CELEX: 62008FJ0053
Offentligt hverv
Tjenestemænd
Forfremmelse

Ved stævning indgået til Personalerettens Justitskontor den 28. maj 2008 ved telefax (originalen blev indleveret den 3. juni
2008) anlagde Vincent Bouillez, Kris Van Neyghem og Ingeborg Wagner-Leclercq, tjenestemænd i Rådet for Den Europæiske Union,
denne sag med påstand om annullation dels af de afgørelser, hvorved ansættelsesmyndigheden afviste at forfremme dem til lønklasse
AST 7 for forfremmelsesåret 2007, dels, om fornødent, de afgørelser om i samme forfremmelsesår at forfremme de tjenestemænd
til samme lønklasse, som udøvede opgaver med et lavere ansvarsniveau end sagsøgernes, hvis navne er opført på listen over
forfremmede, som blev offentliggjort den 16. juli 2007 i personalemeddelelse nr. 136/07.

Retsforskrifter
Artikel 45, stk. 1, i vedtægten for tjenestemænd i Den Europæiske Union (herefter »vedtægten«) bestemmer:
»Forfremmelse sker ved afgørelse truffet af ansættelsesmyndigheden under iagttagelse af artikel 6, stk. 2. Den medfører, at
tjenestemanden udnævnes til den nærmeste højere lønklasse inden for sin ansættelsesgruppe. Den foretages udelukkende på grundlag
af en udvælgelse blandt de tjenestemænd, der har en minimumsanciennitet på to år i deres lønklasse; udvælgelsen sker blandt
de tjenestemænd, der kan komme i betragtning ved forfremmelsen, efter sammenligning af deres fortjenester. Ved sammenligningen
af deres fortjenester tager ansættelsesmyndigheden især hensyn til udtalelserne om tjenestemændene, brugen af andre sprog
i udøvelsen af deres hverv end det sprog, som de har godtgjort, at de har indgående kendskab til, jf. artikel 28, litra f),
og, efter omstændighederne, hvor stort ansvar de har.«
Artikel 10 i vedtægtens bilag XIII bestemmer:
»1.      Tjenestemænd, der før den 1. maj 2004 gjorde tjeneste i kategori C eller D, vil fra den 1. maj 2006 have et karriereforløb
med følgende avancementsmuligheder:
a)      tidligere kategori C: kan avancere indtil lønklasse AST 7
b)      tidligere kategori D: kan avancere indtil lønklasse AST 5.
[…]
3.      En tjenestemand, som er omfattet af stk. 1, kan uden videre overføres til ansættelsesgruppen for assistenter på grundlag af
en bestået almindelig udvælgelsesprøve eller på grundlag af en attestationsprocedure. Attestationsproceduren skal baseres
på anciennitet, erfaring, fortjenstfuldhed og de uddannelser for tjenestemænd, der er fulgt, samt antallet af stillinger i
ansættelsesgruppe AST, der er til rådighed. Et blandet udvalg gennemgår tjenestemændenes ansøgninger inden for denne procedure.
Institutionerne fastlægger vilkårene for gennemførelse af en sådan procedure inden den 1. maj 2004. Om nødvendigt vedtager
institutionerne særlige bestemmelser om ændring af tallene for forfremmelse som følge af sådanne overførsler.
[…]«
Artikel 7, stk. 1, i Rådets afgørelse af 2. december 2004 om fremgangsmåden med hensyn til iværksættelsen af attestationsproceduren
(herefter »afgørelsen af 2. december 2004«) bestemmer, at:
»[…] De attesterede tjenestemænd tiltræder ansættelsesgruppen for ansatte uden begrænsning i adgangen til forfremmelse.
Forfremmelse for disse tjenestemænd forbliver betinget af en effektiv udøvelse af en tjeneste som ansat »uden begrænsning
i adgang til forfremmelse«, identificeret som sådan.«

Sagens faktiske omstændigheder
Sagsøgerne, der er tjenestemænd, indtrådte i tjenesten i Rådet inden den 1. maj 2004 og tilhørte den tidligere kategori B.
Efter ændringen af vedtægten denne dato blev de placeret i ansættelsesgruppe AST med virkning fra den 1. maj 2006, og de nød
i denne ansættelsesgruppe fuld ret til forfremmelse uden begrænsninger.
Vincent Bouillez er ansvarlig for den almindelige vedligeholdelse af de bygninger, hvor tjenestegrenene i Rådets Generalsekretariat
holder til. I sin egenskab af leder for sektionen »almindelig vedligeholdelse« leder han et hold på seks personer. Hans bedømmelsesrapport
for perioden fra den 1. januar 2005 til den 30. juni 2006 viser, at han har de nødvendige forudsætninger for at kunne varetage
en stilling som administrator.
Kris Van Neyghem er »mobilitetskoordinator« i Rådets Generalsekretariat inden for rammerne af den obligatoriske opstilling
af en »transportplan for virksomheden«. Endvidere har han ansvaret for opfølgningen på renoveringen af en af Rådets bygninger
og beskæftiger sig med fordelingen af kontorplads mellem de forskellige tjenestegrene i Generalsekretariatet. Hans bedømmelsesrapport
for 2004 præciserer, at han er egnet til at påtage sig administrative funktioner, som han i øvrigt har udført i adskillige
år i Det Europæiske Økonomiske og Sociale Udvalg som midlertidigt ansat.
Ingeborg Wagner-Leclercq er ansvarlig for edb-forvaltning af budgetmæssige oplysninger samt for relationerne til eksterne
aktører vedrørende databaser og assisterer den fuldmægtig, der har ansvaret for budgetmæssige spørgsmål vedrørende eksterne
foranstaltninger.
Ved personalemeddelelse nr. 77/07 af 14. maj 2007 udfærdigede Rådet listen over tjenestemænd på grundlag af den tidligere
kategori C, som blev attesteret, og de tiltrådte således uden videre ansættelsesgruppen for assistenter uden begrænsning i
adgangen til forfremmelse.
Ved personalemeddelelse nr. 97/07 af 12. juni 2007 (herefter »meddelelsen af 12. juni 2007«) underrettede Rådet tjenestemændene
om de oplysninger, der blev givet af de rådgivende forfremmelsesudvalg. samt om de foranstaltninger, som blev vedtaget til
gennemførelse af bestemmelserne i vedtægtens artikel 45. Meddelelsens bilag 2 præciserede for hver enkelt lønklasse antallet
af de forfremmelser, der var mulige i 2007, og bilag 3 omfattede en liste over forfremmelsesværdige tjenestemænd.
Ved sin rapport af 13. juli 2007 tilstillede det rådgivende forfremmelsesudvalg for gruppen af ansatte uden begrænsning i
adgangen til forfremmelse ansættelsesmyndigheden en liste for forfremmelsesåret 2007 med 22 tjenestemænd, der skulle forfremmes
til lønklasse AST 7. Denne liste indeholdt ikke sagsøgernes navne, men omfattede navnene på en række attesterede tjenestemænd.
Ved personalemeddelelse nr. 136/07 af 16. juli 2007 besluttede ansættelsesmyndigheden at følge det rådgivende forfremmelsesudvalgs
udtalelse i sidstnævntes rapport af 13. juli 2007 og at forfremme de indstillede 22 tjenestemænd.
Den 15. oktober 2007 rejste Kris Van Neyghem og Ingeborg Wagner-Leclercq ved særskilt klage indsigelse mod listen over tjenestemænd
forfremmet til lønklasse AST 7.
Ved klage af 16. oktober 2007 anfægtede Vincent Bouillez afgørelsen, hvorved han blev nægtet forfremmelse til AST 7, samt
de afgørelser, hvorved de attesterede tjenestemænd blev forfremmet til denne lønklasse.
Ved afgørelser af 15. februar 2008, der blev meddelt Vincent Bouillez og Ingeborg Wagner-Leclercq den 18. februar 2008 og
Kris Van Neyghem den 20. februar 2008, afslog Rådet klagerne (herefter »afgørelserne om afslag på klagerne«).

Parternes påstande og proceduren
Sagsøgerne har nedlagt følgende påstande:
–        Ansættelsesmyndighedens afgørelser, hvorved de blev nægtet forfremmelse til lønklasse AST 7 i forfremmelsesåret 2007 (herefter
»de omstridte afgørelser«), annulleres.
–        Afgørelserne om i samme forfremmelsesår at forfremme de tjenestemænd til samme lønklasse, som havde udøvet opgaver med et
lavere ansvarsniveau end sagsøgernes, hvis navne er opført på den liste over forfremmede, som blev offentliggjort den 16.
juli 2007 i personalemeddelelse nr. 136/07 (herefter »afgørelserne om forfremmelse af de attesterede tjenestemænd«), annulleres
»om fornødent«.
–        Rådet tilpligtes at betale sagens omkostninger.
Rådet har nedlagt følgende påstande:
–        Frifindelse.
–        Der træffes afgørelse om sagens omkostninger efter gældende ret.
Ved skrivelse af 19. november 2008 underrettede Personaleretten Rådet om dens henvisning af sagen til plenum i henhold til
artikel 13 i dens procesreglement. Den henledte desuden Rådets opmærksomhed på den omstændighed, at sagsøgerne ikke alene
nedlagde påstand om annullation af de omstridte afgørelser, men ligeledes annullation af afgørelserne om forfremmelse af de
attesterede tjenestemænd. Den opfordrede således Rådet til at præcisere, om en sådan forfremmelse i tilfælde af annullation
af sidstnævnte afgørelser, og såfremt Rådet skulle beslutte at forfremme sagsøgerne med tilbagevirkende kraft, først kan indtræde
efter tilbagekaldelsen af de oprindeligt vedtagne afgørelser om forfremmelse – afgørelser, som var blevet anfægtet inden for
vedtægtens klagefrister, og som er retsstridige af samme grund som afgørelserne om afslag på forfremmelse. I samme skrivelse
opfordrede Personaleretten i henhold til procesreglementets artikel 111, stk. 1, endelig Rådet til at fremsætte sine bemærkninger
vedrørende det hensigtsmæssige i at opfordre de forfremmede tjenestemænd, hvis forfremmelse blev anfægtet af sagsøgerne, til
at intervenere i sagen.
Ved skrivelse af 19. november 2008 underrettede Personaleretten sagsøgerne om, at sagen var blevet henvist til plenum i henhold
til procesreglementets artikel 13. Personaleretten bemærkede endvidere, at sagsøgerne ikke alene havde nedlagt påstand om
annullation af de omstridte afgørelser, men ligeledes annullation af afgørelserne om forfremmelse af de attesterede tjenestemænd,
og at såfremt denne påstand skulle anses for at kunne antages til realitetsbehandling og efterfølgende ville blive taget til
følge, ville det stride mod de omhandlede tjenestemænds rettigheder. Personaleretten anførte ligeledes, at den ville opfordre
tjenestemændene til at intervenere i denne sag, og anmodede dem i henhold til procesreglementets artikel 111, stk. 1, om at
tage stilling til en sådan eventuel proces.
Ved skrivelse af 24. november 2008 udtrykte sagsøgerne deres forbehold over for den opfordring til at intervenere til de attesterede
tjenestemænd, der var blevet forfremmet til lønklasse AST 7, som Personaleretten påtænkte, og de gjorde opmærksom på den forsinkelse,
en sådan opfordring ville medføre for sagens afgørelse.
Ved skrivelse af 19. december 2008 tilkendegav Rådet, idet det fandt, at en opfordring til de forfremmede tjenestemænd til
at intervenere ikke forekom nødvendig, at det overlod det til Personaleretten at afgøre dette spørgsmål. Det bemærkede ligeledes,
at »antallet af stillinger med adgang til forfremmelse til lønklasse AST 7 for forfremmelsesåret 2007 var […] fastlagt til
et begrænset antal«.
Ingen af parterne har i de ovennævnte skrivelser eller på et senere tidspunkt bestridt Personalerettens fortolkning af de
påstande om annullation af afgørelserne om forfremmelse, som Personaleretten lagde til grund, og som gik ud på, at de alene
var rettet mod afgørelserne om forfremmelse af de attesterede tjenestemænd.
Ved skrivelser af 23. januar 2009 opfordrede Personaleretten i henhold til artikel 111, stk. 1, i Rettens procesreglement
de 14 attesterede tjenestemænd, der ved de afgørelser, som anfægtes, var blevet forfremmet i 2007 til lønklasse AST 7, til
at intervenere i sagen.
Ved kendelse af 3. april 2009 blev det ønske om intervention til støtte for sagsøgtes påstand, som blev begæret af Eliza Niniou
og Maria-Béatrice Postiglione Branco (herefter »den første gruppe af intervenienter«) samt af Maria De Jesus Cabrita og Marie-France
Liegard (herefter »den anden gruppe af intervenienter«) imødekommet af Personalerettens præsident.
Den første gruppe af intervenienter har ved interventionsindlæg indgået til Personalerettens Justitskontor den 11. maj 2009
nedlagt følgende påstande:
–        Frifindelse.
–        Der træffes afgørelse om sagens omkostninger efter gældende bestemmelser.
Ved interventionsindlæg indgået til Personalerettens Justitskontor den 21. maj 2009 har den anden gruppe af intervenienter
nedlagt følgende påstande:
–        Frifindelse.
–        Sagsøgerne tilpligtes at betale sagens omkostninger i overensstemmelse med procesreglementets artikel 89.
Ved skrivelse af 30. juni 2009 underrettede Rådet Personaleretten om, at det ikke havde bemærkninger til de indgivne interventionsindlæg.
Ved processkrift indgået til Personalerettens Justitskontor den 3. juli 2009 fremsatte sagsøgerne deres bemærkninger til interventionsindlægget
fra den anden gruppe af intervenienter. De gjorde det samme gældende som i stævningen og nedlagde endvidere påstand om, at
Rådet tilpligtes at betale intervenienternes omkostninger, eller subsidiært, at den anden gruppe af intervenienter tilpligtes
at bære deres egne omkostninger.
Ved processkrift indleveret til Personalerettens Justitskontor den 7. juli 2009 vedrørende den første gruppe af intervenienters
interventionsindlæg gjorde sagsøgerne det samme gældende som i stævningen og nedlagde endvidere påstand om, at Rådet tilpligtes
at betale intervenienternes omkostninger, eller subsidiært, at den første gruppe af intervenienter tilpligtes at bære deres
egne omkostninger.
På dagen for retsmødet bestod Personaleretten, som var sat i plenum, alene af seks dommere, idet et af medlemmerne meldte
forfald.
I medfør af dels artikel 17, stk. 1, i statutten for Domstolen og artikel 5, stk. 1, i den pågældende statuts bilag I, dels
procesreglementets artikel 27 kan Personaleretten kun gyldigt træffe afgørelse med et ulige antal dommere, og hvis Personaleretten
er sat med et lige antal dommere på grund af forfald, deltager den dommer, som har lavest rang i henhold til den rangfølge,
der er fastsat i medfør af det pågældende reglements artikel 5, ikke i rådslagningen og afstemningen (jf. analogt dom afsagt
af Retten i Første Instans den 5.6.1992, sag T-26/90, Finsider mod Kommissionen, Sml. II, s. 1789, præmis 38).
Under anvendelse af ovennævnte bestemmelser traf de fem dommere, som har underskrevet den foreliggende dom, afgørelse i sagen.

Retlige bemærkninger
Sagsøgerne har påberåbt sig fire anbringender til støtte for samtlige annullationspåstande:
–        det første anbringende om utilstrækkelig begrundelse
–        det andet anbringende om tilsidesættelse af vedtægtens artikel 45, stk. 1, dels derved, at Rådet ved sammenligningen af fortjenester
kun subsidiært tog hensyn til, hvor stort ansvar de forfremmelseværdige kandidater havde, dels derved, at Rådet i forbindelse
med sammenligningen af fortjenester ikke undersøgte visse subsidiære kriterier
–        det tredje anbringende om tilsidesættelse af artikel 7, stk. 1, i afgørelsen af 2. december 2004
–        det fjerde anbringende om en åbenbar fejl i sammenligningen af de forfremmelsesværdige tjenestemænds fortjenester.
Personaleretten finder, at anbringendet om tilsidesættelse af vedtægtens artikel 45, stk. 1, hvorefter Rådet ved sammenligningen
af fortjenester alene tog subsidiært hensyn til kriteriet om, hvor stort ansvar de forfremmelsesværdige kandidater havde,
må undersøges nærmere.

Om påstandene vedrørende de omstridte afgørelser
Parternes argumenter
Sagsøgerne har gjort gældende, at Rådet tilsidesatte bestemmelserne i vedtægtens artikel 45, stk. 1, ved alene subsidiært
at tage hensyn til, hvor stort ansvar de forfremmelsesværdige tjenestemænd havde i forbindelse med sammenligningen af fortjenester.
Personaleretten bemærkede i sin dom af 31. januar 2008, Valero Jordana mod Kommissionen (sag F-104/05, Sml. Pers. I-A-1, s. 27,
og II-A-1, s. 127, præmis 74 og 75) i øvrigt, at dette kriterium, som blev indsat i den nye affattelse af artikel 45, der
trådte i kraft den 1. maj 2004, er så meget desto vigtigere, som Retten i Første Instans for så vidt angår bestemmelserne
i vedtægtens artikel 45, stk. 1, i den version, der fandt anvendelse inden denne dato, udtalte, at kriteriet om, hvor stort
ansvar tjenestemændene har, ikke kunne udgøre et afgørende kriterium ved sammenligningen af fortjenester.
Den fortolkning, som Rådet foretog af den nye affattelse af vedtægtens artikel 45, stk. 1, ville, såfremt den fulgtes, have
til virkning, at bestemmelsen mistede enhver betydning. Udtrykket »efter omstændighederne« i denne artikel har til formål
at pålægge ansættelsesmyndigheden at tage hensyn til de særlige omstændigheder, der måtte foreligge, hvorunder en tjenestemand
udøver mere kvalificerede opgaver, end hvad der følger af hans lønklasse.
Rådet har gjort gældende, at kriteriet om, hvor stort ansvar tjenestemændene har i henhold til vedtægtens artikel 45, stk. 1,
ikke er et kriterium, der skal tages i betragtning ved sammenligningen af tjenestemændenes fortjenester. Rådet har bemærket,
at når forfremmelsesværdige tjenestemænd alle er en del af samme ansættelsesgruppe, anses de for at udøve lignende funktioner.
Kriteriet om, hvor stort ansvar tjenestemændene har, kan subsidiært alene få relevans, såfremt tjenestemanden udøver tjeneste
i en tjenesteklasse i sin egen kategori eller tjenestegruppe, som er højere end hans egen tjenesteklasse. I det foreliggende
tilfælde er omfanget af sagsøgernes ansvar ikke klart mere omfattende end ansvaret hos de attesterede forfremmede tjenestemænd.
Dette kriterium, som alene finder subsidiær anvendelse, kunne således ikke have ændret resultatet af gennemførelsen af de
analytiske og almene bedømmelser.
Rådet har for det andet gjort gældende, at i medfør af fast fællesskabsretlig praksis skal der ikke tages hensyn til subsidiære
kriterier, såsom alder og anciennitet, idet det fandt, at fortjenesterne hos de forfremmede tjenestemænd og sagsøgerne ikke
var ens.
Intervenienterne har i deres skriftlige indlæg gentaget Rådets argumenter.
Under retsmødet har Rådet præciseret den fortolkning af vedtægtens artikel 45, stk. 1, som skal lægges til grund. Kriteriet
om, hvor stort ansvar tjenestemændene har, skal i lighed med kriterierne om bedømmelsesrapporterne og tjenestemændenes sproglige
kompetencer anses for et af bedømmelseskriterierne for fortjenesterne hos de forfremmelsesværdige tjenestemænd og skal således
kvalificeres som et »primært« kriterium ved sammenligningen af fortjenester til forskel fra de subsidiære kriterier, såsom
alder eller anciennitet, som først kan inddrages i anden omgang, efter at der er konstateret lighed i fortjenesterne hos de
forfremmelsesværdige tjenestemænd.
Personalerettens bemærkninger
–       Anbringendets formalitet
Hvad angår Kris Van Neyghem fremgår det både af hans klage (punkt 29) og af Rådets afgørelse, hvorved klagen blev afvist (punkt
28), at anbringendet om tilsidesættelse af vedtægtens artikel 45 derved, at Rådet alene tog hensyn til kriteriet om, hvor
stort ansvar de forfremmelsesværdige tjenestemænd havde ved sammenligningen af fortjenester, udtrykkeligt blev fremsat under
den administrative procedure.
Hvad angår de to øvrige sagsøgere har Personaleretten i lyset af den retspraksis, hvorefter klager skal fortolkes udvidende,
rejst spørgsmålet, om de kan gøre anbringendet nævnt i foregående præmis gældende, henset til ordlyden af de respektive klager,
de indgav.
Vincent Bouillez påberåbte sig i sin klage udtrykkeligt tilsidesættelse af vedtægtens artikel 45, stk. 1 (punkt 22), og præciserede
(punkt 26), at »ansættelsesmyndigheden, når den foretager en sammenligning af forfremmelsesværdige tjenestemænds fortjenester,
er forpligtet til at undersøge alle relevante omstændigheder«. Ved denne klage, der skal fortolkes udvidende, skal Vincent
Bouillez anses for at have villet anfægte den manglende hensyntagen til, hvor stor et ansvar de forfremmelsesværdige tjenestemænd
har ved den sammenligning af fortjenester, som Rådet foretog.
Ingeborg Wagner-Leclercq gjorde i sin klage på engelsk for sin del gældende, at afgørelsen om afslag på at forfremme hende
var i strid med vedtægtens artikel 45. Hun præciserede:
»Jeg mener, at en sammenligning af hver enkelt kandidats fortjenester, der tog hensyn til vigtigheden af den stilling, som
tjenestemanden bestred i organisationsplanen og det medfølgende ansvar, som følge af manglen på stillingsbeskrivelse ikke
var mulig.«
Med de kritikpunkter, som sagsøgeren således fremsatte, henviste hun i det mindste implicit til klagepunktet om, at ansættelsesmyndigheden
undlod at tage hensyn til, hvor stort ansvar de forfremmelsesværdige tjenestemænd havde.
Det følger af det ovenstående, at de tre sagsøgere kan påberåbe sig anbringendet om tilsidesættelse af vedtægtens artikel
45, stk. 1, derved, at Rådet ved sammenligningen af fortjenester alene tog subsidiært hensyn til kriteriet om, hvor stort
ansvar de forfremmelsesværdige tjenestemænd havde. Personaleretten skal endvidere bemærke, at Rådet ikke har rejst en sådan
formalitetsindsigelse over for sagsøgerne.
–       Om anbringendets berettigelse
I medfør af vedtægtens artikel 45, stk. 1, tager ansættelsesmyndigheden ved sammenligningen af fortjenester især hensyn til
udtalelserne om tjenestemændene, brugen af andre sprog i udøvelsen af deres hverv end det sprog, som de har godtgjort, at
de har indgående kendskab til, og, efter omstændighederne, hvor stort ansvar de forfremmelsesværdige tjenestemænd har.
Personaleretten har fastslået, at på et område, hvor forvaltningen udøver et vidt skøn, tydeliggør den udtrykkelige angivelse
af kriterierne i vedtægtens artikel 45 den særlige betydning, som lovgiver tillægger inddragelsen af disse kriterier (Rettens
dom af 31.1.2008, sag F-97/05, Buendía Sierra mod Kommissionen, Sml. Pers. I-A-1, s. 49, præmis 62). Den særlige angivelse
i vedtægtens artikel 45, stk. 1, af inddragelsen i forbindelse med sammenligningen af fortjenester ved forfremmelse af, i
givet fald hvor stort ansvar tjenestemændene har, synes så meget desto mere betydningsfuld, som Retten i Første Instans i
sin dom af 12. juli 2001, Schochaert mod Rådet (sag T-131/00, Sml. Pers. I-A, s. 141, og II, s. 743, præmis 43), fastslog,
at det var i strid med bestemmelserne i artikel 45, stk. 1, i den affattelse, der var gældende før den 1. maj 2004, at lægge
afgørende vægt på, hvor stort ansvar de forfremmelsesværdige tjenestemænd har.
Endvidere fastslog Personaleretten, dels at bestemmelserne i vedtægtens artikel 45, stk. 1, der anvendes fra den 1. maj 2004,
er klarere med hensyn til de forhold, der skal tages i betragtning ved forfremmelse, end den pågældende artikels bestemmelser
i den affattelse, der var gældende før denne dato, idet de ud over at henvise til bedømmelsesrapporterne henviser til brugen
af andre sprog end det sprog, som de pågældende tjenestemænd har godtgjort, at de har indgående kendskab til, og i givet fald
hvor stort ansvar de har, og dels at det principielt er på baggrund af disse tre forhold, at ansættelsesmyndigheden fremover
skulle foretage den sammenlignende undersøgelser af de forfremmelsesværdige tjenestemænds fortjenester, og at ordet »fortjenester«
i vedtægtens artikel 45, stk. 1, således har et andet og principielt bredere anvendelsesområde end det identiske ord, der
anvendtes i artiklens affattelse, som fandt anvendelse inden den 1. maj 2004 (Rettens dom af 7.11.2007, sag F-57/06, Hinderyckx
mod Rådet, Sml. Pers. I-A-1, s. 329, og II-A-1, s. 1831, præmis 45). Ved bedømmelsen af tjenestemændenes fortjenester kan
ansættelsesmyndigheden i tilfælde af lighed i fortjenesterne mellem de forfremmelsesværdige tjenestemænd på grundlag af de
tre forhold, der udtrykkeligt er nævnt i vedtægtens artikel 45, stk. 1, subsidiært inddrage andre forhold, såsom kandidaternes
alder og anciennitet i lønklassen eller tjenesten (dommen i sagen Hinderyckx mod Rådet, præmis 46). Under retsmødet forsvarede
Rådet i øvrigt den samme fortolkning ved at præcisere, at nye regler, der vil finde anvendelse på forfremmelsesprocedurer,
og som er under udarbejdelse af dets tjenestegrene, understreger den rolle, som kriteriet om, hvor stort ansvar tjenestemændene
har ved sammenligningen af forfremmelsesværdige kandidaters fortjenester, spiller.
Det blev endvidere fastslået, at når forvaltningen råder over et vidt skøn, som det er tilfældet med ansættelsesmyndigheden
i forfremmelsessager, er den i forbindelse med den sammenlignende bedømmelse af fortjenester i henhold til vedtægtens artikel
45, stk. 1, forpligtet til omhyggeligt og upartisk at undersøge alle de oplysninger, der er relevante for bedømmelsen af disse
fortjenester (dom afsagt af Retten i Første Instans den 2.4.2009, sag T-473/07 P, Kommissionen mod Berrisford, Sml. Pers.
I-B-1, s. 17, og II-B-1, s. 85, præmis 42, og dom af 10.10.2007, sag F-107/06, Berrisford mod Kommissionen, Sml. Pers. I-A-1,
s. 285, og II-A-1, s. 1603, præmis 71).
Det følger således følger af bestemmelserne i vedtægtens artikel 45, stk. 1, at kriteriet om, hvor stort ansvar de forfremmelsesværdige
tjenestemænd har, udgør et af de tre relevante forhold, som forvaltningen skal tage hensyn til ved den sammenlignende bedømmelse
af de forfremmelsesværdige tjenestemænds fortjenester.
Som Rådet med rette har gjort gældende, forudsætter tilhørsforholdet til samme ansættelsesgruppe og lønklasse ganske vist
udøvelse af lignende funktioner. Anvendelsen af udtrykket »efter omstændighederne« i vedtægtens artikel 45, stk. 1, bekræfter,
at i de fleste tilfælde udgør kriteriet om, hvor stort ansvar tjenestemænd i samme lønklasse har, henset til denne formodning
for ligeværdighed, ikke et forhold, der tillader at differentiere forfremmelsesværdige tjenestemænds fortjenester.
Denne formodning er dog ikke uafkræftelig, navnlig ikke siden sammenlægningen af kategori B og C i ansættelsesgruppen for
assistenter. Denne sammenlægning har nemlig automatisk medført en udvidelse af de ansvarsområder, som en tjenestemand i ansættelsesgruppe
AST kan have, som det i øvrigt fremgår af den tabel, der er indsat i del A i vedtægtens bilag I. Der kan for så vidt angår
kriteriet om, hvor stort ansvar tjenestemændene har, således foreligge små forskelle mellem de forskellige tjenester, der
udøves af tjenestemændene inden for samme ansættelsesgruppe. Endvidere er der ikke i vedtægten nogen forbindelse mellem de
udøvede hverv og en given lønklasse. Tværtimod giver den mulighed for at skelne mellem lønklasse og hverv (jf. i denne retning
dom afsagt af Retten i Første Instans den 8.7.2008, sag T-56/07 P, Kommissionen mod Economidis, Sml. Pers. I-B-1, s. 31, og
II-B-1, s. 213, præmis 58-60). Denne manglende sammenhæng mellem lønklassen og typen af udøvede hverv svarer i øvrigt til
lovgivers ønske og til det valg, som institutionerne har foretaget, om at gøre personaleadministrationen lettere. Retten i
Første Instans erkendte selv, da den fortolkede bestemmelserne i vedtægtens artikel 45 i den affattelse, der var gældende
inden den 1. maj 2004, at denne formodning for ligeværdighed i ansvaret for tjenestemænd inden for samme lønklasse i visse
situationer ikke var berettiget (dommen i sagen Schochaert mod Rådet, præmis 42 og den deri nævnte retspraksis).
Det kan således ikke udledes af en sådan formodning for ligeværdighed, at forvaltningen ikke er forpligtet til at foretage
en undersøgelse af kriteriet om, hvor stort ansvar tjenestemændene har ved konkret at efterprøve, om dette kriterium kan medføre,
at der foreligger forskelle i de pågældende tjenestemænds fortjenester.
Udtrykket »efter omstændighederne« kan derfor ikke fortolkes således, at det giver forvaltningen ret til på forhånd at udelukke
en inddragelse af kriteriet om, hvor stort ansvar tjenestemændene har, ved sammenligningen af fortjenester. Ved udtrykkeligt
at henvise til dette kriterium i vedtægtens artikel 45, stk. 1, mens dette kriterium derimod ikke var indeholdt i den version
af artiklen, som var gældende inden den 1. maj 2004, ville lovgiver signalere, at omfanget af det ansvar, som forfremmelsesværdige
tjenestemænd har, var et forhold, der kunne have relevans ved en sådan undersøgelse. Udtrykket »efter omstændighederne« betyder
ganske enkelt, at selv om ansatte i samme lønklasse i princippet antages at have ligeværdigt ansvar, skal den omstændighed,
at dette konkret ikke er tilfældet, tages i betragtning i forbindelse med forfremmelsessager.
I det foreliggende tilfælde kan en sådan formodning for ligeværdighed mellem tjenestemænd i samme lønklasse i øvrigt under
alle omstændigheder ikke lægges til grund og dermed medføre, at Rådet ikke efterprøver relevansen af kriteriet om, hvor stort
ansvar de forfremmelsesværdige tjenestemænd har. Det fremgik af Vincent Bouillez’ og Kris Van Neyghems bedømmelsesrapporter,
at disse tjenestemænd havde forudsætninger for at udøve en stilling som administrator, dvs. en stilling i den næsthøjere ansættelsesgruppe.
Det var således muligt, at disse to tjenestemænd havde et ansvar, som havde et større omfang end det, de øvrige forfremmelsesværdige
tjenestemænd i samme lønklasse havde.
I den foreliggende sag gjorde Rådet under retsmødet endelig gældende, at omfanget af det ansvar, som de forfremmelsesværdige
tjenestemænd har, er et af de tre »primære« kriterier, der skal tages i betragtning ved sammenligningen af fortjenester. Det
hævdede dog, at det ikke kan foreholdes at have tilsidesat bestemmelserne i vedtægtens artikel 45, stk. 1, i forfremmelsesåret
2007, idet det tog hensyn til dette forhold, da det traf afgørelserne om forfremmelse og de anfægtede afgørelser.
I den henseende bemærkes, at prøvelsen af en begrundelse af en afgørelse om forfremmelse og en afgørelse om afslag på forfremmelse
vanskeliggøres af den omstændighed, at disse to kategorier af afgørelser ikke behøver begrundes (dom afsagt af Retten i Første
Instans den 29.5.1997, sag T-6/96, Contargyris mod Rådet, Sml. Pers. I-A, s. 119, og II, s. 357, præmis 147 og den deri nævnte
retspraksis). Det er alene afgørelsen om afslag på klage indgivet i henhold til vedtægtens artikel 90, stk. 2, af en kandidat,
der ikke forfremmes, som skal begrundes, idet begrundelsen af denne afgørelse anses for sammenfaldende med begrundelsen af
den afgørelse, som klagen var rettet imod (dom afsagt af Retten i Første Instans den 11.6.1996, sag T-118/95, Anacoreta Correia
mod Kommissionen, Sml. Pers. I-A, s. 283, og II, s. 835, præmis 82).
De forskellige dokumenter i sagen skal derfor undersøges med henblik på at afgøre, om Rådet, som det har påstået, rent faktisk
foretog en sammenligning af fortjenester under de betingelser, som er fastsat i vedtægtens artikel 45, stk. 1, hvorved der
skal tages hensyn til, hvor stort ansvar de forfremmelsesværdige tjenestemænd har, og i hvilken forbindelse besvarelsen af
klagen er af særlig betydning.
Til støtte for sit standpunkt har Rådet for det første påberåbt sig meddelelsen af 12. juni 2007. I meddelelsen præciseres
det bl.a.:
»Hvert udvalg udarbejder lister over de forfremmelsesværdige kandidater, som efter en sammenligning af fortjenesterne er de
mest egnede til at besætte de stillinger, der er ledige i 2007. I forbindelse med denne bedømmelse skal navnlig tjenestemændenes
rapporter samt de andre forhold, der gengives i vedtægtens artikel 45, tages i betragtning.«
I punkt 3 i bilag 1 til meddelelsen af 12. juni 2007 anføres:
»Dette forfremmelsesår kendetegnes af ikrafttrædelsen af vedtægtens artikel 45, stk. 2, i medfør af hvilken tjenestemanden
har pligt til før sin første forfremmelse efter ansættelsen at påvise sin evne til at arbejde på et tredje sprog. De tjenestemænd,
der er berørt af denne foranstaltning, og som ikke har godtgjort deres evne til at arbejde på et tredje sprog, kan ikke forfremmes,
selv om de har den tjenestetid, der kræves den 1. januar 2007. […]«
Meddelelsen af 12. juni 2007 henviser ganske vist for så vidt angår sammenligningen af fortjenester ud over til bedømmelsesrapporten
til de »øvrige forhold« i vedtægtens artikel 45. Den henviser imidlertid ikke udtrykkeligt til, hvor stort ansvar de forfremmelsesværdige
tjenestemænd har, selv om dens bilag 1 udtrykkeligt henviser til kriteriet om brugen af andre sprog end det sprog, som de
har godtgjort at have et indgående kendskab til. Under disse omstændigheder er meddelelsen af 12. juni 2007, henset til den
generelle og upræcise formulering, ikke i sig selv bevis for, at Rådet tog hensyn til, hvor stort ansvar tjenestemændene har
ved sammenligningen af fortjenester.
For det andet har Rådet til støtte for sin sammenligning af de forfremmelsesværdige tjenestemænds fortjenester i henhold til
bestemmelserne i vedtægtens artikel 45, stk. 1, henvist til udvalgsrapporten. Det bemærkes imidlertid, at denne rapport ikke
udtrykkeligt præciserer de forhold, som det pågældende udvalg tog hensyn til ved udarbejdelsen af indstillingen. Ved en gennemlæsning
af rapporten fremgår det, at det rådgivende udvalg havde adgang til kandidaternes bedømmelsesrapporter og til en liste over
de tjenestemænd, som havde påvist deres evne til at arbejde på et tredje sprog. Der er til gengæld ingen oplysninger i det
rådgivende udvalgs rapport, der gør det muligt klart at fastslå, at udvalget rådede over relevante og anvendelige oplysninger
om, hvor stort et ansvar de forfremmelsesværdige tjenestemænd havde. Det er i den forbindelse væsentligt, at ordene »hvor
stort ansvar tjenestemændene har« ikke fremgår af denne rapport. Følgelig kan det heller ikke på grundlag af det rådgivende
udvalgs rapport godtgøres, at Rådet ved at vedtage de omstridte afgørelser har taget hensyn til, hvor stort ansvar tjenestemændene
har.
For det tredje og henset til ovennævnte usikkerhed synes begrundelsen for afgørelserne om afslag på klagerne at være et særlig
vigtigt forhold med henblik på at give Personaleretten mulighed for at vurdere berettigelsen af det pågældende anbringende.
I denne henseende er afgørelserne om afslag på Vincent Bouillez’ og Ingeborg Wagner-Leclercqs klager lidet oplysende, idet
de ikke giver oplysninger om den fremgangsmåde, der reelt blev anvendt af Rådet ved sammenligningen af tjenestemændenes fortjenester.
Det fremgår derimod af afgørelsen om afslag på Kris Van Neyghems klage, at ansættelsesmyndigheden ved sammenligningen af de
forfremmelsesværdige tjenestemænds fortjenester støttede sig til de berørtes bedømmelsesrapporter uden at tage hensyn til,
hvor stort ansvar disse tjenestemænd har.
Ansættelsesmyndigheden sørgede, da den i afgørelsen citerede vedtægtens artikel 45, stk. 1, nemlig for det første for at fremhæve
sætningsleddet »navnlig at tage hensyn til tjenestemændenes rapporter«. Dernæst anførte den, at alle de attesterede tjenestemænd
havde bedre bedømmelsesrapporter end klageren. Endelig og navnlig bemærkede forvaltningen i den pågældende afgørelse, at kriteriet
om, hvor stort ansvar tjenestemændene havde, alene skulle inddrages i tilfælde af »ens fortjenester« »med henblik på at udskille
tjenestemænd, der kan komme i betragtning til forfremmelse«.
Med disse ord signalerede ansættelsesmyndigheden over for klageren, at der, idet der i det foreliggende tilfælde ikke på baggrund
af bedømmelsesrapporterne kunne konstateres lighed mellem hans fortjenester og de forfremmede tjenestemænds fortjenester,
ikke var blevet taget hensyn til kriteriet om, hvor stort ansvar tjenestemændene havde. Det kan imidlertid udledes af de meget
generelle formuleringer, som ansættelsesmyndigheden anvender i afgørelsen (formuleringer, som viser, at forvaltningen ikke
valgte en løsning, som var specifik for klagerens situation, men at den på hans tilfælde anvendte en fortolkning, som den
tillige anvendte på vedtægtens artikel 45), at den ved bedømmelsen af, om de forskellige tjenestemænd, der kan forfremmes
til lønklasse AST 7, havde samme fortjenester, ikke tog hensyn til, hvor stort ansvar tjenestemændene havde. Som det imidlertid
er anført ovenfor, udgør kriteriet om, hvor stort ansvar tjenestemændene har, en af tre faktorer, der gør det muligt at bedømme
en forfremmelsesværdig tjenestemands fortjenester.
For det fjerde fremlagde Rådet som bilag (B 9) til sit svarskrift en oversigtstabel, hvoraf de berørte tjenestemænds funktioner
og ansvar fremgår. Det fremgår imidlertid ikke af sagsakterne, at denne tabel forelå i forbindelse med vedtagelsen af de omstridte
afgørelser, og det blev i øvrigt ikke gjort gældende, at denne tabel skulle udgøre et analysegrundlag for det rådgivende forfremmelsesudvalg,
hvis indstilling blev fulgt af Rådet.
Det følger således af det ovenstående, at det er tilstrækkeligt godtgjort, at Rådet ikke, i modsætning til hvad det har gjort
gældende, tog hensyn til, hvor stort ansvar tjenestemændene havde i forbindelse med sammenligningen af fortjenester. Rådet
begik således en retlig fejl. Af denne grund må de omstridte afgørelser følgelig annulleres, uden at det er fornødent at behandle
stævningens øvrige anbringender.

Om påstandene vedrørende afgørelserne om forfremmelse af de attesterede tjenestemænd
Formaliteten
–       Parternes argumenter
Den anden gruppe af intervenienter har gjort gældende, at påstandene vedrørende afgørelserne om forfremmelse af de attesterede
tjenestemænd skal afvises fra realitetsbehandling. Disse afgørelser er alene en følge af attestationsafgørelserne, som sagsøgerne
ikke har anfægtet.
Sagsøgerne har gjort gældende, at den således rejste formalitetsindsigelse ikke kan tages til følge. Formålet med søgsmålet
er ikke at anfægte disse afgørelser om attestation af de forfremmede tjenestemænd, som tidligere var placeret i den forhenværende
kategori C, men at opnå annullation af afgørelserne om forfremmelse af disse tjenestemænd, for så vidt som de ikke udførte
funktioner, som hører til karrieresystemet for assistenter uden begrænsning i adgangen til forfremmelse.
Parterne har vedrørende realiteten gentaget den argumentation, der tidligere blev fremført i den del af dommen, som vedrører
påstandene om annullation af de omstridte afgørelser.
Den anden gruppe af intervenienter har endvidere gjort gældende, at annullation af afgørelserne om forfremmelse af de attesterede
tjenestemænd ville være klart uproportional, henset til antallet af berørte tjenestemænd og til den skade, som den ville kunne
forårsage. Hertil kommer, at en annullation af de pågældende afgørelser ville krænke princippet om beskyttelse af den berettigede
forventning og erhvervede rettigheder.
–       Personalerettens bemærkninger
I henhold til procesreglementets artikel 110 kan påstande i et interventionsindlæg kun admitteres, såfremt de helt eller delvist
støtter en af parternes påstande i sagen. En intervenient kan derfor ikke påstå sagen afvist, når dette ikke er gjort gældende
under den skriftlige procedure, og Personaleretten er således ikke forpligtet til at behandle anbringender, der er fremsat
i den forbindelse.
I henhold til procesreglementets artikel 77 kan Personaleretten dog til enhver tid af egen drift efterprøve, om en sag skal
afvises, fordi ufravigelige procesforudsætninger ikke er opfyldt, herunder ufravigelige procesforudsætninger, som intervenienter
har rejst spørgsmål om (jf. analogt dom afsagt af Retten i Første Instans den 14.4.2005, sag T-88/01, Sniace mod Kommissionen,
Sml. II, s. 1165, præmis 49, 52 og 53).
I det foreliggende tilfælde er afgørelserne om attestation og afgørelserne om forfremmelse, i modsætning til hvad den anden
gruppe af intervenienter har gjort gældende, særskilte afgørelser. Den omstændighed, at sagsøgerne ikke har bestridt afgørelserne
om attestation, kan heller ikke medføre, at påstandene vedrørende afgørelserne om forfremmelse ikke kan antages til realitetsbehandling.
Den af den anden gruppe af intervenienter nedlagte afvisningspåstand kan således ikke tages til følge.
Personaleretten finder det endvidere nødvendigt at erindre om, at de tjenestemænd, der kan forfremmes til en given lønklasse,
i princippet har en personlig interesse i at anfægte afgørelser, som forfremmer andre tjenestemænd til den pågældende lønklasse.
Domstolen har ved flere lejligheder implicit anerkendt, at et sådant søgsmål kan realitetsbehandles, og har endog annulleret
afgørelser om forfremmelse eller ansættelse som følge af en fejl i sammenligningen af fortjenester eller undladelse af at
foretage denne sammenligning (Domstolens dom af 23.1.1975, sag 29/74, de Dapper mod Parlamentet, Sml. s. 35, og af 17.1.1989,
sag 293/87, Vainker mod Parlamentet, Sml. s. 23). Retten i Første Instans har for sin del udtrykkeligt fastslået, at hvis
en ansat ikke har et retskrav på forfremmelse, har han interesse i anfægte afgørelsen om forfremmelse af en anden ansat til
en lønklasse, som han kan komme i betragtning til, og over hvilken afgørelse han har indgive en klage, som afslås (dom afsagt
af Retten i Første Instans den 21.1.2004, sag T-328/01, Robinson mod Parlamentet, Sml. Pers. I-A, s. 5, og II, s. 23, præmis
32 og 33).
Om realiteten
Sagsøgerne har i forhold til afgørelserne om forfremmelse af de attesterede tjenestemænd påberåbt sig et anbringende om tilsidesættelse
af vedtægtens artikel 45, stk. 1, idet Rådet kun subsidiært tog hensyn til, hvor stort ansvar de forfremmelsesværdige kandidater
havde i forbindelse med sammenligningen af fortjenester. Idet dette anbringende er fremsat til støtte for påstandene i relation
til de omhandlede afgørelser og blev anset for berettiget af Personaleretten, skal det normalt som en følge heraf medføre
annullation af disse afgørelser, uden at det er fornødent at behandle de øvrige anbringender, som er fremsat til støtte for
disse påstande.
Unionens retsinstanser har imidlertid anerkendt, at når den retsakt, der skal annulleres, er til gunst for tredjemand, hvilket
er tilfældet ved optagelser på en reserveliste, en afgørelse om forfremmelse eller en afgørelse om ansættelse, tilkommer det
retsinstansen forudgående at efterprøve, om denne annullation udgør en for streng straf for den ulovlighed, som er begået
(Domstolens dom af 5.6.1980, sag 24/79, Oberthür mod Kommissionen, Sml. s. 1743, præmis 11 og 13, dom afsagt af Retten i Første
Instans den 10.7.1992, sag T-68/91, Sml. II, s. 2127, præmis 36).
I den forbindelse skal det bemærkes, at de konsekvenser, som Unionens retsinstanser drager af en retsstridighed, ikke er de
samme på området for udvælgelsesprøver og på området for forfremmelser. Annullation af samtlige resultater af en udvælgelsesprøve
udgør nemlig principielt en for vidtgående sanktion mod den begåede ulovlighed, og dette uanset karakteren af ulovligheden
og omfanget af dens konsekvenser for resultaterne af udvælgelsesprøven (jf. bl.a. vedrørende et spørgsmål om uretmæssig sammensætning
af juryen dom afsagt af Retten i Første Instans den 22.6.1990, forenede sager T-32/89 og T-39/89, Marcopoulos mod Domstolen,
Sml. II, s. 281; jf. i et spørgsmål om tilsidesættelse af ligebehandlingsprincippet dom afsagt af Retten i Første Instans
den 17.3.1994, sag T-44/91, Smets mod Kommissionen, Sml. Pers. I-A, s. 97, og II, s. 319).
På området for forfremmelse foretager Unionens retsinstanser imidlertid en bedømmelse i hvert enkelt tilfælde.
For det første tager de hensyn til karakteren af den begåede ulovlighed. Hvis den konstaterede ulovlighed alene er en procedurefejl,
der berører en enkelt tjenestemand (jf. bl.a. vedrørende en manglende bedømmelsesrapport dommen i sagen Barbi mod Kommissionen,
samt dom afsagt af Retten i Første Instans den 21.11.1996, sag T-144/95, Michaël mod Kommissionen, Sml. Pers. I-A, s. 529,
og II, s. 1429, og af 5.10.2000, sag T-202/99, Rappe mod Kommissionen, Sml. Pers. I-A, s. 201, og II, s. 911; jf. vedrørende
manglende begrundelse dom afsagt af Retten i Første Instans den 6.7.2004, sag T-281/01, Huygens mod Kommissionen, Sml. Pers.
I-A, s. 203, og II, s. 903), fastslår de a priori, at en sådan ulovlighed ikke berettiger til en annullation af afgørelserne
om forfremmelse, idet en sådan annullation udgør en for vidtgående sanktion. Hvis der til gengæld foreligger en væsentlig
mangel, såsom en retlig fejl, som med ugyldighed af sammenligningen af fortjenester i sin helhed, annullerer de principielt
afgørelserne om forfremmelse (dommen i sagen Vainker mod Parlamentet og i sagen Robinson mod Parlamentet).
Dernæst foretager Unionens retsinstanser en interesseafvejning.
Ved denne interesseafvejning tager de i første omgang hensyn til den interesse, som de pågældende tjenestemænd har i retligt
og fuldstændigt at genindtræde i deres ret til en fornyet sammenlignende vurdering af fortjenesterne, hvorved der tages behørigt
hensyn til de hensyn, der gælder ifølge lovgivningen, i ikke fremtidigt at skulle konkurrere med tjenestemænd, der forfremmes
ulovligt, og i at undgå, at den retsstridighed, som konstateres af retsinstanserne, gentager sig.
Dernæst tager de hensyn til de ulovligt forfremmede tjenestemænds interesser. Disse tjenestemænd har ganske vist ikke erhvervet
ret til en opretholdelse af deres forfremmelse, idet afgørelserne om forfremmelse er ulovlige og blev anfægtet inden for fristerne
(jf. for så vidt angår annullation dommen i sagen Vainker mod Parlamentet og i sagen Robinson mod Parlamentet). De tager ikke
desto mindre den omstændighed i betragtning, at disse tjenestemænd i god tro kunne gå ud fra, at de afgørelser, hvorved de
blev forfremmet, var lovlige, navnlig såfremt de berørte havde fået gode bedømmelser af deres overordnede, bedømmelser, der
objektivt kunne berette til en forfremmelse. De er særligt opmærksomme på disse tjenestemænds interesser, såfremt de udgør
en større gruppe (jf. for så vidt angår en løsning, der indebar, at annullationspåstande, der var rettet mod hele listen over
forfremmede, hvorpå var opført adskillige tjenestemænd, blev forkastet dom afsagt af Retten i Første Instans den 19.10.2006,
sag T-311/04, Buendía Sierra mod Kommissionen, Sml. II, s. 4137, præmis 349).
Endelig bedømmer de tjenestens interesse, dvs. bl.a. overholdelse af lovligheden, de budgetmæssige følger af, at ulovlige
afgørelser ikke erklæres ugyldige (jf. præmis 90 nedenfor), de eventuelle vanskeligheder ved opfyldelsen af afgørelsen, den
eventuelle skadelige indvirkning på tjenestens kontinuitet samt risikoen for forringelser af arbejdsklimaet i institutionen.
Efter at have taget de forskellige foreliggende hensyn i betragtning afgør de i hvert enkelt tilfælde, om en forfremmelsesafgørelse
skal annulleres eller ej. I tilfælde af at de finder, at annullation af afgørelserne om forfremmelse udgør en for vidtgående
sanktion mod den konstaterede retsstridighed, kan de med henblik på i sagsøgerens interesse at sikre en effektiv virkning
af dommen om annullation af afgørelsen om afslag på forfremmelse i givet fald udøve den fulde prøvelsesret, som de har i sager
af økonomisk karakter, og pålægge institutionen, selv ex officio, at betale erstatning (dommen i sagen Oberthür mod Kommissionen,
præmis 14).
I det foreliggende tilfælde sker prøvelsen af de forskellige bedømmelseskriterier i en særlig kontekst. Det skal påpeges,
at det alene er »om fornødent« (og ikke »som en konsekvens af annullationen af afgørelserne om afslag på forfremmelse«), at
sagsøgerne for Personaleretten har nedlagt annullationspåstande rettet mod afgørelserne om forfremmelse af de attesterede
tjenestemænd.
Henset til formuleringen af disse påstande skal Personaleretten, inden den under de ovennævnte betingelser efterprøver, om
annullation af afgørelserne om forfremmelse udgør en for vidtgående sanktion mod den konstaterede retsstridighed, vurdere,
om denne annullation er fornøden med henblik på at genoprette sagsøgernes mulighed for at blive forfremmet, og en fornyet
lovlig tilstand forudsætter en ny sammenligning af fortjenester på grundlag af de anvendelige retlige kriterier og om fornødent
forfremmelse af sagsøgerne med virkning ex tunc.
Det centrale spørgsmål er således, hvorvidt den retlige opretholdelse af afgørelserne om forfremmelse af de 14 attesterede
tjenestemænd er til hinder for en forfremmelse af sagsøgerne i den situation, hvor sagsøgernes fortjenester efter en fornyet
sammenligning af fortjenester i forbindelse med en opfyldelse af afgørelsen bør bedømmes til at være større end fortjenesterne
hos de tjenestemænd, der blev forfremmet ulovligt, og bør give dem mulighed for at blive forfremmet.
Frem til afslutningen af den skriftlige procedure syntes annullation af afgørelserne om forfremmelse af de attesterede tjenestemænd
a priori nødvendig, henset til bl.a. bilag 2 til meddelelsen af 12. juni 2007, som fastsatte antallet af de forfremmelser
til lønklasse AST 7, der var mulige i 2007, til 22, og til Rådets skrivelse af 19. december 2008, som bekræftede dette, idet
en eventuel forfremmelse af sagsøgerne til lønklasse AST 7 alene syntes at kunne ske, såfremt de attesterede tjenestemænd,
der havde opnået forfremmelse til denne lønklasse, blev frataget denne forfremmelse.
Under retsmødet gjorde Rådets advokat som indledning på sit mundtlige indlæg gældende, at annullationen af afgørelserne om
forfremmelse af de attesterede tjenestemænd ikke længere var fornøden regnet fra afsigelsen af dommen. Advokaten anførte,
at i tilfælde af annullation af de omstridte afgørelser ville Rådet i forbindelse med foranstaltningerne til opfyldelse af
dommen genindsætte sagsøgerne i deres rettigheder ved om fornødent at træffe afgørelser om forfremmelse for 2009 og ved at
tildele sagsøgerne erstatning for det tab, der blev forårsaget af den forsinkede forfremmelse mellem 2007 og 2009.
Efter parternes og intervenienternes indledende indlæg som svar på et spørgsmål fra Personaleretten om, hvorvidt sagsøgerne,
henset til Rådets ovennævnte indlæg, ikke ønskede at frafalde deres påstande om annullation af afgørelserne om forfremmelse
af de attesterede tjenestemænd, erklærede de pågældende sagsøgeres advokat sig villig til et sådant frafald, såfremt Rådet
skriftligt bekræftede de tilsagn, som dets repræsentant havde givet.
Efter retsmødet anførte Rådet ved skrivelse af 17. december 2009, at det stod inde for sine tilsagn. Det gjorde gældende,
at såfremt Personaleretten annullerede de omstridte afgørelser med den begrundelse, at sammenligningen af fortjenester i forbindelse
med forfremmelsesåret 2007 for lønklasse AST 7 var retsstridig, ville det træffe følgende opfyldelsesforanstaltninger:
»Ansættelsesmyndigheden indkalder på ny det rådgivende forfremmelsesudvalg med henblik på gennemførelse af en ny sammenligning
af fortjenester hos de tjenestemænd, der kan forfremmes til lønklasse AST 7 i 2007 i overensstemmelse med dommens konstateringer.
Denne fornyede sammenligning af fortjenester kan ikke begrænses til at omhandle sagsøgerne og de forfremmede tjenestemænd,
men skal vedrøre fortjenester hos alle de tjenestemænd, der kan forfremmes til lønklasse AST 7 i forfremmelsesåret 2007.
Sagsøgerne kan alene forfremmes, såfremt de efter denne sammenligning med anvendelse af samtlige »primære« og subsidiære kriterier
opnår en gunstig position i forhold til andre forfremmelsesværdige tjenestemænd. Hvis dette rent faktisk var tilfældet, ville
de berørte sagsøgere blive forfremmet til lønklasse AST 7 med tilbagevirkende kraft regnet fra den 1. januar 2007 sammen med
de tjenestemænd, der blev forfremmet i 2007, ved afgørelser om forfremmelse, der ikke kan anfægtes.«
Sagsøgerne underrettede ved skrivelse af 7. januar 2010 Personaleretten om, at henset til de præciseringer, som Rådet gav
i sin skrivelse af 19. december 2009, frafaldt de ikke deres påstande om annullation af afgørelserne om forfremmelse.
Det fremgår af skriftudvekslingen mellem parterne, at Rådet i forbindelse med opfyldelsen af afgørelsen gav et endeligt tilsagn
om at foretage en fornyet sammenligning af fortjenester og om fornødent tillige at forfremme sagsøgerne med tilbagevirkende
kraft.
Henset til dette ubetingede tilsagn fra Rådet, der er i overensstemmelse med artikel 266 TEUF, synes annullation af afgørelserne
om forfremmelse ikke strengt nødvendig for at genindsætte sagsøgerne behørigt i deres rettigheder, eftersom en eventuel forfremmelse
af sagsøgerne kan ske sammen med forfremmelserne af de attesterede tjenestemænd, idet en sådan samlet forfremmelse, såfremt
den tildeles, nødvendigvis vil have den samme betydning som betydningen af de oprindeligt vedtagne afgørelser om forfremmelse
uden nogen negativ konnotation.
Selv om det er korrekt, at sagsøgerne i deres skrivelse af 7. januar 2010 anfægtede de betingelser for opfyldelse af denne
dom, som Rådet angav i sin skrivelse af 17. december 2009, hvorved de gjorde gældende, at deres fortjenester udelukkende skulle
sammenlignes med fortjenesterne hos de allerede forfremmede tjenestemænd og ikke med fortjenesterne hos alle de forfremmelsesværdige
tjenestemænd, er denne kritik uden betydning for bedømmelsen af nødvendigheden af en annullation af afgørelserne om forfremmelse.
Den præcise fastlæggelse af de tjenestemænd, der kunne være omfattet af en fornyet sammenligning af fortjenester i forbindelse
med opfyldelsen af afgørelsen, er nemlig uafhængig af spørgsmålet om annullation af afgørelserne om forfremmelse af de attesterede
tjenestemænd.
Under de foreliggende omstændigheder er annullation af afgørelserne om forfremmelse af de attesterede tjenestemænd således
ikke fornøden. Det følger heraf, at påstandene rettet mod disse afgørelser må forkastes.

Sagens omkostninger
Det følger af procesreglementets artikel 87, stk. 1, at med mindre andet gælder i henhold til bestemmelserne i samme kapitel,
pålægges det den tabende part at betale sagens omkostninger, hvis der er nedlagt påstand herom. I medfør af samme artikels
stk. 2 kan Personaleretten, såfremt dette findes rimeligt, træffe bestemmelse om, at den tabende part kun pålægges at betale
en del af sagens omkostninger eller slet ikke pålægges at betale sagsomkostninger.
Det følger af denne doms grunde, at Rådet i det væsentlige har tabt sagen. Endvidere har sagsøgerne udtrykkeligt nedlagt påstand
om, at Rådet tilpligtes at betale omkostningerne. Idet omstændighederne i nærværende sag ikke berettiger til en anvendelse
af bestemmelserne i procesreglementets artikel 87, stk. 2, bør Rådet derfor dømmes til at betale sagens omkostninger.
Intervenienterne bør pålægges at bære deres egne omkostninger i henhold til bestemmelserne i procesreglementets artikel 89,
stk 4, og dette uanset om alle eller en del af disse udgifter i givet fald afholdes af Rådet i henhold til bestemmelserne
i vedtægtens artikel 24.
På grundlag af disse præmisser
udtaler og bestemmer
PERSONALERETTEN (plenum):
1)
Afgørelserne, hvorved Rådet for Den Europæiske Union afviste at forfremme Vincent Bouillez, Kris Van Neyghem og Ingeborg Wagner-Leclercq
til lønklasse AST 7 i forfremmelsesåret 2007, annulleres.
2)
I øvrigt frifindes Rådet for ovennævnte sagsøgeres øvrige påstande.
3)
Rådet betaler sagens omkostninger.
4)
Intervenienterne bærer deres egne omkostninger.
Mahoney
Tagaras
Gervasoni
Kreppel

Van Raepenbusch
Afsagt i offentligt retsmøde i Luxembourg den 5. maj 2010.
W. Hakenberg

P. Mahoney
Justitssekretær

Præsident
*
Processprog: fransk.