CELEX: 62007CJ0198
Apelācija
Karjeras attīstības ziņojums
Prasība atcelt tiesību aktu
Interese celt prasību
Ierēdnis, kuram ir pilnīga pastāvīga invaliditāte

Ar savu apelācijas sūdzību Gordons [
Gordon
] lūdz atcelt Eiropas Kopienu Pirmās instances tiesas 2007. gada 7. februāra spriedumu lietā T-175/04
Gordon
/Komisija (Krājumā vēl nav publicēts; turpmāk tekstā — “pārsūdzētais spriedums”), ar ko tiesa, pirmkārt, nolēma sakarā ar intereses celt prasību neesamību izbeigt tiesvedību par prasību atcelt tiesību aktu, ko apelācijas sūdzības iesniedzējs cēla par Eiropas Kopienu Komisijas 2003. gada 11. decembra lēmumu (turpmāk tekstā – “apstrīdētais lēmums”), ar kuru noraidīta viņa sūdzība par 2003. gada 28. aprīļa lēmumu, ar kuru apstiprināts karjeras attīstības ziņojums (turpmāk tekstā — “KAZ”) par apelācijas sūdzības iesniedzēju periodā no 2001. gada 1. jūlija līdz 2002. gada 31. decembrim, un, otrkārt, noraidīja kā nepieņemamu viņa prasību par kaitējuma, kas viņam esot nodarīts, atlīdzību.
Atbilstošās tiesību normas
Tiesību normas attiecībā uz ierēdņu novērtējumu
Saskaņā ar Eiropas Kopienu Civildienesta noteikumiem redakcijā, kas piemērojama attiecībā uz strīda faktu laiku (turpmāk tekstā — “Noteikumi”), 43. pantu par katra ierēdņa, izņemot A1 un A2 pakāpes ierēdņu, spējām, efektivitāti un uzvedību darbā vismaz reizi divos gados raksta periodisku ziņojumu, kā to noteikusi katra iestāde atbilstoši Noteikumu 110. pantam.
2002. gada 26. aprīlī Eiropas Kopienu Komisija pieņēma lēmumu par Noteikumu 43. panta vispārīgiem īstenošanas noteikumiem (turpmāk tekstā — “Vispārīgie īstenošanas noteikumi”). Šādi tika ieviesta jauna novērtēšanas sistēma. No šo Vispārīgo īstenošanas noteikumu 4. panta 1. punktā norādītajiem pārejas noteikumiem izriet, ka, pirmo reizi veicot novērtējumu saskaņā ar šo jauno sistēmu, tiek aptverts periods no 2001. gada 1. jūlija līdz 2002. gada 31. decembrim.
Saskaņā ar Vispārīgo īstenošanas noteikumu 5. panta 3. punktu ierēdni principā paaugstina amatā, ja, pirmkārt, nopelnu punktu, kas atbilst KAZ ietvertajam novērtējumam, un, otrkārt, prioritātes punktu, kas piešķirti atbilstoši minēto Vispārīgo īstenošanas noteikumu 6., 7. un 9. pantam vienas vai vairāku paaugstināšanas procedūru laikā, summa pārsniedz “paaugstināšanas slieksni”.
Ierēdņu novērtēšanas procedūra, KAZ sagatavošana, kā arī tā apstrīdēšana ir galvenokārt regulētas Vispārīgo īstenošanas noteikumu 7. un 8. pantā.
Šo noteikumu 7. panta 2. punktā ir paredzēts, ka “novērtējuma perioda beigās notiekošās formālās tikšanās laikā ar amatā esošo [ierēdni] novērtētājs pārbauda viņa efektivitāti, spējas, ko viņš ir pierādījis, un viņa uzvedību dienestā; viņš apspriež ar ierēdni viņa vajadzības apmācību jomā un viņa karjeras turpmāko attīstību [..]. Šī ikgadējā dialoga formālā īstenošana ir novērtētāja galvenais vadības uzdevums.”
Saskaņā ar minēto noteikumu 7. panta 5. punktu “[..] gadījumā, ja amatā esošais [ierēdnis] nav apmierināts ar ziņojuma saturu, viņš par to nekavējoši informē novērtētāju un izdara komentāriem paredzētajā iedaļā piezīmi par savu vēlēšanos tikties ar apstiprinātāju, izklāstot sava lūguma pamatojumu. Piecu darba dienu laikā apstiprinātājs organizē sarunu ar attiecīgo personu, lai panāktu vienošanos. Sarunas beigās viņš vai nu groza ziņojumu, vai to apstiprina un pēc tam vēlreiz nosūta attiecīgajai personai. Piecu darba dienu laikā šī persona paraksta/parafē ziņojumu pieņemšanai un nosūta novērtētājam, kurš to nekavējoši paraksta/parafē [..]”.
Šī paša 7. panta 6. punktā ir paredzēts, ka, “ja amatā esošais [ierēdnis] nav apmierināts ar novērtētāja lēmumu, viņš var tam lūgt piecu darba dienu laikā nodot [KAZ] izskatīšanai 8. pantā paredzētajai Apvienotajai novērtējumu komitejai”.
Vispārīgo īstenošanas noteikumu 8. panta 5. punktā ir paredzēts, ka, “lai gan komiteja nevar aizstāt novērtētājus saistībā ar attiecīgās personas darba vērtējumu, tā nodrošina, lai ziņojums tiktu sagatavots taisnīgi, objektīvi un atbilstoši parastajiem novērtēšanas noteikumiem. Tā arī pārbauda, vai ir pareizi ievērotas procedūras (attiecībā uz sarunu, termiņiem utt.). Šajā nolūkā tā veic apspriešanos, ko uzskata par lietderīgu”.
Šo noteikumu 8. panta 7. punktā ir norādīts, ka “Apvienotās novērtējumu komitejas atzinums, kas paziņots amatā esošajam [ierēdnim], kā arī novērtētājam un apstiprinātājam, tiek nodots apelācijas novērtētājam. Trīs darba dienu laikā minētais novērtētājs vai nu apstiprina ziņojumu, vai nu groza to pirms tā nodošanas attiecīgajai personai. Gadījumā, ja apelācijas novērtētājs neņem vērā ieteikumus, kas sniegti Apvienotās novērtējumu komitejas atzinumā, viņš norāda sava lēmuma pamatojumu. Ziņojuma kopija tiek nodota Apvienotajai novērtējumu komitejai. Tādējādi ziņojums tiek uzskatīts par galīgu”.
Noteikumi attiecībā uz ierēdņiem, kuriem ir invaliditāte
Noteikumu 53. pants ir formulēts šādi:
“Ierēdnis, attiecībā uz kuru Invaliditātes komiteja atklāj, ka viņam piemērojami 78. panta noteikumi, automātiski dodas pensijā tā mēneša pēdējā dienā, kurā iecēlējinstitūcija (turpmāk tekstā — “IIN”) atzīst viņa pastāvīgo nespēju veikt savus pienākumus.”
Noteikumu 78. pantā ir paredzēts:
“Ierēdnis VIII pielikuma 13. līdz 16. pantā paredzētajā veidā ir tiesīgs uz invaliditātes pensiju kopējas pastāvīgas invaliditātes gadījumā, kas neļauj viņam veikt savus pienākumus atbilstoši amatam savā karjeras grupā.
[..]”
Noteikumu VIII pielikumā ir paredzēti pensijas režīma noteikumi. Tā 3. sadaļas ar nosaukumu “Invaliditātes pensija” 13.–16. pants ir formulēti šādi:
“
13. pants
Ievērojot 1. panta 1. punkta noteikumus, ierēdnis, kuram vēl nav 65 gadu un kuru laikā, kad tas iegūst pensijas tiesības, Invaliditātes komiteja atzīst par pilnīgi un pastāvīgi darba spējas zaudējušu, un invaliditātes dēļ tas nespēj veikt pienākumus viņa karjeras grupai atbilstošā amatā, un kuram tādēļ ir jāpārtrauc dienesta attiecības ar Kopienām, ir tiesīgs visu šādas darbnespējas laiku saņemt invaliditātes pensiju saskaņā ar Civildienesta noteikumu 78. pantu. Invaliditātes pensiju un izdienas pensiju nedrīkst maksāt vienlaikus.
14. pants
Tiesības saņemt invaliditātes pensiju ir no tā kalendārā mēneša pirmās dienas, kas seko pēc ierēdņa pensionēšanās saskaņā ar Civildienesta noteikumu 53. pantu.
Ja bijušais ierēdnis vairs neatbilst prasībām pensijas saņemšanai, tad tas jāatjauno viņa karjeras grupai atbilstošā pirmajā amata vietā, kas atbrīvojas viņa kategorijā vai dienestā, ar nosacījumu, ka ierēdnis atbilst tāda amata prasībām. Ja ierēdnis no piedāvātā amata atsakās, tad tam saglabājas darbā atjaunošanas tiesības līdz laikam, kad atbrīvojas cits viņa grupai atbilstošs amats attiecīgajā kategorijā vai dienestā, ievērojot iepriekš minēto noteikumu; ja ierēdnis no piedāvātā amata atsakās otrreiz, tad viņu var lūgt iesniegt iesniegumu par atbrīvošanu no amata; tādā gadījumā piemēro VIII pielikuma 16. pantu.
Ja bijušais ierēdnis, kas saņem invaliditātes pensiju, nomirst, tiesības uz pensiju izbeidzas tā kalendārā mēneša beigās, kurā iestājusies nāve.
15. pants
Kamēr bijušais ierēdnis, kas saņem invaliditātes pensiju, nav sasniedzis 60 gadu vecumu, iestāde var tam pieprasīt veikt periodiskas ārsta apskates, lai noskaidrotu, vai viņš joprojām atbilst pensijas saņemšanai noteiktajām prasībām.
16. pants
Ja bijušais ierēdnis, kurš saņēmis invaliditātes pensiju, tiek atjaunots darbā viņa iestādē vai kādā citā Kopienu iestādē, laiks, kurā viņš saņēma invaliditātes pensiju, tiek ņemts vērā, aprēķinot izdienas pensiju, par to nemaksājot savu attiecīgo iemaksu daļu.”
Prāvas priekšvēsture
Fakti, kam ir nozīme lietā, pārsūdzētā sprieduma 7.–12. punktā ir aprakstīti šādi:
“7
Prasības celšanas laikā prasītājs bija LA5 pakāpes ierēdnis, kurš strādāja Komisijas “Tulkošanas ģenerāldirektorātā”.
2003. gada 11. marta vakarā prasītājs saņēma attiecībā uz sevi sagatavotu KAZ par laikposmu no 2001. gada 1. jūlija līdz 2002. gada 31. decembrim. 2003. gada 12. martā no rīta viņš darīja zināmu apstiprinātājam, ka vēlas ar viņu tikties atbilstoši [Vispārīgo īstenošanas noteikumu] 7. panta 5. punktam. Pēc tam viņš paņēma atvaļinājumu uz divām ar pusi dienām, sākot ar pēcpusdienu. Tajā pašā dienā apstiprinātājs apstiprināja minēto KAZ, norādot, ka “[prasītāja lūgto tikšanos] nav [nebija] iespējams organizēt, ņemot vērā, ka ieinteresētā persona ir [bija] atvaļinājumā no 2003. gada 12. [marta] pēcpusdienas.”
2003. gada 25. martā prasītājs tikās ar apstiprinātāju. Tajā pašā dienā pēc prasītāja lūguma tika sasaukta Apvienotā novērtējumu komiteja [..]. 2003. gada 11. aprīlī [Apvienotā novērtējumu komiteja] sniedza savu atzinumu. Šajā atzinumā norādīts, ka “[Apvienotā novērtējumu komiteja] konstatē, ka oficiāla saruna nav notikusi, [un] līdz ar to [..] iesaka apelācijas novērtētājam lūgt apstiprinātājam organizēt oficiālu tikšanos”. Prasītājs tikās ar apstiprinātāju 2003. gada 14. aprīlī.
2003. gada 25. aprīlī notika prasītāja un apelācijas novērtētāja tikšanās. 2003. gada 28. aprīlī apelācijas novērtētājs pieņēma lēmumu. Viņš apstiprināja attiecīgo KAZ, norādot, pirmkārt, ka “[ir] noskaidrots, ka [prasītājs] [2003. gada] 12. martā bija lūdzis organizēt oficiālu tikšanos, bet [ka] šī tikšanās nebija notikusi, ņemot vērā, ka ieinteresētā persona bija atvaļinājumā un sākotnēji [noteikto] beigu termiņu [novērtējumu] pabeigšanai (2003. gada 15. marts)” un, otrkārt, ka “pēc tam 2003. gada 25. martā un 2003. gada 14. aprīlī [bija] notikušas divas tikšanās ar apstiprinātāju”. Ar tās pašas dienas ziņojumu apelācijas novērtētājs nosūtīja savu lēmumu [Apvienotās novērtējumu komitejas] priekšsēdētājam. Šajā ziņojumā viņš norādīja iemeslus, kuru dēļ nevarēja noorganizēt prasītāja lūgto oficiālo tikšanos un papildināja, ka “apstiprinātāja komentāri [ir] sniegti, ņemot vērā šos apstākļus, ieinteresētās personas norādītos iemeslus un uzklausot tiešo priekšnieku”. Turklāt viņš norādīja, ka “ar apstiprinātāju [tika] organizētas divas oficiālas tikšanās — 2003. gada 25. martā [..] un 2003. gada 14. aprīlī”.
2003. gada 25. jūlijā prasītājs saskaņā ar Noteikumu 90. pantu iesniedza sūdzību par 2003. gada 28. aprīļa lēmumu, ar kuru ir apstiprināts attiecībā uz prasītāju sagatavotais KAZ. Šī sūdzība tika noraidīta ar apstrīdēto [IIN] lēmumu, kurš prasītājam paziņots 2004. gada 2. februārī [..].
Pēc Invaliditātes komitejas 2005. gada 1. februāra slēdziena, kurā konstatēts, ka prasītājam “ir iestājusies pilnīga pastāvīga invaliditāte, kas neļauj viņam veikt savus pienākumus atbilstoši amatam savā karjeras grupā”, IIN ar 2005. gada 15. februāra lēmumā nolēma, ka prasītājs “tiek pensionēts un ir tiesīgs saņemt invaliditātes pensiju, kas noteikta atbilstoši noteikumu 78. panta [trešajai] daļai”. Šīs lēmums stājās spēkā 2005. gada 28. februārī.”
Process Pirmās instances tiesā un pārsūdzētais spriedums
Ar prasības pieteikumu, kas Pirmās instances tiesas kancelejā iesniegts 2004. gada 7. maijā, apelācijas sūdzības iesniedzējs (prasītājs) cēla prasību par apstrīdētā lēmuma atcelšanu un par zaudējumu atlīdzību.
2005. gada 1. martā Komisija lūdza Pirmās instances tiesu izbeigt tiesvedību attiecībā uz apelācijas sūdzības iesniedzēja prasību atcelt [apstrīdēto lēmumu] viņa pensionēšanas dēļ, apgalvojot, ka ierēdnis, kas ir pensionēts pilnīgas pastāvīgas invaliditātes dēļ, uzskatāms par tādu, kam vispār nav intereses celt prasību par viņu sagatavoto KAZ, jo saskaņā ar judikatūru minētā KAZ vienīgais mērķis ir būt par pamatu nākotnē pieņemamajiem lēmumiem attiecībā uz viņa karjeru. Tāpat tā apstrīdēja prasījuma par zaudējumu atlīdzību pieņemamību. Ar Pirmās instances tiesas 2005. gada 10. jūnija rīkojumu prasība izbeigt tiesvedību tika apvienota ar prasības izskatīšanu pēc būtības un tika atlikta lēmuma pieņemšana par tiesvedības izdevumiem.
Ar pārsūdzēto spriedumu Pirmās instances tiesa lēma par prasību atcelt apstrīdēto lēmumu, kā arī par prasītāja zaudējumu atlīdzību un visbeidzot par prasītāja lūgtajiem procesa organizatoriskajiem pasākumiem.
Pirmās instances tiesas lēmums attiecībā uz prasību par lēmuma atcelšanu
Pirmās instances tiesa nolēma izbeigt tiesvedību par prasību atcelt apstrīdēto lēmumu, pamatojot to ar šādiem argumentiem, kas izklāstīti pārsūdzētā sprieduma 27.–39. punktā:
“27
Pirmkārt, ir jāatgādina, ka, lai gan interese celt prasību, kas ir prasības pieņemamības nosacījums, ir vērtējama prasības celšanas brīdī (Tiesas 1963. gada 16. decembra spriedums lietā
14/63
Forges de Clabecq
/Augstā Iestāde,
Recueil
, 719.
un
748. lpp.
, un [Pirmās instances tiesas 1998. gada 30. novembra] rīkojums lietā
T-97/94
N
/Komisija [
Recueil FP
, I-A-621. un II-1879. lpp.
], 23. punkts), tas neliedz Pirmās instances tiesai konstatēt, ka tiesvedība par prasību ir izbeidzama gadījumā, ja prasītājs, kam sākotnēji bija interese celt prasību, ir zaudējis jebkādu personīgo interesi [apstrīdētā] lēmuma atcelšanā sakarā ar notikumu pēc šīs prasības celšanas. Lai prasītājs varētu uzturēt prasību par lēmuma atcelšanu, tam ir jāsaglabā personīgā interese apstrīdētā lēmuma atcelšanā (Pirmās instances tiesas 2001. gada 24. aprīļa spriedums lietā
T-159/98
Torre
u.c./Komisija,
Recueil FP
, I-A-83. un II-395. lpp.
, 30. punkts; 2005. gada 31. maija spriedums lietā
T-105/03
Dionyssopoulou
/Padome [Krājums-CDL, I-A-137. un II-621. lpp.
], 18. punkts, un 2005. gada 8. decembra spriedums lietā
T-274/04
Rounis
/Komisija [Krājums-CDL, I-A-407. un II-1849. lpp.
], 21. un 22. punkts). Turklāt saskaņā ar pastāvīgo judikatūru prasītājam ir jāpamato radusies un pastāvoša interese apstrīdētā tiesību akta atcelšanā tādējādi, ka, ja interese, uz kuru atsaucas prasītājs, skar tiesisko situāciju nākotnē, tam ir jāpierāda, ka aizskārums šajā situācijā turpmāk izrādās esam konkrēts (Pirmās instances tiesas 1992. gada 17. septembra spriedums lietā
T-138/89
NBV
un
NVB
/Komisija,
Recueil
, II-2181. lpp.
, 33. punkts; 2005. gada 14. aprīļa spriedums lietā
T-141/03
Sniace
/Komisija, Krājums, II-1197. lpp.
, 26. punkts, un Pirmās instances tiesas 2005. gada 17. oktobra rīkojums lietā
T-28/02
First Data
u.c./Komisija [Krājums, II-4119. lpp.
], 42. un 43. punkts).
Otrkārt, attiecībā uz prasību par KAZ atcelšanu jāatgādina, ka KAZ ir iekšējs dokuments, kura galvenais uzdevums ir nodrošināt administrācijai periodisku informāciju par ierēdņu darba izpildi (šajā sakarā skat. Tiesas 1980. gada 3. jūlija spriedumu apvienotajās lietās
6/79 un 97/79
Grassi
/Padome,
Recueil
, 2141. lpp.
, 20. punkts, un Pirmās instances tiesas 1997. gada 28. maija spriedumu lietā
T-59/96
Burban
/Parlaments,
Recueil FP
, I-A-109. un II-331. lpp.
, 73. punkts) un kuram līdz ar to ir būtiska loma ierēdņa karjeras attīstībā, galvenokārt pārcelšanas vai paaugstināšanas jomā. No tā izriet, ka KAZ principā skar attiecīgās personas intereses tikai tad, ja tās karjera vēl turpinās, tas ir, līdz personas dienesta attiecību izbeigšanai. Līdz ar to pēc dienesta attiecību izbeigšanas ierēdnim nav intereses celt vai uzturēt prasību par KAZ, kas sagatavots attiecībā uz viņu, ja vien netiek pierādīti īpaši apstākļi, kas pamato personīgu un pastāvošu interesi panākt KAZ atcelšanu (šajā sakarā skat. iepriekš minēto rīkojumu lietā
N
/Komisija, 26. punkts, un iepriekš minēto spriedumu lietā
Dionyssopoulou
/Padome, 20. punkts).
Šajā gadījumā Komisija apgalvo, ka prasītājs, kurš ir pensionēts saskaņā ar Noteikumu 78. pantu pilnīgas pastāvīgas invaliditātes dēļ, ir izbeidzis dienesta attiecības un saskaņā ar iepriekš minēto judikatūru ir zaudējis interesi uzturēt savu prasību. Tomēr prasītājs uzskata, ka minētā judikatūra šajā gadījumā nav piemērojama divu iemeslu dēļ. Pirmkārt, šajā gadījumā dienesta attiecības neesot izbeigtas tāpēc, ka saskaņā ar Noteikumu VIII pielikuma 14. pantam viņu var atjaunot darbā, tiklīdz viņa veselības stāvoklis to atļauj. Otrkārt, viņa pensionēšana ir obligāta, un tā notika pēc šīs prasības celšanas. Viņš uzskata, ka šādos apstākļos viņa tiesībām uz tiesību aizstāvību tiesā ir jābūt primārām attiecībā uz citiem apsvērumiem, un viņam jāļauj saņemt spriedumu par apstrīdētā KAZ tiesiskumu. Līdz ar to viņš uzskata, ka viņam vēl ir personīga un pastāvoša interese minētā KAZ atcelšanā.
Pirmkārt, attiecībā uz jautājumu par dienesta attiecību izbeigšanas galīgo raksturu pensionēšanas gadījumā pilnīgas pastāvīgas invaliditātes dēļ jānorāda, ka, lai arī Noteikumu VIII pielikuma 14. pantā ir ietverta iespēja atjaunot amatā ierēdni, kuram ir tiesības saņemt invaliditātes pensiju, likumdevējs ir uzskatījis, ka pilnīga pastāvīga invaliditāte paredz attiecīgā ierēdņa karjeras izbeigšanu. Šādi Noteikumu 53. pantā ir paredzēts, ka “ierēdnis, attiecībā uz kuru Invaliditātes komiteja atklāj, ka viņam piemērojami 78. panta noteikumi, automātiski dodas pensijā tā mēneša pēdējā dienā, kurā [IIN] atzīst viņa pastāvīgo nespēju veikt savus pienākumus”. Savukārt Noteikumu 47. pantā kā viens no dienesta attiecību izbeigšanas iemesliem ir minēta visa veida pensionēšanās, tostarp pensionēšanās, kas izriet no pilnīgas pastāvīgas invaliditātes. Saistībā ar minētajā invaliditātē ietverto dienesta attiecību izbeigšanas galīgo raksturu likumdevējs šādu invaliditāti ir pielīdzinājis tādiem dienesta attiecību izbeigšanas iemesliem, kuru galīgais raksturs nerada šaubas, proti, atbrīvošana no amata, atbrīvošana no amata sakarā ar nekompetenci vai atstādināšana no amata.
No tā izriet, ka Noteikumu sistēmā pensionēšana pilnīgas pastāvīgas invaliditātes dēļ 53. un 78. panta nozīmē principā uzskatāma par tādu, kas izbeidz ierēdņa karjeru. Tādējādi tā atšķiras no Noteikumu 59. pantā paredzētā slimības atvaļinājuma, kas neietekmē ierēdņa, kurš uz laiku nespēj pildīt savus pienākumus, karjeras turpināšanos.
Līdz ar to Pirmās instances tiesa uzskata, ka atbilstoši iepriekš minētajai judikatūrai prasītāja pensionēšana, pamatojoties uz Noteikumu 78. pantu, ietekmē viņa intereses panākt apstrīdētā KAZ atcelšanu tāpēc, ka viņa karjera šajā iestādē principā ir galīgi izbeigta.
Šo secinājumu neatspēko prasītāja arguments, kas balstīts uz iespējamo atjaunošanu darbā saskaņā ar Noteikumu VIII pielikuma 14. pantu. Jāatgādina, ka prasītājam ir jāpamato radusies un pastāvoša interese apstrīdētā tiesību akta atcelšanā un, ja interese, uz kuru viņš atsaucas, skar tiesisko situāciju nākotnē, tam jāpierāda, ka aizskārums šajā situācijā turpmāk izrādās esam konkrēts. Tātad jāatzīst, ka prasītāja atjaunošana darbā Komisijā ir tikai iespējams notikums, kura īstenošanās pašreiz ir nekonkrēta. Tādējādi runa ir par vienkārši hipotētisku interesi, kas tātad ir nepietiekama, lai konstatētu, ka apstrīdētā KAZ neatcelšana ietekmēs prasītāja tiesisko stāvokli (šajā sakarā skat. Tiesas 1987. gada 21. janvāra spriedumu lietā
204/85
Stroghili
/Revīzijas palāta,
Recueil
, 389. lpp.
, 11. punkts).
Otrkārt, attiecībā uz to, ka prasītāja pensionēšanās ir bijusi obligāta un notikusi pēc šīs prasības celšanas, jānorāda, pirmkārt, ka Pirmās instances tiesai jau ir bijusi iespēja lemt, ka ierēdnim, kurš ir izbeidzis dienesta attiecības pēc atbrīvošanas no amata sakarā ar nekompetenci vai atstādināšanas no amata, kas ir kļuvusi galīga pēc tiesību aizsardzības līdzekļu izmantošanas, nav interešu sava novērtējuma ziņojuma atcelšanā (rīkojums iepriekš minētajā lietā
N
/Komisija, 27. punkts, un Pirmās instances tiesas 2006. gada 21. februāra spriedums apvienotajās lietās
T-200/03 un T-313/03
V
/Komisija [Krājums-CDL, I-A-15. un II-A-2-57. lpp.
], 184. punkts). Tādējādi no judikatūras izriet, ka tam, vai dienesta attiecības ir izbeigtas brīvprātīgi vai nē, nav nozīmes, vērtējot intereses celt prasību esamību. Otrkārt, attiecībā uz pensionēšanās brīdi, salīdzinot ar prasības celšanas laiku, jāatgādina, ka no iepriekš 27. punktā minētās judikatūras izriet, ka tas, ka interese celt prasību ir zudusi pēc prasības celšanas, neliedz Pirmās instances tiesai konstatēt, ka tiesvedība par prasību ir jāizbeidz ([Pirmās instances tiesas 1990. gada 13. decembra] spriedums lietā [
T-20/89]
Moritz
/Komisija [
Recueil
, II-769. lpp.
], 16. punkts; iepriekš minētie spriedumi lietā
Dionyssopoulou
/Padome, 18. punkts, un lietā
Rounis
/Komisija, 21. punkts).
Ievērojot iepriekš minēto, jāatzīst, ka apstrīdētā KAZ grozīšana, ko cenšas panākt prasītājs, principā nekādā veidā neietekmēs viņa karjeru, kas kopš 2005. gada 28. februāra ir beigusies. Tātad prasītājam ir jāpierāda īpašu apstākļu esamība, kas pamato personīgu un pastāvošu interešu saglabāšanos celt prasību par tiesību akta atcelšanu (iepriekš minētais rīkojums lietā
N
/Komisija, 26. un 27. punkts).
Jānorāda, ka, lai arī prasītājs apstrīd dienesta attiecību izbeigšanas galīgo raksturu, viņš nenorāda ne uz kādiem īpašiem apstākļiem iepriekš minētā rīkojuma lietā
N
/Komisija nozīmē. Savukārt jāatzīmē, ka prasītāja intereses lūgt apstrīdētā KAZ atcelšanu varētu atzīt, lai nodrošinātu viņa tiesību uz efektīvu tiesību aizsardzību tiesā ievērošanu.
Šajā sakarā pietiek norādīt, ka tiesības uz efektīvu tiesību aizsardzību tiesā ir tiesības nodot tiesai izskatīšanai tikai tādus Kopienu iestāžu aktus, kuri, ciktāl tie ietekmē prasītāja intereses, ir tam nelabvēlīgi (šajā sakarā skat. Tiesas 2004. gada 1. oktobra rīkojumu lietā C-379/03 P
Pérez Escolar
/Komisija, [..], 41. un 42. punkts, un Pirmās instances tiesas 2003. gada 2. jūnija rīkojumu lietā
T-276/02
Forum 187
/Komisija,
Recueil
, II-2075. lpp.
, 50. punkts). Tātad šajā gadījumā jākonstatē, ka prasītāja pensionēšanās dēļ ne [apstrīdētais] lēmums, ne apstrīdētais KAZ nav prasītājam nelabvēlīgi, jo viņš nav atjaunots darbā. No tā izriet, ka šajā stadijā, nelemjot par prasītāja argumenta atbilstību, ja tas būtu izvirzīts iespējamās prasības pamatojumam gadījumā, ja prasītājs būtu atjaunots darbā, jāuzskata, ka tiesības uz efektīvu tiesību aizsardzību tiesā nevar viņam piešķirt tiesības lūgt Pirmās instances tiesai lemt par šo prasību atcelt tiesību aktu.
No visiem iepriekš minētajiem apsvērumiem izriet, ka prasītājs nav pierādījis radušos un pastāvošu interesi celt prasību. Līdz ar to ir jāizbeidz tiesvedība par prasījumiem par attiecīgā KAZ atcelšanu.
Attiecībā uz prasījumu Pirmās instances tiesai atzīt Vispārīgos īstenošanas noteikumus un pārejas perioda vadlīnijas vai šobrīd spēkā esošos noteikumus par prettiesiskiem jāatzīst, kā to norāda pats prasītājs, ka šie prasījumi ir iebildes par prettiesiskumu, kas izvirzītas prasības atcelt tiesību akta ietvaros. Līdz ar to šis jautājums nav jāizskata.”
Pirmās instances tiesas lēmums par prasību par zaudējumu atlīdzību
Pirmās instances tiesa noraidīja prasību par zaudējumu atlīdzību kā nepieņemamu, motivējot to ar šādiem argumentiem, kas izklāstīti pārsūdzētā sprieduma 42.–45. punktā:
“42
Jāatgādina, ka atbilstoši [Eiropas Kopienu] Tiesas Statūtu 21. pantam, kas piemērojams procesā Pirmās instances tiesā saskaņā ar šo Statūtu 53. panta pirmo daļu, un Pirmās instances tiesas Reglamenta 44. panta 1. punkta c) apakšpunktam, visos prasības pieteikumos ir jāietver strīda priekšmets un izvirzīto pamatu kopsavilkums. Lai izpildītu šīs prasības, prasības pieteikumā par tāda kaitējuma atlīdzību, ko, iespējams, radījušas Kopienu iestādes, jābūt iekļautiem pierādījumiem, kas ļautu identificēt rīcību, kuru prasītājs pārmet iestādei, iemesliem, kuru dēļ tas uzskata, ka pastāv cēloņsakarība starp rīcību un apgalvoto viņam radīto kaitējumu, kā arī šī kaitējuma raksturam un apjomam. Savukārt prasībai par nenoteiktu zaudējumu atlīdzību trūkst vajadzīgās precizitātes, un tādējādi tā jāuzskata par nepieņemamu (Tiesas 1971. gada 2. decembra spriedums lietā
5/71
Zuckerfabrik Schöppenstedt
/Padome,
Recueil
, 975. lpp.
, 9. punkts; Pirmās instances tiesas 1994. gada 1. jūlija rīkojums lietā
T-505/93
Osório
/Komisija,
Recueil FP
, I-A-179. un II-581. lpp.
, 33. punkts, un [1995. gada 15. februāra] rīkojums lietā
T-112/94
Moat
/Komisija, [
Recueil FP
, I-A-37. un II-135. lpp.
], 32. punkts).
Šajā gadījumā prasītājs ir tikai lūdzis atlīdzināt zaudējumus, lai novērstu savai karjerai, veselībai un labsajūtai nodarīto kaitējumu, neizsakot skaitļos summu un nenorādot pietiekami precīzi apstākļus, kas ļautu noteikt kaitējuma apmēru. Viņa prasības pieteikumā vienīgais precizējums šajā sakarā ir tas, ka “apstiprinātāja pieļauta acīmredzama kļūda vērtējumā un pilnvaru nepareiza izmantošana [esot] būtisku kaitējusi prasītāja karjeras izredzēm un ka šī situācija prasītajam [esot] radījusi morālo kaitējumu un kaitējumu veselībai papildus karjeras izredzēm nodarītajam kaitējumam”.
Lai arī Pirmās instances tiesa ir jau atzinusi, ka īpašos apstākļos prasības pieteikumā nav obligāti jānorāda kaitējuma precīzais apmērs un nav skaitliski jānorāda prasītā atlīdzinājuma summa (Pirmās instances tiesas 1990. gada 10. jūlija spriedums lietā
T-64/89
Automec
/Komisija,
Recueil
, II-367. lpp.
, 75.–77. punkts, un 1990. gada 20. septembra spriedums lietā
T-37/89
Hanning
/Parlaments,
Recueil
, II-463. lpp.
, 82. punkts), izskatāmajā lietā ir jānorāda, ka prasītājs nav ne pierādījis, ne arī atsaucies uz tādu apstākļu esamību (šajā sakarā skat. iepriekš minētos rīkojumus lietā
Osório
/Komisija, 35. punkts, un lietā
Moat
/Komisija, 37. punkts).
Turklāt attiecībā uz morālo kaitējumu ir jāuzsver, ka bez tā, ka nav norādīts pilnīgi nekāds kaitējuma novērtējums, prasītājs nav devis Pirmās instances tiesai iespēju izvērtēt tā apjomu un raksturu. Neatkarīgi no tā, vai morālā kaitējuma atlīdzinājums tiek prasīts kā simboliska atlīdzība vai lai saņemtu patiesu atlīdzinājumu, prasītājam, ņemot vērā Komisijai pārmesto rīcību, ir jānorāda apgalvotā morālā kaitējuma veids un pēc tam kaut vai aptuveni jānorāda visa šī kaitējuma novērtējums (iepriekš minētais rīkojums lietā
Moat
/Komisija, 38. punkts, un Pirmās instances tiesas 1998. gada 29. janvāra spriedums lietā
T-157/96
Affatato
/Komisija,
Recueil FP
, I-A-41. un II-97. lpp.
, 38. punkts).”
Pirmās instances tiesas lēmums attiecībā uz procesa organizatoriskajiem pasākumiem, ko lūdzis prasītājs
Pirmās instances tiesa uzskatīja, ka prasītāja lūgumam, lai Komisija iesniegtu dažādus dokumentus, proti, Apvienotās novērtējumu komitejas sanāksmju protokolus, divus vislabvēlīgākos un divus visnelabvēlīgākos KAZ attiecībā uz viņa struktūrvienības ierēdņiem par periodu no 2001. gada 1. jūlija līdz 2002. gada 31. decembrim, kā arī dokumentu, kurā ir norādītas tulkošanas struktūrvienību oficiālās kvantitatīvās normas minētajā periodā, nav nekādas nozīmes lietas iznākumā un tādēļ tas ir jānoraida.
Lietas dalībnieku prasījumi Tiesai
Apelācijas sūdzības iesniedzējs lūdz Tiesu:
—
atcelt pārsūdzēto spriedumu un lemt par viņa celto prasību;
—
apstiprināt, ka apelācijas sūdzības iesniedzējam ir reālas intereses attiecībā uz KAZ, neatkarīgi no administrācijas interesēm šajā sakarā;
—
atzīt, ka invaliditāte pēc definīcijas ir atgriezenisks stāvoklis un ka to par tādu uzskata un traktē Komisijas medicīnas dienests;
—
piešķirt viņam tiesības uz tiesību attiecībā uz viņa KAZ aizsardzību tiesā;
—
pieņemt viņa prasību par zaudējumu atlīdzību un piešķirt viņam EUR 1,5 miljonus kā kompensāciju;
—
piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
Komisija lūdz noraidīt apelācijas sūdzību un piespriest apelācijas sūdzības iesniedzējam atlīdzināt visus tiesāšanās izdevumus.
Par apelācijas sūdzību
Pamatojot savu apelācijas sūdzību, apelācijas sūdzības iesniedzējs izvirza četrus pamatus. Pirmie trīs pamati, uz kuriem balstās šī sūdzība, ir vērsti pret Pirmās instances tiesas lēmumu attiecībā uz prasību atcelt tiesību aktu, ceturtais pamats ir vērsts pret Pirmās instances tiesas lēmumu attiecībā uz prasību par zaudējumu atlīdzību.
Par pamatiem attiecībā uz Pirmās instances tiesas lēmumu saistībā ar prasību par apstrīdētā lēmuma atcelšanu
Lietas dalībnieku argumenti
Apelācijas sūdzības iesniedzējs apgalvo, ka pārsūdzētajā spriedumā ir pieļautas kļūdas tiesību piemērošanā, ciktāl Pirmās instances tiesa uzskatīja, pirmkārt, ka attiecīgajam ierēdnim ir interese saistībā ar KAZ tikai tad, ja viņam vēl ir jāveido karjera, otrkārt, ka pilnīga pastāvīga invaliditāte ir līdzvērtīga dienesta attiecību izbeigšanai un, treškārt, ka tiesības uz efektīvu tiesību aizsardzību tiesā arodslimības gadījumā nedod tiesības celt prasību par apstrīdēto lēmumu
Pirmkārt, viņš uzsver, ka Pirmās instances tiesa pieļāva kļūdu tiesību piemērošanā, neņemot vērā precīzo funkciju, ko pilda KAZ.
Apelācijas sūdzības iesniedzējs norāda, ka judikatūrai, uz ko Pirmās instances tiesa balstījās pārsūdzētā sprieduma 28. punktā, vairs nav nozīmes, ciktāl tā attiecas uz agrāko novērtēšanas sistēmu, kas bija spēkā pirms 2003. gada un saskaņā ar kuru novērtējuma ziņojumam ir vienīgi papildu nozīme saistībā ar paaugstināšanu amatā. Šābrīža novērtēšanas sistēma ietverot aritmētisku saikni ar paaugstināšanu amatā vai atvaļināšanu un rīcības brīvību, kas ir daudz nozīmīgāka, lai paātrinātu vai padarītu lēnāku karjeras attīstību. Apelācijas sūdzības iesniedzējs uzskata, ka šīs jaunās sistēmas ietvaros dokumentu, kam ir būtiskas objektīvas sekas, nevar kvalificēt kā “iekšējo” dokumentu. Turklāt ierēdņa lomu novērtēšanas procesā nevar klasificēt otršķirīgā līmenī salīdzinājumā ar administrācijas lomu.
Otrkārt, apelācijas sūdzības iesniedzējs uzsver, ka Pirmās instances tiesa pieļāva kļūdu tiesību piemērošanā, kļūdoties attiecībā uz invaliditātes sekām. Pirmās instances tiesa esot interpretējusi invaliditāti kā galīgu stāvokli. No Noteikumu VIII pielikuma 14. panta skaidri izrietot, ka invaliditāte ir atgriezenisks stāvoklis, kas turklāt atspoguļojot praksi, saskaņā ar kuru invaliditātes gadījumus reizi divos gados parasti no jauna izvērtē Komisijas medicīnas dienests.
Tāpat apelācijas sūdzības iesniedzējs uzsver, ka, lai gan 2005. gada 15. februārī pieņemtais lēmums par viņa pensionēšanos sakarā ar invaliditāti ir pieņemts uz diviem gadiem, [lēmuma] atjaunošana, ko 2007. gadā veica Komisijas medicīnas dienests, ir ierobežota ar viena gada termiņu, kas pierādot to, ka viņa atjaunošana darbā nav vienkārši hipotētiska, tādējādi viņam esot radusies un pastāvoša interese attiecībā uz apstrīdētā lēmuma atcelšanu.
Treškārt, apelācijas sūdzības iesniedzējs apgalvo, ka Pirmās instances tiesa neņēma vērā iedarbību, kas ir vispārējam principam par efektīvu tiesību aizsardzību tiesā.
Apelācijas sūdzības iesniedzējs norāda, ka izskatāmajā lietā mediķi nav izslēguši hipotēzi, saskaņā ar kuru viņu skārušo invaliditāti esot izraisījusi arodslimība. Tomēr invaliditātes komisija esot izvēlējusies uzklausīt kompetento iestāžu atzinumu jeb, kā uzskata apelācijas sūdzības iesniedzējs, Pirmās instances tiesas viedokli, pirms lemt par šo jautājumu. Tas, ka Pirmās instances tiesa nelēma par lietas būtību, nozīmējot, ka gan no apelācijas sūdzības iesniedzēja, gan no Komisijas medicīnas dienesta, gan arī no Invaliditātes komisijas viedokļa situācija ir bloķēta.
Lēmums jautājumā par to, vai invaliditāti izraisīja arodslimība, nosakot veidus, kādā apelācijas sūdzības iesniedzējs varētu atjaunoties savā amatā vai pretējā gadījumā savā invaliditātes pensijas līmenī. Šajos apstākļos apelācijas sūdzības iesniedzējs uzsver, ka nevarot piekrist tam, ka viņa interese celt prasību ir vienkārši hipotētiska un ka par šo jautājumu būtu jālemj vienīgi viņa atjaunošanas darbā gadījumā.
Apelācijas sūdzības iesniedzējs uzsver, ka, ņemot vērā to, ka tiesības uz efektīvu tiesību aizsardzību tiesā ir pamattiesības, tiesību normas un tiesību apstākļus konkrētajā lietā nevar interpretēt un piemērot sašaurināti.
Attiecībā uz pirmo pamatu Komisija apstrīd apelācijas sūdzības iesniedzēja argumentu, saskaņā ar kuru Pirmās instances tiesas argumentācijai pārsūdzētā sprieduma 28. punktā neesot nozīmes, jo tā vairāk pamatojas uz novērtēšanas sistēmu, kas bija piemērojama līdz 2003. gadam, nevis uz pašreiz spēkā esošo sistēmu.
Komisija pakārtoti norāda, ka konkrētais KAZ attiecas uz periodu pirms 2003. gada, proti, uz periodu laika posmā starp 2001. gada 1. jūliju un 2002. gada 31. decembri. Tādēļ tā pieņem, ka apelācijas sūdzības iesniedzējs drīzāk norāda uz novērtēšanas sistēmu, kas ieviesta no 2001. gada jūlija.
Komisija uzsver, ka vienmēr ir pastāvējusi saikne starp ierēdņu novērtēšanu un viņu paaugstināšanu amatā. Tā tas esot arī šajā gadījumā tāpēc, ka jauno Noteikumu atbilstošās normas, kas pieņemtas 2004. gadā, joprojām ir ietvertas sadaļā ar nosaukumu “Ziņojumi [novērtēšana], izvirzīšana augstākam līmenim un paaugstināšana amatā”. Komisija uzskata, ka novērtējuma ziņojumam nebūtu jēgas, ja nepastāvētu saikne starp ierēdņu novērtēšanu un paaugstināšanu amatā. Tā uzskata, ka apelācijas sūdzības iesniedzējs nav izvirzījis nevienu nopietnu argumentu, ne arī norādījis uz kādu iespējamu būtisku tiesību normu grozījumu, ne arī norādījis uz kādu jaunu virzību judikatūrā, lai pamatotu savu viedokli.
Attiecībā uz otro pamatu saistībā ar sekām, kādas ir lēmumam par pensionēšanos invaliditātes dēļ, Komisija uzsver, ka apelācijas sūdzības iesniedzējs pamatojas vienīgi uz Noteikumu VIII pielikuma 14. pantu, neveicot nekādu norādi uz Noteikumu 53. un 78. pantu. Kā tas izriet arī no pārsūdzēta sprieduma, minēto 14. pantu nevar aplūkot izolēti. Noteikumos ir iezīmēta skaidra atšķirība starp pagaidu invaliditāti (59. pants), no vienas puses, un pastāvīgu invaliditāti (53. pants), no otras puses. Pagaidu invaliditāte piešķir tiesības uz slimības atvaļinājumu, turpretim pastāvīgas invaliditātes rezultātā attiecīgais ierēdnis tiek pensionēts.
Komisija uzskata, ka faktam, ka medicīniskais dienests atjaunoja savu lēmumu attiecībā uz apelācijas sūdzības iesniedzēja invaliditāti uz viena, nevis uz divu gadu periodu, nav nozīmes, lai izvērtētu invaliditātes nozīmi. Intervālus starp medicīniskajām pārbaudēm nevar uzskatīt par kritēriju, lai noteiktu, vai ierēdnim ir pagaidu vai pastāvīgā invaliditāte. Gadījumā, ja invaliditāte attiecas uz Noteikumu 78. pantu, tā esot uzskatāma par pastāvīgu. Turklāt neatkarīgi no Noteikumu VIII pielikuma 14. panta invaliditāte esot uzskatāma par pastāvīgu tik ilgi, kamēr tā pastāv.
Attiecībā uz trešo pamatu par tiesību uz efektīvu tiesību aizsardzību tiesā neņemšanu vērā Komisija uzsver, ka šis pamats balstās uz kļūdainu pieņēmumu. Pretēji apelācijas sūdzības iesniedzēja apgalvotajam Pirmās instances tiesai neesot jālemj par invaliditātes cēloni, kas ir konstatēts. Komisija apgalvo, ka tas ir medicīniska rakstura jautājums, kas ietilpst medicīnas iestādes kompetencē, proti, vai nu IIN ārsta vai medicīniskās komisijas kompetencē atbilstoši 19. un turpmākajiem pantiem par to, kā piemērojams Noteikumu 73. pants. No tā izrietot, ka laikā, kad Invaliditātes komiteja ir apturējusi savu lēmumu par šīs invaliditātes cēloni, gaidot “kompetentu iestāžu” atzinumu, šī komiteja pamatojoties uz medicīnas iestāžu atzinumu, nevis uz pārsūdzēto spriedumu.
Komisija piebilst, ka apelācijas sūdzības iesniedzējam vienmēr ir bijusi iespēja uzsākt procedūru, pamatojoties uz Noteikumu 73. pantu, lai noteiktu, vai minētās invaliditātes cēlonis ir arodslimība. Tādējādi viņam nekādi neesot bijusi liegta tiesību aizsardzība tiesā saistībā ar šo jautājumu.
Tāpat Komisija apgalvo, ka Pirmās instances tiesa vēl jo vairāk nav liegusi apelācijas sūdzības iesniedzējam tiesību aizsardzību tiesā saistībā ar konkrēto KAZ, jo tā pilnībā nenoliedz iespēju, ka apelācijas sūdzības iesniedzējam varētu būt interese apstrīdēt minēto KAZ gadījumā, ja viņš tiktu atjaunots darbā.
Tiesas vērtējums
Vispirms ir jāuzsver, ka Komisijai, tāpat kā visām Kopienu iestādēm, ir īpašs pienākums ievērot pārskatāmību attiecībā uz savu darbinieku novērtēšanu, izvirzīšanu augstākam līmenim un paaugstināšanu amatā; šīs pārskatāmības ievērošanu nodrošina Noteikumu 43. un 46. pantā paredzētā oficiālā procedūra.
Šajā ziņā KAZ ir būtisks dokuments, veicot iestādēs nodarbināto darbinieku novērtēšanu tādēļ, ka tas rada iespēju veikt ierēdņa spēju, efektivitātes un uzvedības darbā novērtēšanu, kā tas ir paredzēts Noteikumu 43. pantā. Šī ziņojuma sagatavošana notiek vismaz reizi divos gados, ievērojot noteikumus, ko katra iestāde pieņem atbilstoši Noteikumu 110. pantam.
Turklāt, kā to arī ir atzīmējis ģenerāladvokāts savu secinājumu 49. punktā, KAZ ir augstākstāvošu ierēdņu novērtējošs lēmums par to, kā novērtējamais ierēdnis ir pildījis tam uzticētos pienākumus, un par viņa uzvedību darbā konkrētajā periodā.
Ir jānorāda, pirmkārt, ka KAZ neatkarīgi no tā lietderības nākotnē ir rakstveida un oficiāls pierādījums par ierēdņa veikta darba kvalitāti. Šāds novērtējums nav vienkāršs konkrētajā periodā veikto pienākumu apraksts, bet tas ietver arī cilvēcisko īpašību, ko novērtējamā persona ir parādījusi savas profesionālās darbības veikšanā, vērtējumu.
Tādēļ katram ierēdnim ir tiesības uz to, ka viņa darbs tiek oficiāli atzīts, pamatojoties uz pareizi un taisnīgi sagatavotu novērtējumu. Līdz ar to atbilstoši tiesībām uz efektīvu tiesību aizsardzību tiesā ierēdnim katrā ziņā ir tiesības sagaidīt, ka tiek atzītas viņa tiesības apstrīdēt par viņu sagatavoto KAZ tā satura dēļ vai tādēļ, ka tas nav sagatavots saskaņā ar Noteikumos paredzētajām normām.
Otrkārt, lai gan ir tiesa, ka ierēdnis, attiecībā uz kuru Invaliditātes komiteja ir atzinusi, ka viņam ir pilnīga pastāvīga nespēja veikt savus pienākumus, tiek pensionēts saskaņā ar Noteikumu 53. un 78. pantu, šāda ierēdņa situācija atšķiras no ierēdņa situācijas, kurš ir sagaidījis pensijas vecumu, kurš ir atvaļinājies vai kurš ir atbrīvots no amata, jo runa ir par atgriezenisku situāciju.
Ierēdnis, kuru skārusi šāda invaliditāte, kādu dienu var atjaunoties savā amatā Kopienu iestādēs, ņemot vērā Noteikumu VIII pielikuma 16. pantu. Šajā sakarā Noteikumu 53. pantā ietvertais vispārējais noteikums ir aplūkojams kopā ar īpašajiem noteikumiem, kas ietverti VIII pielikuma 13.–15. pantā. Ierēdņa, kam ir atzīta invaliditāte, darbība ir vienīgi apturēta, jo viņa stāvokļa novērtējums iestādēs ir pakļauts nosacījumam par to, ka turpinās tie nosacījumi, kas pamato šo invaliditāti, ko var kontrolēt, veicot regulāras pārbaudes.
Izskatāmajā lietā tas, ka attiecībā uz apelācijas sūdzības iesniedzēju ir īstenojušies visi nosacījumi, kas nepieciešami, lai pamatotu viņa automātisku pensionēšanos pilnīgas pastāvīgas invaliditātes dēļ atbilstoši Noteikumu VIII pielikuma 13. pantam, nav uzskatāms par galīgu. Minēto apstākli apstiprina fakts, ka Komisijas medicīniskais dienests, kam jāveic apelācijas sūdzības iesniedzēja invaliditātes stāvokļa pārbaude, 2007. gada 31. janvārī atjaunoja atzinumu par viņa invaliditāti papildus tikai uz vienu, nevis uz diviem gadiem, kā tas bija Invaliditātes komitejas sākotnējā 2005. gada 1. februāra lēmuma gadījumā. Tas pierāda, ka apelācijas sūdzības iesniedzēja iespēja atjaunoties darbā nav vienkārši hipotētiska, bet ir pilnībā reāla.
Tā iemesla dēļ, ka ierēdnis, kam atzīta pilnīga pastāvīga invaliditāte, var atjaunoties darbā iestādēs, viņam ir tādas pašas tiesības kā aktīvā nodarbinātībā esošam ierēdnim uz to, ka viņa KAZ tiks sagatavots taisnīgi, objektīvi un atbilstoši parastajiem novērtēšanas noteikumiem.
Atjaunošanās darbā gadījumā KAZ būtu lietderīgs ierēdņa novērtēšanai savā dienestā vai Kopienu iestādēs. Tas būtu konkrēts un oficiāls viņa spēju un viņa pieredzes darbā iestādēs pierādījums, uz kuru viņš varētu atsaukties. Tāpat tas dotu iespēju augstākstāvošam lēmējam salīdzināt kandidātu nopelnus iespējamās paaugstināšanas amatā vai pārcelšanas gadījumā.
Līdz ar to ir jāuzskata, ka ierēdnis, kam, pamatojoties uz Noteikumu 53. un 78. pantu ir pilnīga pastāvīga invaliditāte, saglabā intereses apstrīdēt KAZ.
Tā iemesla dēļ, ka no atzinuma par Gordona pilnīgu pastāvīgu invaliditāti nevar secināt, ka viņš kādu dienu nevar atjaunoties darbā Kopienu iestādēs, nevar noliegt to, ka viņš var atsaukties uz konkrēto KAZ pēc viņa iespējamās atjaunošanās darbā šajās iestādēs.
Ievērojot visus šos apsvērumus, pirmie divi pamati ir jāatzīst par pamatotiem. Līdz ar to pārsūdzētais spriedums ir jāatceļ daļā, kurā ir nolemts izbeigt tiesvedību prasībā par apstrīdēta lēmuma atcelšanu, nevērtējot trešo pamatu, kas nevar būt par iemeslu [apstrīdētā lēmuma] atcelšanai pārējā daļā.
Par pamatu attiecībā uz Pirmās instances tiesas lēmumu saistībā ar prasību par zaudējumu atlīdzību
Lietas dalībnieku argumenti
Apelācijas sūdzības iesniedzējs apgalvo, ka Pirmās instances tiesa kļūdaini atzina par nepieņemamu viņa prasību par zaudējumu atlīdzību, motivējot ar to, ka nebija precizēts kaitējuma veids un apmērs. Viņš norāda, ka atbilstoši Pirmās instances tiesas judikatūrai, kuru tā pati norādījusi pārsūdzētajā spriedumā, īpašos apstākļos prasības pieteikumā nav jāprecizē konkrēts kaitējuma apmērs un skaitliskā izteiksmē jānorāda lūgtā atlīdzinājuma apmērs.
Tāpat apelācijas sūdzības iesniedzējs uzsver, ka viņš nekad nav ne cerējis saņemt, ne lūdzis pieņemt lēmumu par kaitējumu, ja nav lēmuma par prasību atcelt tiesību aktu. Viņš paskaidro, ka savā replikas rakstā, kas iesniegts Pirmās instances tiesai, viņš skaidri saglabājis tiesības uzsākt jebkuru procesu, lai panāktu kaitējuma, kas radies, ņemot vērā spriedumu, ko bija gaidījis no Pirmās instances tiesas, atlīdzinājumu.
Apelācijas sūdzības iesniedzējs uzskata, ka, ievērojot īpašos apstākļus un situācijas sarežģītību, lēmums par kaitējumu būtu jāpieņem vienīgi pēc tam, kad Tiesa būtu lēmusi par prasību atcelt tiesību aktu.
Tomēr viņš jau ir uzsvēris, ka, ja Tiesa konstatēs, ka attiecībā uz viņu patiešām ir sagatavots netaisnīgs novērtējums, kā arī ka viņu skārusi būtiska netaisnība un ka šī iemesla dēļ viņa karjerai ir nodarīts nelabojams kaitējums, atlīdzinājums EUR 1,5 miljonu apmērā neesot pārmērīgs.
Komisija apgalvo, ka iespēja tikt atbrīvotam no pienākuma prasības pieteikumā precīzi norādīt konkrētu nodarītā kaitējuma apmēru ir izņēmums. No pārsūdzētā sprieduma 44. punkta izrietot, ka Pirmās instances tiesa ir uzskatījusi, ka šis izņēmums neattiecas uz apelācijas sūdzības iesniedzēja gadījumu. Komisija uzskata, ka apelācijas sūdzības iesniedzējs procesā Pirmās instances tiesā nav norādījis, ka viņa gadījumā ir vismaz viens apstāklis, kas ļauj viņam atkāpties no vispārējās normas. Turklāt apelācijas sūdzības iesniedzējs savā apelācijas sūdzībā neesot norādījis, kādā veidā Pirmās instances tiesa esot kļūdījusies, piemērojot šo vispārējo normu. Komisija no tā secina, ka līdz ar to apelācijas sūdzības iesniedzēja arguments rada iespēju izvirzīt jaunu iebildi par nepieņemamību tādēļ, ka nav sniegts apelācijas sūdzības iesniedzēja nostājas pamatojums.
Tāpat Komisija apstrīd argumentu, saskaņā ar kuru Pirmās instances tiesa neesot varējusi lemt par jautājumu saistībā ar kaitējumu tādēļ, ka apelācijas sūdzības iesniedzējs esot darījis zināmu savu nodomu uzsākt vēlāk atsevišķu procesu, lai panāktu atlīdzību par šķietami nodarīto kaitējumu. Šis apgalvojums neesot pamatots ar lietas materiāliem procesā pirmajā instancē.
Tiesas vērtējums
Ir jākonstatē, ka Pirmās instances tiesa noraidīja prasījumus par zaudējumu atlīdzību kā nepieņemamus, jo, pirmkārt, apelācijas sūdzības iesniedzējs tikai lūdza atlīdzināt zaudējumus, lai novērstu savai karjerai, veselībai un labsajūtai nodarīto kaitējumu, neizsakot skaitļos summu un nenorādot pietiekami precīzi apstākļus, kas ļautu noteikt šī kaitējuma apmēru, un, otrkārt, attiecībā uz morālo kaitējumu — papildus tam, ka pilnībā nav novērtēts šī kaitējuma apmērs, apelācijas sūdzības iesniedzējs nedeva Pirmās instances tiesai iespēju izvērtēt tā apmēru un veidu.
Šajā ziņā pietiek atgādināt, ka, lai noskaidrotu, vai prasītājs ir pietiekami pamatojis apgalvoto zaudējumu apmēru, ir jāveic faktu vērtējums, kas neietilpst Tiesas kompetencē, kura veic vienīgi kontroli pār to, vai pārsūdzētajā spriedumā ir ievērotas tiesību normas (šajā sakarā skat. 1996. gada 15. februāra spriedumu lietā
C-209/94 P
Buralux
u.c./Padome,
Recueil
, I-615. lpp.
, 21. punkts).
Tāpat, kā to arī ir norādījis ģenerāladvokāts savu secinājumu 78. punktā, prasījums par summu EUR 1,5 miljonu apmērā kā atlīdzību gadījumā, ja Tiesa izskatītu lietu pēc būtības, ir jauns prasījums Tiesas reglamenta 113. panta nozīmē, kas ir atzīstams par nepieņemamu.
Līdz ar to apelācijas sūdzības iesniedzēja apelācijas sūdzība ir jānoraida kā nepieņemama daļā, kurā viņš apstrīd, ka Pirmās instances tiesa noraidīja viņa prasību par zaudējumu atlīdzību.
Par prasību Pirmās instances tiesā
Atbilstoši Eiropas Kopienu Tiesas Statūtu 61. panta pirmās daļas otrajam teikumam, ja Tiesa atceļ Pirmās instances tiesas nolēmumu, tā var pati pieņemt galīgo spriedumu attiecīgajā lietā, ja to ļauj tiesvedības stadija. Tā tas ir attiecībā uz prasību par tiesību akta atcelšanu.
Lietas dalībnieku argumenti
Apelācijas sūdzības iesniedzējs lūdz, pirmkārt, atcelt apstrīdēto lēmumu, ar kuru tika noraidīta viņa sūdzība par 2003. gada 28. aprīļa lēmumu, ar kuru apstiprināts KAZ, kas sagatavots attiecībā uz viņu par periodu no 2001. gada 1. jūlija līdz 2002. gada 31. decembrim.
Pamatojot šo prasību, viņš izvirza trīs pamatus, no kuriem pirmais ir būtisku formas prasību un tiesību uz aizstāvību pārkāpums.
Šajā sakarā apelācijas sūdzības iesniedzējs uzsver, ka konkrētā KAZ iekšējā pārsūdzības procesā ir pieļauti vairāki pārkāpumi. Konkrētāk viņš apgalvo, ka šī procesa otrais posms, kurā Apvienotā novērtējumu komiteja veica minētā KAZ procesuālo un materiālo nosacījumu pārbaudi, nav noticis tiesiski.
Tādējādi šīs komitejas veiktā pārbaude esot aprobežojusies tikai ar procesuālo aspektu, neveicot pārbaudi pēc būtības. Tā kā neesot notikusi oficiālā tikšanās ar KAZ apstiprinātāju, minētā komiteja esot ieteikusi veikt šo tikšanos. Pēc tam, kad minētā tikšanās bija notikusi, apelācijas sūdzības iesniedzēja personas lieta neesot nosūtīta šai pašai komitejai, lai tā tādējādi varētu lemt, vai KAZ bija sagatavots taisnīgi, objektīvi un atbilstoši parastajiem novērtēšanas noteikumiem, kā tas ir paredzēts Vispārīgo īstenošanas noteikumu 8. panta 5. punktā.
Apelācijas sūdzības iesniedzējs uzskata, ka šī nepilnība ir būtisks iekšējā pārsūdzības procesā pieļauts pārkāpums. Apvienotā novērtējumu komiteja sava sastāva dēļ esot vienīgā pārsūdzības institūcija, kurā personāla biedri, kas veic tādus pašus pienākumus kā apelācijas sūdzības iesniedzējs, varētu izskatīt viņa vērtējumu. Turklāt šīs komitejas atzinumam būtu liels spēks tāpēc, ka gadījumā, ja apelācijas apstiprinātājs atteiktos ievērot šo atzinumu, viņam savs lēmums būtu jāpamato.
Komisija apgalvo, ka apelācijas sūdzības iesniedzējs nevar izvirzīt faktus ietverošu argumentu, ka Apvienotā novērtējumu komiteja ir vienīgi konstatējusi, ka oficiāla tikšanās ar KAZ apstiprinātāju nav notikusi, jo viņš pats neesot informējis šo komiteju, ka tikšanās notika 2003. gada 25. martā.
Tiesas vērtējums
No lietas materiāliem izriet, ka Apvienotā novērtējumu komiteja nav lēmusi par konkrētā KAZ saturu, lai gan tai bija pienākums to darīt gadījumā, ja, kā tas ir izskatāmajā lietā, tai ir iesniegta sūdzība. Faktiski šī komiteja sava atzinumā, kas 2003. gada 11. aprīlī nosūtīts apelācijas novērtētājam, vienīgi konstatēja, ka nav notikusi oficiālā tikšanās ar apstiprinātāju un ka tas ir pretrunā ar Vispārīgo īstenošanas noteikumu 7. pantu.
Tādējādi apelācijas novērtētājs savā 2003. gada 28. aprīļa lēmumā nevarēja lemt par apelācijas sūdzības iesniedzēja iekšējo pārsūdzību, savukārt Apvienotā novērtējumu komiteja nebija sniegusi savu atzinumu par konkrētā KAZ saturu, jo tas nebija galīgs.
Kā to atzīmējis ģenerāladvokāts savu secinājumu 96. punktā, apelācijas novērtētājs, pieņemot tādu lēmumu kā tā 2003. gada 28. aprīļa lēmums, prasītāja tiesības uz pārsūdzību Apvienotajā novērtējumu komitejā novērtēja kā tīri formālu posmu. Ja Apvienotajai novērtējumu komitejai ir iesniegta sūdzība, konkrētā KAZ satura pārbaude ir būtiska procesuāla prasība, jo, pirmkārt, minētā komiteja ir vienīgais novērtējuma procesā iesaistītais subjekts, kura sastāvā ir personāla pārstāvji, un, otrkārt, apelācijas novērtētājam ir jāņem vērā tās sniegtais atzinums.
Tādēļ šķiet, ka fakts, ka Apvienotā novērtējumu komiteja nav lēmusi par konkrētā KAZ saturu atbilstoši Vispārīgo īstenošanas noteikumu 8. pantam, ir būtisks KAZ sagatavošanas procesa pārkāpums, kas aizskar apelācijas sūdzības iesniedzēja tiesības.
Tādējādi, nelemjot par pārējiem apelācijas sūdzības pamatojumam izvirzītajiem pamatiem, apstrīdētais lēmums ir jāatceļ.
Par tiesāšanās izdevumiem
Atbilstoši Reglamenta 122. pantam, ja apelācijas sūdzība ir pamatota un Tiesa pati taisa galīgo spriedumu lietā, tā lemj par tiesāšanās izdevumiem.
Atbilstoši šī paša Reglamenta 69. panta 2. punktam, kas piemērojams apelācijas tiesvedībā, pamatojoties uz Reglamenta 118. pantu, lietas dalībniekam, kuram spriedums nav labvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram spriedums ir labvēlīgs. Tā kā Gordons ir prasījis piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus un tā kā Komisijai spriedums nav labvēlīgs, tai jāpiespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus abās instancēs.

Ar šādu pamatojumu Tiesa (ceturtā palāta) nospriež:

1)
atcelt Eiropas Kopienu Pirmās instances tiesas 2007. gada 7. februāra spriedumu lietā T-175/04
Gordon
/Komisija daļā, kurā Pirmās instances tiesa izbeidza tiesvedību par prasību atcelt tiesību aktu, ko cēlis Gordons;

2)
apelācijas sūdzību noraidīt kā nepieņemamu daļā, kurā apstrīdēts, ka minētajā Pirmās instances tiesas spriedumā ir noraidīta prasība par zaudējumu atlīdzību;

3)
atcelt Eiropas Kopienu Komisijas 2003. gada 11. decembra lēmumu, ar kuru noraidīta Gordona sūdzība par 2003. gada 28. aprīļa lēmumu, ar kuru apstiprināts viņa karjeras attīstības ziņojums par periodu no 2001. gada 1. jūlija līdz 2002. gada 31. decembrim;

4)
Eiropas Kopienu Komisija atlīdzina Gordona tiesāšanās izdevumus procesā Eiropas Kopienu tiesā un Eiropas Kopienu Pirmās instances tiesā.

[Paraksti]
(
*1
)	 Tiesvedības valoda — angļu.