CELEX: 61989CJ0367
Tavaroiden vapaa liikkuvuus
Yhteisön passitus
Strateginen materiaali

Tuomion perustelut
1  Luxemburgin Cour de cassation on esittänyt 30.11.1989 tekemällään päätöksellä, joka on saapunut yhteisöjen tuomioistuimeen 6.12.1989, ETY:n perustamissopimuksen 177 artiklan nojalla ennakkoratkaisukysymyksen, joka koskee yhteisön passituksesta 13 päivänä joulukuuta 1976 annetun neuvoston asetuksen (ETY) N:o 222/77 (EYVL 1977, L 38, s. 1) tulkintaa sen selvittämiseksi, ovatko Luxemburgin lainsäädännössä luonteeltaan strategisten tavaroiden kauttakuljetukselle asetetut rajoitukset yhteensopivia yhteisön oikeuden kanssa.
2  Kysymys on esitetty rikosoikeudenkäynnin yhteydessä, jonka Luxemburgin suurherttuakunta ja directeur des douanes nostivat Aimé Richardtia ja neljää  muuta henkilöä vastaan näiden yritettyä tavaroiden laitonta kauttakuljetusta vastoin 17.8.1963 annettua suurherttuakunnan asetusta (Mémorial A, n:o 47, 17.8.1963, s. 764), jossa edellytetään lupaa tiettyjen tavaroiden kauttakuljetusta varten. Asetuksen 1 ja 2 pykälän säännöksissä säädetään luvan esittäminen edellytykseksi sellaisten tavaroiden kauttakuljetukselle, jotka mainitaan asetuksen liitteenä olevassa luettelossa I, jotka ovat lähtöisin muun muassa Yhdysvalloista tai Ranskan tasavallasta ja jotka on ilmoitettu kauttakuljetettaviksi erityisesti Neuvostoliittoon.
3  Ranskaan sijoittautuneen Les Accessoires Scientifiques -yhtiön (jäljempänä LAS) toimitusjohtaja Richardt oli sitoutunut toimittamaan neuvostoliittolaiselle Moskovaan sijoittautuneelle Technoprominport-hankintakeskukselle kuplamuistipiirien tuotantoyksikön, johon kuuluu muun muassa kymmentuumainen Veeco Microetch -kone, joka oli tuotu Yhdysvalloista Ranskaan ja luovutettu vapaaseen liikkeeseen yhteisössä.
4  Richardt oli täyttänyt Ranskassa tarvittavat muodollisuudet tavaroiden viemiseksi lentoteitse Moskovaan. Koska tavaroita ei Aeroflot-yhtiön peruutettua lennon voitu lastata tätä varten varattuun lentokoneeseen Roissyssa, ne kuljetettiin Air France -yhtiön aloitteesta kuorma-autolla Luxemburgin suurherttuakunnan lentokentälle ja esitettiin kauttakuljetusta varten Luxemburgin tullille 21.5.1985 toimitettaviksi suurherttuakunnan alueelta Moskovaan. Tavaroiden mukana oli - ilmeisesti erehdyksessä, mutta ilman, että Ranskan tai Luxemburgin viranomaiset olisivat sitä kyseenalaistaneet - T1-asiakirja, josta säädetään edellä mainitussa asetuksessa N:o 222/77 sellaisia tavaroita varten, joita ei ole luovutettu vapaaseen liikkeeseen yhteisössä.
5  Luxemburgin lentokentällä tehty tullitarkastus johti siihen, että muiden tavaroiden ohella takavarikoitiin Veeco Microetch -kone, jota koskevat ilmoitukset olivat Luxemburgin viranomaisten mukaan epätäsmällisiä, minkä tarkoituksena katsottiin olevan salata koneen strateginen luonne ja mahdollistaa sen kauttakuljetus Neuvostoliittoon vastoin Luxemburgin lainsäädäntöä, jossa vaaditaan tällaisissa tapauksissa erityistä kauttakuljetuslupaa. Tämän vuoksi Richardtia ja neljää muuta henkilöä syytettiin lupaa edellyttävien tavaroiden laittoman kauttakuljetuksen yrityksestä.
6  Tribunal correctionnel, jonka käsiteltäväksi asia ensimmäiseksi saatettiin, vapautti Richardtin ja muut syytetyt, mutta määräsi Veeco Microetch -koneen konfiskoitavaksi.
7  LAS:n ja Richardtin haettua muutosta tuomiolauselman siihen osaan, jossa määrättiin koneen konfiskaatiosta, Luxemburgin Cour d'appel totesi, ettei konfiskaatiolle ollut perustetta, koska koneen mukana olleen T1-asiakirjan oli katsottava olevan Ranskan myöntämä pätevä todistus kauttakuljetusluvasta, joka vapauttaa asianomaisen esittämästä Luxemburgin suurherttuakunnan viranomaisten antamaa lupaa. Näin ollen kauttakuljetus tapahtui Cour d'appelin mukaan lain mukaisesti.
8  Hakiessaan muutosta kassaatiomenettelyssä Luxemburgin suurherttuakunnan valtiovarainministeriö ja directeur des douanes moittivat Cour d'appelia siitä, että se oli päätöksessään antanut T1-asiakirjalle liian laajan soveltamisalan, ja väittivät pääasiallisesti, että edellä mainitun asetuksen N:o 222/77  10 artiklassa tarkoitetaan ainoastaan tavanomaisina pidettäviä tavaroita, kun taas luonteeltaan strategisten tavaroiden kauttakuljetukselta voidaan ulkoiseen turvallisuuteen liittyvistä pakottavista syistä muiden toimenpiteiden ohella edellyttää perusteltua lupaa.
9  Koska Luxemburgin Cour de cassation katsoi, että kiistan ratkaisu riippuu asetuksen N:o 222/77 tulkinnasta, se päätti 30.11.1989 tekemällään päätöksellä lykätä asian käsittelyä ja esittää yhteisöjen tuomioistuimelle seuraavan ennakkoratkaisukysymyksen:
"Onko asetusta (ETY) N:o 222/77 tulkittava siten, että siinä säädetty T1-asiakirja on pakko varauksetta tunnustaa Euroopan talousyhteisön jokaisen jäsenvaltion alueella päteväksi kauttakuljetusluvaksi kuljetettavan tavaran luonteesta riippumatta siinäkin tapauksessa, että tavara on vaaraksi valtion ulkoiselle turvallisuudelle, vai annetaanko asetuksella päinvastoin jäsenvaltiolle mahdollisuus kieltäytyä tunnustamasta T1-asiakirjaa kauttakuljetuslupaa vastaavaksi asiakirjaksi silloin kun kyseisen valtion kansallisessa lainsäädännössä pidetään kuljetettavaa tavaraa strategisena materiaalina ja asetetaan ulkoiseen turvallisuuteen liittyvistä syistä erityisen luvan saaminen edellytykseksi kauttakuljetukselle kyseisen valtion alueen kautta?"
10  Pääasiaa koskevia tosiseikkoja, asiaan liittyviä yhteisön sekä kansallisia säännöksiä ja määräyksiä, menettelyn kulkua sekä yhteisöjen tuomioistuimelle esitettyjä kirjallisia huomautuksia koskevat tarkemmat tiedot ilmenevät suullista käsittelyä varten laaditusta kertomuksesta. Oikeudenkäyntiasiakirjojen näitä osia käsitellään jäljempänä vain, mikäli se on tarpeen tuomioistuimen perustelujen selvittämiseksi.
11  Heti aluksi on täsmennettävä, että takavarikointihetkellä kyseistä tavaraa ei oltu tuotu Luxemburgin suurherttuakuntaan, vaan se oli maassa ainoastaan kolmanteen maahan kuljettamista varten eli kyseessä oli kauttakuljetus. Käsiteltävänä olevassa tapauksessa Luxemburgin suurherttuakunnan tullitoimipaikka vastaa näin ollen asetuksen N:o 222/77  11 artiklan d alakohdan toisessa luetelmakohdassa tarkoitettua "rajatullitoimipaikkaa". Näin ollen viennin ei voida katsoa tapahtuneen Luxemburgin suurherttuakunnasta vaan alkuperäisestä lähtöjäsenvaltiosta eli Ranskan tasavallasta, jossa vientimuodollisuudet oli ilmeisesti täytetty yhteisön vienti-ilmoituslomakkeen käyttöön ottamisesta 20 päivänä syyskuuta 1977 annetun neuvoston asetuksen (ETY) N:o 2102/77 (EYVL L 246, s. 1) mukaisesti. Tästä seuraa, ettei vientiin sovellettavan yhteisen menettelyn käyttöön ottamisesta 20 päivänä joulukuuta 1969 annettua neuvoston asetusta (ETY) N:o 2603/69 (EYVL L 324, s. 25), sellaisena kuin se on viimeksi muutettuna asetuksella (ETY) N:o 1934/82 (EYVL L 211, s. 1), voida soveltaa käsiteltävänä olevaan pääasiaan ja että ainoat relevantit säännökset sisältyvät asetukseen N:o 222/77, jota myös ennakkoratkaisukysymys koskee.
12  Luxemburgin suurherttuakunta, Ison-Britannian ja Pohjois-Irlannin yhdistynyt kuningaskunta, Ranskan tasavalta, Belgian kuningaskunta sekä komissio katsovat, ettei asetuksella N:o 222/77 estetä jäsenvaltiota vaatimasta tavaran mukana olevan passitusasiakirjan lisäksi erityistä lupaa silloin kun tällainen ulkoista turvallisuutta koskevista syistä perusteltu lupa koskee strategiseksi materiaaliksi luokiteltuja tavaroita.
13  Sitä vastoin Richardt ja LAS katsovat, että Luxemburgin lainsäädännössä säädetyn kaltaisen luvan vaatiminen kyseisten tavaroiden mukana olevan T1-passitusasiakirjan lisäksi on vastoin ETY:n perustamissopimusta ja asetusta N:o 222/77, koska asetuksen 37 artiklan mukaan T1-asiakirja on kauttakuljetuslupa, joka tuottaa kaikissa jäsenvaltioissa samanlaiset oikeusvaikutukset kuin mitkä kauttakuljetustodistuksella on, riippumatta siitä, onko tavara luonteeltaan strategista.
14  Nämä vastakkaiset näkökohdat huomioon ottaen on syytä huomauttaa ensinnäkin, että kuten yhteisöjen tuomioistuin on asiassa 266/81, SIOT, 16.3.1983 antamansa tuomion (Kok. 1981, s. 731) 16 kohdassa todennut, on tulliliiton johdosta ja jäsenvaltioiden keskinäisen edun vuoksi hyväksyttävä tavaroiden kauttakulkuvapauden yleinen periaate yhteisön sisällä. Tätä periaatetta tukee myös perustamissopimuksen 36 artiklan maininta "kauttakuljetus".
15  Lisäksi on otettava huomioon, että asetuksen N:o 222/77 tavoitteena on, kuten yhteisöjen tuomioistuin on asiassa C-117/88, Trend-Moden Textilhandel, 7.3.1990 antamansa tuomion (Kok. 1990, s. I-631) 16 kohdassa todennut, helpottaa tavaroiden kuljetusta yhteisön sisällä keventämällä ja yhtenäistämällä muodollisuuksia, jotka on täytettävä sisäisiä rajoja ylitettäessä.
16  On lisäksi todettava, että asetuksen N:o 222/77 kymmenennen perustelukappaleen mukaan yhteisön passitusmenettelyä sovelletaan periaatteessa kaikkiin tavaroiden liikkeisiin yhteisön sisällä. Menettelyn soveltamisalaan kuuluvat näin ollen kaikki tavarat riippumatta niiden mahdollisesta strategisesta luonteesta.
17  On kuitenkin täsmennettävä, että tällä seikalla ei kuitenkaan estetä jäsenvaltioita valvomasta kauttakuljetettavia tavaroita perustamissopimuksen määräysten mukaisesti. Asetuksen N:o 222/77  10 artiklassa säädetään, että jäsenvaltioiden määräämiä tuontia, vientiä tai kauttakuljetusta koskevia kieltoja tai rajoituksia sovelletaan siltä osin kuin ne ovat yhteensopivia Euroopan yhteisöjen kolmen perustamissopimuksen kanssa.
18  Näin ollen on tutkittava, estetäänkö perustamissopimuksen määräyksillä, ja erityisesti sen 36 artiklalla, erityisluvan vaatiminen sekä tällaisen vaatimuksen noudattamatta jättämiseen liittyvät seuraukset, kuten konfiskaatiotoimenpiteet.
19  Tässä yhteydessä on otettava huomioon, että vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan perustamissopimuksen 36 artiklalla ei ole tarkoitus varata tiettyjä alueita jäsenvaltioiden yksinomaiseen toimivaltaan, vaan artiklassa sallitaan ainoastaan se, että kansallisissa oikeussäännöissä poiketaan tavaroiden vapaan liikkuvuuden periaatteesta, siltä osin kuin tämä poikkeaminen on ja tulee edelleen olemaan perusteltua tässä artiklassa tarkoitettujen tavoitteiden saavuttamiseksi (ks. erityisesti asia 72/83, Campus Oil, tuomio 10.7.1984, Kok. 1984, s. 2727, 32 kohta).
20  Kuten yhteisöjen tuomioistuin on useaan kertaan todennut (katso edellä mainittu tuomio Campus Oil, tuontirajoituksiin liittyvä 37 kohta), perustamissopimuksen perusperiaatteesta poikkeuksen muodostavaa 36 artiklaa on tulkittava siten, että sen vaikutuksia ei uloteta laajemmiksi kuin on tarpeen tässä artiklassa tarkoitettujen etujen varmistamiseksi. Perustamissopimuksen 36 artiklan nojalla toteutetut toimenpiteet voivat siis olla perusteltuja ainoastaan, jos ne soveltuvat jonkin tällä artiklalla suojatun edun turvaamiseen ja jos niillä ei rajoiteta yhteisön sisäistä kauppaa enempää kuin on välttämätöntä.
21  Oikeuskäytännön mukaan jäsenvaltio voi vedota 36 artiklaan oikeuttaakseen kauttakuljetusta rajoittavan toimenpiteen vain, jos minkään muun, tavaroiden vapaan liikkuvuuden kannalta vähemmän rajoittavan toimenpiteen avulla ei voida saavuttaa samaa tavoitetta.
22  On syytä todeta komission ja yhteisöjen tuomioistuimelle huomautuksensa esittäneiden jäsenvaltioiden tavoin, että perustamissopimuksen 36 artiklassa tarkoitettu yleisen turvallisuuden käsite kattaa sekä jäsenvaltion sisäisen turvallisuuden että ulkoisen turvallisuuden. On kiistatonta, että sellaisten tavaroiden tuonti, vienti ja kauttakuljetus, joita voidaan käyttää strategisiin tarkoituksiin, voi vaikuttaa jäsenvaltion yleiseen turvallisuuteen, jota valtiolla on näin ollen oikeus suojella perustamissopimuksen 36 artiklan mukaisesti.
23  Edellä esitetystä seuraa, että jäsenvaltioilla on perustamissopimuksen 36 artiklan mukaan mahdollisuus edellyttää erityistä lupaa strategisiksi luokiteltujen tavaroiden kauttakuljetusten valvomiseksi.
24  Luvan hankkimisvelvollisuuden laiminlyönnistä säädettyjen seuraamusten osalta on komission, LAS:n ja Richardtin tavoin todettava, että takavarikointi- tai konfiskaatiotoimenpiteen voidaan katsoa olevan suhteeton kyseiseen tavoitteeseen nähden ja näin ollen ristiriidassa perustamissopimuksen 36 artiklan kanssa, jos tavaran palauttaminen lähtöjäsenvaltioonsa saattaisi olla riittävä toimenpide.
25  On kuitenkin kansallisen tuomioistuimen asia arvioida, noudatetaanko käyttöön otetussa menettelyssä suhteellisuusperiaatetta, ottaen huomioon kunkin asian kaikki osatekijät, kuten sellaisen tavaran luonne, joka on omiaan vaarantamaan valtion turvallisuuden, olosuhteet, joissa oikeussääntöjä on rikottu, sekä se, toimiko toimija, joka aikoi suorittaa kauttakuljetuksen ja jolla oli tätä varten toisen jäsenvaltion antamia asiakirjoja, vilpittömässä mielessä.
26  Edellä kerrotun perusteella kansallisen tuomioistuimen esittämään kysymykseen on vastattava, että asetusta N:o 222/77 on tulkittava siten, että sillä ei kielletä jäsenvaltion lainsäädäntöä, jossa vaaditaan ulkoista turvallisuutta koskevista syistä erityisen luvan hankkimista strategiseksi materiaaliksi luokiteltavien tavaroiden kuljettamiseen kyseisen valtion alueen kautta riippumatta toisen jäsenvaltion myöntämästä yhteisön passitusasiakirjasta. Toimenpiteet, jotka jäsenvaltio toteuttaa vaatimuksen noudattamatta jättämisen vuoksi, eivät saa kuitenkaan olla suhteettomia kyseiseen tavoitteeseen nähden.
Päätökset oikeudenkäyntikuluista
Oikeudenkäyntikulut
27  Yhteisöjen tuomioistuimelle huomautuksensa esittäneille Belgian, Luxemburgin ja Yhdistyneen kuningaskunnan hallitukselle ja Euroopan yhteisöjen komissiolle aiheutuneita oikeudenkäyntikuluja ei voida määrätä korvattaviksi. Pääasian asianosaisten osalta asian käsittely yhteisöjen tuomioistuimessa on välivaihe kansallisessa tuomioistuimessa vireillä olevan asian käsittelyssä, minkä vuoksi kansallisen tuomioistuimen asiana on päättää oikeudenkäyntikuluista.
Päätöksen päätösosa
Näillä perusteilla
YHTEISÖJEN TUOMIOISTUIN
on ratkaissut Luxemburgin suurherttuakunnan Cour de cassationin 30.11.1989 tekemällään päätöksellä esittämän kysymyksen seuraavasti:
Yhteisön passituksesta 13 päivänä joulukuuta 1976 annettua neuvoston asetusta (ETY) N:o 222/77 on tulkittava siten, että sillä ei kielletä jäsenvaltion lainsäädäntöä, jossa vaaditaan ulkoista turvallisuutta koskevista syistä erityisen luvan hankkimista strategiseksi materiaaliksi luokiteltavien tavaroiden kuljettamiseen kyseisen valtion alueen kautta riippumatta toisen jäsenvaltion myöntämästä yhteisön passitusasiakirjasta. Toimenpiteet, jotka jäsenvaltio toteuttaa vaatimuksen noudattamatta jättämisen vuoksi, eivät saa kuitenkaan olla suhteettomia kyseiseen tavoitteeseen nähden.