CELEX: 61984CJ0222
Rovné zacházení pro muže a ženy
Ozbrojený člen pomocné policie

Rozhodnutím
ze dne 8. srpna 1984, došlým Soudnímu dvoru dne 4. září 1994,
položil Industrial Tribunal of Northern Ireland v Belfastu na
základě článku 177 Smlouvy o EHS několik předběžných otázek
týkajících se výkladu směrnice Rady 76/207 ze dne 9. února 1976
o zavedení zásady rovného zacházení pro muže a ženy (Úř. věst.
L 39, s. 40; Zvl. vyd. 05/01, s. 187), a článku 224
Smlouvy o EHS.
Tyto
otázky byly položeny v rámci sporu mezi M. Johnston a Chief
Constable Royal Ulster Constabulary (dále jen RUC). Posledně uvedený je
orgán příslušný ke jmenování členů pomocných policejních sil v RUC
Reserve v Severním Irsku, a to především na pracovní místa na
plný úvazek v RUC „Full-time Reserve“, na základě smluv uzavíraných
na tři roky, které lze prodloužit. Spor se týká toho, že Chief
Constable odmítl prodloužit smlouvu M. Johnston jakožto člence RUC
Full-time Reserve a zajistit pro ni odborné vzdělání nezbytné
k zacházení se střelnými zbraněmi.
Z předkládacího
rozhodnutí vyplývá, že ustanovení Royal Ulster Constabulary Reserve
(Appointment and Conditions of Service ) Regulations ( NI ) 1973, která
upravují podmínky jmenování a pracovní podmínky u pomocné
policie, nečiní žádný rozdíl, který by byl v projednávaném případě
důležitý, mezi muži a ženami. Z článku 10 a 19 Sex
Discrimination (Northern Ireland) Order 1976 – SI 1979, č.1042 (NI 15)
–, který stanoví pravidla směřující k odstranění diskriminace na
základě pohlaví a k zavedení zásady rovnosti, pokud jde
o přístup k zaměstnání, odborné vzdělávání a postup
v zaměstnání a pracovní podmínky, mimoto vyplývá, že zákaz
diskriminace se vztahuje na zaměstnání u policie a že se nesmí
v tomto ohledu zacházet rozdílně se ženami a muži,
s výjimkou požadavků týkajících se vzrůstu, uniformy, vybavení nebo
příspěvků na uniformu nebo vybavení. Nicméně podle čl. 53 odst. 1
Sex Discrimination Order žádné z jeho ustanovení zakazujících
diskriminaci,
„nemůže mít za následek to, že
se stane protiprávním akt přijatý za účelem ochrany bezpečnosti státu
nebo ochrany bezpečnosti či veřejného pořádku“
a, podle odstavce 2 tohoto článku,
„osvědčení
podepsané ministrem nebo jeho jménem a osvědčující, že akt popsaný
v osvědčení byl přijat z jednoho z důvodů uvedených
v odstavci 1, je nezvratným důkazem toho, že tento akt byl přijat
za tímto účelem“.
Ve
Spojeném království obvykle policisté při výkonu svých funkcí nenosí
střelné zbraně, s výjimkou zvláštních operací, přičemž v tomto
ohledu se nečiní žádný rozdíl mezi muži a ženami. Vzhledem
k tomu, že v Severním Irsku již mnoho let dochází ke zvýšenému
počtu útoků, jejichž oběťmi jsou policisté, Chief Constable RUC měl za
to, že tuto praxi již není možné dále zachovat. Rozhodl, že v RUC
a v RUC Reserve budou muži nosit střelné zbraně při běžném
výkonu svých funkcí, ale ženy jimi nebudou vybaveny a nebudou
proškoleny v zacházení se střelnými zbraněmi.
Za
těchto okolností se v roce 1980 Chief Constable domníval, že počet
žen v RUC je pro zvláštní úkoly, které jsou obvykle svěřovány
zaměstnancům z řad žen, dostatečný. Vzhledem k tomu, že obecné
úkoly policie často zahrnují úkoly vyžadující nošení zbraní, domníval
se, že tyto úkoly již nemají být svěřovány ženám, a rozhodl, že
ženám budou nabízeny či prodlužovány pracovní smlouvy v RUC
Full-time Reserve jen tehdy, pokud budou plnit úkoly vyhrazené
zaměstnancům z řad žen. Po tomto rozhodnutí již nebyla ženám
nabídnuta ani prodloužena žádná pracovní smlouva u RUC Full-time
Reserve, s výjimkou jediného případu.
Podle
předkládacího rozhodnutí byla M. Johnston v letech 1974–1980
členkou RUC Full-time Reserve. Účinně plnila obecné úkoly uniformované
policie, jako bylo držení pohotovostí na stanici, účast na výjezdech
hlídek, řízení policejního automobilu a prohlídky osob přivedených
na stanici. Při plnění těchto úkolů nebyla ozbrojena a mimo
policejní stanici byla obvykle doprovázena ozbrojeným mužem RUC
Full-time Reserve. V roce 1980 jí Chief Constable odmítl prodloužit
pracovní smlouvu z důvodu své výše uvedené nové politiky vůči
ženám, jež jsou členkami RUC Full-time Reserve.
Marguerite
Johnston podala žalobu k Industrial Tribunal proti tomu, že
v důsledku uplatňování této nové politiky jí bylo odmítnuto
prodloužení pracovní smlouvy a zajištění odborného vzdělání
nezbytného k zacházení se střelnými zbraněmi, a uplatňovala,
že se stala předmětem protiprávní diskriminace zakázané Sex
Discrimination Order.
V průběhu
řízení před Industrial Tribunal předložil Chief Constable osvědčení
Secretary of State, kterým tento ministr vlády Spojeného království
osvědčil, podle článku 53 výše uvedeného Sex Discrimination Order, že
„akt, kterým Royal Ulster Constabulary odmítla nabídnout M. Johnston
nové zaměstnání na plný úvazek u Royal Ulster Constabulary, byl
přijat za účelem: a) ochrany bezpečnosti státu a b) ochrany
bezpečnosti a veřejného pořádku“.
Marguerite
Johnston se odvolávala na směrnici 76/207. Cílem této směrnice je totiž
podle jejího článku 1 zavést zásadu rovného zacházení pro muže
a ženy, pokud jde o přístup k zaměstnání včetně postupu
v zaměstnání a k odbornému vzdělávání a pokud jde
o pracovní podmínky. Touto zásadou se podle čl. 2 odst. 1
rozumí vyloučení jakékoli diskriminace na základě pohlaví, nicméně
s výhradou výjimek, které připouštějí odstavce 2 a 3. Za
účelem uplatňování této zásady v různých oblastech ukládají články 3
až 5 členským státům, aby především zrušily všechny právní
a správní předpisy, které této zásadě odporují a aby
přezkoumaly právní a správní předpisy, které byly původně určeny
k ochraně, ale již nejsou opodstatněné. Podle článku 6 musí mít
každá osoba, která se cítí poškozená diskriminací možnost domáhat se
nápravy soudní cestou.
Aby
byl Industrial Tribunal schopen projednávaný spor rozhodnout, položil
Soudnímu dvoru následující předběžné otázky:
„1
)  Musí být směrnice Rady 76/207, posuzovaná jak samostatně, tak
s přihlédnutím k okolnostem projednávané věci, vykládána
v tom smyslu, že umožňuje členskému státu vyloučit ze svého rozsahu
působnosti takovou diskriminaci založenou na pohlaví, pokud jde
o přístup k zaměstnání, ke které dochází za účelem ochrany
bezpečnosti státu nebo ochrany veřejného pořádku nebo veřejné
bezpečnosti?
2 )
Umožňuje tato směrnice, posuzovaná
jak samostatně, tak s přihlédnutím k okolnostem projednávané
věci, zařadit zaměstnání na plný úvazek ozbrojeného člena pomocné
policie nebo odborné vzdělání nezbytné k zacházení se
střelnými zbraněmi v tomto zaměstnání, mezi ty pracovní činnosti,
a popřípadě i vzdělávání k nim vedoucí, u nichž
z důvodů jejich povahy nebo podmínek jejich výkonu představuje
pohlaví pracovníka určující prvek ve smyslu čl. 2 odst. 2?
)       Jaké jsou zásady a kritéria,
které musejí členské státy uplatňovat při rozhodování, zda „pohlaví
představuje určující prvek“ ve smyslu čl. 2 odst. 2, pokud jde
jednak o „pracovní činnosti“ ozbrojeného člena pomocné policie,
a jednak o „vzdělání k nim vedoucí“, buď z důvodu
jejich povahy, nebo podmínek jejich výkonu?
)       Může politika, uplatňovaná
velitelem policie, odpovědným ze zákona za řízení a kontrolu
policie, podle níž nesmí ženy jako členky policie nosit střelné zbraně, –
s ohledem na okolnosti projednávané věci – představovat
‚ustanovení týkající se ochrany ženy‘ ve smyslu čl. 2 odst. 3 nebo
,správní předpis‘ ,určený k ochraně‘ ve smyslu čl. 3 odst. 2
písm. c) směrnice?
5 )
V případě kladné odpovědi na otázku
4, jaké zásady a kritéria musejí členské státy uplatňovat při
rozhodování, zda je ,předpis určený k ochraně‘ opodstatněný ve
smyslu čl. 3 odst. 2 písm. c)?
6 )
Může se žalobkyně za okolností
projednávané věci dovolávat zásady rovného zacházení obsažené
v předmětných ustanoveních směrnice před vnitrostátními soudy
členských států?
7 )       V případě kladné odpovědi na otázku 6
a
)       Musí být článek 224 Smlouvy
o EHS, posuzovaný samostatně, vykládán v tom smyslu, že
opravňuje členské státy, pokud mají závažné vnitřní problémy narušující
veřejný pořádek, aby se vyhnuly povinnostem, které pro ně za běžných
podmínek ze směrnice vyplývají (nebo pro zaměstnavatele v jejich
rozsahu pravomocí)?
b )
Může se v takovém případě
jedinec dovolávat skutečnosti, aby zabránil členskému státu uplatňovat
článek 224 Smlouvy o EHS, že tento členský stát neprovedl
konzultace s ostatními členskými státy?“
Aby
bylo možno poskytnout na tyto otázky odpovědi užitečné pro řešení sporu
v původním řízení, je namístě upřesnit situaci, o které má
Industrial Tribunal rozhodnout. Jak vyplývá z předkládacího
rozhodnutí, Chief Constable před Industrial Tribunal uznal, že mezi
ustanoveními Sex Discrimination Order může jeho stanovisko odůvodňovat
pouze článek 53. Marguerite Johnston připustila, že osvědčení, které
vydal Secretary of State, by jí zbavilo možnosti jakéhokoliv opravného
prostředku, pokud by bylo uplatněno pouze vnitrostátní právo, a za
účelem vyloučení účinků článku 53 Sex Discrimination Order se opřela
o ustanovení směrnice.
Zdá
se tedy, že otázky položené Industrial Tribunal směřují především ke
zjištění, zda je slučitelné s právem Společenství a se
směrnicí 76/207, aby takové pravidlo, jako je to stanovené v čl. 53
odst. 2 Sex Discrimination Order, bránilo vnitrostátnímu soudu
plně vykonávat svůj soudní přezkum (část šesté otázky). Dále mají otázky
položené Industrial Tribunal tomuto soudu umožnit, aby posoudil, zda
a za jakých podmínek umožňují ustanovení směrnice v situaci,
jako je situace v projednávané věci, rozdílné zacházení pro muže
a ženy v zaměstnáních u policie z důvodů ochrany
veřejné bezpečnosti, tak jak jsou stanoveny v čl. 53 odst. 1
Sex Discrimination Order (první až pátá otázka). Položené otázky musí
kromě jiného předkládajícímu soudu umožnit zjistit, zda tato ustanovení
směrnice mohou být případně dovolávána proti odporujícímu pravidlu
vnitrostátního práva (jiná část šesté otázky). Podle odpovědí na tyto
otázky, které mají být poskytnuty, by konečně mohla vyvstat otázka, zda
článek 224 Smlouvy o EHS může být v takovém případě, jako je
projednávaný případ, dovoláván členským státem, aby se mohl vyhnout
povinnostem, které pro něj ze směrnice vyplývají (sedmá otázka).

K právu na účinnou soudní ochranu
Je
tedy třeba nejprve přezkoumat tu část šesté otázky, která směřuje ke
zjištění, zda právo Společenství, a konkrétněji směrnice 76/207,
ukládá členským státům povinnost zajistit pomocí jejich vnitrostátních
soudů účinný přezkum dodržování ustanovení směrnice
a vnitrostátních právních předpis, které ji mají provádět.
Podle
M. Johnston je ustanovení, jako je čl. 53 odst. 2 Sex
Discrimination Order, v rozporu s článkem 6 směrnice
v rozsahu, v němž brání výkonu jakéhokoli soudního přezkumu
příslušným vnitrostátním soudem.
Vláda
Spojeného království poukazuje na to, že článek 6 směrnice neukládá
členským státům povinnost, aby podrobily soudnímu přezkumu jakoukoliv
otázku, která může při uplatňování směrnice vyvstat, a to i
v oblasti národní bezpečnosti a veřejné bezpečnosti. Důkazů,
jako je důkaz čl. 53 odst. 2 Sex Discrimination Order, je ve
vnitrostátním procesním právu mnoho. Své odůvodnění nalézají ve
skutečnosti, že otázky národní bezpečnosti a veřejné bezpečnosti
mohou být užitečně posouzeny pouze příslušným politickým orgánem, tedy
ministrem, který vydává předmětné osvědčení.
Komise
se domnívá, že uznání skutečnosti, že osvědčení ministra má takový
účinek, jaký je stanoven v čl. 53 odst. 2 Sex Discrimination
Order, by znamenalo popřít veškerý právní přezkum, a bylo by tedy
v rozporu se základní zásadou práva Společenství a s článkem 6
směrnice.
V tomto
ohledu je třeba nejprve připomenout, že článek 6 směrnice ukládá
členským státům povinnost zavést do jejich vnitrostátního právního řádu
nezbytná opatření, aby umožnily každé osobě, která se cítí poškozená
diskriminací, „domáhat se nápravy soudní cestou“. Z tohoto
ustanovení vyplývá, že členské státy mají povinnost přijmout taková
opatření, která budou dostatečně účinná, aby bylo dosaženo cíle
směrnice, a postupovat tak, aby takto přiznaná práva mohla být
účinně dovolávána dotčenými osobami u vnitrostátních soudů.
Soudní
přezkum uložený tímto článkem je výrazem obecné právní zásady, která je
základem ústavních tradic společných členských státům. Tato zásada byla
rovněž zakotvena články 6 a 13 evropské úmluvy o ochraně
lidských práv a základních svobod ze dne 4. listopadu 1950.
Jak bylo uznáno ve společném prohlášení Shromáždění, Rady a Komise
ze dne 5. dubna 1977 (Úř. věst. C 103, s. 1)
a judikaturou Soudního dvora, v rámci práva Společenství je
třeba brát v úvahu zásady, jimiž se inspiruje tato úmluva.
Na
základě článku 6 směrnice, vykládaného s přihlédnutím
k uvedené obecné zásadě, má každá osoba právo na účinnou soudní
ochranu před příslušným soudem proti aktům, o kterých se domnívá,
že zasahují do zásady rovného zacházení pro muže i ženy stanoveného
směrnicí 76/207. Členským státům přísluší zajistit účinný soudní
přezkum dodržování použitelných ustanovení práva Společenství
a vnitrostátních právních předpisů, které mají provádět práva
stanovená směrnicí.
Ustanovení,
které jako čl. 53 odst. 2 Sex Discrimination Order přiznává
takovému osvědčení, jako je osvědčení sporné v projednávané věci,
účinek nevyvratitelného důkazu toho, že jsou splněny podmínky pro
výjimku ze zásady rovného zacházení, umožňuje příslušnému orgánu zbavit
jednotlivce možnosti uplatnit soudní cestou práva přiznaná směrnicí.
Takové ustanovení je tedy v rozporu se zásadou účinného soudního
přezkumu zakotvenou článkem 6 Směrnice.
Je
tedy namístě odpovědět na tuto část šesté otázky položené Industrial
Tribunal tak, že zásada účinného soudního přezkumu zakotvená článkem 6
směrnice Rady 76/207 ze dne 9. února 1976, brání tomu, aby
osvědčení vnitrostátního orgánu, ve kterém je uvedeno, že splňuje
podmínky požadované pro výjimky ze zásady rovného zacházení pro muže
a ženy za účelem ochrany veřejné bezpečnosti, byl přiznán účinek
nevyvratitelného důkazu, vylučující jakoukoliv přezkumnou pravomoc
soudu.

K použitelnosti směrnice 76/207 na opatření přijatá za účelem ochrany veřejné bezpečnosti
Je
třeba dále přezkoumat první otázku, kterou se Industrial Tribunal snaží
zjistit, zda je s ohledem na neexistenci výslovného ustanovení ve
směrnici 76/207 o opatřeních přijatých za účelem ochrany
bezpečnosti státu nebo ochrany veřejného pořádku a konkrétněji
veřejné bezpečnosti, možné, aby byla směrnice na taková opatření
použitelná.
Podle
M. Johnston neexistuje za takovými účely žádná obecná výjimka ze
základní zásady rovnosti, která by se nevztahovala ke zvláštním
pracovním činnostem a jejich povaze a podmínkám jejich výkonu.
Taková výjimka pouze z toho důvodu, že diskriminace sleduje takový
cíl, jakým je ochrana veřejné bezpečnosti, by členským státům
umožňovala jednostranně se vyhnout povinnostem, které pro ně ze směrnice
vyplývají.
Vláda
Spojeného království se domnívá, že ochranná ustanovení článků 36, 48,
56, 66, 223 a 224 Smlouvy o EHS prokazují, že ani Smlouva, a
v důsledku toho ani sekundární právo se neuplatňují na oblasti,
kterých se týká otázka vnitrostátního soudu, a neomezují pravomoc
členských států přijímat opatření, která považují za užitečná či
nezbytná za tímto účelem. Opatření, kterých se první otázka týká, tedy
nespadají do rozsahu působnosti směrnice.
Komise
navrhuje vykládat směrnici s přihlédnutím k článku 224
Smlouvy o EHS tak, aby odůvodnění veřejnou bezpečností mohlo, za
zvláštních podmínek stanovených tímto článkem a s výhradou soudního
přezkumu, odůvodnit výjimky z rovného zacházení, i když
striktní podmínky čl. 2 odst. 2 a 3 směrnice nejsou splněny.
V tomto
ohledu je namístě konstatovat, že Smlouva stanoví výjimky použitelné
v situacích, kdy může být zpochybněna veřejná bezpečnost, pouze
v jejích článcích 36, 48, 56, 223 a 224, které se týkají
výjimečných, řádně vymezených případů. Z důvodu jejich omezeného
charakteru nelze tyto články vykládat extenzivně a nelze
z nich vyvodit obecnou výhradu, která by byla vlastní Smlouvě, pro
veškerá opatření přijatá z důvodu veřejné bezpečnosti. Přiznat
obecnou výhradu každému ustanovení práva Společenství by bez zvláštních
podmínek ustanovení Smlouvy mohlo poškodit závazný charakter
a jednotné uplatňování práva Společenství.
Z toho
vyplývá, že v oblasti provádění zásady rovného zacházení pro muže
a ženy neexistuje žádná obecná výhrada u opatření odůvodněných
ochranou veřejné bezpečnosti, kromě případného uplatnění článku 224
Smlouvy, který se týká zcela výjimečné situace a je předmětem sedmé
otázky. Skutečnosti, které vedly k tomu, že se příslušný orgán
dovolával požadavků ochrany veřejné bezpečnosti, musí být případně
zohledněny nejprve v rámci uplatňování zvláštních ustanovení
směrnice.
Je
tedy namístě odpovědět na první otázku tak, že diskriminace na základě
pohlaví, k níž dochází z důvodů spočívajících v ochraně
veřejné bezpečnosti, musí být přezkoumána s přihlédnutím
k výjimkám ze zásady rovného zacházení pro muže a ženy
stanoveným směrnicí 76/207.

K výjimkám připuštěných z důvodu podmínek výkonu pracovní činnosti
Druhá
a třetí otázka Industrial Tribunal se týká výkladu výjimky ze
zásady rovného zacházení stanovené čl. 2 odst. 2 směrnice, aby byl
schopen posoudit, zda se na takové rozdílné zacházení, jako je to, které
je předmětem sporu, vztahuje tato výjimka. Za tímto účelem chce znát
kritéria a zásady, podle kterých je namístě určit, zda taková
činnost, jako je činnost dotčená v projednávané věci, spadá do
činností, u nichž „z důvodů jejich povahy nebo podmínek jejich
výkonu představuje pohlaví pracovníka určující prvek“.
Marguerite
Johnston se domnívá, že na tuto otázku nelze odpovědět takto obecně.
Vždy prý vykonávala své funkce u policie k plné spokojenosti.
Ženy jsou zcela způsobilé k tomu, aby byly vyškoleny za účelem
zacházení se střelnými zbraněmi. Industrial Tribunal by měl rozhodnout
s ohledem na konkrétní úkoly, které plnila, zda je možná výjimka na
základě čl. 2 odst. 2 směrnice. Toto ustanovení ji neumožňuje
zcela vyloučit ze všech zaměstnání ve RUC Full-time Reserve.
Podle
vlády Spojeného království mají členské státy diskreční pravomoc za
účelem posouzení, zda podmínky výkonu pracovní u policie brání
z důvodu požadavků národní bezpečnosti a veřejné bezpečnosti
či veřejného pořádku tomu, aby tato činnost byla vykonávána ženou
vybavenou střelnými zbraněmi. Členské státy mohou v tomto ohledu
brát v úvahu kritéria, jako jsou rozdílná fyzická síla,
pravděpodobná reakce veřejnosti při spatření ozbrojených policistek
a riziko útoků proti nim. Jelikož rozhodnutí Chief Constable bylo
přijato na základě uplatnění těchto kritérií, spadá pod čl. 2
odst. 2 směrnice.
Komise
se domnívá, že z důvodu podmínek pro výkon činnosti ozbrojeného
policisty, ale nikoliv z důvodu její povahy, může být tato činnost
považována za činnost, u které je pohlaví určujícím prvkem. Výjimka
však musí být odůvodněna ve vztahu ke zvláštním úkolům, a nikoliv
k celkově posuzovanému zaměstnání. Je třeba především respektovat
zásadu proporcionality. Je věcí vnitrostátního soudu posoudit spornou
diskriminaci pod tímto úhlem.
V tomto
ohledu je třeba nejprve konstatovat, že pokud příslušné policejní
orgány v Severním Irsku rozhodly z důvodu požadavků ochrany
veřejné bezpečnosti, že se již nebudou řídit pravidlem, které je obecně
uplatňováno v ostatních částech Spojeného království, totiž že
policie není při běžném výkonu svých funkcí ozbrojena, toto rozhodnutí
neobsahuje žádné rozlišení mezi muži a ženami, a nespadá tedy
do rozsahu působnosti zásady rovného zacházení. Teprve tehdy, když Chief
Constable rozhodl, že ženy nebudou vybaveny střelnými zbraněmi
a ani nebudou proškoleny pro účely jejich používání, že hlavní
úkoly policie budou nadále vyhrazeny ozbrojeným mužům a že pracovní
smlouvy žen u RUC Full-time Reserve, které byly dříve, jako M.
Johnston, pověřeny hlavními úkoly policie, nebudou prodlužovány,
neznamená, musejí být tato opatření posuzována s přihlédnutím
k ustanovení směrnice.
Vzhledem
k tomu, že Sex Discrimination Order je podle výslovného ustanovení
uplatňován, jak vyplývá z předkládacího rozhodnutí, na pracovní
místa u policie, a že se v tomto ohledu nečiní žádný
rozdíl mezi muži a ženami, povahu pracovní činnosti u policie
nelze brát v úvahu za účelem odůvodnění sporné diskriminace. Je
však namístě přezkoumat, zda z důvodu zvláštních podmínek výkonu
činnosti popsané v předkládacím rozhodnutí představuje pohlaví
určující prvek pro tuto činnost.
Jak
vyplývá z předkládacího rozhodnutí, Chief Constable přijal
politiku vůči ženám v RUC Full-time Reserve, neboť se domníval, že
pokud by ženy byly vybaveny zbraněmi, mohly by se stát častěji předmětem
útoků, a jejich zbraně by mohly padnout do rukou útočníků,
veřejnost by nesla s nelibostí to, že ženy nosí zbraně, což by bylo
příliš v rozporu s ideálem neozbrojené policie,
a ozbrojené ženy by byly méně efektivní v činnosti policie
v sociálních oblasti při kontaktu s rodinami a dětmi,
které jejich služby výjimečně oceňují. Chief Constable tak odůvodnil
svoji politiku s ohledem na zvláštní podmínky, za kterých musí
probíhat činnost policie za situace existující v Severním Irsku
a vzhledem k požadavkům ochrany veřejné bezpečnosti za stavu,
kdy dochází k závažným vnitřním problémům.
Pokud
jde o to, zda se na takové odůvodnění může vztahovat čl. 2
odst. 2 směrnice, je třeba nejprve podotknout, že jakožto derogace
individuálního práva zakotveného směrnicí se toto ustanovení musí
vykládat striktně. Je však namístě připustit, že podmínky výkonu
pracovní činnosti členů ozbrojené policie jsou určeny prostředím, ve
kterém jsou tyto činnosti vykonávány. V tomto ohledu nelze vyloučit
možnost, že v situaci, kdy nastanou závažné vnitřní problémy, může
nošení střelných zbraní policistkami vyvolat další rizika útoků na tyto
ženy, a být tak v rozporu s požadavky veřejné
bezpečnosti.
Za
takových okolností mohou být podmínky výkonu některých policejních
činností takové, že se pohlaví stává určujícím prvkem pro jejich výkon.
Členský stát tedy může vyhradit tyto úkoly stejně tak jako vzdělání
k nim vedoucí mužům. V takovém případě mají členské státy
povinnost, jak vyplývá z čl. 9 odst. 2 směrnice, pravidelně
kontrolovat předmětné činnosti za účelem posouzení, zda vzhledem ke
společenskému vývoji musí být výjimka z obecného režimu směrnice
stále zachována.
Je
třeba mimoto připomenout, že při určování dosahu každé derogace
takového individuálního práva, jako je rovné zacházení pro muže
a ženy zakotvené směrnicí, je třeba respektovat zásadu
proporcionality, která je součástí obecných právních zásad, které tvoří
základ právního řádu Společenství. Tato zásada vyžaduje, aby odchylky
nepřekročily meze toho, co je vhodné a nezbytné k dosažení
sledovaného cíle, a dále vyžaduje, aby byla zásada rovného
zacházení v co největším možném rozsahu uvedena do souladu
s požadavky veřejné bezpečnosti, jež jsou určující pro podmínky
výkonu předmětné činnosti.
V rámci
rozdělení pravomocí stanoveného článkem 177 Smlouvy o EHS přísluší
vnitrostátnímu soudu určit, zda důvody, z nichž vycházel Chief
Constable, jsou skutečně opodstatněné a odůvodňují konkrétní
opatření přijaté v případě M. Johnston. Přísluší mu rovněž
zajistit respektování zásady proporcionality a ověřit, zda nebylo
možné vyhnout se zamítnutí prodloužení pracovní smlouvy M. Johnston
přeřazením žen na úkoly, které mohou být vykonávány beze zbraní
a nemohou přitom ohrozit sledované cíle.
Je
tedy namístě na druhou a třetí otázku položenou Industrial
Tribunal odpovědět tak, že čl. 2 odst. 2 směrnice 76/207 musí být
vykládán v tom smyslu, že při posuzování, zda z důvodu
podmínek výkonu policejní činnosti představuje pohlaví pro tuto pracovní
činnost určující prvek, může členský stát vzít v úvahu požadavky
ochrany veřejné bezpečnosti a ve vnitřní situaci charakterizované
četnými útoky vyhradit obecné úkoly policie mužům vybaveným střelnými
zbraněmi.

K výjimkám připuštěným z důvodu ochrany žen
Ve
své čtvrté a páté otázce Industrial Tribunal dále žádá, aby Soudní
dvůr vyložil pojmy „ochrana žen“ ve smyslu čl. 2 odst. 3 směrnice
i „předpis určený k ochraně“ ve smyslu čl. 3 odst. 2
písm. c), z nichž vychází některé vnitrostátní předpisy, aby
byl schopen posoudit, zda sporné rozdílné zacházení může spadat do
rozsahu působnosti výjimek ze zásady stejného zacházení stanovených pro
tyto účely.
Podle
M. Johnston musejí být tato ustanovení vykládána striktně a mají
ženám zajistit zvláštní zacházení pouze za účelem ochrany jejich zdraví
a bezpečnosti v případě těhotenství či mateřství. To však není
případ úplného vyloučení žen z ozbrojené služby u policie.
Vláda
Spojeného království uplatňuje, že cílem politiky uplatňované
v RUC Full-time Reserve vůči ženám je chránit ženy tak, aby bylo
zabráněno, že se stanou předmětem útoků. Pojem ochrany žen může
v době závažných problémů takový cíl sledovat. Komise je rovněž
toho názoru, že taková výjimečná situace, jako je situace
v Severním Irsku, a nebezpečí, která z ní vyplývají pro
policistky vybavené střelnými zbraněmi, mohou být brány v úvahu
z pohledu ochrany žen.
V tomto
ohledu je namístě podotknout, že stejně jako čl. 2 odst. 2
směrnice musí být jeho odstavec 3, který rovněž určuje dosah čl. 3
odst. 2 písm. c), vykládán striktně. Z výslovné poznámky
o těhotenství a mateřství vyplývá, že se směrnice snaží
zajistit jednak ochranu biologického stavu ženy, a jednak zvláštní
vztahy mezi ženou a jejím dítětem. Toto ustanovení směrnice tedy
neumožňuje vyloučit ženy ze zaměstnání z toho důvodu, že veřejné
mínění vyžaduje, aby byly chráněny více než muži proti rizikům
ohrožujícím stejným způsobem muže i ženy, která se odlišují od
takových zvláštních potřeb ochrany žen, jako jsou ty, které jsou
výslovně uvedeny.
Nezdá
se, že by rizika a nebezpečí, kterým jsou vystaveny ženy při
výkonu svých funkcí u policie za takové situace, jako je situace
v Severním Irsku, byla jiná než rizika, kterým je vystaven také
každý muž při výkonu stejných funkcí. Celkové vyloučení žen
z takové pracovní činnosti z důvodu obecného
a nespecifikovaného rizika pro ženy z důvodů ochrany veřejné
bezpečnosti nespadá do rámce rozdílného zacházení, které čl. 2
odst. 3 směrnice připouští ve snaze o ochranu žen.
Je
tedy namístě na čtvrtou a pátou otázku Industrial Tribunal
odpovědět tak, že rozdílné zacházení pro muže i ženy, které čl. 2
odst. 3 směrnice 76/207 připouští ve snaze o ochranu žen,
neobsahuje taková rizika a nebezpečí, kterým je v dané situaci
vystaven každý ozbrojený policista při výkonu svých funkcí, jež se
netýkají specificky žen jako takových.

K účinku směrnice 76/207
Industrial
chce dále ve své šesté otázce vědět, zda se jednotlivec může
v rámci sporu před vnitrostátním soudem dovolávat ustanovení
směrnice. Vzhledem k tomu, co předchází, se tato otázka týká
konkrétněji článků 2 a 6 směrnice.
Marguerite
Johnston má za to, že čl. 2 odst. 1 směrnice je bezpodmínečný
a dostatečně jasný a přesný, aby měl přímý účinek. Je možné se
ho dovolávat proti Chief Constable jakožto veřejnému orgánu.
V každém případě má směrnice horizontální přímý účinek i vůči
jednotlivcům.
Podle
vlády Spojeného království je čl. 2 odst. 1 směrnice podmínečným
ustanovením, protože podléhá odchylkám, které mohou členské státy
posoudit podle svého volného uvážení. Chief Constable je ústavně
nezávislý na státu, a celá věc by se ho v projednávané věci
týkala pouze jako zaměstnavatele; směrnice nemá v takových vztazích
přímý účinek.
Komise
má za to, že věc může být rozhodnuta v rámci vnitrostátního práva
a že není namístě rozhodnout o přímém účinku článků 2 a 3
směrnice.
V tomto
ohledu je namístě nejprve uvést, že ve všech případech, kdy je určitá
směrnice provedena správně, její účinky zasahují jednotlivce
prostřednictvím prováděcích opatření přijímaných dotčeným členským
státem. To, zda je možné se dovolávat čl. 2 odst. 1 před
vnitrostátním soudem, je tedy bezpředmětné, pokud je nesporné, že
vnitrostátní právo toto ustanovení provedlo.
Výjimka
ze zásady rovného zacházení, kterou umožňuje čl. 2 odst. 2, jak
bylo uvedeno výše, představuje pro členské státy pouze možnost. Je na
příslušném vnitrostátním soudu, aby zjistil, zda bylo využito této
možnosti prostřednictvím ustanovení vnitrostátních právních předpisů,
a aby posoudil jejich obsah. To, zda se jednotlivec může dovolávat
některého ustanovení směrnice, aby zabránil použití výjimky stanovené
vnitrostátními právními předpisy, vyvstává pouze tehdy, pokud tato
výjimka překračuje meze výjimek povolených čl. 2 odst. 2 směrnice.
V tomto
kontextu je třeba nejprve podotknout, jak již Soudní dvůr uvedl
v rozsudcích ze dne 10. dubna 1984 (Von Colson a Kamann,
14/83, Recueil, s. 1891; Harz, 79/83, Recueil, s. 1921), že
povinnost členských států, vyplývající ze směrnice, dosáhnout jí
stanoveného výsledku, jakož i jejich povinnost podle článku 5
Smlouvy přijmout veškerá obecná i zvláštní opatření ke splnění této
povinnosti, jsou uloženy všem orgánům členských států, včetně soudních
orgánů v rámci jejich pravomocí. Z toho vyplývá, že při
uplatňování vnitrostátního práva, a zvláště pak ustanovení
vnitrostátního zákona přijatého speciálně za účelem provedení směrnice
76/207, má vnitrostátní soud povinnost vykládat své vnitrostátní právo
s přihlédnutím k textu a účelu směrnice, aby bylo
dosaženo výsledku uvedeného v čl. 189 odst. 3 Smlouvy
o EHS. Je tedy na Industrial Tribunal, aby vyložil ustanovení Sex
Discrimination Order, a zvláště jeho čl. 53 odst. 1
s přihlédnutím k ustanovením směrnice, tak jak byla vyložena
výše, aby byla zajištěna její plná účinnost.
V případě,
že by i s ohledem na předcházející vyvstala otázka, zda se
jednotlivec může dovolávat směrnice proti výjimce stanovené
vnitrostátními právními předpisy, je třeba připomenout ustálenou
judikaturu Soudního dvora (viz zejména rozsudek ze dne 19. ledna
1982, Becker, 8/81, Recueil, s. 53). V poslední době Soudní
dvůr konkrétněji rozhodl ve svém rozsudku ze dne 26. února 1986
(Marshall, 152/84, Recueil, 1986, s. 723 ), že některá ustanovení
směrnice 76/207 jsou z hlediska jejich obsahu bezpodmínečná
a dostatečně přesná a že jednotlivci jsou oprávněni se jich
dovolávat proti členskému státu, pokud je tento stát nesprávně provedl.
Toto
zjištění bylo učiněno ve výše uvedeném rozsudku ze dne 26. února
1986, pokud jde o uplatňování zásady rovného zacházení, stanovené
čl. 2 odst. 1 směrnice, na podmínky propouštění, uvedené v čl.
5 odst. 1. To samé platí pro uplatňování zásady čl. 2 odst. 1
na podmínky přístupu k zaměstnání, odbornému vzdělávání
a zdokonalování, na které se vztahují čl. 3 odst. 1 a 4 a
o které se jedná v projednávaném případě.
Výše
uvedeným rozsudkem ze dne 26. února 1986 Soudní dvůr rovněž
rozhodl, že jednotlivci se mohou dovolávat směrnice proti státnímu
orgánu, aniž by byl činěn rozdíl podle toho, zda tento státní orgán
jedná jako zaměstnavatel, nebo jako veřejný orgán. Pokud jde
o orgán jako je Chief Constable, je třeba podotknout, že
z předkládacího rozhodnutí vyplývá, že Chief Constable je úředníkem
odpovědným za vedení policejních služeb. Takový veřejný orgán, pověřený
státem udržováním pořádku a veřejné bezpečnosti, nejedná jakožto
jednotlivec bez ohledu na své vztahy k ostatním státním orgánům.
Nemůže těžit z toho, že stát, jehož je orgánem, porušuje právo
Společenství.
Je
tedy namístě na šestou otázku odpovědět tak, že jednotlivci se mohou
dovolávat proti státnímu orgánu pověřenému udržováním pořádku
a veřejné bezpečnosti, který jedná jako zaměstnavatel, uplatňování
zásady rovného zacházení pro muže a ženy, stanovené čl. 2
odst. 1 směrnice 76/207, na podmínky přístupu k zaměstnání,
odbornému vzdělávání a zdokonalování, na něž se vztahují čl. 3
odst. 1 a 4, aby zabránili uplatnění výjimky z této
zásady stanovené vnitrostátními právními předpisy v rozsahu,
v němž překračují meze výjimek povolených čl. 2 odst. 2.
Pokud
jde o článek 6 směrnice, který je v projednávaném případě
rovněž použitelný, jak již bylo vyloženo výše, Soudní dvůr již ve svých
výše uvedených rozsudcích ze dne 10.dubna 1984 rozhodl, že tento článek
neobsahuje – pokud jde o sankce za případnou diskriminaci – žádnou
bezpodmínečnou a dostatečně přesnou povinnost, které by se mohl
jednotlivec dovolávat. Naopak v rozsahu, v němž z tohoto
článku vykládaného s přihlédnutím k obecné zásadě, jejímž je
výrazem, vyplývá, že každá osoba, která se cítí poškozená diskriminací
mezi muži a ženami, musí mít právo na účinnou soudní ochranu, je
toto ustanovení dostatečně přesné a bezpodmínečné, aby bylo možné
se ho dovolávat proti členskému státu, který nezajistil jeho úplné
uplatnění ve svém vnitrostátním právním řádu.
Je
tedy namístě v odpověď na tuto část šesté otázky konstatovat, že
ustanovení článku 6, podle kterého musí mít každá osoba, která se cítí
poškozená diskriminací mezi muži a ženami, právo na účinnou soudní
ochranu, může být dovoláváno jednotlivci proti členskému státu, který
nezajistil jeho úplné uplatnění ve svém vnitrostátním právním řádu.

K článku 224 Smlouvy o EHS
Pokud
jde o sedmou otázku týkající se výkladu článku 224, z výše
uvedeného vyplývá, že čl. 2 odst. 2 směrnice 76/207 umožňuje
členskému státu, aby vzal v takovém případě, jako je projednávaný
případ, v úvahu požadavky ochrany veřejné bezpečnosti. Pokud jde
o požadavek, aby byl zajištěn soudní přezkum dodržování pravidel
stanovených směrnicí, z žádné části spisu a z žádného
vyjádření předloženého Soudnímu dvoru nevyplývá, že závažné vnitřní
problémy v Severním Irsku znemožňují fungování soudního přezkumu,
nebo že by opatření nezbytná k ochraně veřejné bezpečnosti byla
zbavena své účinnosti z důvodu provádění takového přezkumu
vnitrostátními soudy. Za těchto podmínek v projednávané věci
nevyvstává otázka, zda článek 224 Smlouvy o EHS může být dovoláván
členským státem, aby se vyhnul povinnostem, které pro něj vyplývají
z práva Společenství a především ze směrnice.
Sedmá otázka je tedy s ohledem na odpovědi na ostatní otázky bezpředmětná.

K nákladům řízení
Výdaje
vzniklé vládě Spojeného království a dánské vládě, jakož
i Komisi Evropských společenství, které předložily Soudnímu dvoru
vyjádření, se nenahrazují. Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde
o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení vzhledem
ke sporu probíhajícímu před vnitrostátním soudem, je k rozhodnutí
o nákladech řízení příslušný uvedený soud.
Z těchto důvodů
SOUDNÍ DVŮR
o otázkách, které mu byly položeny rozhodnutím Industrial Tribunal of Northern Ireland ze dne 8. srpna 1984, rozhodl takto:
1)
Zásada
účinného soudního přezkumu zakotvená článkem 6 směrnice Rady 76/207 ze
dne 9. února 1976 brání tomu, aby byl osvědčení vnitrostátního
orgánu, ve kterém je uvedeno, že splňuje podmínky požadované pro výjimky
ze zásady rovného zacházení pro muže a ženy za účelem ochrany
veřejné bezpečnosti, přiznán účinek nevyvratitelného důkazu, vylučující
jakoukoliv přezkumnou pravomoc soudu. Ustanovení článku 6, podle kterého
musí mít každá osoba, která se cítí poškozená diskriminací mezi muži
a ženami, právo na účinnou soudní ochranu, může být dovoláváno
jednotlivci proti členskému státu, který nezajistil jeho úplné uplatnění
ve svém vnitrostátním právním řádu.
2)
Diskriminace
na základě pohlaví, k níž dochází z důvodů spočívajících
v ochraně veřejné bezpečnosti, musí být přezkoumána
s přihlédnutím k výjimkám ze zásady rovného zacházení pro muže
a ženy stanoveným směrnicí 76/207.
3)
Článek
2 odst. 2 směrnice 76/207 musí být vykládán v tom smyslu, že
při posuzování, zda z důvodu podmínek výkonu policejní činnosti
představuje pohlaví pro tuto pracovní činnost určující prvek, může
členský stát vzít v úvahu požadavky ochrany veřejné bezpečnosti
a ve vnitřní situaci charakterizované četnými útoky tak vyhradit
obecné úkoly policie mužům vybaveným střelnými zbraněmi.
4)
Rozdílné
zacházení pro muže a ženy, které čl. 2 odst. 3 směrnice
76/207 připouští ve snaze o ochranu žen, neobsahuje taková rizika
a nebezpečí, kterým je v dané situaci vystaven každý ozbrojený
policista při výkonu svých funkcí, jež se netýkají specificky žen jako
takových.
5)
Jednotlivci
se mohou dovolávat proti státnímu orgánu pověřenému udržováním pořádku
a veřejné bezpečnosti, který jedná jako zaměstnavatel, uplatňování
zásady rovného zacházení pro muže a ženy, stanovené čl. 2
odst. 1 směrnice 76/207, na podmínky přístupu k zaměstnání,
odbornému vzdělávání a zdokonalování, na něž se vztahují čl. 3
odst. 1 a 4, aby zabránili uplatnění výjimky z této
zásady stanovené vnitrostátními právními předpisy v rozsahu,
v němž překračují meze výjimek povolených čl. 2 odst. 2.
Mackenzie Stuart
Koopmans
Everling
Bahlmann
Joliet
Due
Galmot
Kakouris
O´Higgins
Takto vyhlášeno na veřejném zasedání v Lucemburku dne 15. května 1986.
Vedoucí soudní kanceláře

Předseda
P. Heim

A. J. Mackenzie Stuart
*
Jednací jazyk: angličtina.