CELEX: 62009CJ0242
Sociālā politika
Uzņēmumu īpašnieku maiņa
Direktīva 2001/23/EK
Darba ņēmēju tiesību aizsardzība
Koncerns, kurā darbiniekus pieņem darbā "valdošā" sabiedrība un kuri ir pastāvīgi nodarbināti "atkarīgajā" sabiedrībā
Atkarīgās sabiedrības īpašnieka maiņa

Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt Padomes 2001. gada 12. marta Direktīvas 2001/23/EK par dalībvalstu
tiesību aktu tuvināšanu attiecībā uz darbinieku tiesību aizsardzību uzņēmumu, uzņēmējsabiedrību vai uzņēmumu vai uzņēmējsabiedrību
daļu īpašnieka maiņas gadījumā (OV L 82, 16. lpp.) 3. panta 1. punktu.
Šis lūgums ir iesniegts tiesvedībā starp
Albron Catering BV
(turpmāk tekstā – “
Albron
”), no vienas puses, un
FNV Bondgenoten
(turpmāk tekstā – “
FNV
”) un J. Rustu, no otras puses, lai noteiktu, vai koncernā, kurā viena no juridiskajām personām darbojas kā centrālais darba
devējs un norīko savus darbiniekus dažādās sabiedrībās, kas veido šo grupu, darbības nodošana no vienas šī koncerna sabiedrības
citai sabiedrībai ārpus šī koncerna, proti,
Albron
, ir jāuzskata par tādu darbību, uz kuru attiecas Direktīvā 2001/23 paredzētie noteikumi par darbinieku aizsardzību.

Atbilstošās tiesību normas

Savienības tiesiskais regulējums
Ar Direktīvu 2001/23 ir konsolidēta Padomes 1977. gada 14. februāra Direktīva 77/187/EEK par dalībvalstu tiesību aktu tuvināšanu
attiecībā uz darbinieku tiesību aizsardzību uzņēmumu, uzņēmējsabiedrību vai uzņēmumu vai uzņēmējsabiedrību daļu īpašnieka
maiņas gadījumā (OV L 61, 26. lpp.), kurā grozījumi izdarīti ar Padomes 1998. gada 29. jūnija Direktīvu 98/50/EK (OV L 201,
88. lpp.).
Direktīvas 2001/23 trešajā apsvērumā ir noteikts, ka “ir jāparedz darbinieku aizsardzība darba devēja maiņas gadījumā, jo
īpaši jānodrošina darbinieku tiesību aizsardzība”.
Direktīvas 2001/23 1. panta 1. punkta a) un b) apakšpunktā ir noteikts:
“a)      Šī direktīva attiecas uz jebkuru uzņēmuma, uzņēmējsabiedrības vai uzņēmuma vai uzņēmējsabiedrības daļas īpašumtiesību pāreju
citam darba devējam īpašumtiesību nodošanas vai uzņēmumu apvienošanas dēļ;
b)      saskaņā ar a) apakšpunktu un citiem šā panta noteikumiem īpašumtiesību nodošana šīs direktīvas nozīmē notiek tad, ja pāriet
īpašumtiesības uz ekonomisku vienību, kas saglabā savu identitāti, paredzot organizētu resursu sagrupēšanu ar mērķi turpināt
saimniecisko darbību neatkarīgi no tā, vai tā ir pamata vai palīgdarbība.”
Direktīvas 2001/23 2. pantā ir noteikts:
“1.      Šajā direktīvā:
a)      “persona, kas nodod īpašumtiesības” [cedents] ir jebkura fiziska vai juridiska persona, kas, nododot [cedējot] 1. panta 1. punktā
norādītās īpašumtiesības, beidz būt par darba devēju attiecībā uz uzņēmumu, uzņēmējsabiedrību vai uzņēmuma vai uzņēmējsabiedrības
daļu;
b)      “īpašumtiesību saņēmējs” [cesionārs] ir jebkura fiziska vai juridiska persona, kas 1. panta 1. punktā norādītās īpašumtiesību
nodošanas dēļ kļūst par darba devēju uzņēmumā, uzņēmējsabiedrībā vai uzņēmuma vai uzņēmējsabiedrības daļā;
[..]
d)      “darbinieks” ir katra persona, kuru kā darbinieku aizsargā attiecīgās valsts darba tiesības.
2.      Šī direktīva neierobežo valstu tiesību aktus attiecībā uz darba līguma vai darba attiecību definīciju.
[..]”
Atbilstoši Direktīvas 2001/23 3. panta 1.–3. punktam:
“1.      Īpašumtiesības nododošās personas [cedenta] tiesības un pienākumi, kas izriet no darba līguma vai darba attiecībām, kas pastāv
īpašumtiesību pārejas dienā, sakarā ar īpašumtiesību nodošanu pāriet īpašumtiesību saņēmējam [cesionāram].
Dalībvalstis var noteikt, ka persona, kas nodod īpašumtiesības [cedents] un īpašumtiesību saņēmējs [cesionārs] pēc to nodošanas
dienas ir solidāri atbildīgi par pienākumiem, kuri [izriet] no darba līguma vai darba attiecībām, kas pastāv īpašumtiesību
pārejas dienā.
2.      Dalībvalstis var veikt attiecīgus pasākumus, lai nodrošinātu, ka persona, kas nodod īpašumtiesības [cedents], dara zināmas
to saņēmējam [cesionāram] visas tiesības un pienākumus, kuras saskaņā ar šo pantu pāries īpašumtiesību saņēmējam [cesionāram],
ciktāl šīs tiesības un pienākumi ir zināmi vai tiem vajadzētu būt zināmiem personai, kas nodod īpašumtiesības [cedentam],
to nodošanas laikā. Ja persona, kas nodod īpašumtiesības [cedents], nepaziņo saņēmējam [cesionāram] kādas no šādām tiesībām
un pienākumiem, tas neietekmē šo tiesību vai pienākumu pāreju un jebkura darbinieka tiesības saistībā ar tiem vērsties pret
īpašumtiesību saņēmēju [cesionāru] un/vai personu, kas nodod īpašumtiesības [cedentu].
3.      Pēc īpašumtiesību pārejas to saņēmējs [cesionārs] turpina ievērot tos pašus koplīguma noteikumus un nosacījumus, kas saskaņā
ar līgumu attiecās uz personu, kas nodod īpašumtiesības [cedentu], līdz koplīguma izbeigšanai vai termiņa beigām, vai līdz
brīdim, kad stājas spēkā cits koplīgums.
Dalībvalstis drīkst ierobežot šādu noteikumu un nosacījumu ievērošanas termiņu ar nosacījumu, ka tas nav mazāks par vienu
gadu.”

Valsts tiesiskais regulējums
Nīderlandes Civilkodeksa (
Burgerlijk Wetboek
) 7. grāmatas 610. panta 1. punktā darba līgums Nīderlandes tiesību izpratnē ir definēts šādi:
“Darba līgums ir līgums, ar kuru viena puse, darbinieks, uzņemas uz noteiktu laiku un par samaksu veikt darbu otras puses,
darba devēja, labā.”
Nīderlandes Civilkodeksa 7. grāmatas 663. pantā ir noteikts:
“Uzņēmuma īpašnieka maiņas gadījumā tiesības un pienākumi, kādi darba devējam īpašumtiesību pārejas brīdī izriet no darba
līguma, kas noslēgts starp pēdējo minēto un darbinieku, kurš nodarbināts šajā uzņēmumā, automātiski pāriet cesionāram. Gada
laikā pēc īpašumtiesību pārejas šis darba devējs ir arī solidāri atbildīgs ar cesionāru par pienākumu, kas izriet no darba
līguma un kas radušies pirms īpašumtiesību nodošanas, ievērošanu.”

Pamata lieta un prejudiciālie jautājumi

Heineken International
ir Nīderlandes alus ražotāju koncerns. Šī koncerna ietvaros visu personālu nodarbina
Heineken Nederlands Beheer BV
(turpmāk tekstā – “
HNB
”). Tādējādi
HNB
darbojas kā centrālais darba devējs un norīko darbā personālu dažādās
Heineken
koncerna atkarīgajās sabiedrībās Nīderlandē.
J. Rustu no 1985. gada 17. jūlija līdz 2005. gada 1. martam nodarbināja
HNB
kā pārtikas līdzekļu piegādes [
catering
] departamenta līdzstrādnieku.
HNB
viņu, kā arī aptuveni septiņdesmit citus šī paša departamenta līdzstrādniekus norīkoja strādāt sabiedrībā
Heineken Nederland BV
(turpmāk tekstā – “
Heineken Nederland
”), kura līdz 2005. gada 1. martam nodrošināja pārtikas līdzekļu piegādi
Heineken
koncerna darbiniekiem. Uz šo norīkošanu attiecās
HNB
ietvaros noslēgtais koplīgums.
J. Rusts ir
FNV
, kas ir arodbiedrība, kuras mērķis tostarp ir aizsargāt tās biedru intereses darba apstākļu un darba algu jomā, it īpaši
noslēdzot darba koplīgumus, biedrs.
Ar pārtikas līdzekļu piegādi saistītās darbības, ko veica
Heineken Nederland
, saskaņā ar 2005. gada 1. marta nolīgumu tika cedētas.

Albron
visā Nīderlandes teritorijā veic cita starpā pārtikas līdzekļu piegādi, proti, ēdināšanas pakalpojumu organizēšanu un sniegšanu,
it īpaši uzņēmuma ēdnīcās gan privātajā, gan publiskajā sektorā, pamatojoties uz līgumu, kas šajā sakarā noslēgts ar pasūtītāju.
J. Rusts
Albron
, sākot ar 2005. gada 1. martu, sāka strādāt par “uzņēmuma ēdnīcu” departamenta līdzstrādnieku.

FNV
un J. Rusts pret
Albron
iesniedza prasību
Kantonrechter
(kantona tiesa), prasot atzīt, ka fakts, ka ar pārtikas līdzekļu piegādi saistītā darbība 2005. gada 1. martā no
Heineken Nederland
tika nodota
Albron
, ir uzskatāms par uzņēmuma īpašnieka maiņu Direktīvas 2001/23 izpratnē un ka darbinieki, kurus nodarbināja
HNB
un kuri tika norīkoti darbā
Heineken Nederland
, ar šo datumu ir pilntiesīgi
Albron
darbinieki.
Tāpat
FNV
un J. Rusts prasīja noteikt, ka
Albron
darba līgumam, kuru tā ir noslēgusi ar J. Rustu, ar atpakaļejošu spēku, proti, no 2005. gada 1. marta, ir jāpiemēro nosacījumi,
kādi līdz šim datumam bija spēkā starp
HNB
un J. Rustu, un tiktāl, ciktāl šāda piemērošana attiecas uz algas parādu kopš 2005. gada 1. marta,
Albron
saskaņā ar Nīderlandes Civilkodeksa 7. grāmatas 625. pantu ir jāsamaksā likumā paredzētais 50 % pieaugums, kā arī likumiskie
procenti, skaitot no parāda rašanās dienas. Visbeidzot,
FNV
un J. Rusts prasīja piespriest
Albron
atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
Ar 2006. gada 15. marta spriedumu
Kantonrechter
apmierināja šos lūgumus, izņemot lūgumu par likumā noteikto 50 % pieaugumu.

Albron
pārsūdzēja šo spriedumu
Gerechtshof te Amsterdam
(Amsterdamas Apelācijas tiesa).
Šādā kontekstā
Gerechtshof te Amsterdam
nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:
“1)      Vai [..] Direktīva 2001/23 [..] ir jāinterpretē tādējādi, ka tās 3. panta 1. punkta pirmajā teikumā norādītā tiesību un pienākumu
pāreja cesionāram ir piemērojama [..] tad, ja persona, kas cedē uzņēmuma īpašuma tiesības, juridiski ir arī attiecīgo darbinieku
darba devējs, vai tomēr Direktīvā [2001/23] noteiktā darbinieku aizsardzība paredz, ka, cedējot koncernam piederošās atkarīgās
sabiedrības īpašuma tiesības, cesionāram pāriet arī tiesības un pienākumi attiecībā uz šajā uzņēmumā strādājošajiem darbiniekiem,
ja visi koncernā strādājošie darbinieki ir nodarbināti (arī koncernam piederošā) sabiedrībā, kuras mērķis ir personālvadība
un kura darbojas kā centrālais darba devējs?
2)      Kādai ir jābūt atbildei uz pirmā jautājuma otro daļu gadījumā, ja tajā norādītos darbiniekus, kas strādā koncernam piederošā
uzņēmumā, nodarbina cita sabiedrība, kura arī pieder tam pašam koncernam, bet kas
nav
sabiedrība, kuras mērķis ir pirmajā jautājumā minētā personālvadība?”

Par prejudiciālajiem jautājumiem

Par lietas būtību
Ar abiem jautājumiem, kas jāapskata kopā, iesniedzējtiesa būtībā jautā, vai gadījumā, ja koncernam piederošs uzņēmums tiek
cedēts Direktīvas 2001/23 izpratnē ārpus šī koncerna esošam uzņēmumam, par “cedentu” minētās direktīvas 2. panta 1. punkta
a) apakšpunkta izpratnē var uzskatīt arī tādu koncernam piederošu uzņēmumu, pie kura darbā uz nenoteiktu laiku ir norīkoti
darbinieki, taču tiem nav noslēgts darba līgums ar pēdējo minēto (turpmāk tekstā – “darba devējs, ar kuru nav noslēgts darba
līgums”), ievērojot, ka šajā koncernā ietilpst uzņēmums, ar kuru šiem darbiniekiem bija noslēgts šāds darba līgums (turpmāk
tekstā – “darba devējs, ar kuru ir noslēgts darba līgums”).
Vispirms no Direktīvas 2001/23 2. panta 1. punkta a) apakšpunkta izriet, ka cedents ir tas, kurš cedēšanas rezultātā minētās
direktīvas 1. panta 1. punkta izpratnē beidz būt par darba devēju.
No faktiem pamata lietā skaidri izriet, ka darba devējs, ar kuru nav noslēgts darba līgums, beidza būt par darba devēju, ar
kuru nav noslēgts darba līgums, [uzņēmuma] darbības cedēšanas rezultātā. Tāpēc nevar izslēgt iespēju, ka to var uzskatīt par
“cedentu” Direktīvas 2001/23 2. panta 1. punkta a) apakšpunkta izpratnē.
Turpinājumā, kā izriet no Direktīvas 2001/23 3. panta 1. punkta formulējuma, aizsardzība, kāda ar šo direktīvu tiek piešķirta
darbiniekiem uzņēmuma īpašnieka maiņas gadījumā, attiecas uz tiesībām un pienākumiem, kas cedentam uzņēmuma cedēšanas brīdī
izriet no pastāvošā darba līguma vai darba attiecībām, ar to saprotot, ka darba līguma vai darba attiecību esamība vai neesamība
atbilstoši šīs direktīvas 2. panta 2. punktam ir jānovērtē, ņemot vērā valsts tiesības.
Prasība saskaņā ar Direktīvas 2001/23 3. panta 1. punktu par to, ka cedēšanas brīdī ir jābūt vai nu darba līgumam, vai, alternatīvi
un tādējādi līdzvērtīgi, darba attiecībām, liek domāt, ka, pēc Savienības likumdevēja domām, līgumsaistību pastāvēšana ar
cedentu nav vienmēr nepieciešama, lai darbinieki varētu izmantot ar Direktīvu 2001/23 piešķirto aizsardzību.
Turpretim no Direktīvas 2001/23 neizriet, ka darba līgums un darba attiecības ir pakārtoti jēdzieni, un tāpēc gadījumā, kad
ir vairāki darba devēji, sistemātiski ir jāpiešķir priekšrocības darba devējam, ar kuru ir noslēgts darba līgums.
Līdz ar to tādā kontekstā, kāds ir pamata lietā, Direktīva 2001/23 neaizliedz par “cedentu” Direktīvas 2001/23 izpratnē uzskatīt
arī darba devēju, ar kuru nav noslēgts darba līgums, bet pie kura darbinieki ir norīkoti darbā uz nenoteiktu laiku.
Visbeidzot, no Direktīvas 2001/23 1. panta 1. punkta b) apakšpunkta noteikumiem izriet, ka “īpašumtiesību nodošana [cesija]
[minētās] direktīvas nozīmē notiek tad, ja pāriet īpašumtiesības uz ekonomisku vienību, kas saglabā savu identitāti, paredzot
organizētu resursu sagrupēšanu ar mērķi turpināt saimniecisko darbību neatkarīgi no tā, vai tā ir pamata vai palīgdarbība”.
Tādējādi uzņēmuma cesija Direktīvas 2001/23 izpratnē it īpaši nozīmē fiziskās vai juridiskās personas, kas ir atbildīga par
nodotās vienības ekonomisko darbību, maiņu, un tā šajā statusā kā šīs vienības darbinieku darba devējs nodibina darba attiecības
ar pēdējiem minētajiem, dažos gadījumos arī neraugoties uz to, ka ar minētajiem darbiniekiem nav līgumisku attiecību.
No minētā izriet, ka darba devēja, ar kuru ir noslēgts darba līgums, taču kurš nav atbildīgs par nodotās ekonomiskās vienības
ekonomisko darbību, pozīcija nevar sistemātiski būt prioritāra, nosakot cedenta identitāti, salīdzinājumā ar darba devēja,
ar kuru nav noslēgts darba līgums un kurš ir atbildīgs par minēto darbību, pozīciju.
Šādu analīzi apstiprina Direktīvas 2001/23 trešais apsvērums, kurā ir uzsvērta nepieciešamība aizsargāt darbiniekus “darba
devēja maiņas” gadījumā. Izmantojot šo jēdzienu tādā kontekstā, kāds ir pamata lietā, faktiski var noteikt to darba devēju,
ar kuru nav noslēgts darba līgums, kurš ir atbildīgs par cedētās darbības veikšanu.
Šādos apstākļos, ja sabiedrību koncernā vienlaikus ir divi darba devēji, no kuriem vienam ar šī koncerna darbiniekiem ir līgumiskas
attiecības, bet otram nav noslēgts līgums ar pēdējiem minētajiem, par “cedentu” minētās direktīvas izpratnē var uzskatīt arī
tādu darba devēju, kurš ir atbildīgs par cedētās vienības ekonomisko darbību, kas šajā statusā ir nodibinājis darba attiecības
ar šīs vienības darbiniekiem, neraugoties uz to, ka tam ar pēdējiem minētajiem nav līgumisku attiecību.
Tādējādi uz uzdotajiem jautājumiem ir jāatbild, ka gadījumā, ja koncernam piederošs uzņēmums tiek cedēts Direktīvas 2001/23
izpratnē ārpus šī koncerna esošam uzņēmumam, par “cedentu” minētās direktīvas 2. panta 1. punkta a) apakšpunkta izpratnē var
uzskatīt arī tādu koncernam piederošu uzņēmumu, pie kura darbā uz nenoteiktu laiku ir norīkoti darbinieki, taču tiem nav noslēgts
darba līgums ar pēdējo minēto, kaut arī šajā koncernā ietilpst uzņēmums, ar kuru šiem darbiniekiem bija noslēgts šāds darba
līgums.

Par šī sprieduma ietekmi laikā
Savos apsvērumos
Albron
ir pieminējusi iespēju Tiesai gadījumā, ja tā konstatētu, ka uz tādu situāciju kā pamata lietā attiecas Direktīva 2001/23,
ierobežot šī sprieduma ietekmi laikā attiecībā uz lietām, kuras tā vēl izskata.
Savas prasības pamatošanai
Albron
apgalvo, pirmkārt, ka pret
HNB
un citiem uzņēmumiem, kas cedējuši īpašuma tiesības, celto prasību skaits būs “ievērojams” un ka
HNB
jau ir izmaksājis atlaišanas pabalstu darbiniekiem, kurus pieņēma darbā
Albron
. Otrkārt, tā norāda, ka uzņēmēji, ņemot vērā judikatūru, varēja tiesiski paļauties uz to, ka Direktīvas 2001/23 piemērošana
būs atkarīga no darba līguma ar cedentu noslēgšanas.
Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru Tiesas sniegtā Savienības tiesību normu interpretācija, īstenojot ar LESD 267. pantu piešķirto
kompetenci, izskaidro un vajadzības gadījumā precizē šīs normas nozīmi un apjomu, kā to ir vai bija jāsaprot un jāpiemēro
no tās spēkā stāšanās brīža. No minētā izriet, ka šādi interpretētu normu tiesa var piemērot un tai tā ir jāpiemēro pat tādām
tiesiskām attiecībām, kas ir radušās un ir nodibinātas pirms sprieduma par lūgumu sniegt interpretāciju taisīšanas, ja turklāt
ir izpildīti nosacījumi tāda strīda, kas attiecas uz minētā noteikuma piemērošanu, izskatīšanai kompetentajās tiesās (it īpaši
skat. 1988. gada 2. februāra spriedumu lietā 24/86
Blaizot
u.c.,
Recueil
, 379. lpp., 27. punkts; 1995. gada 15. decembra spriedumu lietā C‑415/93
Bosman
,
Recueil
, I‑4921. lpp., 141. punkts, kā arī 2006. gada 10. janvāra spriedumu lietā C‑402/03
Skov
un
Bilka
, Krājums, I‑199. lpp., 50. punkts).
Turklāt Tiesa tikai izņēmuma kārtā, piemērojot Savienības tiesību sistēmai raksturīgo vispārējo tiesiskās drošības principu,
var ierobežot iespēju visām ieinteresētajām personām atsaukties uz tās interpretētu normu, lai apstrīdētu labā ticībā nodibinātas
tiesiskās attiecības. Lai varētu pieņemt lēmumu par šādu ierobežojumu, ir jāievēro divi pamatnosacījumi, proti, ieinteresēto
personu labas ticības esamība un būtisku traucējumu rašanās risks (skat. 2007. gada 18. janvāra spriedumu lietā C‑313/05
Brzeziński
, Krājums, I‑513. lpp., 56. punkts, kā arī 2010. gada 13. aprīļa spriedumu lietā C‑73/08
Bressol
u.c., Krājums, I‑2735. lpp., 91. punkts).
Konkrētāk, Tiesa ir izmantojusi šādu risinājumu tikai ļoti konkrētos apstākļos, kad pastāvēja risks, ka varētu iestāties smagas
ekonomiskas sekas, it īpaši saistībā ar tādu tiesisko attiecību lielo skaitu, kas nodibinātas labā ticībā, pamatojoties uz
regulējumu, kurš tika uzskatīts par spēkā esošu, un izrādījās, ka privātpersonas un valsts iestādes bija iesaistītas rīcībā,
kas neatbilda Savienības tiesiskajam regulējumam saistībā ar objektīvu un būtisku nenoteiktību attiecībā uz Savienības tiesību
normu piemērojamību; šo nenoteiktību varēja veicināt tāda pati rīcība no citu dalībvalstu vai Komisijas puses (it īpaši skat.
2006. gada 27. aprīļa spriedumu lietā C‑423/04
Richards
, Krājums, I‑3585. lpp., 42. punkts, un iepriekš minēto spriedumu lietā
Brzeziński
, 57. punkts).
Jākonstatē, ka pamata lietā
Albron
nav iesniegusi Tiesai nevienu konkrētu elementu, kas pierādītu, ka varētu rasties nopietnas problēmas saistībā ar lielu prasību
skaitu, kas pēc šī sprieduma varētu tikt celtas pret
HNB
un citiem uzņēmumiem, kas piedalījās cesijā. Turklāt, kā norādījis ģenerāladvokāts secinājumu 59. punktā, faktam, ka
HNB
jau ir izmaksājis atlaišanas pabalstu darbiniekiem, kuri tika pieņemti darbā
Albron
, katrā ziņā nav nozīmes.
Šajos apstākļos nav vajadzības pārbaudīt, vai ir izpildīts kritērijs par ieinteresēto personu labas ticības esamību.
Līdz ar to nav pamata ierobežot minētā sprieduma ietekmi laikā.

Par tiesāšanās izdevumiem
Attiecībā uz lietas dalībniekiem šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās
izdevumiem. Tiesāšanās izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto lietas dalībnieku tiesāšanās
izdevumi, nav atlīdzināmi.
Ar šādu pamatojumu Tiesa (trešā palāta) nospriež:
Gadījumā, ja koncernam piederošs uzņēmums tiek cedēts Padomes 2001. gada 12. marta Direktīvas 2001/23/EK par dalībvalstu tiesību
aktu tuvināšanu attiecībā uz darbinieku tiesību aizsardzību uzņēmumu, uzņēmējsabiedrību vai uzņēmumu vai uzņēmējsabiedrību
daļu īpašnieka maiņas gadījumā izpratnē ārpus šī koncerna esošam uzņēmumam, par “cedentu” minētās direktīvas 2. panta 1. punkta
a) apakšpunkta izpratnē var uzskatīt arī tādu koncernam piederošu uzņēmumu, pie kura darbā uz nenoteiktu laiku ir norīkoti
darbinieki, taču tiem nav noslēgts darba līgums ar pēdējo minēto, kaut arī šajā koncernā ietilpst uzņēmums, ar kuru šiem darbiniekiem
bija noslēgts šāds darba līgums.
[Paraksti]
*
Tiesvedības valoda – holandiešu.