарантира на потребителя или на крайния потребител какъв е произходът на стоката или услугата, която тя обозначава.
При тези условия жалбоподателят основателно поддържа, че при тълкуването на член 7, параграф 1, буква б) от Регламент № 40/94 в обжалваното съдебно решение е допусната грешка при прилагането на правото.
От посоченото по-горе произтича, че без да е необходимо да се разглежда третата част от второто правно основание на жалбата, обжалваното съдебно решение трябва да бъде отменено, доколкото Първоинстанционният съд е постановил, че четвърти апелативен състав на СХВП не е нарушил член 7, параграф 1, буква б) от Регламент № 40/94, като със спорното решение е отказал да регистрира като марка на Общността сложната дума „EUROHYPO“ за следните услуги от клас 36 по смисъла на Ницската спогодба: „[ф]инансови сделки; парични сделки; сделки с недвижимо имущество; финансови услуги; финансиране […]“.
По жалбата пред Първоинстанционния съд
Съгласно член 61, първа алинея, второ изречение от Статута на Съда, когато отмени решение на Първоинстанционния съд, Съдът може сам да постанови окончателно решение по делото, когато фазата на производството позволява това. Конкретният случай е такъв.
На първо място следва да се отбележи, че както е видно от точка 56 от настоящото решение, наличието на отличителен характер на дадена марка по смисъла на член 7, параграф 1, буква б) от Регламент № 40/94 означава, че тя позволява да се установи, че стоката, за която се иска регистрация на марката, произхожда от определено предприятие и следователно може да бъде различена от стоките на останалите предприятия (Решение по дело Henkel/СХВП, посочено по-горе, точка 34 и цитираната съдебна практика).
В това отношение от постоянната съдебна практика произтича, че този отличителен характер трябва да се оценява, от една страна, във връзка със стоките и услугите, за които е поискана регистрацията, а от друга страна, във връзка с възприятието, което той поражда у съответните потребители (Решение от 29 април 2004 г. по дело Procter & Gamble/СХВП,
C-473/01 P и C-474/01 P, Recueil, стр. I-5173
, точка 33, както и Решение от 22 юни 2006 г. по дело Storck/СХВП,
C-25/05 P, Recueil, стр. I-5719
, точка 25).
В конкретния случай следва да се заключи, че както отбелязва апелативният състав в спорното решение, без това да се оспорва от жалбоподателя, разглежданите услуги са предназначени за всички потребители. В допълнение, безспорно е, че абсолютното основание за отказ засяга само един от говорените в Европейския съюз езици, а именно немския език. Следователно съответният потребител, с оглед на който трябва да се прецени отличителният характер на марката, е средният немскоговорещ потребител, който е относително осведомен и в разумни граници е наблюдателен и съобразителен.
Както обаче СХВП основателно отбелязва в спорното решение, съответните потребители в посочената в заявката за регистрация на марката област разбират словния знак „EUROHYPO“ като изцяло и общо отнасящ се до финансови услуги, изискващи реални обезпечения, и по-специално като отнасящ се до ипотечни кредити, платени във валутата на Европейския икономически и паричен съюз. Освен това няма какъвто и да било допълнителен елемент, който да позволява да се приеме, че комбинацията, образувана от обичайните и общоупотребими елементи EURO и HYPO, е необичайна или че има собствено значение, благодарение на което във възприятието на разглежданите потребители услугите на жалбоподателя се отличават от тези с друг търговски произход. Ето защо съответните потребители възприемат разглежданата марка като предоставяща сведения относно естеството на услугите, които обозначава, а не като указваща произхода на разглежданите услуги.
От посоченото следва, че марката, за която е подадена заявка за регистрация, няма отличителен характер по смисъла на член 7, параграф 1, буква б) от Регламент № 40/94. При тези условия жалбата, подадена от жалбоподателя срещу спорното решение, трябва да бъде отхвърлена.
По съдебните разноски
Съгласно член 122 от Процедурния правилник на Съда, когато жалбата е основателна и окончателното решение по правния спор се взема от Съда, той се произнася по съдебните разноски.
По смисъла на член 69, параграф 2 от същия правилник, приложим към производството по обжалване по силата на член 118 от посочения правилник, загубилата делото страна се осъжда да заплати съдебните разноски, ако е направено такова искане. След като СХВП е направила искане за осъждането на жалбоподателя да заплати съдебните разноски и последният е загубил делото, той трябва да бъде осъден да заплати разноските, свързани с производствата пред двете инстанции.

По изложените съображения Съдът (първи състав) реши:

1)
Отменя Решение на Първоинстанционния съд на Европейските общности от 3 май 2006 г. по дело Eurohypo/СХВП (EUROHYPO) (T-439/04), доколкото Първоинстанционният съд на Европейските общности е постановил, че четвърти апелативен състав на Службата за хармонизация във вътрешния пазар (марки и дизайни) (СХВП) не е нарушил член 7, параграф 1, буква б) от Регламент (ЕО) № 40/94 на Съвета от 20 декември 1993 година относно марката на Общността, изменен с Регламент (ЕО) № 3288/94 на Съвета от 22 декември 1994 година, като със своето решение от 6 август 2004 г. (преписка R 829/2002-4) е отказал да регистрира като марка на Общността словосъчетанието „EUROHYPO“ за услугите от клас 36 по смисъла на Ницската спогодба относно международната класификация на стоките и услугите за регистрация на марки от 15 юни 1957 г., ревизирана и допълнена, като този клас съответства на следното описание: „[ф]инансови сделки; парични сделки; сделки с недвижимо имущество; финансови услуги; финансиране […]“.

2)
Отхвърля жалбата срещу Решение на четвърти апелативен състав на Службата за хармонизация във вътрешния пазар (марки и дизайни) (СХВП) от 6 август 2004 г. (преписка R 829/2002-4).

3)
Осъжда Eurohypo AG да заплати съдебните разноски, свързани с производствата пред двете инстанции.

Подписи
(
*1
)	 Език на производството: немски.