CELEX: 62008CJ0462
Acordul de asociere CEE-Turcia
Articolul 7 al doilea paragraf din Decizia nr. 1/80 a Consiliului de asociere
Dreptul unui copil al unui lucrător turc de a accepta orice ofertă de încadrare în muncă în statul membru gazdă în care a urmat o formare profesională
Începutul formării profesionale după plecarea definitivă a părinților din acest stat membru

Cererea de pronunțare a unei hotărâri preliminare privește interpretarea articolului 7 al doilea paragraf din Decizia nr. 1/80 a Consiliului de asociere din 19 septembrie 1980 privind dezvoltarea asocierii (denumită în continuare „Decizia nr. 1/80”). Consiliul de asociere a fost înființat prin Acordul de asociere dintre Comunitatea Economică Europeană și Turcia, care a fost semnat la , la Ankara, de Republica Turcia, pe de o parte, precum și de statele membre ale Comunității Economice Europene și de Comunitate, pe de altă parte, și care a fost încheiat, aprobat și confirmat în numele acesteia din urmă prin Decizia 64/732/CEE a Consiliului din (
JO 1964, 217, p. 3685
, Ediție specială, 11/vol. 1, p. 10).
Această cerere a fost formulată în cadrul unui litigiu între doamna Bekleyen, resortisant turc, pe de o parte, și Land Berlin, pe de altă parte, în legătură cu o decizie a acestuia din urmă de a refuza acordarea unui permis de ședere în Germania.
Cadrul juridic
Asocierea CEE-Turcia
Articolul 59 din protocolul adițional, semnat la 23 noiembrie 1970 la Bruxelles și încheiat, aprobat și confirmat în numele Comunității prin Regulamentul (CEE) nr. 2760/72 al Consiliului din (
JO L 293, p. 1
, Ediție specială, 11/vol. 1, p. 37), are următorul cuprins:
„În domeniile acoperite de prezentul protocol, Turcia nu poate beneficia de un tratament mai favorabil decât cel pe care statele membre și-l acordă reciproc în temeiul Tratatului de instituire a Comunității.” [traducere neoficială]
Potrivit articolului 6 alineatul (1) din Decizia nr. 1/80:
„Sub rezerva dispozițiilor articolului 7, referitor la accesul liber la încadrarea în muncă a membrilor familiei sale, lucrătorul turc, care este încadrat pe piața legală a muncii dintr-un stat membru:
—
are dreptul, în acest stat membru, după un an în care a fost încadrat în muncă în mod legal, la reînnoirea permisului său de muncă la același angajator, dacă acesta dispune de un loc de muncă;
—
are dreptul, în acest stat membru, după trei ani în care a fost încadrat în muncă în mod legal și sub rezerva priorității ce trebuie acordată lucrătorilor din statele membre ale Comunității, să accepte o altă ofertă din partea unui angajator, la alegerea sa, făcută în condiții obișnuite și înregistrată la serviciile de ocupare a forței de muncă din acest stat membru, în cadrul aceleiași profesii;
—
beneficiază, în acest stat membru, după patru ani în care a fost încadrat în muncă în mod legal, de accesul liber la orice activitate salariată, la alegerea sa.” [traducere neoficială]
Articolul 7 din Decizia nr. 1/80 are următorul cuprins:
„Membrii familiei unui lucrător turc încadrat pe piața legală a muncii dintr-un stat membru, care au fost autorizați să se alăture acestuia:
—
au dreptul să accepte – sub rezerva priorității ce trebuie acordată lucrătorilor din statele membre ale Comunității – orice ofertă de încadrare în muncă, dacă locuiesc în mod legal pe teritoriul acestui stat de cel puțin trei ani;
—
beneficiază, pe teritoriul acestui stat, de accesul liber la orice activitate salariată, la alegerea lor, dacă locuiesc în mod legal pe teritoriul acestui stat de cel puțin cinci ani.
Copiii lucrătorilor turci care au urmat o formare profesională în țara gazdă vor putea să accepte orice ofertă de încadrare în muncă în statul membru respectiv, indiferent de durata pentru care au avut reședința în acest stat membru, cu condiția ca unul dintre părinții lor să fi fost în mod legal încadrat în muncă în statul membru respectiv de cel puțin trei ani.” [traducere neoficială]
Directiva 2004/38/CE
Directiva 2004/38/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 29 aprilie 2004 privind dreptul la liberă circulație și ședere pe teritoriul statelor membre pentru cetățenii Uniunii și membrii familiilor acestora, de modificare a Regulamentului (CEE) nr. 1612/68 și de abrogare a Directivelor 64/221/CEE, 68/360/CEE, 72/194/CEE, 73/148/CEE, 75/34/CEE, 75/35/CEE, 90/364/CEE, 90/365/CEE și 93/96/CEE (
JO L 158, p. 77
și rectificări în
JO 2004, L 229, p. 35
,
JO 2005, L 197, p. 34
, precum și în
JO 2007, L 204, p. 28
) prevede următoarele la articolul 7:
„(1)   Toți cetățenii Uniunii au dreptul de ședere pe teritoriul altui stat membru pentru o perioadă mai mare de trei luni în cazurile în care:
[…]
(c)
—
sunt înscriși într-o instituție privată sau publică, acreditată sau finanțată de către statul membru gazdă pe baza legislației sau a practicilor sale administrative, cu scopul principal de a urma studii, inclusiv de formare profesională și
—
dețin asigurări medicale complete în statul membru gazdă și asigură autoritatea națională competentă, printr-o declarație sau o altă procedură echivalentă la propria alegere, că posedă suficiente resurse pentru ei înșiși și pentru membrii de familie, astfel încât să nu devină o povară pentru sistemul de asistență socială al statului membru gazdă în timpul perioadei de ședere; […]”
Acțiunea principală și întrebarea preliminară
Doamna Bekleyen, născută în 1975 la Berlin, a trăit până la vârsta de 14 ani pe teritoriul german, cu familia sa. Părinții săi, resortisanți turci, au lucrat amândoi în calitate de salariați în Germania din anul 1971. În anul 1989, doamna Bekleyen s-a întors împreună cu toată familia în Turcia, unde și-a terminat școlarizarea și a făcut studii de peisagistică.
În cursul lunii ianuarie a anului 1999, doamna Bekleyen a revenit, fără familie, în Germania, cu acordul landului Berlin, pentru a-și continua studiile. În luna martie a aceluiași an, aceasta a obținut un permis de ședere, care a fost prelungit în mai multe rânduri, ultima dată sub forma unui permis de ședere valabil până la 31 decembrie 2005. În cursul verii anului 2005, doamna Bekleyen și-a terminat studiile la Universitatea Tehnică din Berlin și a obținut o diplomă de inginer în amenajarea peisajelor.
La 19 decembrie 2005, doamna Bekleyen a solicitat un permis de ședere pe baza studiilor superioare pe care le absolvise în Germania, invocând articolul 7 al doilea paragraf din Decizia nr. 1/80. Landul Berlin a respins această cerere prin decizia din , pentru motivul că nu erau reunite condițiile de obținere a dreptului de ședere în temeiul Acordului de asociere dintre Comunitatea Economică Europeană și Turcia. Landul Berlin a susținut că respectivul articol 7 al doilea paragraf impune să existe o legătură temporală între șederea părinților și cea a copilului, condiție care nu era îndeplinită în speță. Potrivit acestuia, cuprinsul și obiectivul acestei dispoziții implică faptul că, în vederea dobândirii dreptului la încadrarea în muncă și la ședere, cel puțin unul dintre cei doi părinți locuiește încă în statul membru gazdă atunci când copilul începe formarea profesională.
În luna mai 2007, doamna Bekleyen a obținut, în temeiul articolului 6 alineatul (1) prima liniuță din Decizia nr. 1/80, un permis de ședere valabil până la 13 mai 2009, având în vedere că era angajată de o societate germană.
Printr-o acțiune care a luat inițial forma unei acțiuni în constatarea abținerii de a acționa, introdusă în iulie 2006 și îndreptată ulterior împotriva deciziei menționate din 21 septembrie 2006, doamna Bekleyen a solicitat confirmarea dreptului său de ședere în temeiul articolului 7 al doilea paragraf din Decizia nr. 1/80.
Verwaltungsgericht din Berlin a respins această acțiune printr-o decizie din 9 august 2007. Această instanță a apreciat că acțiunea era, într-adevăr, admisibilă, întrucât, în pofida dreptului de ședere acordat doamnei Bekleyen în temeiul articolului 6 alineatul (1) din Decizia nr. 1/80, aceasta avea un interes de a exercita acțiunea. Astfel, dacă i s-ar recunoaște dreptul de a invoca articolul 7 al doilea paragraf din această decizie, persoana interesată ar dispune în Germania de acces liber pe piața muncii. Acțiunea a fost totuși respinsă ca neîntemeiată, pentru motivul că șederea prelungită a doamnei Bekleyen în Turcia avusese ca efect pierderea de către aceasta din urmă a dreptului de a beneficia de regimul privilegiat prevăzut la respectivul articol 7 al doilea paragraf.
Doamna Bekleyen a formulat apel împotriva deciziei menționate în fața instanței de trimitere.
Considerând că, în aceste condiții, soluționarea litigiului necesită interpretarea Deciziei nr. 1/80, Oberverwaltungsgericht Berlin-Brandenburg a decis să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarea întrebare preliminară:
„Articolul 7 al doilea paragraf din Decizia nr. 1/80 […] trebuie interpretat în sensul că dreptul de acces la piața muncii și dreptul corespunzător de ședere în acest stat membru gazdă după terminarea formării profesionale poate fi invocat atunci când copilul născut în țara gazdă, după ce s-a întors cu părinții în țara de origine, revine singur, după ce a devenit major, în statul membru gazdă pentru a începe o formare profesională, la peste zece ani de la momentul la care părinții săi, cetățeni turci, care fuseseră încadrați în muncă în calitate de salariați în statul membru în cauză, au părăsit definitiv acest stat?”
Cu privire la întrebarea preliminară
Prin intermediul acestei întrebări, instanța de trimitere solicită, în esență, să se stabilească dacă, în cazul în care un lucrător turc a fost încadrat în muncă în mod legal în statul membru gazdă timp de mai mult de trei ani, copilul unui astfel de lucrător poate să se prevaleze în acest stat membru, după ce a finalizat acolo formarea sa profesională, de dreptul de acces la piața muncii și de dreptul corespunzător de ședere, chiar dacă, după ce s-a întors cu părinții săi în statul de origine, a revenit singur în statul membru menționat pentru a începe această formare.
Potrivit unei jurisprudențe constante, articolul 7 al doilea paragraf din Decizia nr. 1/80 are efect direct în statele membre, astfel încât resortisanții turci care îndeplinesc condițiile prevăzute se pot prevala în mod direct de drepturile pe care acesta le conferă (Hotărârea din 5 octombrie 1994, Eroglu, C-355/93, Rec., p. I-5113, punctul 17, și Hotărârea din , Torun, C-502/04, Rec., p. I-1563, punctul 19).
Drepturile pe care articolul 7 al doilea paragraf din Decizia nr. 1/80 le acordă copilului unui lucrător turc în ceea ce privește încadrarea în muncă în statul membru gazdă implică în mod necesar existența unui drept corelativ de ședere în favoarea celui în cauză, în caz contrar dreptul de acces la piața muncii și de a desfășura în mod efectiv o activitate salariată fiind lipsit de orice efect (Hotărârile citate anterior Eroglu, punctele 20 și 23, și Torun, punctul 20).
De asemenea, Curtea a apreciat că, astfel cum rezultă din chiar cuprinsul său, respectivul articol 7 al doilea paragraf instituie două condiții în privința dreptului de a accepta orice ofertă de încadrare în muncă în statul membru gazdă pe care îl recunoaște copilului unui lucrător turc, și anume copilul lucrătorului în cauză să fi urmat o formare profesională în statul membru respectiv, iar unul dintre părinții săi să fi fost în mod legal încadrat în muncă în acest stat de cel puțin trei ani (Hotărârea din 19 noiembrie 1998, Akman, C-210/97, Rec., p. I-7519, punctul 25).
În plus, potrivit jurisprudenței Curții, nu este necesar ca, în momentul în care copilul și-a finalizat studiile și dobândește dreptul de a avea acces la piața muncii a statului membru gazdă și, prin urmare, de a obține acolo un permis de ședere în acest scop, părintele acestui copil să dețină încă statutul de lucrător și nici să aibă încă reședința pe teritoriul statului menționat, atât timp cât, în trecut, el a fost în mod legal încadrat în muncă în acest stat cel puțin trei ani (a se vedea în acest sens Hotărârea Akman, citată anterior, punctul 51, și Hotărârea din 16 martie 2000, Ergat, C-329/97, Rec., p. I-1487, punctul 44).
În speță, este cert că doamna Bekleyen a urmat o formare profesională în Germania și că părinții săi au exercitat în acest stat o activitate salariată timp de mai mult de trei ani.
Guvernele danez și olandez arată totuși că articolul 7 al doilea paragraf din Decizia nr. 1/80 subordonează dreptul de acces la piața muncii al copilului unui lucrător turc condiției de existență a unei simultaneități între încadrarea în muncă sau cel puțin șederea unuia dintre părinți în statul membru gazdă și începerea formării profesionale a copilului. În lipsa unei astfel de legături temporale în acțiunea principală, doamna Bekleyen nu ar putea să se prevaleze de drepturile conferite prin articolul 7 al doilea paragraf din Decizia nr. 1/80.
Această teză nu poate fi acceptată.
De la bun început, se impune să se precizeze că o astfel de condiție nu figurează în mod expres la articolul 7 al doilea paragraf din Decizia nr. 1/80 și că, astfel cum a apreciat deja Curtea, această dispoziție nu trebuie să fie interpretată în mod restrictiv (Hotărârea Akman, citată anterior, punctul 39).
Decizia nr. 1/80 urmărește favorizarea integrării treptate, în statul membru gazdă, a resortisanților turci care îndeplinesc condițiile prevăzute la una dintre dispozițiile acestei decizii și care beneficiază de drepturile pe care aceasta le conferă (Hotărârea din 18 decembrie 2008, Altun, C-337/07, Rep., p. I-10323, punctul 29).
Potrivit unei jurisprudențe consacrate, articolul 7 al doilea paragraf din Decizia nr. 1/80 constituie, prin raportare la primul paragraf al aceluiași articol, o dispoziție mai favorabilă, prin care s-a urmărit să se rezerve, în rândul membrilor familiei lucrătorilor turci, un tratament special copiilor, având ca scop să faciliteze intrarea lor pe piața muncii după finalizarea unei formări profesionale, pentru a realiza în mod progresiv libera circulație a lucrătorilor, în conformitate cu obiectivul deciziei menționate (Hotărârile citate anterior Akman, punctul 38, și Torun, punctul 23).
Spre deosebire de articolul 7 primul paragraf din Decizia nr. 1/80, care impune membrului familiei unui lucrător turc obligația de a locui cu acesta, în mod neîntrerupt, o anumită perioadă (Hotărârea Altun, citată anterior, punctul 30), al doilea paragraf al aceluiași articol nu prevede nicio condiție referitoare la faptul de a locui efectiv împreună cu lucrătorul.
Aceasta se explică prin faptul că articolul 7 al doilea paragraf din Decizia nr. 1/80 nu urmărește să creeze condiții favorabile reîntregirii familiei în statul membru gazdă (Hotărârea Akman, citată anterior, punctul 43), ci să favorizeze accesul copiilor lucrătorilor turci pe piața muncii.
Această constatare militează în favoarea unei interpretări a articolului 7 al doilea paragraf din Decizia nr. 1/80 potrivit căreia respectiva dispoziție nu subordonează drepturile pe care le conferă copiilor lucrătorilor turci condiției ca unul dintre părinții lor să dețină încă statutul de lucrător sau să aibă încă reședința în statul membru gazdă în momentul în care copilul începe în acest stat formarea sa profesională.
Atât timp cât sunt îndeplinite condițiile prevăzute la articolul 7 al doilea paragraf din Decizia nr. 1/80, această dispoziție conferă copilului unui lucrător turc un drept propriu de acces la piața muncii în statul membru gazdă și, în mod corelativ, un drept de ședere în acest stat.
Desigur, dreptul de liber acces la piața muncii al copilului unui lucrător turc are drept temei munca exercitată, în trecut, de acesta din urmă în statul membru gazdă.
Cu toate acestea, astfel cum a arătat avocatul general la punctul 63 din concluzii, funcția specifică exercitată de al doilea paragraf al articolului 7 menționat în integrarea copiilor lucrătorilor turci pe piața muncii a statului membru gazdă are drept consecință faptul că cerința conform căreia unul dintre părinți trebuie să fi muncit în acest stat de cel puțin trei ani nu poate fi înțeleasă ca impunând ca, în momentul în care copilul începe formarea sa profesională, părintele menționat să aibă încă statutul de lucrător. Această cerință are ca unic obiect să stabilească, în paralel cu formarea profesională a copilului, nivelul de integrare suficient în statul membru gazdă pentru ca acesta să poată beneficia de tratamentul special prevăzut prin dispoziția menționată.
Cerința potrivit căreia părintele trebuie să fi păstrat statutul de lucrător, precum și cea care impune o legătură temporală între șederea părinților în statul membru gazdă și șederea copilului atunci când acesta din urmă începe formarea profesională ar fi dificil de conciliat cu obiectivul articolului 7 al doilea paragraf din Decizia nr. 1/80, care, astfel cum s-a arătat la punctul 27 din prezenta hotărâre, nu urmărește să creeze condiții favorabile reîntregirii familiei în statul membru menționat.
Instanța de trimitere solicită, în plus, să se stabilească dacă o astfel de interpretare a articolului 7 al doilea paragraf din Decizia nr. 1/80 nu ar determina ca, prin încălcarea articolului 59 din Protocolul adițional semnat la 23 noiembrie 1970, copiii lucrătorilor turci să fie supuși unui tratament mai favorabil decât cel pe care dreptul Uniunii îl acordă copiilor resortisanților statelor membre.
Din decizia de trimitere rezultă că acțiunea principală privește numai problema dacă dreptul de ședere de care doamna Bekleyen solicită să beneficieze în Germania după finalizarea în acest stat a formării sale profesionale și după ce a avut acces acolo la piața muncii trebuie să fie întemeiat pe articolul 7 al doilea paragraf din Decizia nr. 1/80, astfel cum susține aceasta, sau pe articolul 6 alineatul (1) prima liniuță din această decizie, astfel cum rezultă din permisul de ședere care i-a fost eliberat până la 13 mai 2009. Cu toate acestea, îndoiala instanței de trimitere pare să provină din faptul că apreciază că, în temeiul dreptului comunitar, copilul unui resortisant al unui stat membru nu beneficiază de un drept de ședere autonom atunci când părinții săi au părăsit statul membru gazdă, iar acest copil se întoarce singur în acest stat pentru a începe acolo o formare profesională.
În această privință, este necesar să se amintească faptul că Decizia nr. 1/80 nu aduce atingere competenței statelor membre de a reglementa atât intrarea pe teritoriul acestora a resortisanților turci, cât și condițiile primei lor încadrări în muncă (Hotărârea din 16 decembrie 1992, Kus, C-237/91, Rec., p. I-6781, punctul 25, și Hotărârea Altun, citată anterior, punctul 48).
Statele membre au păstrat de asemenea competența de a reglementa atât intrarea pe teritoriul lor a unui membru al familiei unui lucrător turc, cât și condițiile de ședere pe perioada inițială de trei ani ce precede perioada în care acesta are dreptul de a accepta orice ofertă de încadrare în muncă (Hotărârea Ergat, citată anterior, punctul 42).
Pe de altă parte, spre deosebire de lucrătorii statelor membre, resortisanții turci nu se bucură de libera circulație în interiorul Comunității, ci beneficiază doar de anumite drepturi numai pe teritoriul statului membru gazdă (Hotărârea din 18 iulie 2007, Derin, C-325/05, Rep., p. I-6495, punctul 66).
Mai precis, în ceea ce privește condițiile de acces pe piața muncii în statul membru gazdă, se impune să se arate că, în timp ce doamna Bekleyen trebuie să respecte condițiile prevăzute la articolul 7 al doilea paragraf din Decizia nr. 1/80, copilul unui resortisant al unui stat membru beneficiază de un astfel de drept direct în temeiul articolului 39 alineatul (1) CE, care urmărește să asigure libera circulație a lucrătorilor în cadrul Uniunii.
În ceea ce privește, în plus, condițiile de intrare și de ședere în statul membru gazdă, este cert că revenirea doamnei Bekleyen în Germania pentru a-și continua acolo studiile și permisul de ședere care i-a fost eliberat în acest scop au fost întemeiate pe decizii ale autorităților naționale adoptate exclusiv pe baza dreptului național, și nu pe baza Deciziei nr. 1/80.
În schimb, într-o situație analogă celei a doamnei Bekleyen, revenirea și șederea în statul membru gazdă a copilului unui resortisant al unui alt stat membru care, în trecut, a exercitat o activitate salariată în primul stat ar intra în domeniul de aplicare al dreptului Uniunii.
În această ipoteză, copilul unui lucrător resortisant al unui stat membru ar avea dreptul de a se instala în statul membru gazdă în scopul de a-și continua acolo studiile în temeiul articolului 18 alineatul (1) CE, care conferă oricărui cetățean al Uniunii dreptul de liberă circulație și de ședere pe teritoriul statelor membre.
Exercitarea acestui drept de ședere ar fi supusă numai condițiilor prevăzute la articolul 7 alineatul (1) litera (c) din Directiva 2004/38, potrivit cărora un cetățean al Uniunii trebuie în special să dețină o asigurare medicală completă în statul membru gazdă și suficiente resurse, astfel încât să nu devină o povară pentru sistemul de asistență socială al acestui stat.
Mai mult, jurisprudența Curții referitoare la condițiile în care pot fi restrânse drepturile ce rezultă din articolul 7 din Decizia nr. 1/80 prevede, în afară de excepția întemeiată pe ordinea publică, pe siguranța publică și pe sănătatea publică, aplicabilă în același mod resortisanților turci și resortisanților statelor membre, o a doua cauză de decădere din drepturile menționate, care îi afectează numai pe migranții turci, și anume părăsirea statului membru gazdă pentru o perioadă semnificativă și fără motive legitime (Hotărârea Derin, citată anterior, punctul 67).
Prin urmare, nu se poate susține că interpretarea articolului 7 al doilea paragraf din Decizia nr. 1/80, astfel cum rezultă din cuprinsul punctelor 23-32 din prezenta hotărâre, ar avea drept consecință că un copil al unui lucrător turc s-ar afla într-o situație mai favorabilă decât cea rezervată unui copil al unui resortisant al unui stat membru.
Având în vedere considerațiile precedente, trebuie să se răspundă la întrebarea adresată că, în cazul în care lucrător turc a fost încadrat în muncă în mod legal în statul membru gazdă timp de mai mult de trei ani, copilul unui astfel de lucrător poate să se prevaleze în acest stat membru, după ce a finalizat acolo formarea sa profesională, de dreptul de acces la piața muncii și de dreptul corespunzător de ședere, chiar dacă, după ce s-a întors cu părinții săi în statul de origine, a revenit singur în statul membru menționat pentru a începe această formare.
Cu privire la cheltuielile de judecată
Întrucât, în privința părților din acțiunea principală, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere, este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.

Pentru aceste motive, Curtea (Camera a doua) declară:

Articolul 7 al doilea paragraf din Decizia nr. 1/80 din 19 septembrie 1980 privind dezvoltarea asocierii, adoptată de Consiliul de asociere înființat prin Acordul de asociere dintre Comunitatea Economică Europeană și Turcia, trebuie interpretat în sensul că, în cazul în care lucrător turc a fost încadrat în muncă în mod legal în statul membru gazdă timp de mai mult de trei ani, copilul unui astfel de lucrător poate să se prevaleze în acest stat membru, după ce a finalizat acolo formarea sa profesională, de dreptul de acces la piața muncii și de dreptul corespunzător de ședere, chiar dacă, după ce s-a întors cu părinții săi în statul de origine, a revenit singur în statul membru menționat pentru a începe această formare.

Semnături
(
*1
)	Limba de procedură: germana.