CELEX: 62004CJ0145
Eiropas Parlaments
Vēlēšanas
Tiesības balsot
Britu Sadraudzības pilsoņi, kas dzīvo Gibraltārā un kuriem nav Savienības pilsonības

Savā prasības pieteikumā Spānijas Karaliste lūdz Tiesu atzīt, ka Lielbritānijas un Ziemeļīrijas Apvienotā Karaliste, pieņemot
2003. gada likumu par Eiropas Parlamenta vēlēšanām [
European Parliament (Representation) Act 2003
, turpmāk tekstā – “
EPRA 2003
”], ir pārkāpusi saistības, kas tai uzliktas saskaņā ar EKL 189., 190., 17. un 19. pantu, kā arī ar Aktu par Eiropas Parlamenta
deputātu ievēlēšanu vispārējās tiešās vēlēšanās, kas pievienots Padomes 1976. gada 20. septembra Lēmumam 76/787/EOTK, EEK,
Euratom
(OV L 278, 1. lpp.), ko grozījis Padomes 2002. gada 25. jūnija un 2002. gada 23. septembra Lēmums 2002/772/EK,
Euratom
(OV L 283, 1. lpp.; turpmāk tekstā – “1976. gada akts”).

Atbilstošās tiesību normas

Kopienu tiesiskais regulējums
EKL 17. pants noteic:
“1. Ar šo ir izveidota Savienības pilsonība. Ikviena persona, kam ir kādas dalībvalsts pilsonība, ir Savienības pilsonis.
Savienības pilsonība papildina, nevis aizstāj valsts pilsonību.
2. Savienības pilsoņiem ir ar šo Līgumu piešķirtās tiesības un ar to uzliktie pienākumi.”
Piemērojot Kopienu tiesības, Apvienotā Karaliste jēdzienu “pilsoņi” definēja deklarācijā, kas pievienota Līguma par Dānijas
Karalistes, Īrijas un Lielbritānijas un Ziemeļīrijas Apvienotās Karalistes pievienošanos Eiropas Kopienām Nobeiguma aktam
(OV 1972, L 73, 196. lpp.; turpmāk tekstā – “1972. gada deklarācija”). Ņemot vērā, ka Apvienotajā Karalistē stājās spēkā jaunais
likums par pilsonību, šo deklarāciju 1982. gadā nomainīja ar jaunu deklarāciju (OV 1983, C 23, 1. lpp.; turpmāk tekstā – “1982. gada
deklarācija”), kurā minētas šādas kategorijas:
“a)      Apvienotās Karalistes pilsoņi;
b)      personas, kas ir Apvienotajai Karalistei piederīgas personas saskaņā ar 1981. gada likumu par Apvienotās Karalistes pilsonību
un kurām ir tiesības dzīvot Apvienotajā Karalistē, un kuras šī iemesla dēļ ir atbrīvotas no Apvienotās Karalistes imigrācijas
kontroles;
c)      Apvienotajai Karalistei pakļauto teritoriju pilsoņi, kas savu pilsonību ieguvuši saiknes ar Gibraltāru dēļ.”
EKL 19. panta 2. punkts noteic:
“Neskarot 190. panta 4. punktu un noteikumus, kas pieņemti tā īstenošanai, ikvienam Savienības pilsonim, kas dzīvo kādā dalībvalstī,
bet nav tās pilsonis, ir tiesības balsot un kandidēt Eiropas Parlamenta vēlēšanās šajā dalībvalstī saskaņā ar tādiem pašiem
nosacījumiem kā šīs valsts pilsoņiem. Šīs tiesības īsteno, ievērojot sīki izstrādātus noteikumus, kas Padomei pēc Komisijas
priekšlikuma un apspriedes ar Eiropas Parlamentu jāpieņem ar vienprātīgu lēmumu; šie noteikumi var paredzēt izņēmumus kādas
dalībvalsts īpašu problēmu dēļ.”
Saskaņā ar šo tiesību normu Padome pieņēma 1993. gada 6. decembra Direktīvu 93/109/EK, ar ko nosaka sīki izstrādātu kārtību
balsstiesību un tiesību kandidēt Eiropas Parlamenta vēlēšanās izmantošanai Savienības pilsoņiem, kas dzīvo dalībvalstī, kuras
pilsoņi tie nav (OV L 329, 34. lpp.).
EKL 189. panta pirmā daļa noteic:
“Eiropas Parlaments, kurā ir to valstu tautu pārstāvji, kas apvienotas Kopienā, īsteno pilnvaras, kuras tam piešķir šis Līgums.”
Saskaņā ar EKL 190. pantu:
“1. Kopienā apvienoto valstu tautu pārstāvjus Eiropas Parlamentā ievēlē vispārējās tiešās vēlēšanās.
[..]
4. Eiropas Parlaments izstrādā priekšlikumu par vispārējām tiešām vēlēšanām saskaņā ar vienotu procedūru visās dalībvalstīs
vai saskaņā ar visām dalībvalstīm kopīgiem principiem.
Saņēmusi piekrišanu no Eiropas Parlamenta, kas pieņem lēmumu ar visu savu locekļu balsu vairākumu, Padome vienprātīgi pieņem
attiecīgus noteikumus un iesaka dalībvalstīm tos pieņemt saskaņā ar katras valsts attiecīgajām konstitucionālajām prasībām.
[..]”
1976. gada akta 8. pants paredz:
“Ievērojot šī akta noteikumus, vēlēšanu procedūru katrā dalībvalstī reglamentē valsts tiesību noteikumi.
Šie valsts tiesību noteikumi, kuri, ja nepieciešams, var ņemt vērā īpatnības dalībvalstīs, nedrīkst vispārēji ietekmēt proporcionālo
vēlēšanu sistēmu.”
Šī akta 15. panta otrā daļa noteic:
“I un II pielikums ir šī akta neatņemama sastāvdaļa.”
1976. gada akta II pielikums, kas, piemērojot Lēmuma 2002/772 pielikumā esošo jauno numerāciju, ir kļuvis par I pielikumu
(turpmāk tekstā – “1976. gada akta I pielikums”), noteic:
“Apvienotā Karaliste piemēro šā akta nosacījumus tikai attiecībā uz Apvienoto Karalisti.”
Eiropas Cilvēktiesību tiesa savā 1999. gada 18. februāra spriedumā lietā
Matthews
pret Apvienoto Karalisti (
Recueil des arrêts et décisions
1999‑I) uzskatīja, ka Apvienotā Karaliste, neorganizējot Gibraltārā Eiropas Parlamenta vēlēšanas, ir pārkāpusi 1950. gada
4. novembrī Romā parakstītās Eiropas Cilvēktiesību un pamatbrīvību aizsardzības konvencijas Pirmā protokola (turpmāk tekstā
– “ECTK Pirmais protokols”) 3. pantu, kas līgumslēdzējām pusēm ik pēc zināma saprātīga laika posma liek organizēt brīvas un
aizklātas vēlēšanas apstākļos, kas veicina tautas viedokļa brīvu izpausmi, izvēloties likumdevēju varu. Sprieduma 64. punktā
minētā tiesa norādīja, ka prasītājai kā Gibraltāra iedzīvotājai bija atņemta jebkāda iespēja paust savu viedokli, izvēloties
Eiropas Parlamenta deputātus. Pēc Kopienu Tiesas lūguma Apvienotā Karaliste, kā tas izrietēja no Cilvēktiesību Komisijas ziņojuma,
precizēja, ka Metjūsa [
Matthews
] bija Apvienotās Karalistes pilsone.
1976. gada akts tā sākotnējā versijā tika grozīts ar Lēmumu 2002/772, kas stājās spēkā 2004. gada 1. aprīlī. Šo grozījumu
laikā Spānijas Karaliste iebilda pret 1976. gada akta I pielikuma atcelšanu, ko ierosināja Apvienotā Karaliste. Tomēr turpmāk
izklāstītā deklarācija, kas atspoguļo starp šo dalībvalsti un Spānijas Karalisti noslēgto divpusējo vienošanos, tika iekļauta
Padomes 2002. gada 18. februāra sapulces protokolā (turpmāk tekstā – “2002. gada 18. februāra deklarācija”):
“Ņemot vērā Līguma par Eiropas Savienību 6. panta 2. punktu, kas noteic, ka “Savienība kā Kopienu tiesību vispārēju principu
ievēro pamattiesības, ko nodrošina 1950. gada 4. novembrī Romā parakstītā Eiropas Cilvēktiesību un pamatbrīvību aizsardzības
konvencija un kas izriet no dalībvalstu kopīgajām konstitucionālajām tradīcijām”, Apvienotā Karaliste nodrošina, ka tiek izdarīti
vajadzīgie grozījumi, lai Gibraltāra vēlētājiem ļautu piedalīties Eiropas Parlamenta vēlēšanās pastāvošā Apvienotās Karalistes
vēlēšanu apgabalā un ar tādiem pašiem nosacījumiem kā pārējiem šī apgabala vēlētājiem, lai izpildītu tai uzlikto pienākumu
piemērot Eiropas Cilvēktiesību tiesas pasludināto spriedumu lietā
Matthews
pret Apvienoto Karalisti saskaņā ar Eiropas Savienības tiesībām.”
Tāpat minētajā protokolā tika ietverta šāda Padomes un Komisijas deklarācija:
“Padome un Komisija pieņem zināšanai Apvienotās Karalistes deklarāciju, saskaņā ar kuru, lai izpildītu tai uzlikto pienākumu
piemērot Eiropas Cilvēktiesību tiesas spriedumu lietā
Matthews
pret Apvienoto Karalisti, Apvienotā Karaliste nodrošina, ka tiek izdarīti vajadzīgie grozījumi, lai Gibraltāra vēlētājiem
ļautu piedalīties Eiropas Parlamenta vēlēšanās pastāvošā Apvienotās Karalistes apgabalā un ar tādiem pašiem nosacījumiem kā
pārējiem šī apgabala vēlētājiem saskaņā ar Eiropas Savienības tiesībām.”

Gibraltāra statuss
Spānijas karalis pārdeva Gibraltāru Lielbritānijai saskaņā ar Utrehtas līgumu, kas noslēgts starp Spānijas karali un Lielbritānijas
karalieni 1713. gada 13. jūlijā un kas bija viens no līgumiem, ar ko tika izbeigts Spānijas pēctecības karš. Minētā līguma
X panta pēdējais teikums precizē – ja Lielbritānija jebkad vēlētos dāvināt, pārdot vai atsavināt jebkādā citādā veidā Gibraltāra
pilsētas īpašumtiesības, tai Spānijas Karalistei būtu jādod priekšroka pār jebkuru citu interesentu.
Gibraltārs šobrīd ir Apvienotās Karalistes kolonija. Tas neietilpst Apvienotās Karalistes sastāvā.
Izpildvaru tajā īsteno gubernators (
Governor
), kuru ieceļ karaliene, un noteiktās valsts lietās to īsteno premjerministrs (
Chief Minister
) un vietējās vēlēšanās ievēlēti ministri. Šie ministri atbild Likumdevēju palātai (
House of Assembly
), kuras vēlēšanas notiek ik pēc pieciem gadiem.
Likumdevēju palātai ir tiesības pieņemt likumus noteiktās valsts lietās. Gubernatoram tomēr ir tiesības atteikties sankcionēt
likumu. Turklāt Apvienotās Karalistes parlamentam un
Queen in Council
(Karalienes padome) ir tiesības pieņemt likumus, kas ir piemērojami Gibraltārā.
Gibraltārā ir izveidotas tiesas. Tomēr iespēja pārsūdzēt Gibraltāra augstākās tiesu instances spriedumus pastāv
Judicial Committee of the Privy Council
[
Slepenās padomes Tiesu komiteja].
Saskaņā ar Kopienu tiesībām Gibraltārs ir Eiropas teritorija, par kuras ārējām attiecībām saskaņā ar EKL 299. panta 4. punktu
ir atbildīga dalībvalsts un uz kuru attiecas EK līguma noteikumi. Tomēr Akts par Dānijas Karalistes, Īrijas un Lielbritānijas
un Ziemeļīrijas Apvienotās Karalistes pievienošanās nosacījumiem un līgumu pielāgošanu (OV 1972, L 73, 14. lpp.) paredz, ka
atsevišķas Līguma sadaļas Gibraltārā nav piemērojamas.

EPRA 2003
2003. gada 8. maijā Apvienotā Karaliste pieņēma
EPRA 2003
.

EPRA 2003
9. pantā paredzēts, ka Gibraltārs tiek piesaistīts kādam pastāvošam Anglijas vai Velsas vēlēšanu apgabalam, lai izveidotu
jaunu vēlēšanu apgabalu. Saskaņā ar šo tiesību normu Apvienotās Karalistes iestādes ar 2004. gada dekrētu par Eiropas Parlamenta
vēlēšanām attiecībā uz vēlēšanu apgabalu, kurā ir iekļauts Gibraltārs, kā arī par vēlēšanu kampaņu izdevumiem [
European Parliamentary Elections (Combined Region and Campaign Expenditure) (United Kingdom and Gibraltar) Order 2004
] iekļāva Gibraltāru Anglijas dienvidrietumu apgabalā.

EPRA 2003
14. pantā paredzēts, ka par Gibraltāra vēlētāju reģistru Eiropas Parlamenta vēlēšanām (turpmāk tekstā – “Gibraltāra reģistrs”)
ir atbildīgs Gibraltāra Likumdevēju palātas sekretārs (
clerk of the House of Assembly of Gibraltar
).

EPRA 2003
15. pantā noteikts, ka Gibraltārā Eiropas Parlamentu ir tiesības vēlēt personai, ja vēlēšanu dienā tā ir iekļauta Gibraltāra
reģistrā.
Saskaņā ar
EPRA 2003
16. panta 1. punktu šajā reģistrā personu var iekļaut, ja tā atbilst visiem turpmāk minētajiem nosacījumiem:
–      dzīvo Gibraltārā;
–      nav rīcībnespējīga, kas neļautu tai balsot Gibraltārā Eiropas Parlamenta vēlēšanās (izņemot nosacījumu, kas saistīts ar vecumu);
–      ir Sadraudzības pilsonis, kas ir izpildījis noteiktus kritērijus [
qualifying Commonwealth citizen
, turpmāk tekstā – “
QCC
”] vai ir Eiropas Savienības pilsonis (kas nav
QCC
), un
–      ir sasniegusi vismaz 18 gadu vecumu.

EPRA 2003
16. panta 5. punkts kā
QCC
definē personu:
–      attiecībā uz kuru saskaņā ar Gibraltāra tiesību aktiem netiek prasīta atļauja iebraukšanai Gibraltārā vai tur uzturēties vai
–      kurai šobrīd ir atļauja, kas ļauj tai iebraukt Gibraltārā un tur uzturēties (vai kura saskaņā ar kādu Gibraltāra tiesiskajā
regulējumā iekļautu tiesību normu ir uzskatāma par tādu, kurai ir šāda atļauja).

EPRA 2003
17. un 18. pantā paredzēts, ka gan
Lord Chancellor
[lords kanclers], gan ar likumu var pieņemt dažādus noteikumus par Gibraltāra reģistru un par tiesībām balsot. Šādus noteikumus
ir pieņēmis
Secretary of State for constitutional affairs
(Valsts sekretārs konstitucionālajos jautājumos), kuram ar
European Parliamentary Elections Regulations 2004
(2004. gada noteikumi par Eiropas Parlamenta vēlēšanām) un ar
European Parliamentary Elections Ordinance 2004
(2004. gada rīkojums par Eiropas Parlamenta vēlēšanām), kurus pieņēma Gibraltāra Likumdevēju palāta, tika nodotas noteiktas
Lord Chancellor
funkcijas.
Ar
EPRA 2003
21. pantu, lai atsauktos uz Gibraltāru, tiek grozīts
European Parliamentary Elections Act 2002
(2002. gada likums par Eiropas Parlamenta vēlēšanām) 10. pants, no kura izriet, ka personai nav atņemtas tiesības tikt ievēlētai
par Eiropas Parlamenta deputātu sakarā ar to, ka tai ir nevis Apvienotās Karalistes pilsoņa statuss, bet gan Sadraudzības
pilsoņa statuss.

EPRA 2003
22. pants atļauj pieņemt īpašus noteikumus dažādos vēlēšanu apgabalos un it īpaši attiecībā uz kopīgo Anglijas un Velsas
apgabalu un Gibraltāru.
Saskaņā ar
EPRA 2003
23. pantu Gibraltāra tiesas ir kompetentas izskatīt strīdus vēlēšanu jautājumos.

EPRA 2003
28. panta 2. punktā ir noteikta šī likuma teritoriālā piemērošanas joma, un tā ir Apvienotā Karaliste un Gibraltārs.

Pirmstiesas procedūra un process Tiesā
Pēc vēstuļu apmaiņas Spānijas Karaliste, pamatojoties uz EKL 227. pantu, 2003. gada 28. jūlijā iesniedza Komisijā sūdzību
pret Apvienoto Karalisti, lai Komisija uzsāktu pārkāpumu procedūru pret šo dalībvalsti Tiesā sakarā ar iespējamo
EPRA 2003
nesaderību ar Kopienu tiesībām. Atbildot uz šo sūdzību, Apvienotā Karaliste savus apsvērumus Komisijai iesniedza 2003. gada
11. septembrī. 2003. gada 1. oktobrī Komisija uzklausīja abu dalībvalstu pārstāvjus. Pēc šīs sēdes Komisija atļāva šīm valstīm
sniegt papildu rakstveida apsvērumus, ko tās izdarīja 2003. gada 3. oktobrī.
2003. gada 29. oktobrī Komisija sniedza šādu paziņojumu:
“Detalizēti izvērtējot Spānijas sūdzību un pēc 1. oktobrī notikušās sēdes Komisija uzskata, ka Apvienotā Karaliste ir paplašinājusi
tiesības balsot personām, kuras dzīvo Gibraltārā, izmantojot dalībvalstīm ar Kopienu tiesībām piešķirto rīcības brīvību. Tomēr,
ņemot vērā esošo divpusēja jautājuma delikātumu, Komisija atturas šajā stadijā pieņemt argumentētu atzinumu [EKL] 227. panta
izpratnē un uzaicina puses noslēgt mierizlīgumu.”
Komisijas preses paziņojumā tostarp minēts:
“EK līgums paredz, ka Eiropas Kopienai ir kompetence noteikt vienotu procedūru Eiropas Parlamenta vēlēšanām. Šajā vienotajā
procedūrā var tikt iekļauti noteikumi, kuros paredzēta to personu kategorija, kuras ir tiesīgas balsot. Tomēr 1976. gada aktā
netiek apspriests jautājums par tiesībām balsot. Tādējādi valsts tiesību normas ir tās normas, kas ir piemērojamas.
Pat ja tiesības balsot Eiropas Parlamenta vēlēšanās reglamentē vispārējie principi par vēlēšanām (proti, vēlēšanām jābūt tiešām,
vispārējām, brīvām un aizklātām), neviens vispārējais Kopienu tiesību princips neparedz, ka attiecībā uz Eiropas Parlamenta
vēlēšanām vēlētājam ir jābūt tikai un vienīgi Eiropas Savienības pilsonim.
Jautājumā par vēlēšanu apgabaliem 1976. gada aktā nav ietverta neviena tiesību norma par vēlēšanu apgabalu izveidošanu; tādējādi
dalībvalstu ziņā ir pieņemt šādus noteikumus.
1976. gada akta [I] pielikums ir jāinterpretē, ņemot vērā Eiropas Cilvēktiesību [un pamatbrīvību] aizsardzības konvenciju,
kas, ievērojot pamattiesības, garantē brīvu vēlēšanu organizēšanu, izvēloties likumdevēju varu. Šis noteikums tādējādi ir
pietiekami elastīgs, lai ļautu Apvienotajai Karalistei saskaņā ar tās vēlēšanu sistēmu iekļaut Gibraltāra elektorātu Apvienotās
Karalistes elektorātā Eiropas Parlamenta vēlēšanām.”
Ar Tiesas priekšsēdētāja 2004. gada 8. septembra rīkojumu Komisijai tika atļauts iestāties šajā lietā Apvienotās Karalistes
prasījumu atbalstam.

Par prasību
Spānijas Karaliste norāda, ka tās prasība attiecas vienīgi uz vēlēšanām, kuras ir organizētas Gibraltārā, nevis uz to, ka
Apvienotā Karaliste atzīst
QCC
, kuri atrodas Apvienotās Karalistes teritorijā, tiesības vēlēt Eiropas Parlamentu.
Savas prasības atbalstam Spānijas Karaliste atsaucas uz diviem pamatiem. Pirmkārt, tā norāda, ka tiesību balsot Eiropas Parlamenta
vēlēšanās paplašināšana, piešķirot šīs tiesības personām, kuri nav Apvienotās Karalistes pilsoņi Kopienu tiesību izpratnē,
kā to paredz
EPRA 2003
, pārkāpj EKL 189., 190., 17. un 19. pantu. Otrkārt, Spānijas Karaliste uzskata, ka kombinēta vēlēšanu apgabala izveide pārkāpj
1976. gada aktu, kā arī Apvienotās Karalistes tās 2002. gada 18. februāra deklarācijā uzņemtās saistības.

Par pirmo pamatu jautājumā par EKL 189., 190., 17. un 19. panta pārkāpumu
Spānijas Karaliste norāda, ka Apvienotā Karaliste, piešķirot tiesības balsot
QCC
, kuriem nav Kopienu pilsoņa statusa, ir pārkāpusi EKL 189., 190., 17. un 19. pantu, kuros, interpretējot tos vēsturiski un
sistēmiski, atzītas tiesības balsot un kandidēt vēlēšanās tikai Eiropas Savienības pilsoņiem.
Spānijas Karaliste atgādina, ka Apvienotā Karaliste ir noteikusi vairākas Apvienotās Karalistes pilsoņu kategorijas, kuriem
tā ir atzinusi dažādas tiesības atkarībā no saiknes, kas tos saista ar Apvienoto Karalisti, rakstura. Kā Tiesa ir atzinusi
sava 2001. gada 20. februāra sprieduma lietā C‑192/99
Kaur
(
Recueil
, I‑1237. lpp.) 24. punktā, lai noteiktu EK līguma piemērošanas jomu attiecībā uz personām (
ratione personae
), šajā sakarā ir jāņem vērā Apvienotās Karalistes deklarācijas. Nevar apstrīdēt, ka
QCC
neietilpst kategorijās, kuras ir minētas 1982. gada deklarācijā. Tā kā EKL 17. panta 1. punkts Savienības pilsonību sasaista
ar dalībvalsts pilsonību,
QCC
nav Savienības pilsoņi.
Taču saskaņā ar Spānijas Karalistes teikto vienīgi Savienības pilsoņiem ir atzītas tiesības balsot Eiropas Parlamenta vēlēšanās
sakarā ar acīmredzamu saikni, kāda pastāv starp Savienības pilsonību un dalībvalsts pilsonību, no vienas puses, un Līgumā
noteikto tiesību izmantošanu, no otras puses. Faktiski sistēmiskā veidā ir jāinterpretē EKL 19. pants, kas atzīst tiesības
balsot un kandidēt vēlēšanās, un EKL 17. panta 2. punkts, kurā precizēts, ka Savienības pilsoņiem ir Līgumā paredzētās tiesības.
Jebkāda šo tiesību paplašināšana ir tieši jāparedz vai nu Līgumā, vai atvasinātajos tiesību noteikumos. Tā kā tiesību balsot
un kandidēt vēlēšanās atzīšana tādējādi ir Kopienas kompetencē, jebkādas šo tiesību piemērošanas jomas attiecībā uz personām
izmaiņas var tikt noteiktas vienīgi Kopienu tiesībās.
Šajā sakarā Spānijas Karaliste neapstrīd, ka 1976. gada aktā nav paredzēta vienota vēlēšanu procedūra un ka vēlēšanu procedūru
dalībvalstīs joprojām regulē valsts tiesību noteikumi. Tomēr tā uzskata, ka to personu noteikšanu, kurām ir tiesības balsot,
reglamentē EKL 189. un 190. pants kopā ar EKL 17. un 19. pantu un ka dalībvalstīm tas ir jāievēro.
EKL 19. panta 2. punkts, kurā Savienības pilsoņiem tiek atzītas tiesības balsot un kandidēt Eiropas Parlamenta vēlēšanās dalībvalstī,
kurā tie dzīvo, saskaņā ar tādiem pašiem nosacījumiem kā šīs valsts pilsoņiem, un Direktīva 93/109, kurā noteikta šo tiesību
izmantošanas kārtība, pierāda saikni, kāda pastāv starp pilsonību un tiesībām balsot. Spānijas Karaliste šajā sakarā atzīmē,
ka
EPRA 2003
izpratnē
QCC
, kas dzīvo citā dalībvalstī, nevar izmantot savas tiesības balsot šajā valstī saskaņā ar šiem noteikumiem.
Spānijas Karaliste savas argumentācijas atbalstam atsaucas arī uz līdzīgu tiesību normu, kas formulēta Eiropas Savienības
Pamattiesību hartas, kas pasludināta 2000. gada 7. decembrī Nicā (OV C 364, 1. lpp.), 39. pantā, kurā lietoti vārdi “ikviens
Savienības pilsonis”, nevis “ikviens” vai vārdi, kas atsaucas uz valsts tiesībām. Spānijas Karaliste precizē – tā kā trešās
valsts pilsoņa tiesības balsot nevar tikt uzskatītas par “cilvēktiesībām” vai “pamatbrīvību”, jebkura atsauce uz šīs hartas
53. pantu, kurā paredzēts, ka nekas no šajā hartā noteiktā nav interpretējams kā tāds, kas ierobežo vai negatīvi ietekmē Savienības
tiesībās atzītās cilvēktiesības un pamatbrīvības, nav pamatota.
Attiecībā uz EKL 189. pantā ietvertajiem vārdiem “valstu tautas” Spānijas Karaliste vispirms norāda, ka šī tiesību norma nereglamentē
tiesības balsot vēlēšanās. Turklāt tas, ka šī tiesību norma bija ietverta EK līgumā, pirms tajā ar Līgumu par Eiropas Savienību
tika ieviests pilsonības jēdziens, izskaidro, kāpēc tas neatsaucas uz šo jēdzienu, lai arī EK līguma teksts nav ticis atkārtoti
grozīts pirms pēdējās starpvaldību konferences. Katrā ziņā vārdi “valstu tautas” ir formulējums, kas attiecas uz personām,
kurām ir tā pati pilsonība, nevis uz iedzīvotājiem, kas dzīvo attiecīgajā teritorijā. Jēdziena “tauta” izmantošana “nācijas”
nozīmē vairākās dalībvalstu konstitūcijās apstiprina šo interpretāciju.
Spānijas Karaliste apstrīd argumentu, saskaņā ar kuru tiesībām, kuras izriet no Savienības pilsonības, varētu būt dažāda piemērošanas
joma, jo tas ļautu uzskatīt, ka šī pilsonība tiek sašķelta. Taču, kā uzskata Spānijas Karaliste, viena no pilsonības īpašībām
ir vienotība tādā nozīmē, ka visām personām, kurām ir šis statuss, ir jābūt tiesībām un tām jābūt pakļautām visiem pienākumiem,
kuri izriet no šī statusa. Šajā sakarā tā norāda, ka diplomātiskās aizsardzības paplašināšana uz trešo valstu pilsoņiem kā
Apvienotās Karalistes piemērā nav Kopienu tiesību jautājums, jo tas skar valsts diplomātisko aizsardzību.
Visbeidzot, Spānijas Karaliste citē Līgumu par Konstitūciju Eiropai (OV 2004, C 310, 1. lpp.), kurā, kā tā uzskata, saikne
starp tiesībām balsot Eiropas Parlamenta vēlēšanās un Savienības pilsonību nav vairs nojaušama, bet ir tieša. Šī līguma I‑10. panta
2. punkta b) apakšpunkts noteic, ka “Savienības pilsoņiem ir [..] tiesības balsot un kandidēt Eiropas Parlamenta vēlēšanās”,
šī līguma I‑20. panta 2. punktā ir paredzēts, ka “Eiropas Parlamentu veido Savienības pilsoņu pārstāvji”, un šī paša līguma
I‑46. panta 2. punkta pirmajā daļā ir noteikts, ka “pilsoņi Savienības līmenī ir tieši pārstāvēti Eiropas Parlamentā”.
Apvienotā Karaliste izklāsta vēsturiskos iemeslus, kāpēc tā ir nolēmusi turpināt piešķirt tiesības balsot citu Sadraudzības
valstu pilsoņiem, kas dzīvo tās teritorijā. Pēc Otrā pasaules kara konferencē, kurā 1947. gadā tikās Apvienotās Karalistes
un domīniju pārstāvji, tika nolemts, ka ikviens atzīst citu tiesības pieņemt savus likumus pilsonības jomā, bet ka visām personām,
kuras ar šiem likumiem ir atzītas par pilsoņiem, ir jāturpina būt “Apvienotajai Karalistei piederīgas personas” statusā. Arī
Īrija piedalījās šajā konferencē, un attiecībā uz tās pilsoņiem tika noteikts īpašs statuss. No minētās konferences beigu
ziņojuma ar virsrakstu “Sadraudzības valsts pilsoņa statuss citā Sadraudzības valstī, kuras pilsonis tas nav”, izriet, ka,
it īpaši “lai īstenotu Apvienotajai Karalistei piederīgas personas kopējo statusu, Sadraudzības valsts pilsoņiem, kuri dzīvo
citā Sadraudzības valstī, ievērojot jaunā pilsonības režīma noteikumus, ja vietējie apstākļi to atļauj, ir piešķiramas tādas
pašas tiesības kā tās, kas ir tās valsts pilsoņiem, kurā tie dzīvo”. Tādējādi it īpaši
QCC
, t.i., Sadraudzības pilsoņiem, kuriem netiek prasīta atļauja iebraukšanai Apvienotajā Karalistē vai uzturēšanās atļauja vai
kuriem ir dokuments, kas ļauj tiem iebraukt un uzturēties Apvienotajā Karalistē, ievērojot dzīvesvietas nosacījumu, ir tiesības
balsot Apvienotās Karalistes parlamenta vēlēšanās. Likums tāpat paredzēja, ka arī
QCC
, kuri dzīvo Apvienotajā Karalistē, ir tiesības balsot Eiropas Parlamenta vēlēšanās. Tādējādi kopš 1978. gada vairāk nekā
viens miljons no tiem ir piedalījies visās šajās vēlēšanās. Šī tiesību balsot piešķiršana
QCC
ir uzskatāma par vienu no Apvienotās Karalistes konstitucionālajām tradīcijām.
Līdzīgi noteikumi tika saglabāti attiecībā uz Gibraltāru un Gibraltārā dzīvojošajiem
QCC
, kuri pēc skaita ir 200. Šīs prasības attiecībā uz Gibraltāru ietvaros principa, saskaņā ar kuru
QCC
nevar balsot Eiropas Parlamenta vēlēšanās, atzīšana nozīmētu, ka Apvienotajai Karalistei lielam skaitam personu gan Gibraltārā,
gan Apvienotajā Karalistē būtu jāatņem tiesības balsot, kuras šīs personas izmantoja līdz šim.
Apvienotā Karaliste, kuru atbalsta Komisija, apstrīd secinājumu, kuru Spānijas Karaliste izdara no iepriekš minētā sprieduma
lietā
Kaur
24. punkta. Apvienotā Karaliste uzskata, ka EK līguma noteikumiem ir dažāda piemērošanas joma attiecībā uz personām atkarībā
no attiecīgās jomas un lieta
Kaur
, kuras rezultātā tika pasludināts minētais spriedums, skāra vienīgi noteikumus par personu brīvu pārvietošanos un no pilsonības
šajā sakarā izrietošās tiesības. Apvienotā Karaliste uzsver 1982. gada deklarācijas ierobežoto mērķi un to, ka šīs deklarācijas
mērķis nebija noteikt to personu kategorijas, kurām ir tiesības balsot Eiropas Parlamenta vēlēšanās. Tāpēc šo deklarāciju
nevar izmantot, lai noteiktu personas, kurām ir tiesības vēlēt Eiropas Parlamentu, un tā nav saprotama kā tāda, kurā Apvienotā
Karaliste izteikusi vēlēšanos atņemt tiesības balsot tiem
QCC
, kuri dzīvo Apvienotajā Karalistē un kuriem šādas tiesības bijušas kopš pirmajām tiešajām Eiropas Parlamenta vēlēšanām. Turklāt
Apvienotā Karaliste nav rīkojusies pretēji savai deklarācijai, paplašinot tiesības vēlēt Eiropas Parlamentu
QCC
, kas dzīvo Gibraltārā.
Apvienotā Karaliste, kuru šajā jautājumā atbalsta Komisija, uzskata, ka tai bija tiesības paplašināt tiesības balsot un kandidēt
Eiropas Parlamenta vēlēšanās trešo valstu pilsoņiem. Neviens Kopienu tiesību noteikums to neaizliedz.
Vispirms Kopienu tiesības nereglamentē visu tiesību balsot un kandidēt Eiropas Parlamenta vēlēšanās jomu. Faktiski kompetenci,
kuru Kopienai piešķir EKL 190. panta 4. punkts, noteikt “vienotu procedūru visās dalībvalstīs vai saskaņā ar visām dalībvalstīm
kopīgiem principiem” tā ir izmantojusi vienīgi ar 1976. gada aktu, kura 8. pants attiecībā uz šajā aktā nereglamentētajiem
jautājumiem atsaucas uz valsts tiesību noteikumiem. Tāpat jāņem vērā Kopienu tiesību vispārējie principi. Tā kā 1976. gada
akts nedefinē to personu kategorijas, kurām ir tiesības balsot Eiropas Parlamenta vēlēšanās, ar šo aktu ir saderīgs tas, ka
šo jautājumu var reglamentēt
EPRA 2003
.
EKL 19. panta 2. punkts, kas Savienības pilsoņiem atzīst tiesības balsot dalībvalstī, kuras pilsoņi tie nav, un Direktīva
93/109, kurā noteikta šo tiesību izmantošanas kārtība, pieļauj, ka tiesības balsot tiek piešķirtas personām, kurām nav Savienības
pilsoņa statusa. Apvienotā Karaliste atsaucas uz Direktīvas 93/109 preambulas trešo apsvērumu, kurā noteikts, ka tiesības
balsot un kandidēt Eiropas Parlamenta vēlēšanās dzīvesvietas valstī “ir nediskriminēšanas principa īstenošana starp pilsoņiem
un nepilsoņiem un izriet no tiesībām brīvi pārvietoties un dzīvot [uzturēties]”. Šo noteikumu mērķis pamatā ir atcelt pilsonības
nosacījumu, nevis noteikt balsstiesības.
Turklāt EKL 189. un 190. pantā nav minēta Savienības pilsonība, bet izmantoti vārdi “Kopienā apvienotās valstu tautas”, kas
nav uzreiz saprotams kā sinonīms vārdiem “dalībvalstu pilsoņi”, bet kas var arī nozīmēt daudz lielāku personu kopumu, piemēram,
personas, kas dzīvo attiecīgajā teritorijā. Apvienotā Karaliste uzsver – lai arī šos noteikumus bija iespējams grozīt, it
īpaši Līguma par Eiropas Savienību pieņemšanas laikā, jēdzieni “pilsoņi” vai “Savienības pilsoņi” netika izmantoti. Tādējādi
nevar izmantot vēsturisko interpretāciju un saskaņā ar šiem noteikumiem nevar tikt pierādīta saikne starp Savienības pilsonību
un tiesībām vēlēt Eiropas Parlamentu.
Komisija norāda, ka šie panti nav interpretējami šauri, kā uzskata Spānijas Karaliste. Visās dalībvalstīs nepastāv saikne
starp valsts varas leģitimitāti un pilsonību. Jāņem vērā dažādas pieejas, arī tā, kuras pamatā ir Apvienotās Karalistes konstitucionālā
tradīcija.
EKL 17. panta 2. punktā nav paredzēts, ka vienīgi Savienības pilsoņiem ir ar Līgumu piešķirtās tiesības. Apvienotā Karaliste,
kuru atbalsta Komisija, šajā sakarā atzīmē, ka Līgums personām, kurām nav Savienības pilsoņa statusa, piešķir zināmas tiesības,
piemēram, tiesības iesniegt sūdzību Eiropas Parlamentā vai tiesības vērsties Eiropas Ombudā. Apvienotā Karaliste norāda arī,
ka dalībvalstis var attiecībā uz šīm personām paplašināt ar Līgumu piešķirtās tiesības Savienības pilsoņiem, piemēram, tiesības
uz diplomātisko un konsulāro iestāžu aizsardzību. Tas pats sakāms par tiesībām darboties politikā, kuras dalībvalsts var piešķirt
trešo valstu pilsoņiem. Tā rezultātā nerodas “Savienības pilsonības šķelšanās”.
Komisija šajā sakarā norāda, ka Savienības pilsonības jēdziena pārkāpums ir tikai gadījumā, kad tiek pārkāptas pilsoņu tiesības
– vai nu tās pilnīgi noliedzot, vai arī liekot šķēršļus to izmantošanai. Taču tas, ka dalībvalsts savas vēstures un konstitucionālās
tradīcijas vārdā, ievērojot zināmus nosacījumus, paplašina tiesības balsot Eiropas Parlamenta vēlēšanās, piešķirot tās trešo
valstu pilsoņiem, ar kuriem tai ir īpašas vēsturiskas saiknes, nepārkāpj Savienības pilsoņu tiesības balsot. Apvienotā Karaliste
precizē, ka tiesību balsot paplašināšana, piešķirot tās
QCC
, nekādi neietekmē Savienības iestādes vai citas dalībvalstis un ietekmē vienīgi to pārstāvju identitāti, kuri nāk no Apvienotās
Karalistes vēlēšanu apgabaliem un kuri ir ievēlēti Eiropas Parlamentā.
Apvienotā Karaliste, kuru atbalsta Komisija, norāda, ka Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 39. panta 1. punkts, ja Tiesa
to atzītu par apspriežamu šajā lietā, ir interpretējams, ņemot vērā šīs hartas 53. pantu. Komisija arī atzīmē, ka minētās
hartas 39. panta formulējums pats par sevi nevar tikt uzskatīts par pierādījumu tam, ka tiesības balsot ir piešķirtas vienīgi
Savienības pilsoņiem. Gan Apvienotā Karaliste, gan Komisija interpretē šo noteikumu kā tādu, kas neļauj pārkāpt tiesības balsot,
kuras šobrīd dalībvalsts paredz trešo valstu pilsoņiem.
Attiecībā uz Līgumu par Konstitūciju Eiropai Apvienotā Karaliste uzskata, ka tas vēl nav stājies spēkā un ka tādējādi tas
nav apspriežams. Turklāt ne šī līguma I‑20. pants, ne arī I‑46. pants neparedz nedz tieši izslēgt trešo valstu pilsoņus no
tiesībām balsot, nedz arī noteikt kārtību, kādā dalībvalstis nosaka balsošanas nosacījumus. III‑330. pants, kas tāpat kā EKL
190. panta 4. punkts pilnvaro Padomi veikt pasākumus Eiropas Parlamenta vēlēšanām, neierobežo Padomes rīcības brīvību. Jebkurā
gadījumā no šai Konstitūcijai pievienotajām vienpusējām deklarācijām, it īpaši no Apvienotās Karalistes deklarācijas Nr. 48
par balsstiesībām Eiropas Parlamenta vēlēšanās, tieši izriet, ka dalībvalstis nebija vienisprātis par trešo valstu pilsoņu
balsstiesību jautājumu.
Komisija, visbeidzot, norāda – lai gan Savienībai pilsonības jēdziens ir fundamentāls, tas pats sakāms arī par Savienības
saistībām respektēt tās dalībvalstu nacionālo identitāti. 1976. gada akta 8. pants apstiprina šo principu, jo tajā paredzēts,
ka valsts tiesību noteikumos, kas reglamentē vēlēšanu procedūru, var, ja nepieciešams, tikt ņemtas vērā īpatnības dalībvalstīs.
Tiesas vērtējums
Ar savu pirmo pamatu Spānijas Karaliste norāda, ka Apvienotā Karaliste ir pārkāpusi EKL 189., 190., 17. un 19. pantu, piešķirot
QCC
, kas dzīvo Gibraltārā, tiesības balsot un kandidēt Eiropas Parlamenta vēlēšanās. Šis pamats balstīts uz apgalvojumu, ka šie
Līguma noteikumi izveido saikni starp Savienības pilsonību un tiesībām balsot un kandidēt Eiropas Parlamenta vēlēšanās, jo
šādas saiknes esamība nozīmē, ka vienīgi Savienības pilsoņiem var būt šādas tiesības.
Vispirms jāatgādina, ka Apvienotā Karaliste Spānijas Karalistes apstrīdētos tiesību aktus pieņēma, lai izpildītu iepriekš
minēto Eiropas Cilvēktiesību tiesas spriedumu lietā
Matthews
pret Apvienoto Karalisti.
Kā izriet no 2002. gada 18. februāra deklarācijas, Apvienotā Karaliste apņēmās “izdarīt vajadzīgos grozījumus, lai Gibraltāra
vēlētājiem ļautu piedalīties Eiropas Parlamenta vēlēšanās pastāvošā Apvienotās Karalistes vēlēšanu apgabalā ar tādiem pašiem
nosacījumiem kā citiem šī vēlēšanu apgabala vēlētājiem”.
Ņemot vērā šo deklarāciju, attiecībā uz kuru Spānijas Karaliste nav apstrīdējusi, ka tā atspoguļo noslēgtu vienošanos starp
šīm divām dalībvalstīm, un kuru Spānijas Karaliste savā otrajā pamatā uzskata par pārkāptu, Apvienotā Karaliste attiecībā
uz Gibraltāru ir pieņēmusi tiesisko regulējumu, tiesībām balsot un kandidēt vēlēšanās paredzot tādus pašus nosacījumus kā
Apvienotajā Karalistē piemērojamajā tiesiskajā regulējumā paredzētie nosacījumi. Vārdi “Gibraltāra vēlētāji” ir saprotami
ar atsauci uz jēdzienu “vēlētāji”, kā tas ir definēts Apvienotās Karalistes tiesiskajā regulējumā.
Ar tās konstitucionālo tradīciju saistītu iemeslu dēļ Apvienotā Karaliste ir izdarījusi izvēli gan attiecībā uz valsts vēlēšanām
Apvienotajā Karalistē, gan arī uz vēlēšanām Gibraltāra Likumdevēju palātā piešķirt tiesības balsot un kandidēt tiem
QCC
, kuri atbilst nosacījumiem, parādot īpašo saikni ar teritoriju, kurā tiek organizētas vēlēšanas.
Šajā sakarā jāuzsver, ka, ņemot vērā, ka Metjūsai “kā Gibraltāra iedzīvotājai tika atņemta jebkāda iespēja paust savu viedokli,
izvēloties Eiropas Parlamenta deputātus”, Eiropas Cilvēktiesību tiesa Eiropas Parlamenta vēlēšanu neesamību Gibraltārā atzina
par esošu pretrunā ar ECTK Pirmā protokola 3. pantu.
Spānijas Karaliste uzskata, ka paplašinot tiesības balsot Eiropas Parlamenta vēlēšanās, piešķirot tās personām, kurām nav
Savienības pilsoņa statusa, tiek pārkāpts EKL 189., 190., 17. un 19. pants. Tomēr EKL 189. un 190. pants tieši un nepārprotami
nenorāda, kam piešķiramas tiesības balsot un kandidēt Eiropas Parlamenta vēlēšanās.
Attiecībā uz EKL 17. un 19. pantu, kas iekļauti Līguma otrajā daļā par Savienības pilsonību, tikai pēdējā minētā panta 2. punktā
īpaši atrunātas tiesības balsot Eiropas Parlamenta vēlēšanās. Taču šajā pantā ir noteikta vienīgi nediskriminācijas pilsonības
dēļ principa piemērošana šo tiesību īstenošanā, paredzot, ka ikvienam Savienības pilsonim, kas dzīvo kādā dalībvalstī, bet
nav tās pilsonis, ir tiesības balsot un kandidēt Eiropas Parlamenta vēlēšanās šajā dalībvalstī saskaņā ar tādiem pašiem nosacījumiem
kā šīs valsts pilsoņiem.
EKL 190. panta 4. punktā ietverta atsauce uz šo vēlēšanu procedūru. Tajā precizēts, ka vēlēšanas ir tiešas un vispārējas saskaņā
ar vienotu procedūru visās dalībvalstīs vai saskaņā ar visām dalībvalstīm kopīgiem principiem.
1976. gada akta 1. pantā paredzēts, ka Eiropas Parlamenta locekļus ievēl, ievērojot proporcionālo vēlēšanu sistēmu, un ka
vēlēšanas ir vispārējas, tiešas, brīvas un aizklātas. Saskaņā ar šī akta 2. pantu dalībvalstis, ievērojot konkrēto stāvokli
valstī, var izveidot vēlēšanu apgabalus Eiropas Parlamenta vēlēšanām vai citādi sadalīt savu vēlēšanu apgabalu, vispārīgi
neietekmējot proporcionālo vēlēšanu sistēmu. Saskaņā ar minētā akta 3. pantu tās var noteikt minimālo ievēlēšanas slieksni.
1976. gada akta 8. pantā precizēts, ka, ievērojot šajā aktā ietvertos noteikumus, vēlēšanu procedūru katrā dalībvalstī reglamentē
valsts tiesību noteikumi, bet ka šie noteikumi, kuros, ja nepieciešams, var ņemt vērā īpatnības dalībvalstīs, nedrīkst vispārēji
ietekmēt proporcionālo vēlēšanu sistēmu.
Tomēr nedz EKL 190. pants, nedz 1976. gada akts tiešā un nepārprotamā veidā nenoteic, kam ir tiesības balsot un kandidēt Eiropas
Parlamenta vēlēšanās. Kā tādi šie tiesību noteikumi tādējādi neizslēdz, ka personai, kas nav Savienības pilsonis, tādai kā
QCC
, kas dzīvo Gibraltārā, ir tiesības balsot un kandidēt. Tomēr jāpārbauda, vai, kā uzskata Spānijas Karaliste, pastāv acīmredzama
saikne starp Savienības pilsonību un tiesībām balsot un kandidēt vēlēšanās, kas nozīmētu, ka šīs tiesības ir tikai un vienīgi
Savienības pilsoņu tiesības.
Attiecībā uz Eiropas Parlamentu šajā sakarā no EKL 189. un 190. panta, kuros noteikts, ka Eiropas Parlamentu veido dalībvalstu
tautu pārstāvji, nav izdarāms nekāds skaidrs secinājums, jo jēdzienam “tautas”, kas nav definēts, var būt dažādas nozīmes
gan dažādās dalībvalstīs, gan dažādās Savienības valodās.
No Līguma pantiem par Savienības pilsonību nevar izrietēt princips, saskaņā ar kuru Savienības pilsoņi ir vienīgie visu citu
Līguma noteikumu tiesību izmantotāji, kas nozīmētu, ka EKL 189. un 190. pants ir piemērojami vienīgi šiem pilsoņiem.
Lai arī EKL 17. panta 2. punktā ir paredzēts, ka Savienības pilsoņiem ir ar Līgumu piešķirtās tiesības un ar to uzliktie pienākumi,
jāatzīst, ka Līgums atzīst tiesības, kas nav saistītas nedz ar Savienības pilsonības statusu, nedz pat ar dalībvalsts pilsoņa
statusu. Tā, piemēram, EKL 194. un 195. pants noteic, ka tiesības iesniegt sūdzību Eiropas Parlamentā vai tiesības vērsties
Ombudā ar sūdzību nav vienīgi Savienības pilsoņu tiesības, bet tās var izmantot “jebkura fiziska persona, kas dzīvo kādā dalībvalstī,
vai juridiska persona, kurai ir juridiskā adrese kādā dalībvalstī”.
Turklāt, lai arī Savienības pilsoņa statusa mērķis ir paredzēts kā dalībvalstu pilsoņu pamatstatuss, kas ļauj dalībvalstu
pilsoņiem, kas atrodas tādā pašā situācijā, neatkarīgi no to pilsonības un, neskarot šajā sakarā skaidri paredzētos izņēmumus,
baudīt tādu pašu tiesisko attieksmi (2001. gada 20. septembra spriedums lietā C‑184/99
Grzelczyk
,
Recueil
, I‑6193. lpp., 31. punkts), šis atzinums uzreiz nenozīmē, ka ar Līgumu atzītās tiesības ir vienīgi Savienības pilsoņu tiesības.
Šajā sakarā iepriekš minētajā spriedumā lietā
Kaur
Tiesa, atgādinot Apvienotās Karalistes valdības deklarācijas svarīgumu jautājumā par jēdziena “pilsoņi” definīciju citām
Līguma par Dānijas Karalistes, Īrijas un Lielbritānijas un Ziemeļīrijas Apvienotās Karalistes pievienošanos Kopienām līgumslēdzējām,
šī sprieduma 24. punktā norāda, ka šī deklarācija attiecībā uz personām ļauj noteikt piemērošanas jomu tiem Kopienu noteikumiem,
kuri ietverti minētajā līgumā. Šis teikums, lasot to kontekstā, kurā tas iekļauts, it īpaši kopā ar šī sprieduma 22. punktu,
kurā Tiesa precizē, ka ar 1972. gada deklarāciju Apvienotā Karaliste citām līgumslēdzējām ir norādījusi to pilsoņu kategorijas,
kas bija uzskatāmi par tās pilsoņiem Kopienu tiesību izpratnē, nosaka to EK līguma noteikumu piemērošanas jomu, kuros izdarīta
atsauce uz jēdzienu “pilsonis”, tādus kā noteikumi par personu brīvu pārvietošanos, kas bija pamata prāvā, kurā tika pasludināts
minētais spriedums, nevis visu Līguma noteikumu piemērošanas jomu, kā uzskata Spānijas Karaliste.
EKL 19. panta 2. punktā, uz kuru arī atsaucas Spānijas Karaliste, lai pamatotu savu apgalvojumu, saskaņā ar kuru pastāv saikne
starp Savienības pilsonību un tiesībām balsot un kandidēt Eiropas Parlamenta vēlēšanās, kā tas ir atgādināts šī sprieduma
66. punktā, ir vienīgi noteikta vienlīdzīga attieksme pret Savienības pilsoņiem, kas dzīvo dalībvalstī, attiecībā uz minētajām
tiesībām balsot un kandidēt vēlēšanās. Lai arī šī tiesību norma – tāpat kā EKL 19. panta 1. punkts par Savienības pilsoņu
tiesībām balsot un kandidēt pašvaldību vēlēšanās – nozīmē, ka dalībvalsts pilsoņiem ir tiesības balsot un kandidēt vēlēšanās
savā valstī, un liek dalībvalstīm atzīt šīs tiesības Savienības pilsoņiem, kas dzīvo to teritorijā, no tā nevar secināt, ka
dalībvalsts situācijā, kādā ir Apvienotā Karaliste, tiek kavēta piešķirt tiesības balsot un kandidēt vēlēšanās noteiktām personām,
kurām ar to ir cieša saikne, lai arī tām tomēr nav ne šīs valsts, ne citas dalībvalsts pilsoņa statusa.
Turklāt, tā kā katrā dalībvalstī ievēlējamo pārstāvju skaits ir noteikts EKL 190. panta 2. punktā un tā kā šobrīd saskaņā
ar Kopienu tiesībām Eiropas Parlamenta vēlēšanas tiek organizētas katrā dalībvalstī attiecībā uz šajā valstī ievēlējamajiem
pārstāvjiem, kādas dalībvalsts lēmums šajās vēlēšanās paplašināt balsstiesības, piešķirot tās citām personām, kas nav tās
pilsoņi vai kas nav Savienības pilsoņi, kuri dzīvo tās teritorijā, ietekmē vienīgi šajā dalībvalstī ievēlēto pārstāvju izvēli,
bet neietekmē nedz citās dalībvalstīs ievēlēto pārstāvju izvēli, nedz skaitu.
No visiem šiem apsvērumiem izriet, ka šobrīd saskaņā ar Kopienu tiesībām to personu noteikšana, kurām ir tiesības balsot un
kandidēt Eiropas Parlamenta vēlēšanās, ir katras dalībvalsts kompetencē, ievērojot Kopienu tiesības, un ka EKL 189., 190.,
17. un 19. pants neaizliedz dalībvalstīm piešķirt šīs balsstiesības un tiesības kandidēt noteiktām personām, kurām ir ciešas
saiknes ar tām un kuras nav to pilsoņi vai Savienības pilsoņi, kas dzīvo to teritorijā.
Ar konstitucionālo tradīciju saistītu iemeslu dēļ Apvienotā Karaliste ir izvēlējusies piešķirt tiesības balsot un kandidēt
vēlēšanās tiem
QCC
, kuri atbilst nosacījumiem, parādot īpašu saikni ar teritoriju, kurā tiek organizētas vēlēšanas. Tā kā Kopienu līgumos nav
ietverti noteikumi, kas tieši un nepārprotami norāda to personu loku, kurām ir tiesības balsot un kandidēt Eiropas Parlamenta
vēlēšanās, nešķiet, ka Apvienotās Karalistes izvēle šī parlamenta vēlēšanām, kas tiek organizētas Gibraltārā, pārņemt tiesību
balsot un kandidēt vēlēšanās nosacījumus, kuri paredzēti tās tiesību aktos gan attiecībā uz valsts vēlēšanām Apvienotajā Karalistē,
gan attiecībā uz Gibraltāra Likumdevēju palātas vēlēšanām, būtu pretrunā ar Kopienu tiesībām.
Visu šo iemeslu dēļ jāatzīst, ka Spānijas Karaliste nav pierādījusi, ka Apvienotā Karaliste, pieņemot
EPRA 2003
, kurā attiecībā uz Gibraltāru paredzēts, ka tiem
QCC
, kuri dzīvo šajā teritorijā un kuriem nav Kopienu pilsoņa statusa, ir tiesības balsot un kandidēt Eiropas Parlamenta vēlēšanās,
ir pārkāpusi EKL 189., 190., 17. un 19. pantu. Tādējādi pirmais pamats nav pamatots.

Par otro pamatu saistībā ar 1976. gada akta un Apvienotās Karalistes valdības tās 2002. gada 18. februāra deklarācijā uzņemto
saistību pārkāpumu
Spānijas Karaliste uzskata, ka Apvienotā Karaliste, neaprobežojoties ar to, ka ar
EPRA 2003
Gibraltārā dzīvojošie vēlētāji, kuriem saskaņā ar 1982. gada deklarāciju ir Apvienotās Karalistes pilsonība, tiek iekļauti
Apvienotās Karalistes vēlēšanu apgabalā, bet paredzot iekļaut Gibraltāra teritoriju kādā Anglijā vai Velsā pastāvošā vēlēšanu
apgabalā, ir pārkāpusi 1976. gada akta I pielikumu un tās 2002. gada 18. februāra deklarāciju.
Spānijas Karaliste atgādina Utrehtas līguma X pantā noteikto Gibraltāra statusu un it īpaši šī panta pēdējā teikumā Spānijas
Karalistei atzītās priekšrocību tiesības. Spānijas Karaliste precizē, ka 1830. gadā Apvienotā Karaliste paaugstināja Gibraltāru
par
Crown colony
(Karalistes kolonija) un ka Apvienoto Nāciju Organizācijas izveidošanas laikā 1946. gadā Gibraltārs tika apzīmēts kā “teritorija,
kurai nav savas pārvaldes”, Apvienoto Nāciju Organizācijas statūtu XI nodaļas izpratnē. Turklāt Spānijas Karaliste atgādina
starp to un Apvienoto Karalisti notiekošās sarunas jautājumā par Gibraltāra dekolonizāciju.
Saskaņā ar Apvienoto Nāciju Organizācijas Ģenerālās Asamblejas pieņemto 1970. gada 24. oktobra rezolūciju Nr. 2625 (XXV) kolonijas
teritorijai ir jābūt atsevišķam un atšķirīgam statusam no tās valsts teritorijas, kas to pārvalda. 1976. gada akta I pielikumā
atspoguļota šī principa piemērošana. Taču Spānijas Karaliste uzskata, ka ar
EPRA 2003
pārkāpts Gibraltāra starptautiskais statuss un 1976. gada akta I pielikums, jo tajā ir ietverts tiesiskais regulējums attiecībā
uz Gibraltāra teritoriju. Kā tiesas sēdē izskaidroja Spānijas Karalistes pārstāvis, Gibraltārā ir koloniāls stāvoklis un atsevišķa
vēlēšanu apgabala atzīšana ir ceļš uz neatkarību, kas būs pretrunā ar starptautiskajiem tiesību noteikumiem, kuros reglamentēta
šī kolonija.
Spānijas Karaliste uzskata – lai arī
EPRA 2003
9. pants nav uzreiz uzskatāms par esošu pretrunā ar 1976. gada akta I pielikumu tāpēc, ka tajā paredzēts Gibraltāru iekļaut
kādā Anglijas vai Velsas vēlēšanu apgabalā, to pašu nevar teikt par pārējiem šī tiesiskā regulējuma noteikumiem, kuros tikai
un vienīgi veiktas atsauces uz Gibraltāru. Tā 14. pantā ir paredzēts turēt vēlētāju reģistru Gibraltārā, par kuru atbildīgs
ir Gibraltāra Likumdevēju palātas sekretārs, nevis Apvienotās Karalistes pārstāvis. Tāpat tiesības tikt iekļautam Gibraltāra
reģistrā tiek noteiktas attiecībā uz Gibraltāra teritoriju, un Gibraltārā ir paredzētas tiesības balsot. Gibraltāra vietējām
tiesām ir kompetence izskatīt strīdus vēlēšanu jomā. Visbeidzot,
EPRA 2003
28. panta 2. punktā ir noteikta tā teritoriālās piemērošanas joma, proti, Apvienotā Karaliste un Gibraltārs. Tādējādi ir
veikta noteikumu par Eiropas Parlamenta vēlēšanām teritoriāla piemērošana, kamēr uz Gibraltāru 1976. gada akts neattiecas.
Ņemot vērā
EPRA 2003
nesaderību ar 1976. gada akta I pielikumu, Spānijas Karaliste uzskata, ka Apvienotā Karaliste ir pārkāpusi pati savu 2002. gada
18. februāra deklarāciju – kas ir vienpusēja deklarācija, kura šai dalībvalstij rada no starptautiskajām tiesībām izrietošu
pienākumu pret Spānijas Karalisti –, kurā Apvienotā Karaliste, lai izpildītu iepriekš minēto spriedumu lietā
Matthews
pret Apvienoto Karalisti, uzņēmās izdarīt vajadzīgos grozījumus, lai ļautu Gibraltāra elektorātam balsot Eiropas Parlamenta
vēlēšanās kā vienībai, kura iekļauta Apvienotās Karalistes vēlēšanu apgabalā saskaņā ar Kopienu tiesībām. Spānijas Karaliste
uzskata, ka pietiktu, ja Apvienotā Karaliste būtu iekļāvusi Gibraltāra elektorātu kādā Apvienotās Karalistes vēlēšanu apgabalā,
neatsaucoties uz Gibraltāra teritoriju.
Apvienotā Karaliste, kuru atbalsta Komisija, atgādina, ka 1976. gada akta I pielikums ir jāinterpretē, pēc iespējas ņemot
vērā un ievērojot pamattiesības, it īpaši ECTK Pirmā protokola 3. pantā atzītās tiesības piedalīties vēlēšanās, kā tās ir
interpretējusi Eiropas Cilvēktiesību tiesa iepriekš minētajā spriedumā lietā
Matthews
pret Apvienoto Karalisti. Apvienotā Karaliste, lai izpildītu tai saskaņā ar ECTK uzlikto pienākumu, kā tas izklāstīts šajā
spriedumā, un, ņemot vērā Spānijas Karalistes izteikto atteikumu atcelt 1976. gada akta I pielikumu, ar 2002. gada 18. februāra
deklarāciju uzņēmās nodrošināt, ka tiks izdarīti vajadzīgie grozījumi, lai Gibraltāra vēlētājiem ļautu balsot Eiropas Parlamenta
vēlēšanās ar tādiem pašiem nosacījumiem kā Apvienotajā Karalistē pastāvošā vēlēšanu apgabala vēlētājiem.
Apvienotā Karaliste uzskata, ka tā nav pārkāpusi savas saistības. Gibraltārs tika iekļauts Anglijas dienvidrietumu vēlēšanu
apgabalā saskaņā ar vēlēšanu komisijas ieteikumu pēc publiskas apspriedes. Nosacījumi, kuriem jāatbilst, lai būtu par vēlētāju,
ir tādi paši, kādus paredz Apvienotās Karalistes vēlēšanu likums, proti, pilsonības, dzīvesvietas un esamības vēlēšanu reģistrā
nosacījumi. Šie nosacījumi vienkārši tika pielāgoti
mutatis mutandis
Gibraltāra vēlētājiem.
Saskaņā ar Apvienotās Karalistes teikto izmantotā metode attiecībā uz to, ka ir izdarīta atsauce uz Gibraltāra teritoriju,
it īpaši attiecībā uz vēlētāja dzīvesvietu, ir neatņemama Apvienotās Karalistes vēlēšanu sistēmas sastāvdaļa un tās mērķis
nav uzskatīt Gibraltāru par daļu no Apvienotās Karalistes. Jautājumā par vēlēšanām vai vēlēšanu reģistru Apvienotā Karaliste
atzīmē, ka to norises vai atrašanās Gibraltārā mērķis ir ļaut Gibraltāra vēlētājiem izmantot savas tiesības ar tādiem pašiem
nosacījumiem kā pārējiem Anglijas dienvidrietumu vēlēšanu apgabala vēlētājiem, proti, netālu no to dzīvesvietas.
Komisija, visbeidzot, norāda, ka Gibraltāra iestādēm atstātā rīcības brīvība ir neliela un ka
EPRA 2003
paredzētas garantijas, kas nodrošina pietiekamu Apvienotās Karalistes iestāžu veikto kontroli.
Tiesas vērtējums
Kā tas ir atgādināts šī sprieduma 60. punktā, Apvienotā Karaliste Spānijas Karalistes apstrīdētos tiesību aktus ir pieņēmusi,
lai izpildītu iepriekš minēto Eiropas Cilvēktiesību tiesas spriedumu lietā
Matthews
pret Apvienoto Karalisti. Spānijas Karaliste šajā sakarā neapstrīd, ka Apvienotajai Karalistei, neskatoties uz 1976. gada
akta I pielikuma atstāšanu spēkā, bija jāievēro šis pienākums. Turklāt, kā tas ir norādīts šī sprieduma 62. punktā, Spānijas
Karaliste neapstrīd, ka Apvienotās Karalistes 2002. gada 18. februāra deklarācija atspoguļo šo abu dalībvalstu vienošanos
par nosacījumiem, kādos Apvienotajai Karalistei ir jāizpilda spriedums lietā
Matthews
pret Apvienoto Karalisti. Tāpat, kā tas izriet no šī sprieduma 13. punkta, Padome un Komisija ir pieņēmusi zināšanai minēto
deklarāciju.
Šajā deklarācijā Apvienotā Karaliste ir uzņēmusies “izdarīt vajadzīgos grozījumus, lai ļautu Gibraltāra vēlētājiem piedalīties
Eiropas Parlamenta vēlēšanās pastāvošā Apvienotās Karalistes vēlēšanu apgabalā ar tādiem pašiem nosacījumiem kā pārējiem šī
vēlēšanu apgabala vēlētājiem”.
Kā pareizi norādījusi Apvienotā Karaliste un Komisija, vārdi “ar tādiem pašiem nosacījumiem” nav saprotami tādējādi, ka, neveicot
pielāgošanu, Apvienotās Karalistes tiesiskais regulējums ir piemērojams Gibraltāra vēlētājiem, pielīdzinot tos tā Apvienotās
Karalistes vēlēšanu apgabala vēlētājiem, kurā tie iekļauti. Šāda iespēja faktiski nozīmētu, ka tiesības balsot un kandidēt
vēlēšanās tiek noteiktas attiecībā uz Apvienotās Karalistes teritoriju, ka vēlētāji dodas uz Apvienoto Karalisti, lai vērstos
vēlēšanu reģistrā, balso Apvienotajā Karalistē vai pa pastu un uzsāk tiesvedību vēlēšanu jomā Apvienotās Karalistes tiesās.
Gluži pretēji – tāpēc, lai ievērotu prasību, kas izriet no šiem “tādiem pašiem nosacījumiem”, Apvienotā Karaliste ir ieviesusi
savu tiesisko regulējumu Gibraltārā un to pielāgojusi
mutatis mutandis
šai teritorijai. Tādējādi Gibraltāra vēlētājs atrodas tādā pašā situācijā, kādā atrodas Apvienotās Karalistes vēlētājs, un
tam nav jāsaskaras ar sarežģījumiem, kas saistīti ar Gibraltāra statusu, kurš tam neļauj izmantot šīs tiesības balsot vai
attur to darīt.
Šādos apstākļos jāatgādina, ka līgumslēdzējām valstīm, kā tas izriet no iepriekš minētā sprieduma lietā
Matthews
pret Apvienoto Karalisti 63. punkta, ir plaša rīcības brīvība, paredzot nosacījumus tiesībām balsot. Tomēr šie nosacījumi
nevar nonivelēt šīs tiesības tiktāl, ka tiktu aizskarta pati to būtība un tām tiktu atņemta to efektivitāte. Šiem nosacījumiem
ir jābūt leģitīmam mērķim, un izmantotajiem līdzekļiem ir jābūt samērīgiem (skat. arī Eiropas Cilvēktiesību tiesas 1987. gada
2. marta spriedumu lietā
Mathieu‑Mohin
un
Clerfayt
pret Beļģiju, A sērija, Nr. 113, 52. punkts, un 2004. gada 19. oktobra spriedumu lietā
Melnitchenko
pret Ukrainu,
Recueil des arrêts et décisions
2004‑X, 54. punkts).
Ņemot vērā šo Eiropas Cilvēktiesību tiesas judikatūru un to, ka šī tiesa Eiropas Parlamenta vēlēšanu neorganizēšanu Gibraltārā
ir atzinusi par esošu pretrunā ar ECTK Pirmā protokola 3. pantu, jo ar to “prasītājai kā Gibraltāra iedzīvotājai” bija atņemta
jebkāda iespēja paust savu viedokli, izvēloties Eiropas Parlamenta deputātus, Apvienotajai Karalistei nevar pārmest, ka tā
ir pieņēmusi tiesisko regulējumu, kas vajadzīgs, lai organizētu šādas vēlēšanas ar tādiem pašiem nosacījumiem, kādi
mutatis mutandis
ir paredzēti Apvienotajā Karalistē piemērojamajā tiesiskajā regulējumā.
Apvienotās Karalistes tiesiskā regulējuma pārņemšana
mutatis mutandis
Gibraltāra teritorijā, kā tas izriet no iepriekš minētā sprieduma lietā
Matthews
pret Apvienoto Karalisti 59. punkta, ir jo mazāk apstrīdama tāpēc, ka Eiropas Cilvēktiesību tiesa Gibraltāra statusā nav
norādījusi ne uz ko tādu, kas atklātu vietējās prasības, kuras saskaņā ar ECTK 56. panta 3. punktu ir jāņem vērā šīs konvencijas
piemērošanai teritorijā, kuras starptautiskās attiecības nodrošina līgumslēdzējvalsts.
Ņemot vērā visus šos iemeslus, jāatzīst, ka Spānijas Karalistes otrais pamats arī nav pamatots.

Par tiesāšanās izdevumiem
Atbilstoši Reglamenta 69. panta 2. punktam lietas dalībniekam, kam spriedums ir nelabvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās
izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram spriedums ir labvēlīgs. Tā kā Apvienotā Karaliste ir prasījusi piespriest
Spānijas Karalistei atlīdzināt tiesāšanās izdevumus un tā kā Spānijas Karalistei spriedums ir nelabvēlīgs, jāpiespriež Spānijas
Karalistei atlīdzināt tiesāšanās izdevumus. Saskaņā ar šī paša panta 4. punkta pirmo daļu Komisija, kas iestājās lietā, sedz
savus tiesāšanās izdevumus pati.
Ar šādu pamatojumu Tiesa (virspalāta) nospriež:
1)
prasību noraidīt;
2)
Spānijas Karaliste atlīdzina tiesāšanās izdevumus;
3)
Eiropas Kopienu Komisija sedz savus tiesāšanās izdevumus pati.
[Paraksti]
*
Tiesvedības valoda – angļu.