CELEX: 62009CJ0075
Regulamentul (CEE) nr. 2913/92
Codul vamal comunitar
Articolul 221 alineatele (3) și (4)
Recuperare ulterioară a datoriei vamale
Prescripție
Act care poate declanșa urmărirea penală

Cererea de pronunțare a unei hotărâri preliminare privește interpretarea articolului 221 alineatele (3) și (4) din Regulamentul
(CEE) nr. 2913/92 al Consiliului din 12 octombrie 1992 de instituire a Codului vamal comunitar (JO L 302, p. 1, Ediție specială,
02/vol. 5, p. 58), astfel cum a fost modificat prin Regulamentul (CE) nr. 2700/2000 al Parlamentului European și al Consiliului
din 16 noiembrie 2000 (JO L 311, p. 17, Ediție specială, 02/vol. 13, p. 12, denumit în continuare „Codul vamal”).
Această cerere a fost formulată în cadrul unui litigiu între Agra Srl (denumită în continuare „Agra”), pe de o parte, și Agenzia
Dogane – Ufficio delle Dogane di Alessandria (autoritatea vamală – biroul vamal din Alessandria, denumit în continuare „Ufficio
delle Dogane”), pe de altă parte, având ca obiect un act de recuperare ulterioară a unei datorii vamale.

Cadrul juridic

Dreptul Uniunii
Articolul 9 alineatul (4) din Regulamentul (CE) nr. 954/2002 al Comisiei din 4 iunie 2002 privind deschiderea și modul de
gestionare a unui contingent tarifar pentru carnea de animale din specia bovine, congelată, clasificată la codul NC 0202 și
pentru produsele clasificate la codul NC 0206 29 91 (de la 1 iulie 2002 la 30 iunie 2003) (JO L 147, p. 8) prevede:
„În cazul în care pe dovada importului sau a exportului la care se referă alineatul (2) figurează doi sau mai mulți solicitanți
care au aceeași adresă poștală sau în cazul în care, la data cererii, solicitanții sunt înscriși în registrul privind [taxa
pe valoarea adăugată] cu aceeași adresă poștală sau dacă statele membre au motive serioase de a suspecta că operatorii sunt
legați între ei, statele membre verifică faptul ca acești solicitanți să nu fie legați între ei în sensul articolului 143
din Regulamentul (CEE) nr. 2454/93 al Comisiei [din 2 iulie 1993 de stabilire a unor dispoziții de aplicare a Regulamentului
nr. 2913/92 (JO L 253, p. 1, Ediție specială, 02/vol. 7, p. 3)]. Dacă se dovedește că aceasta este situația, toate cererile
în cauză vor fi respinse.
[…]” [traducere neoficială]
Articolul 221 alineatele (3) și (4) din Codul vamal prevede:
„(3)      Comunicarea către debitor nu poate fi făcută după expirarea unui termen de trei ani de la data la care a luat naștere datoria
vamală. Acest termen se suspendă din momentul introducerii unei acțiuni în conformitate cu articolul 243, pe durata acțiunii.
(4)      Atunci când datoria vamală este rezultatul unui act care, în momentul săvârșirii, putea declanșa urmărirea penală, valoarea
poate fi comunicată debitorului, în conformitate cu condițiile prevăzute în dispozițiile legale în vigoare, după expirarea
perioadei de trei ani menționată în alineatul (3).”

Dreptul național
Articolul 11 din Decretul legislativ nr. 374 din 8 noiembrie 1990 privind reorganizarea instituțiilor vamale și revizuirea
procedurilor de constatare și de control în cadrul punerii în aplicare a Directivei 79/695/CEE din 24 iulie 1979 și a Directivei
82/57/CEE din 17 decembrie 1981 privind procedurile de punere a mărfurilor în liberă circulație, precum și a Directivei 81/177/CEE
din 24 februarie 1981 și a Directivei 82/347/CEE din 23 aprilie 1982 privind procedurile pentru exportul mărfurilor comunitare
(GURI nr. 291 din 14 decembrie 1990) are următorul conținut:
„1.      Biroul vamal poate să procedeze la o revizuire a constatării devenite definitivă, chiar dacă mărfurile care au făcut obiectul
acesteia au fost lăsate la dispoziția operatorului sau au părăsit deja teritoriul vamal. Revizuirea se efectuează din oficiu
sau atunci când operatorul vizat a solicitat acest lucru prezentând, sub sancțiunea decăderii, o cerere într‑un termen de
trei ani de la data când constatarea a devenit definitivă.
[…]
5.      În cazul în care în urma revizuirii, efectuată fie din oficiu, fie la cererea unei părți, apar inexactități, omisiuni sau
erori privind elemente pe care se întemeiază constatarea, biroul efectuează rectificarea corespunzătoare și comunică acest
lucru operatorului vizat, notificându‑i o decizie în acest scop. În cazul unei rectificări intervenite în urma unei revizuiri
efectuate din oficiu, decizia trebuie notificată, sub sancțiunea decăderii, într‑un termen de trei ani de la data când constatarea
a devenit definitivă.
[…]”
Articolul 84 din Decretul Președintelui Republicii nr. 43 din 23 ianuarie 1973 privind adoptarea textului unic al dispozițiilor
legislative în materie vamală (GURI nr. 80 din 28 martie 1973, denumit în continuare „TULD”) prevede:
„1.       Acțiunea statului pentru recuperarea taxelor vamale se prescrie într‑un termen de cinci ani.
[…]
3.       Atunci când neplata totală sau parțială a taxelor vamale are la origine o încălcare, termenul de prescripție începe să curgă
de la data la care decizia sau hotărârea pronunțată în urma procedurii penale a devenit definitivă.
[…]”
În temeiul articolului 29 din Legea nr. 428 din 29 decembrie 1990 privind dispozițiile de executare a obligațiilor care rezultă
din apartenența Republicii Italiene la Comunitățile Europene (GURI nr. 10 din 12 ianuarie 1991), termenul de prescripție prevăzut
la articolul 84 din TULD a fost redus la trei ani.

Acțiunea principală și întrebarea preliminară
Agra a importat carne congelată dezosată (clasificată la codul NC 0202 30 90 90) în cadrul contingentului anual (subcontingentul
II) stabilit prin Regulamentul nr. 954/2002.
Pentru a obține certificatele de import, aceasta a depus o cerere de import în care a declarat că îndeplinește condițiile
prevăzute la articolul 9 din regulamentul menționat. Printre aceste condiții se numără lipsa unei legături cu societăți din
alte state membre care au formulat cereri similare înainte de 14 iunie 2002.
Printr‑un control efectuat la Agra la 12 februarie 2007, Guardia di Finanza di Milano a constatat existența unor nereguli
privind condițiile menționate.
Procesul‑verbal întocmit în urma acestui control a condus, pe de o parte, la o anchetă penală.
Pe de altă parte, în temeiul aceluiași proces‑verbal, Ufficio delle Dogane a emis la 28 februarie 2008 o decizie de rectificare
a declarațiilor vamale depuse de Agra, privind recuperarea unui cuantum total, în principal de 141 125,49 euro, cu titlu de
taxe vamale și de taxă pe valoarea adăugată, în plus față de dobânzile care se ridică la suma de 47 298,45 euro.
Decizia de rectificare menționată a fost notificată Agra la 11 martie 2008.
Aceasta a contestat decizia în cauză la Commissione tributaria provinciale di Alessandria (Comisia Fiscală a Provinciei Alessandria),
invocând prescrierea dreptului de a proceda la rectificarea declarațiilor vamale. Potrivit Agra, acest drept ar fi supus unui
termen de prescripție de trei ani începând de la data declarațiilor vamale. Or, întrucât declarațiile în litigiu fuseseră
depuse la 13 august, la 18 septembrie și la 23 octombrie 2002, ar trebui să se considere că termenele de prescripție corespunzătoare
au expirat la 13 august, la 18 septembrie și, respectiv, la 23 octombrie 2005.
Ufficio delle Dogane invocă, în ceea ce îl privește, cauzele de „suspendare și de întrerupere a prescripției” prevăzute la
articolul 221 din Codul vamal, în special la alineatul (4) al articolului menționat, în temeiul căruia comunicarea cuantumului
exact al datoriei vamale poate avea loc după expirarea termenului de trei ani atunci când autoritățile vamale nu au putut
determina cuantumul exact al taxelor în urma actelor care pot declanșa urmărirea penală.
Potrivit Ufficio delle Dogane, această dispoziție ar trebui interpretată în coroborare cu articolul 84 din TULD, potrivit
căruia, atunci când neplata totală sau parțială a taxelor vamale are la origine o încălcare, termenul de prescripție începe
să curgă de la data la care decizia sau hotărârea pronunțată în cadrul procedurii penale dobândește autoritate de lucru judecat.
În aceste condiții, Commissione tributaria provinciale di Alessandria a decis să suspende judecarea cauzei și să adreseze
Curții următoarea întrebare preliminară:
„Având în vedere prevederile articolului 11 din [Decretul legislativ nr. 374 din 8 noiembrie 1990] coroborat cu articolul
221 alineat[ele] (3) și […] (4) din [Codul vamal] și ținând seama de articolul 84 alineatul 3 din [TULD], dreptul pe care
îl are [Ufficio] delle Dogane de a exercita acțiunea de revizuire a constatării este prescris și/sau agenția este decăzută
din acest drept la expirarea termenului de trei ani de la data declarației vamale sau acest termen poate fi întrerupt și/sau
suspendat în cazul în care se află în desfășurare un proces penal pentru încălcarea taxelor vamale care fac obiectul constatării?”

Cu privire la întrebarea preliminară

Observațiile prezentate Curții
În prezenta cauză, au depus observații Agra, guvernele italian, ceh și elen, precum și Comisia Europeană.
Agra propune Curții fie să rețină drept condiție a aplicării articolului 221 alineatul (4) din Codul vamal existența cel puțin
a unui fapt procedural în termenul de prescripție de trei ani, fie constatarea faptului că este de competența ordinii juridice
interne să definească condițiile de aplicare a acestei dispoziții.
În mod cert, autoritățile vamale ar fi competente pentru a constata, în scopul procedurilor administrative, existența unui
fapt care poate declanșa urmărirea penală. Cu toate acestea, cerințele de securitate juridică ar impune autorităților menționate
să acționeze în cadrul termenului de prescripție de trei ani.
În această privință, Agra invocă interpretarea dată de Corte suprema di cassazione (Curtea de Casație) articolului 84 din
TULD și articolului 221 din Codul vamal, potrivit căreia, pentru a întrerupe cursul prescripției de trei ani, trebuie să existe
un act al autorităților menționate efectuat în acest termen.
Guvernul elen consideră în esență că este suspendat cursul prescripției datoriei vamale întrucât încălcarea vamală constatată
poate declanșa urmărirea penală și a împiedicat în final autoritatea vamală competentă să stabilească cuantumul exact al acestor
taxe. Guvernul menționat propune, prin urmare, să se răspundă la întrebarea preliminară în sensul că prescripția nu poate
interveni în temeiul articolului 221 alineatul (3) din Codul vamal atunci când datoria vamală rezultă dintr‑un act care poate
declanșa urmărirea penală.
Guvernele italian și ceh, precum și Comisia consideră în esență că articolul 221 alineatul (4) din Codul vamal nu se opune
unei reglementări precum cea în cauză în acțiunea principală și face trimitere la dreptul național pentru toate problemele
legate de prescripția datoriei vamale care rezultă dintr‑un fapt ce intră sub incidența dreptului penal.
În această privință, Comisia constată că dispoziția menționată nu prevede nici un termen de prescripție, nici motivele suspendării
sau ale întreruperii unui astfel de termen. Aceasta nu impune în special suspendarea prescripției pe parcursul unei eventuale
proceduri de judecată, contrar prevederilor alineatului (3) al aceluiași articol.
Cu toate acestea, potrivit guvernului ceh și Comisiei, legiuitorul național nu ar dispune de o libertate absolută. Pe de o
parte, reglementarea statelor membre ar trebui să se conformeze principiilor echivalenței și efectivității. Pe de altă parte,
o limitare a cursului prescripției ar trebui să fie justificată prin obiective de interes general, necesară și proporțională
cu scopul legitim urmărit.
Instanța de trimitere ar fi cea mai în măsură să examineze compatibilitatea reglementării naționale în cauză în acțiunea principală
cu principiile menționate.

Răspunsul Curții
Cu titlu preliminar, trebuie amintit că nu este de competența Curții să se pronunțe, în cadrul unei proceduri inițiate în
temeiul articolului 234 CE, asupra compatibilității dispozițiilor unei legi naționale cu dreptul Uniunii. Cu toate acestea,
Curtea este competentă să furnizeze instanței naționale toate elementele de interpretare proprii dreptului Uniunii care sunt
de natură să permită acesteia să aprecieze această compatibilitate (Hotărârea din 23 septembrie 2004, Spedition Ulustrans,
C‑414/02, Rec., p. I‑8633, punctul 23 și jurisprudența citată).
Din decizia instanței de trimitere rezultă că aceasta ridică problema conformității cu dreptul Uniunii a dispozițiilor care
prevăd că, atunci când neplata taxelor vamale rezultă dintr‑o infracțiune, termenul de prescripție începe să curgă de la data
la care decizia sau hotărârea pronunțată în urma procedurii penale a devenit definitivă.
În acest sens, trebuie să se considere că instanța de trimitere solicită, în esență, să se stabilească dacă articolul 221
alineatele (3) și (4) din Codul vamal se opune unei reglementări naționale precum cea în cauză în acțiunea principală, în
temeiul căreia, atunci când neplata taxelor vamale rezultă dintr‑o infracțiune, termenul de prescripție începe să curgă de
la data la care decizia sau hotărârea pronunțată în urma procedurii penale a devenit definitivă.
Mai întâi, trebuie amintit că, potrivit unei jurisprudențe constante, articolul 221 alineatul (3) prima teză din Codul vamal
stabilește o normă de prescripție potrivit căreia comunicarea valorii taxelor la import sau a taxelor la export care trebuie
plătite nu mai poate fi efectuată după expirarea unui termen de trei ani de la data la care a luat naștere datoria vamală
(a se vedea în acest sens Hotărârea din 23 februarie 2006, Molenbergnatie, C‑201/04, Rec., p. I‑2049, punctul 39, precum și
Hotărârea din 16 iulie 2009, Snauwaert și alții, C‑124/08 și C‑125/08, Rep., p. I‑6793, punctul 28).
Articolul 221 alineatul (3) a doua teză din Codul vamal prevede că acest termen de prescripție se suspendă în urma introducerii
unei acțiuni în conformitate cu articolul 243 din codul menționat, pe toată durata acțiunii.
Prin excepție de la norma menționată la punctul 30 din prezenta hotărâre, articolul 221 alineatul (4) din Codul vamal prevede
că, în conformitate cu condițiile prevăzute în dispozițiile legale în vigoare, autoritățile vamale pot să efectueze comunicarea
menționată după expirarea acestei perioade, dacă incapacitatea acestor autorități de a stabili valoarea exactă legal datorată
este rezultatul unui act care poate declanșa urmărirea penală (Hotărârea Snauwaert și alții, citată anterior, punctul 29).
În această privință, trebuie să se constate în primul rând că articolul 221 alineatul (4) din Codul vamal, în sine, nu prevede
niciun termen de prescripție și nici motivele suspendării sau ale întreruperii prescripției aplicabile. În special, spre deosebire
de prevederile alineatului (3) al aceluiași articol, alineatul (4) al acestui articol nu impune suspendarea prescripției pe
parcursul unei eventuale acțiuni.
În al doilea rând, trebuie subliniat că, referindu‑se numai la „condițiile prevăzute în dispozițiile legale în vigoare”, articolul
221 alineatul (4) din Codul vamal face o trimitere la dreptul național pentru regimul prescripției datoriei vamale atunci
când aceasta este rezultatul unui act care în momentul săvârșirii putea declanșa urmărirea penală.
Prin urmare, în măsura în care dreptul Uniunii nu conține norme comune în materie, este de competența fiecărui stat membru
să își determine regimul prescripției datoriilor vamale care nu au putut fi constatate din cauza unui fapt care poate declanșa
urmărirea penală (a se vedea, prin analogie, Hotărârea din 16 octombrie 2003, Hannl‑Hofstetter, C‑91/02, Rec., p. I‑12077,
punctele 18-20, și Hotărârea Molenbergnatie, citată anterior, punctul 53).
Având în vedere totalitatea considerațiilor care precedă, trebuie să se răspundă la întrebarea adresată că articolul 221 alineatele
(3) și (4) din Codul vamal trebuie interpretat în sensul că nu se opune unei reglementări naționale precum cea în cauză în
acțiunea principală, în temeiul căreia, atunci când neplata taxelor vamale rezultă dintr‑o infracțiune, termenul de prescripție
a datoriei vamale începe să curgă de la data la care decizia sau hotărârea pronunțată în urma procedurii penale a devenit
definitivă.

Cu privire la cheltuielile de judecată
Întrucât, în privința părților din acțiunea principală, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere,
este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta
observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.
Pentru aceste motive, Curtea (Camera a patra) declară:
Articolul 221 alineatele (3) și (4) din Regulamentul (CEE) nr. 2913/92 al Consiliului din 12 octombrie 1992 de instituire
a Codului vamal comunitar, astfel cum a fost modificat prin Regulamentul (CE) nr. 2700/2000 al Parlamentului European și al
Consiliului din 16 noiembrie 2000, trebuie interpretat în sensul că nu se opune unei reglementări naționale precum cea în
cauză în acțiunea principală, în temeiul căreia, atunci când neplata taxelor vamale rezultă dintr‑o infracțiune, termenul
de prescripție a datoriei vamale începe să curgă de la data la care decizia sau hotărârea pronunțată în urma procedurii penale
a devenit definitivă.
Semnături
*
Limba de procedură: italiana.