CELEX: 61986CJ0267
Návrh na začatie prejudiciálneho konania Vredegerecht Beveren
Belgicko

Rozsudkom
z 28. októbra 1986, ktorý bol Súdnemu dvoru doručený
30. októbra 1986, Vredegerecht kantónu Beveren (Belgicko) položil
podľa článku 177 Zmluvy EHS tri prejudiciálne otázky týkajúce sa
výkladu článkov 59 až 66, 85, 86 a 95 uvedenej zmluvy, aby bol
schopný posúdiť zlučiteľnosť vnútroštátnej právnej úpravy, ktorá
obmedzuje oslobodenie od dane vzťahujúce sa na daň z príjmov
dosiahnutých vo forme kreditných úrokov na určitú kategóriu
sporiteľských vkladov, s právom Spoločenstva.
Tieto
otázky vyvstali v rámci sporu medzi pánom Van Eyckom (ďalej len
„žalobca“) a akciovou spoločnosťou ASPA, belgickou finančnou
inštitúciou, ktorý sa týka sadzieb kreditných úrokov na sporiteľských
vkladoch, ktoré si žalobca zamýšľal v ASPA zriadiť. Zo spisu
vyplýva, že žalobca po tom, čo sa oboznámil s reklamou ASPA na
úrokové sadzby sporiteľských vkladov, sa dostavil do tejto finančnej
inštitúcie, aby si zriadil sporiteľský účet za zverejnených podmienok.
Keď mu ASPA potom oznámila, že podľa kráľovského nariadenia
z 13. marca 1986 je povinná uplatňovať menej výhodné podmienky
než sú ponúkané v jej reklame, žalobca podal na vnútroštátny súd
žalobu, ktorou sa domáhal uznania, že ASPA sa nemohla dovolávať
uvedeného kráľovského nariadenia, aby zdôvodnila zmenu svojich podmienok
sporenia, keďže toto nariadenie porušuje článok 85 a nasl. Zmluvy
EHS.
Pre
lepšie pochopenie vyššie spomenutého kráľovského nariadenia je potrebné
ho umiestniť do jeho právneho a ekonomického kontextu, ktorý sa
v Belgicku vyznačuje dlhodobou existenciou oslobodenia časti
príjmov zo sporiteľských vkladov od dane zavedeného zo sociálnych
dôvodov a s cieľom podporiť sporenie, ktorého základné
podmienky upravuje článok 19 bod 7 zákona o daniach
z príjmov.
Keď
začiatkom 80-tych rokov rastúci počet sporiteľní zaviedol politiku
vysokých sadzieb, belgická vláda chcela obmedziť rozsah oslobodenia od
dane a zákonom z 28. decembra 1983 ho podriadila určitému
počtu podmienok, ktoré malo definovať kráľovské nariadenie.
Kráľovské
nariadenie z 29. decembra 1983 vydané na vykonanie už
citovaného zákona v podstate podriadilo poskytnutie oslobodenia od
dane dvom podmienkam: výnos sporiteľských vkladov sa mal skladať jednak
zo základného úroku, pre ktorý bola stanovená maximálna hranica
zodpovedajúca najnižšej priemernej sadzbe uplatniteľnej na relevantnom
trhu, a jednak z vernostnej alebo rastovej prémie, ktorú mohla
každá finančná inštitúcia slobodne určiť.
Belgické
menové orgány sa potom domnievali, že konkurencia v oblasti
vernostných alebo rastových prémií je priveľká a ide proti
všeobecnej tendencii znižovania úrokových sadzieb, ktorá
charakterizovala ostatné nástroje sporenia. Keďže udržanie vysokej
úrovne sadzieb kreditných úrokov v oblasti sporiteľských vkladov
malo podľa názoru týchto orgánov za následok udržanie takisto vysokej
úrovne debetných sadzieb s nepriaznivými dôsledkami na hospodársku
činnosť krajiny a na verejný dlh, belgická banková komisia
adresovala v septembri 1985 finančným ústavom odporúčanie, aby
obmedzili výnosy sporiteľských vkladov. Viedlo k uzavretiu dohody
o samoregulácii medzi bankami, súkromnými sporiteľňami
a verejnými úverovými inštitúciami 30. decembra 1985, ktorou
mieru tohto výnosu upravili na maximálnu sadzbu 7 %.
Keďže
táto dohoda nebola všetkými finančnými inštitúciami dodržiavaná,
minister financií sa rozhodol pre režim, v ktorom orgány verejnej
moci priamo určujú podmienky vyššie spomenutého oslobodenia od dane.
Tento
režim bol zavedený vyššie spomenutým kráľovským nariadením
z 13. marca 1986, ktoré priamo stanovilo tak maximálnu sadzbu
základného úroku, ako aj maximálnu sadzbu vernostnej alebo rastovej
prémie.
V

tomto
kontexte vnútroštátny súd na základe spoločného návrhu obidvoch
účastníkov konania vo veci samej položil Súdnemu dvoru tieto
prejudiciálne otázky:
„1.      Je
právny režim zavedený kráľovským nariadením z 29. decembra
1983 a potvrdený s určitými úpravami kráľovským nariadením
z 13. marca 1986 týkajúci sa výnosov, ktoré môžu finančné
ústavy vyplatiť zo sporiteľských vkladov, čo je režim, ktorý –
v rozsahu, v akom predlžuje vo forme právnych predpisov skôr
existujúce medzibankové dohody alebo zosúladené postupy zamerané na
obmedzenie výnosov sporiteľských vkladov – pozostáva z povinného
stanovenia týchto výnosov:
a)      ako jednotnej sadzby pre všetkých zúčastnených na trhu;
b)      okrem
toho, ako limitu, ktorý musia všetci zúčastnení na trhu dodržiavať pri
stanovení výnosov,
pod
hrozbou úplnej straty výhod pre sporiteľskú klientelu
z privilegovaného daňového režimu, ktorý platí pre bežné
sporiteľské vklady, zlučiteľný s pravidlami hospodárskej súťaže
Spoločenstva, ako ich definujú články 85 a nasl. Zmluvy EHS?
2.      Iba
v prípade, ak je odpoveď na prvú otázku písm. a) kladná, je
povinné zavedenie – okrem jednotnej sadzby, pokiaľ ide o základný
úrok poskytnutý finančnými inštitúciami – maximálneho limitu pre
prípadne splatnú vernostnú alebo rastovú prémiu, s vylúčením
akejkoľvek inej formy konkurencie v oblasti prijímania vkladov, pod
hrozbou straty výhod z privilegovaného daňového režimu uvedeného
v prvej otázke (kráľovské nariadenie z 13. marca 1986,
článok 1), zlučiteľné s pravidlami hospodárskej súťaže
Spoločenstva, ako ich definujú články 85 a nasl. Zmluvy EHS?
3.      Nie
je poskytnutie daňových výhod, okrem iného úplného oslobodenia od
zrážkovej dane, výlučne v prospech sporiteľských vkladov zriadených
v belgických frankoch a výlučne vo finančných ústavoch, ktoré
majú svoje sídlo v Belgicku, diskrimináciou na úkor podobných
vkladov prijatých finančnými ústavmi, ktoré nemajú sídlo
v Belgicku, alebo znejúcich na inú menu alebo vo forme cenných
papierov, a je preto poskytnutie takých daňových výhod zlučiteľné
s ustanoveniami článkov 59 až 66, ako aj článku 95
Zmluvy EHS?“
Pre
širší výklad skutkového stavu sporu vo veci samej, vnútroštátneho
právneho rámca a pripomienok predložených Súdnemu dvoru odkazujeme
na správu pre pojednávanie. Tieto časti spisu sú ďalej uvádzané iba
v rozsahu nevyhnutnom pre úsudok Súdneho dvora.

O právomoci Súdneho dvora
Belgická
vláda po prvé tvrdí, že návrh na začatie prejudiciálneho konania podaný
vnútroštátnym súdom je neprípustný, keďže z radu okolností je
zrejmý čisto fiktívny charakter sporu vo veci samej. Po druhé uvádza, že
v tejto veci požadovaný výklad práva Spoločenstva nemôže byť
nijako relevantný na riešenie sporu vo veci samej. Kráľovské nariadenie
z 13. marca 1986 totiž nijako spoločnosti ASPA nebránilo, aby
uplatnila svoje skoršie podmienky sporenia výhodnejšie pre žalobcu,
a teda nijako neviedlo k sporu vo veci samej.
V tomto
ohľade treba poznamenať, že zo skutkových okolností uvedených
v návrhu na začatie prejudiciálneho konania zjavne nevyplýva, že by
v skutočnosti išlo o fiktívny spor.
Pokiaľ
ide o druhé tvrdenie uvádzané belgickou vládou, stačí pripomenúť,
že podľa ustálenej judikatúry Súdneho dvora potvrdenej rozsudkom
z 12. júna 1986 (Bertini, 98, 162 a 258/85, Zb.
s. 1893) je úlohou vnútroštátneho súdu, aby posúdil nevyhnutnosť
prejudiciálnej otázky vzhľadom na skutkový stav veci.
Z týchto dôvodov je opodstatnené preskúmať otázky položené vnútroštátnym súdom.

O prvej a druhej otázke
Tieto
otázky musia byť chápané tak, že v podstate v nich ide
o snahu zistiť, či vnútroštátna právna úprava, ktorá obmedzuje
oslobodenie od dane ustanovené v oblasti dane z príjmov pre
výnosy z určitej kategórie sporiteľských vkladov iba na vklady, pri
ktorých sú dodržané maximálne úrokové sadzby a prémie stanovené
právnou úpravou, je zlučiteľná s povinnosťami vyplývajúcimi
členským štátom z článku 5 Zmluvy EHS v spojení
s článkom 3 písm. f) a článkom 85 tej istej
zmluvy alebo nie.
V tomto
ohľade treba pripomenúť, že články 85 a 86 Zmluvy sa samy osebe
týkajú iba správania podnikov, a nie právnych predpisov
pochádzajúcich od členských štátov. Z ustálenej judikatúry Súdneho
dvora však vyplýva, že články 85 a 86 vykladané v spojení
s článkom 5 Zmluvy členským štátom ukladajú, aby nevydávali
alebo neponechávali v platnosti predpisy, a to aj právnej
povahy, ktoré by mohli odstrániť potrebný účinok pravidiel hospodárskej
súťaže uplatniteľných na podniky. Podľa tej istej judikatúry je tomu tak
v prípade, pokiaľ členský štát buď nariadi alebo zvýhodní
uzavretie kartelu v rozpore s článkom 85, alebo posilní
účinky takých kartelov, alebo odoberie vlastnej právnej úprave jej
štátny charakter tým, že zodpovednosť za vydávanie rozhodnutí
o zásahoch v hospodárskej oblasti prenesie na súkromné
subjekty.
Predovšetkým
je potrebné poznamenať, že podľa zistení uvedených v návrhu na
začatie prejudiciálneho konania existovali pred zavedením predmetnej
právnej úpravy medzibankové dohody alebo zosúladené postupy, ktorých
zámerom bolo obmedziť výnosy zo sporiteľských vkladov. Ale ani
z týchto zistení, ani z pripomienok predložených Súdnemu dvoru
nevyplýva, že by právna úprava, o ktorú ide, nariaďovala alebo
zvýhodňovala uzavretie nových kartelov alebo zavedenie nových postupov.
Na posúdenie – so zreteľom na kritériá definované v judikatúre
Súdneho dvora – skutočného dosahu tejto právnej úpravy teda treba
preskúmať, či ju možno považovať za úpravu, ktorá posilňuje účinky už
existujúcich kartelov, a či určité okolnosti jej nemôžu odobrať jej
charakter štátnej úpravy.
K prvému
bodu postačuje poznamenať, že podľa judikatúry Súdneho dvora sa právna
úprava na to, aby bola považovaná za posilnenie účinkov už existujúcich
kartelov, musí obmedziť na úplné alebo čiastočné prebratie prvkov dohôd,
ku ktorým došlo medzi hospodárskymi subjektmi, pričom tieto subjekty
zaväzuje alebo podnecuje k zabezpečeniu ich dodržiavania. Hoci
úplná strata výhod z privilegovaného daňového režimu, ktorý platí
pre sporiteľské účty, predstavuje dôležitý motivačný prvok na
dodržiavanie predmetnej právnej úpravy, zo žiadneho zistenia
v návrhu na začatie prejudiciálneho konania však nevyplýva, že táto
právna úprava sa obmedzila na potvrdenie tak metódy obmedzenia výnosov
z vkladov, ako aj výšky maximálnych sadzieb, ktoré boli prijaté
v rámci už existujúcich kartelov alebo zosúladených postupov. Je
však úlohou vnútroštátneho súdu, aby tento bod prešetril, ak sa
domnieva, že v tomto ohľade môže existovať pochybnosť.
Pokiaľ
ide o druhý bod, z predmetnej právnej úpravy vyplýva, že
orgány verejnej moci si vyhradili právomoc samy stanoviť maximálne miery
výnosov zo sporiteľských vkladov a túto zodpovednosť nepreniesli
na žiaden súkromný subjekt. Táto úprava teda má štátny charakter. Tento
charakter nemožno spochybniť samotnou okolnosťou, ktorú zdôraznil
žalobca vo veci samej, že z odôvodnenia kráľovského nariadenia
z 13. marca 1986 vyplýva, že k jeho prijatiu došlo po
dohode s predstaviteľmi združení úverových inštitúcií.
Na
prvú a druhú otázku je teda namieste odpovedať v tom zmysle,
že vnútroštátna právna úprava, ktorá obmedzuje oslobodenie od dane
ustanovené v oblasti dane z príjmov pre výnosy z určitej
kategórie sporiteľských vkladov iba na vklady, pri ktorých sú dodržané
maximálne úrokové sadzby a prémie stanovené právnou úpravou, nie je
nezlučiteľná s povinnosťami vyplývajúcimi členským štátom
z článku 5 Zmluvy EHS v spojení s článkom 3
písm. f) a článkom 85 tej istej zmluvy, s výhradou
prípadného preskúmania otázky, či sa predmetná úprava neobmedzuje na
potvrdenie tak metódy obmedzenia výnosov z vkladov, ako aj výšky
maximálnych sadzieb, ktoré boli prijaté v rámci už existujúcich
kartelov alebo zosúladených postupov, vnútroštátnymi súdmi.

O tretej otázke
Touto
otázkou sa vnútroštátny súd v podstate snaží zistiť, či
vnútroštátna právna úprava, ktorá obmedzuje vyššie popísané oslobodenie
od dane iba na sporiteľské vklady zriadené vo vnútroštátnej mene vo
finančných ústavoch, ktoré majú sídlo v predmetnom členskom štáte,
je zlučiteľná s článkami 59 až 66, ako aj
s článkom 95 Zmluvy EHS, alebo nie.
Pokiaľ
ide o otázku, či taká daňová právna úprava, ktorá sa týka výnosu
z určitej kategórie sporiteľských vkladov zriadených
v bankách, je zlučiteľná s článkom 59 a nasl. Zmluvy
EHS týkajúcimi sa voľného pohybu služieb, je potrebné pripomenúť, že
podľa článku 61 ods. 2 tej istej zmluvy sa liberalizácia
bankových služieb spojených s voľným pohybom kapitálu uskutoční
v súlade s postupnou liberalizáciou pohybu kapitálu.
Pritom
zriaďovanie sporiteľských vkladov tvorí súčasť kategórie pohybov
kapitálu nazvanej „zriaďovanie bežných a vkladových účtov
a ukladanie peňažných prostriedkov na ne, repatriácia alebo
použitie zostatkov na bežných alebo vkladových účtoch v úverových
inštitúciách“ [
neoficiálny preklad
] nachádzajúcej sa
v zozname D prílohy I prvej smernice Rady o vykonaní
článku 67 Zmluvy z 11. mája 1960 (Ú. v. ES 43
z 12. 7. 1960, s. 921) a v zozname C
prílohy I, ktorý bol nahradený smernicou Rady 86/566, ktorou
sa mení prvá smernica, zo 17. novembra 1986 (Ú. v. ES
L 332, s. 22). Tieto pohyby kapitálu ešte neboli
liberalizované.
Preto
v tejto veci nemohlo dôjsť k porušeniu ustanovení Zmluvy EHS
týkajúcich sa voľného pohybu bankových služieb, pokiaľ ide o pohyby
kapitálu.
Čo
sa napokon týka uplatniteľnosti článku 95 Zmluvy EHS na predmetnú
daňovú právnu úpravu, postačuje poznamenať, že zákaz diskriminačného
alebo protekcionistického vnútroštátneho zdaňovania ustanoveného týmto
článkom pokrýva iba „výrobky“ z iných členských štátov. Peňažné
prostriedky nasporené v určitej mene pritom, ako bolo spomínané
vyššie, spadajú do rozsahu pôsobnosti článku 61 ods. 2
a článku 67 Zmluvy EHS. Nepredstavujú teda výrobky v zmysle
článku 95 tej istej zmluvy.
Na
tretiu otázku je teda namieste odpovedať v tom zmysle, že
vnútroštátna právna úprava, ktorá obmedzuje vyššie popísané oslobodenie
od dane iba na sporiteľské vklady zriadené vo vnútroštátnej mene vo
finančných ústavoch, ktoré majú sídlo v predmetnom členskom štáte,
nie je nezlučiteľná s článkami 59 až 66, ako aj
s článkom 95 Zmluvy EHS.

O trovách
Belgické
kráľovstvo a Komisia Európskych spoločenstiev nemajú právo na
náhradu trov konania, ktoré im vznikli v súvislosti
s pripomienkami, ktoré podali Súdnemu dvoru. Vzhľadom na to, že
konanie pred Súdnym dvorom má vo vzťahu k účastníkom konania vo
veci samej incidenčný charakter a bolo začaté v súvislosti
s prekážkou postupu v konaní pred vnútroštátnym súdom,
o trovách konania rozhodne tento vnútroštátny súd.
Z týchto
dôvodov Súdny dvor rozhodol o otázkach, ktoré mu predložil
Vredegerecht kantónu Beveren rozsudkom z 28. októbra 1986,
takto:
1.
Vnútroštátna
právna úprava, ktorá obmedzuje oslobodenie od dane ustanovené
v oblasti dane z príjmov pre výnosy z určitej kategórie
sporiteľských vkladov iba na vklady, pri ktorých sú dodržané maximálne
úrokové sadzby a prémie stanovené právnou úpravou, nie je
nezlučiteľná s povinnosťami vyplývajúcimi členským štátom
z článku 5 Zmluvy EHS v spojení s článkom 3
písm. f) a článkom 85 tej istej zmluvy, s výhradou
prípadného preskúmania otázky, či sa predmetná úprava neobmedzuje na
potvrdenie tak metódy obmedzenia výnosov z vkladov, ako aj výšky
maximálnych sadzieb, ktoré boli prijaté v rámci už existujúcich
kartelov alebo zosúladených postupov, vnútroštátnymi súdmi.
2.
Vnútroštátna
právna úprava, ktorá obmedzuje vyššie popísané oslobodenie od dane iba
na sporiteľské vklady zriadené vo vnútroštátnej mene vo finančných
ústavoch, ktoré majú sídlo v predmetnom členského štátu, nie je
nezlučiteľná s článkami 59 až 66, ako aj
s článkom 95 Zmluvy EHS.
Bosco
Moitinho de Almeida            Koopmans
Everling
Bahlmann
Galmot      Kakouris      Joliet
Schockweiler
Rozsudok bol vyhlásený na verejnom pojednávaní v Luxemburgu 21. septembra 1988.
Tajomník

Predseda
J.-G. Giraud

A. J. Mackenzie Stuart
*
Jazyk konania: holandčina.