CELEX: 62004CJ0308
Muutoksenhaku
Kilpailu
Kartelli tai muu yhteisjärjestely
Grafiittielektrodit
EY 81 artiklan 1 kohta
Sakot
Sakkojen määrän laskennasta annetut suuntaviivat
Yhteistyöstä annettu tiedonanto
Ne bis in idem -periaate

1       SGL Carbon AG (jäljempänä SGL Carbon) vaatii valituksessaan Euroopan yhteisöjen ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen yhdistetyissä
asioissa T‑236/01, T-239/01, T-244/01–T-246/01, T-251/01 ja T-252/01, Tokai Carbon ym. vastaan komissio, 29.4.2004 antaman
tuomion (Kok. 2004, s. II-1181; jäljempänä valituksenalainen tuomio) osittaista kumoamista siltä osin kuin siinä hylättiin
kanne, jonka kohteena oli EY:n perustamissopimuksen 81 artiklan ja ETA-sopimuksen 53 artiklan soveltamisesta – asia COMP/E-1/36.490
– Grafiittielektrodit 18 päivänä heinäkuuta 2001 tehdyn komission päätöksen 2002/271/EY (EYVL 2002, L 100, s. 1; jäljempänä
riidanalainen päätös) 3 ja 4 artikla.

Asiaa koskevat oikeussäännöt

Asetus N:o 17
2       Neuvoston asetuksen N:o 17 (perustamissopimuksen [81] ja [82] artiklan ensimmäinen täytäntöönpanoasetus), joka on annettu
6 päivänä helmikuuta 1962 (EYVL 1962, 13, s. 204), 15 artiklassa säädetään seuraavaa:
”1.      Komissio voi päätöksellään määrätä yrityksille tai yritysten yhteenliittymille vähintään 100 ja enintään 5 000 laskentayksikön
sakon, jos ne tahallaan tai tuottamuksesta:
– –
b)      antavat virheellisiä tietoja vastatessaan 11 artiklan 3 tai 5 kohdan – – nojalla tehtyyn tietojensaantipyyntöön – –
– –
2.      Komissio voi päätöksellään määrätä yrityksille tai yritysten yhteenliittymille sakon, joka on vähintään 1 000 ja enintään
1 000 000 laskentayksikköä taikka tätä suurempi mutta enintään 10 prosenttia kunkin rikkomukseen osallisen yrityksen edellisen
tilikauden liikevaihdosta, jos ne tahallaan tai tuottamuksesta:
a)      rikkovat perustamissopimuksen [81] artiklan 1 kohtaa tai [82] artiklaa – –
– –
Sakon suuruutta määrättäessä on otettava huomioon rikkomuksen vakavuuden lisäksi sen kesto.
– – .”

Suuntaviivat
3       Komission tiedonannon, jonka otsikkona on ”Suuntaviivat asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohdan ja EHTY:n perustamissopimuksen
65 artiklan 5 kohdan mukaisesti määrättävien sakkojen laskennassa” (EYVL 1998, C 9, s. 3; jäljempänä suuntaviivat), johdanto-osassa
todetaan seuraavaa:
” – – suuntaviivoissa esitettyjen periaatteiden tarkoituksena on varmistaa komission päätösten avoimuus ja objektiivisuus
suhteessa yrityksiin kuin myös yhteisöjen tuomioistuimeen; samalla vahvistetaan lainsäätäjän komissiolle jättämä liikkumavara
harkintavallalle, jonka perusteella komissio voi määrätä sakoksi enintään 10 prosenttia yrityksen kokonaisliikevaihdosta.
Tätä liikkumavaraa on kuitenkin sovellettava yhtenäisen ja syrjimättömän politiikan linjan mukaisesti, joka vastaa kilpailusääntöjen
rikkomisen estämiselle asetettuja tavoitteita.
Sakon uusi laskutapa perustuu tästedes jäljempänä esitettyyn kaavaan, joka pohjautuu perusmäärään, jota korotetaan raskauttavien
olosuhteiden perusteella ja alennetaan lieventävien olosuhteiden perusteella.”

Yhteistyöstä annettu tiedonanto
4       Komissio määritteli sakkojen määräämättä jättämisestä tai lieventämisestä kartelleja koskevissa asioissa annetussa tiedonannossa
(EYVL 1996, C 207, s. 4; jäljempänä yhteistyöstä annettu tiedonanto) ne edellytykset, joilla komission kanssa kartelleja koskevissa
tutkimuksissa yhteistyössä olevat yritykset voidaan vapauttaa sakoista tai niille muussa tapauksessa määrättyjä sakkoja alennetaan.
5       Yhteistyöstä annetun tiedonannon A kohdan 5 alakohdassa todetaan seuraavaa:
”Yritysten yhteistyö komission kanssa on vain yksi monista tekijöistä, jotka komissio ottaa huomioon sakon määrän vahvistaessaan.
– – ”

Ihmisoikeuksien ja perusvapauksien suojaamiseksi tehty yleissopimus
6       Roomassa 4.11.1950 allekirjoitetun ihmisoikeuksien ja perusvapauksien suojaamiseksi tehdyn yleissopimuksen seitsemännen lisäpöytäkirjan
4 artiklassa määrätään seuraavaa:
”Kielto syyttää tai rangaista kahdesti
Ketään ei saa saman valtion tuomiovallan nojalla tutkia uudelleen tai rangaista oikeudenkäynnissä rikoksesta, josta hänet
on jo lopullisesti vapautettu tai tuomittu syylliseksi kyseisen valtion lakien ja oikeudenkäyntimenettelyn mukaisesti.
Edellisen kappaleen määräykset eivät estä ottamasta juttua uudelleen tutkittavaksi asianomaisen valtion lakien ja oikeudenkäyntimenettelyn
mukaisesti, jos on näyttöä uusista tai vasta esiin tulleista tosiseikoista tai jos aiemmassa prosessissa on tapahtunut sellainen
perustavaa laatua oleva virhe, joka voisi vaikuttaa lopputulokseen.
Tästä artiklasta ei saa poiketa yleissopimuksen 15 artiklan perusteella.”

Asian tausta ja riidanalainen päätös
7       Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin esitti valituksenalaisessa tuomiossa kyseisessä tuomioistuimessa nostetun kanteen taustalla
olevat tosiseikat seuraavasti:
”1      – – päätöksessä 2002/271/EY – – komissio totesi eri yritysten osallistuneen grafiittielektrodialalla joukkoon EY 81 artiklan
1 kohdassa ja Euroopan talousalueesta [2.5.1992] tehdyn sopimuksen ([EYVL 1994, L 1, s. 3;] jäljempänä ETA-sopimus) 53 artiklan
1 kohdassa tarkoitettuja sopimuksia ja yhdenmukaistettuja menettelytapoja.
2      Grafiittielektrodeja käytetään ensi sijassa teräksen valmistamiseen valokaariuuneissa. Teräksen valmistaminen näissä uuneissa
on itse asiassa kierrätysprosessi, jossa romuteräs muunnetaan uudeksi teräkseksi, toisin kuin klassisessa tuotantomenetelmässä,
jossa terästä valmistetaan rautamineraaleista korkeauuneissa hapettamalla. Romun sulattamiseen tarkoitetussa sähköuunissa
käytetään yhdeksää elektrodia, jotka on yhdistetty kolmen elektrodin palkeiksi. Sulamisprosessin intensiteetti huomioon ottaen
elektrodeja käytetään keskimäärin yksi yksikkö jokaista kahdeksaa tuntia kohden. Elektrodin valmistus kestää noin kaksi kuukautta.
Kyseisessä tuotantoprosessissa grafiittielektrodeja ei voida korvata millään muulla tuotteella.
3      Grafiittielektrodien kysyntä liittyy suoraan teräksen valmistukseen valokaariuunissa. Asiakkaat ovat pääosin teräksentuottajia,
joiden osuus kysynnästä on noin 85 prosenttia. Vuonna 1998 maailman raakateräksen tuotanto oli 800 miljoonaa tonnia, josta
280 miljoonaa tonnia tuotettiin valokaariuuneissa – – .
– –
5      1980-luvulla teknologian kehittyminen johti elektrodien käyttömäärän huomattavaan supistumiseen tuotettua terästonnia kohden
laskettuna. Terästeollisuudessa tehtiin tällöin myös huomattavia rakenneuudistuksia. Elektrodien kysynnän aleneminen johti
maailman elektroditeollisuuden rakenteen uudistamiseen. Useita tehtaita suljettiin.
6      Vuonna 2001 grafiittielektrodeja toimitti Euroopan markkinoille yhdeksän länsimaista valmistajaa: – – .
7      Komission virkamiehet tekivät – – asetuksen N:o 17 – – 14 artiklan 3 kohdan perusteella 5.6.1997 ennalta odottamattomia samanaikaisia
tarkastuksia [tiettyjen grafiitin tuottajien tiloissa].
8      Samana päivänä Federal Bureau of Investigationin (FBI) virkamiehet suorittivat Yhdysvalloissa etsintöjä useiden valmistajien
tiloissa. Näiden etsintöjen johdosta SGL:ää – – vastaan aloitettiin kiellettyä kartellia koskeva rikosoikeudenkäynti. Kaikki
syytetyt myönsivät niitä vastaan esitetyt tosiseikat oikeiksi ja suostuivat maksamaan sakot, joiden määräksi vahvistettiin
SGL:n osalta 135 miljoonaa Yhdysvaltain dollaria – – .
– –
10      Yhdysvalloissa nostettiin ostajaryhmän puolesta SGL:ää – – vastaan kolminkertaista vahingonkorvausta (triple damages) koskevat
kanteet.
11      [Kanadassa] SGL myönsi syyllisyytensä vuoden 2000 heinäkuussa ja suostui maksamaan 12,5 miljoonan [Kanadan dollarin] suuruisen
sakon [Kanadan kilpailulain] rikkomisen perusteella. Teräksenvalmistajat nostivat vuoden 1998 kesäkuussa SGL:ää – – vastaan
Kanadassa kiellettyä kartellia koskevat siviilikanteet.
12      Komissio lähetti 24.1.2000 tutkinnan kohteena oleville yrityksille väitetiedoksiannon. Hallinnollisen menettelyn päätteeksi
tehtiin 18.7.2001 [riidanalainen] päätös, jonka mukaan kantajayritykset – – olivat maailmanlaajuisesti vahvistaneet hinnat
ja jakaneet relevantit kansalliset ja alueelliset tuotemarkkinat ’kotimaista tuottajaa’ koskevan periaatteen mukaan. Näin
ollen – – SGL [oli vastuussa tietyistä Euroopan osista]; – – .
13      [Riidanalaisen] päätöksen mukaan sopimuksen perusperiaatteet olivat seuraavat:
–       Grafiittielektrodien hinnat olisi asetettava maailmanlaajuisesti.
–       Ainoastaan kunkin yrityksen hallituksen puheenjohtaja tai toimitusjohtaja tekisi hinnoittelua koskevat päätökset.
–       ’Kotimainen tuottaja’ asettaisi markkinahinnat kotimarkkinoillaan, ja muiden tuottajien olisi seurattava tätä hinnoittelua.
–       Muilla kuin kotimarkkinoilla eli markkinoilla, joilla ei ollut ’kotimaista’ tuottajaa, hinnat olisi asetettava yhteisymmärryksessä.
–       Muiden kuin kotimaisten tuottajien ei pitäisi kilpailla aggressiivisesti, ja niiden olisi vetäydyttävä muiden ’kotimarkkinoilta’.
–       Kapasiteettia ei laajennettaisi (japanilaisten tuottajien oli määrä vähentää kapasiteettiaan).
–       Teknologiaa ei pitäisi siirtää muille kuin kartelliin osallistuville valmistajille.
14      [Riidanalaisessa] päätöksessä todetaan tämän jälkeen, että edellä mainitut perusperiaatteet pantiin täytäntöön kartellikokouksissa,
joita pidettiin usealla eri tasolla, joita olivat ’ylimmän johdon’ kokoukset, ’työskentelytason’ kokoukset, eurooppalaisten
tuottajien ryhmäkokoukset (ilman japanilaisia yrityksiä), tiettyjä markkinoita koskevat kansalliset tai alueelliset tapaamiset
ja yritysten kahdenväliset yhteydet.
– –
16      [Riidanalaisessa] päätöksessä tehtyjen tosiseikkoja koskevien toteamusten ja oikeudellisten arviointien pohjalta komissio
on määrännyt tutkimuksen kohteena olleille yrityksille sakkoja, joiden määrä on laskettu asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohdan
ja EHTY:n perustamissopimuksen 65 artiklan 5 kohdan mukaisesti määrättävien sakkojen laskennassa noudatettavissa suuntaviivoissa
– – ja sakkojen määräämättä jättämisestä tai lieventämisestä kartelleja koskevissa asioissa annetussa tiedonannossa – – esitetyn
metodologian mukaisesti.
17      [Riidanalaisen] päätöksen päätösosan 3 artiklassa määrätään seuraavat sakot:
SGL: 80,2 miljoonaa euroa
– – .
18      Päätösosan 4 artiklassa asianomaiset yritykset määrätään maksamaan sakot kolmen kuukauden kuluessa [riidanalaisen] päätöksen
tiedoksiantamisesta 8,04 prosentin suuruisen koron maksamisen uhalla.”

Asian käsittely ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimessa ja valituksenalainen tuomio
8       SGL Carbon ja muut yritykset, joille riidanalainen päätös on osoitettu, nostivat ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimessa
kumoamiskanteita mainitusta päätöksestä.
9       Valituksenalaisessa tuomion tuomiolauselmassa ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin toteaa muun muassa seuraavaa:
” – –
2)      Asiassa T-239/01, SGL Carbon vastaan komissio:
–       kantajalle päätöksen 2002/271 3 artiklassa määrätyn sakon määräksi vahvistetaan 69 114 000 euroa
–       kanne hylätään muilta osin
– – .”

Asianosaisten vaatimukset yhteisöjen tuomioistuimessa
10     SGL Carbon vaatii, että yhteisöjen tuomioistuin
–       kumoaa osittain asiassa T-239/01 annetun valituksenalaisen tuomion siltä osin kuin siinä hylätään kanne, jonka kohteena on
riidanalaisen päätöksen 3 ja 4 artikla
–       toissijaisesti alentaa valittajalle mainitun päätöksen 3 artiklassa määrättyä sakkoa sekä päätöksen 4 artiklassa ja komission
23.7.2001 päivätyssä kirjeessä vahvistettuja viivästyskorkoja
–       niin ikään toissijaisesti palauttaa asian ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimeen uuden tuomion, jossa otetaan huomioon yhteisöjen
tuomioistuimen oikeudellinen näkemys, antamista varten
–       velvoittaa komission korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
11     Komissio vaatii, että yhteisöjen tuomioistuin
–       hylkää valituksen
–       velvoittaa valittajan korvaamaan oikeudenkäyntikulut.

Suullisen käsittelyn uudelleen aloittamista koskeva vaatimus
12     SGL Carbon pyysi yhteisöjen tuomioistuimeen 24.2.2006 saapuneessa kirjeessään yhteisöjen tuomioistuimen työjärjestyksen 61
artiklan nojalla, että suullinen käsittely aloitetaan uudelleen.
13     SGL Carbon väittää mainitun pyynnön tueksi, että julkisasiamiehen tässä valitusasiassa antamassa ratkaisuehdotuksessa ei toisteta
kaikilta osin virheettömästi sitä, mitä asianosaiset ovat esittäneet tosiseikkojen osalta, eikä ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen
toteamuksia. Ratkaisuehdotukseen sisältyy SGL Carbonin mukaan myös argumentteja ja olettamuksia, joita asianosaiset eivät
ole tähän mennessä esittäneet kirjelmissään ja joita ei käsitelty istunnossa. Kyseisellä ratkaisuehdotuksella ei siis voida
valmistella riittävästi tuomion antamista, vaan sen johdosta on poikkeuksellisesti annettava lisähuomautuksia ennen kuin yhteisöjen
tuomioistuin antaa lopullisen ratkaisun.
14     Tältä osin on ensinnäkin muistutettava, että yhteisöjen tuomioistuimen perussäännön ja yhteisöjen tuomioistuimen työjärjestyksen
mukaan asianosaisilla ei ole mahdollisuutta esittää huomautuksia vastaukseksi julkisasiamiehen ratkaisuehdotukseen (ks. mm.
asia C-17/98, Emesa Sugar, määräys 4.2.2000, Kok. 2000, s. I-665, 2 kohta).
15     SGL Carbonin esittämien perustelujen osalta on todettava, että yhteisöjen tuomioistuin voi omasta aloitteestaan tai julkisasiamiehen
ehdotuksesta tai myös asianosaisten pyynnöstä määrätä työjärjestyksensä 61 artiklan mukaisesti suullisen käsittelyn aloitettavaksi
uudelleen, jos se katsoo, että sillä ei ole riittävästi tietoa asiasta tai että asia olisi ratkaistava sellaisen väitteen
perusteella, josta asianosaiset eivät ole saaneet tilaisuutta lausua (ks. mm. asia C-209/01, Schilling ja Fleck-Schilling,
tuomio 13.11.2003, Kok. 2003, s. I-13389, 19 kohta ja asia C-30/02, Recheio – Cash & Carry, tuomio 17.6.2004, Kok. 2004, s.
I-6051, 12 kohta).
16     Tässä tapauksessa yhteisöjen tuomioistuin katsoo, että sillä on käytettävissään kaikki tarpeelliset tiedot esillä olevan valituksen
ratkaisemiseksi.
17     Suullista käsittelyä ei näin ollen ole määrättävä aloitettavaksi uudelleen.

Valituksen tarkastelu
18     SGL Carbon vetoaa valituksensa tueksi seuraaviin seitsemään valitusperusteeseen: velvollisuuden, joka koskee aikaisemmin määrättyjen
seuraamusten huomioon ottamista, noudattamatta jättäminen (ne bis in idem ‑periaate), virheellisen perusmäärän vahvistaminen
valittajalle määrätyn sakon suuruutta määrättäessä, sakon korottamisen vahvistaminen virheellisesti vuoden 1997 tarkastusta
edeltäneiden puhelimitse annettujen ohjeiden johdosta, seuraamuksen ylärajan, joka vahvistetaan asetuksen N:o 17 15 artiklan
2 kohdan nojalla 10 prosentiksi maailmanlaajuisesta konsolidoidusta liikevaihdosta, virheellinen noudattamatta jättäminen,
valittajan puolustautumisoikeuksien rajoittaminen, joka johtuu riittämättömästä tilaisuudesta tutustua asiakirjoihin, valittajan
maksukyvyttömyyden lainvastainen huomioimatta jättäminen ja vahvistettujen korkojen lainvastaisuus.

Ensimmäinen valitusperuste, joka koskee kolmansien valtioiden viranomaisten aikaisemmin määräämien seuraamusten huomioon ottamista
koskevan velvollisuuden noudattamatta jättämistä: Ne bis in idem ‑periaate
Asianosaisten lausumat
19     SGL Carbon väittää, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin kyseenalaisti virheellisesti ne bis in idem ‑periaatteen sovellettavuuden
yhtäältä Amerikan yhdysvaltojen ja Kanadan ja toisaalta yhteisön välisissä suhteissa, kun se vetosi kolmeen virheelliseen
argumenttiin, jotka sisältyvät valituksenalaisen tuomion 134, 136, 137, 140, 142 ja 143 kohtaan.
20     Valittaja nojautuu perustelujensa tueksi erityisesti asiassa 7/72, Boehringer Mannheim vastaan komissio, 14.12.1972 annettuun
tuomioon (Kok.1972, s. 1281, Kok. Ep. II, s. 59).
21     SGL Carbon täsmentää, että toisin kuin ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin arvioi, esillä olevassa asiassa suojattu oikeushyvä
on edellytetyllä tavalla sama. Sillä, onko tätä asiaa koskevaa kansainvälistä sopimusta olemassa vai ei, ei myöskään ole merkitystä
jo määrättyjen seuraamusten huomioon ottamista koskevan velvollisuuden kannalta.
22     Valittaja katsoo, että vaikka se, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin jätti soveltamatta ne bis in idem ‑periaatetta
asioissa, jotka ovat yhteydessä kolmansiin valtioihin, olisi perusteltua, sen olisi pitänyt ottaa huomioon näissä valtioissa
aikaisemmin määrätyt rangaistukset suhteellisuusperiaatteen ja kohtuusperiaatteen mukaisesti.
23     Komissio arvioi, että se, että valittaja vetosi kieltoon käsitellä asiaa useita kertoja, ei ollut perusteltua. Ne bis in idem
‑periaatetta ei nimittäin voida soveltaa asioihin, joissa myös kolmannet valtiot ovat määränneet seuraamuksia.
24     Komissio katsoo, ettei Amerikan yhdysvaltojen ja yhteisön kilpailuoikeudessa pyritä samoihin tavoitteisiin. Kilpailuoikeuteen
liittyvät lainsäädännöt eivät myöskään suojaa kilpailua maailmanlaajuisesti. Asiaa koskeva Yhdysvaltojen lainsäädäntö koskee
kilpailua Yhdysvaltojen markkinoilla, kun taas yhteisössä voimassa olevien sääntöjen tavoitteena on estää kilpailun vääristyminen
yhteismarkkinoilla.
25     Komissio päättelee tästä, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin totesi perustellusti, ettei ne bis in idem ‑periaatetta
voitu soveltaa tässä asiassa.
Yhteisöjen tuomioistuimen arviointi asiasta
26     Aluksi on muistutettava, että ne bis in idem ‑periaate, joka vahvistetaan myös ihmisoikeuksien ja perusvapauksien suojaamiseksi
tehdyn yleissopimuksen seitsemännen lisäpöytäkirjan 4 artiklassa, on yhteisön oikeuden perusperiaate, jonka noudattamisen
tuomioistuimet varmistavat (ks. mm. yhdistetyt asiat 18/65 ja 35/65, Gutmann v. komissio, tuomio 5.5.1966, Kok. 1966, s. 149,
erityisesti s. 172 ja yhdistetyt asiat C-238/99 P, C-244/99 P, C-245/99 P, C-247/99 P, C-250/99 P–C-252/99 P ja C-254/99 P,
Limburgse Vinyl Maatschappij ym. v. komissio, tuomio 15.10.2002, Kok. 2002, s. I-8375, 59 kohta).
27     Sen arvioimiseksi, onko mainitun periaatteen loukkaamista koskeva valitusperuste perusteltu, on myös todettava, että kuten
ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin totesi perustellusti valituksenalaisen tuomion 140 kohdassa, yhteisöjen tuomioistuin
ei ole vielä ratkaissut sitä kysymystä, onko komissiolla velvollisuus ottaa vähennyksenä huomioon seuraamus, jonka kolmannen
valtion viranomaiset ovat määränneet, jos teot, jotka komissio ja kyseiset viranomaiset ovat ottaneet yritystä vastaan huomioon,
ovat samat, mutta yhteisöjen tuomioistuin on katsonut, että se, että komission ja kolmannen valtion viranomaisten huomioon
ottamat teot ovat samat, on edellä mainittua kysymystä edeltävä ehto.
28     Sen osalta, sovelletaanko ne bis in idem ‑periaatetta tilanteisiin, joissa kolmannen valtion viranomaiset ovat ryhtyneet niillä
mainitun valtion alueella sovellettavan kilpailuoikeuden alalla olevien, seuraamusten määräämistä koskevien valtuuksien nojalla
toimenpiteisiin, on muistutettava, että riidanalainen kartelli on kansainvälinen, ja tälle kansainväliselle asiayhteydelle
on ominaista muun muassa se, että kunkin kolmannen valtion alueella näiden valtioiden oikeusjärjestyksissä puututaan tähän
kartelliin.
29     Tältä osin on todettava, että näiden valtioiden viranomaisten, joiden tehtävänä on suojata vapaata kilpailua, valtuuksien
käyttöön alueellisen toimivaltansa puitteissa sovelletaan mainittujen valtioiden omia vaatimuksia. Seikkoihin, jotka ovat
muiden valtioiden oikeusjärjestysten taustalla kilpailun alalla, sisältyy nimittäin erityisiä päämääriä ja tavoitteita, minkä
lisäksi näitten seikkojen johdosta annetaan erityisiä aineellisia sääntöjä, ja ne johtavat – kun mainittujen valtioiden viranomaiset
ovat todenneet, että kilpailuoikeuden alalla sovellettavia sääntöjä on rikottu – hyvin erilaisiin oikeudellisiin seurauksiin
hallinto‑, rikos‑ ja siviilioikeuden alalla.
30     Oikeudellinen tilanne on sitä vastoin aivan toinen silloin, kun yritykseen sovelletaan kilpailuoikeuden alalla yksinomaan
yhteisön oikeutta ja yhden tai useamman jäsenvaltion oikeutta, eli silloin, kun kartelli rajoittuu yksinomaan Euroopan yhteisön
oikeuden alueellisen soveltamisalan sisäpuolelle.
31     Tästä seuraa, että kun komissio määrää seuraamuksia yrityksen lainvastaisesta käyttäytymisestä, jopa sellaisesta käyttäytymisestä,
joka perustuu kansainväliseen kartelliin, sen tarkoituksena on suojata sisämarkkinoilla käytävää vapaata kilpailua, joka on
EY 3 artiklan 1 kohdan g alakohdan nojalla yhteisön perustavoite. Yhteisön tasolla suojatun oikeushyvän erityisluonteen vuoksi
komission alaa koskevien toimivaltuuksiensa nojalla tekemät arviot voivat nimittäin poiketa huomattavasti kolmansien valtioiden
viranomaisten tekemistä arvioista.
32     Näin ollen ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin katsoi perustellusti valituksenalaisen tuomion 134 kohdassa, että ne bis
in idem ‑periaatetta ei sovelleta tilanteisiin, joihin on puututtu kolmansien valtioiden oikeusjärjestyksissä ja joissa kyseisten
valtioiden viranomaiset ovat ryhtyneet toimenpiteisiin oman toimivaltansa puitteissa.
33     Lisäksi ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin katsoi myös perustellusti, että muita sellaisia oikeusperiaatteita ei ole olemassa,
joiden nojalla komissiolla voisi olla velvollisuus ottaa huomioon asian käsittely valittajan osalta kolmansissa maissa ja
siihen kohdistuneet seuraamukset kyseisissä kolmansissa maissa.
34     Tältä osin on todettava, että kuten ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin huomautti perustellusti valituksenalaisen tuomion
136 kohdassa, ei ole olemassa kansainvälisen oikeuden periaatetta, joka kieltäisi eri valtioiden viranomaisia, tuomioistuimet
mukaan lukien, syyttämästä tai tuomitsemasta luonnollista tai oikeudellista henkilöä samoista teoista, joista kyseinen henkilö
on jo tuomittu toisessa valtiossa.  Ei ole myöskään olemassa kansainväliseen julkisoikeuteen kuuluvaa sopimusta, jonka nojalla
komissiolla olisi, kun se määrää sakkoa asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohdan nojalla, velvollisuus ottaa huomioon kolmansien
valtioiden viranomaisten kilpailuoikeudellisen toimivaltansa puitteissa määräämät sakot.
35     On todettava lisäksi, että yhteisöjen ja Amerikan yhdysvaltojen 23.9.1991 ja 4.6.1998 tekemissä sopimuksissa näkökantojen
huomioonottamisen periaatteen soveltamisesta niiden kilpailulainsäädäntöjen täytäntöönpanossa (EYVL 1995, L 95, s. 47 ja EYVL
1998, L 173, s. 28) rajoitutaan menettelyyn liittyviin käytännön kysymyksiin, kuten tietojenvaihtoon ja kilpailuviranomaisten
väliseen yhteistyöhön, eivätkä ne koske mainittujen sopimusten toisen sopimuspuolen määräämien sakkojen hyväksilukemista tai
huomioon ottamista.
36     Sen osalta, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin loukkasi suhteellisuusperiaatetta ja kohtuusperiaatetta, mihin valittaja
vetoaa toissijaisesti, on huomattava, että kolmannen valtion viranomaisten määräämiä sakkoja koskevat seikat voidaan ottaa
huomioon ainoastaan sen harkintavallan yhteydessä, joka komissiolla on sakkojen määräämisessä yhteisön kilpailuoikeuden rikkomisista.
Vaikka näin ollen on mahdollista, että komissio ottaa huomioon kolmansien valtioiden viranomaisten aikaisemmin määräämät sakot,
sillä ei kuitenkaan ole siihen velvollisuutta.
37     Estävyydellä, jota komissiolla on oikeus tavoitella sakon määrää vahvistaessaan, pyritään nimittäin varmistamaan se, että
yritykset noudattavat EY:n perustamissopimuksen kilpailusääntöjä harjoittaessaan toimintaansa yhteismarkkinoilla (ks. vastaavasti
asia 41/69, ACF Chemiefarma v. komissio, tuomio 15.7.1970, Kok. 1970, s. 661, Kok. Ep. I, s. 455, 173–176 kohta). Näin ollen
komissiolla ei ole velvollisuutta, kun se arvioi mainittujen sääntöjen rikkomisesta määrättävän sakon ehkäisevää vaikutusta,
ottaa huomioon yritykselle kolmansien valtioiden kilpailusääntöjen rikkomisesta mahdollisesti määrättyjä seuraamuksia.
38     Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin ei näin ollen tehnyt oikeudellista virhettä, kun se katsoi valituksenalaisen tuomion
144–148 kohdassa, että määrätyn sakon määrä vahvistettiin lainmukaisesti.
39     Kaiken edellä esitetyn perusteella ensimmäinen valitusperuste on hylättävä kokonaisuudessaan.

Toinen valitusperuste, joka koskee virheellisen perusmäärän vahvistamista valittajalle määrätyn sakon suuruutta määritettäessä
Asianosaisten lausumat
40     SGL Carbon arvioi, että kun ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin laski sakon määrää, se sovelsi virheellisesti perusmäärän
määrittämistä koskevia kriteerejä, ja tässä on kyse joko yhdenvertaisen kohtelun periaatteen loukkaamisesta tai arviointivirheestä.
41     Valittaja selittää, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen tältä osin noudattamaan päättelyyn liittyy kolmenlaisia virheitä.
Ensinnäkin ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen laskutoimitus, jonka se suoritti yritysryhmän sisällä ja jossa aluksi laskettiin
yhteen eri toimijoiden markkinaosuudet ja liikevaihdot ja saatiin sitten keskiarvo liikevaihdolle tai markkinaosuudelle, ei
ole perusteltu. Toiseksi ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen toteamat eroavuudet markkinaosuuksissa ovat niin huomattavia,
ettei se voinut perustellusti arvioida kyseessä olevia yrityksiä yhdenmukaisesti yhdessä ja samassa ryhmässä. Kolmanneksi
ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin luokitteli muiden yritysten osalta, joille riidanalainen päätös oli osoitettu, paljon
vähäisemmät erot markkinaosuuksissa ”pakottavaksi syyksi”, jolla perusteltiin se, että niille määrättiin asteittaisempi ja
oikeasuhteisempi sakko, eikä se soveltanut näitä samoja seikkoja valittajaan.
42     SGL Carbon päättelee tästä, että erityisesti se joutui huonompaan asemaan niiden arvioiden johdosta, jotka ensimmäisen oikeusasteen
tuomioistuin teki sakkojen laskemista koskevien periaatteiden matemaattisessa soveltamisessa. Näin ollen näiden laskuvirheiden
johdosta ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen vahvistamaa sakkoa on käytetyn laskutavan mukaan alennettava vielä 5,1–12,2
miljoonalla eurolla.
43     Komissio muistuttaa, että vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan sakon määrää vahvistettaessa sillä on harkintavaltaa, joka on
esteenä sille, että sovellettaisiin tarkkaa matemaattista kaavaa. Jos kilpailusääntöjen rikkomiseen ovat syyllistyneet useat
yritykset, kuten esillä olevassa asiassa, on arvioitava kunkin yrityksen kartelliin osallistumisen suhteellista merkitystä.
44     Komissio arvioi, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin harjoitti tältä osin asianmukaisesti tuomioistuinvalvontaa, muun
muassa valittajan eduksi. Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin nimittäin totesi, että komissiolla ei ole kartellin jäseniä
ryhmitellessään velvollisuutta nojautua yksinomaan ja matemaattisesti kunkin yrityksen liikevaihtoon. Ensimmäisen oikeusasteen
tuomioistuin katsoi, että erityisesti se, että kartellin jäsenet jaettiin useisiin ryhmiin, mikä johti samaan ryhmään kuuluvien
yritysten perusmäärän vahvistamiseen kiinteämääräisesti, oli lainmukaista.
45     Komissio toteaa lisäksi, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen toteamuksilla sakkojen laskutavasta ei loukattu myöskään
yhdenvertaisen kohtelun periaatetta.
Yhteisöjen tuomioistuimen arviointi asiasta
46     On muistutettava, että kuten vakiintuneesta oikeuskäytännöstä (ks. mm. yhdistetyt asiat C-189/02 P, C-202/02 P, C-205/02 P–C-208/02
P ja C-213/02 P, Dansk Rørindustri ym. v. komissio, tuomio 28.6.2005, Kok. 2005, s. I-5425, 240–243 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen)
ilmenee, komissiolla on laaja harkintavalta sakkojen laskentatavan osalta, ja se voi tässä yhteydessä ottaa huomioon monenlaisia
seikkoja, kunhan se ei ylitä asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohdassa säädettyä liikevaihtoon liittyvää enimmäismäärää.
47     Yhteisöjen tuomioistuin on myös korostanut, että suuntaviivojen rajaamaan laskutapaan sisältyy joustavia osatekijöitä, joiden
perusteella komissiolla on mahdollisuus käyttää omaa harkintavaltaansa asetuksen N:o 17 15 artiklan mukaisesti, sellaisena
kuin kyseistä säännöstä on tulkittu yhteisöjen tuomioistuimen oikeuskäytännössä (ks. em. yhdistetyt asiat Dansk Rørindustri
ym. v. komissio, tuomion 267 kohta).
48     Yhteisöjen tuomioistuimen tehtävänä on kuitenkin tarkistaa, onko ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin arvioinut asianmukaisesti
komissiolla olevan harkintavallan käyttöä.
49     Tältä osin on todettava, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin tarkasteli yksityiskohtaisesti sitä, oliko sakkojen perusmäärän
vahvistamisessa käytetyt, kunkin yritysryhmän osalta erilaiset määrälliset kynnysarvot määritetty yhtenäisesti ja objektiivisesti.
50     Kuten ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin selitti valituksenalaisen tuomion 217–219 kohdassa, komissio otti jakaessaan kartelliin
osallistuneet yritykset kolmeen ryhmään ja vahvistaessaan eri perusmääriä lähtökohdakseen ne liikevaihdot ja ne konkreettiset
markkinaosuudet, jotka kartellin jäsenillä oli kyseessä olevan tuotteen myynnin perusteella maailmanlaajuisesti riidanalaisessa
päätöksessä tarkoitettuna aikana.
51     Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin päätteli valituksenalaisen tuomion 224–226 kohdassa, että perusmäärien valinta, joka
johti ensimmäiseen ryhmään, johon SGL Carbon oli sijoitettu, kuuluvien yritysten osalta 40 miljoonan euron suuruiseen perusmäärään,
ei ollut mielivaltainen eikä sillä ylitetty komissiolla tällä alalla olevaa harkintavaltaa.
52     Tältä osin on todettava, että valittaja pyrkii perusteluillaan riitauttamaan komission käyttämän ryhmittelyjärjestelmän, jonka
ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin hyväksyi, koska valittajan mukaan erojen kyseessä olevien yritysten liikevaihdossa tai
markkinaosuudessa olisi johdettava erillisen ryhmän muodostamiseen kullekin kartelliin osallistuvalle yritykselle ja näin
ollen eri perusmäärään.
53     Näitä perusteluja ei voida hyväksyä.
54     Kuten edellä esitetyistä ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen toteamuksista ilmenee, se tarkisti, oliko komissio soveltanut
yritysten ryhmittelyä koskevaa menetelmäänsä ja vahvistanut määrälliset kynnysarvot sääntöjenmukaisesti ja yhtenäisesti. Ensimmäisen
oikeusasteen tuomioistuin tarkasteli myös sitä, oliko yritysten ryhmittely yhden ja saman ryhmän sisällä riittävän yhtenäistä
ja objektiivista muihin ryhmiin verrattuna.
55     On huomautettava lisäksi, että se seikka, että muita kartellin jäseniä ryhmiteltiin muihin ryhmiin kyseisiin kartellin jäseniin
liittyvien omien olosuhteiden mukaan, ei vaikuta siihen, ovatko ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen valittajan ryhmittelyä
koskevat arviot perusteltuja.
56     Tästä seuraa, että komission suorittama ryhmittely, jonka ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin hyväksyi, on myös sopusoinnussa
yhdenvertaisen kohtelun periaatteen kanssa.
57     Näin ollen valituksenalaiseen tuomioon ei sisälly tältä osin oikeudellisia virheitä.
58     Toista valitusperustetta ei siis voida hyväksyä.

Kolmas valitusperuste, joka koskee perusmäärän korottamista 25 prosentilla
Asianosaisten lausumat
59     SGL Carbon katsoo, että perusmäärän erityinen korottaminen 25 prosentilla, jonka ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin vahvisti
ja joka vastaa määrältään 15,5:tä miljoonaa euroa, siitä syystä, että SGL Carbon oli varoittanut muita yrityksiä komission
tulevasta tarkastuksesta, ei ollut perusteltu. Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen tältä osin tekemät arviot ovat nimittäin
virheellisiä, sillä valittajaa moitittiin tietyistä teoista, joita ei ollut näytetty toteen ja joista sitä ei ollut moitittu
aikaisemmin väitetiedoksiannossa eikä riidanalaisessa päätöksessä.
60     SGL Carbon moittii ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuinta siitä, että se arvioi väärin SGL Carbonin puhelimitse suorittamia
yhteydenottoja, mikä johtuu kolmesta syystä. Ensinnäkään ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin ei ottanut huomioon sitä, että
valittajan käyttäytyminen ei ollut kiellettyä, minkä vuoksi sille ei olisi pitänyt määrätä seuraamusta nulla poena sine lege
‑periaatteen mukaisesti. Toiseksi ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin loukkasi in dubio pro reo ‑periaatetta, kun se oletti
sellaisten seikkojen olemassaolon, joita ei ollut näytetty toteen komission toteamuksissa eikä ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen
omissa toteamuksissa. Kolmanneksi ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin loukkasi yhdenvertaisen kohtelun periaatetta.
61     Komissio väittää, että valittajan ensimmäistä ja kolmatta argumenttia eli argumentteja, jotka koskevat nulla poena sine lege
‑periaatteen ja yhdenvertaisen kohtelun periaatteen loukkaamista, ei voida ottaa tutkittavaksi, koska nämä väitteet oli jo
esitetty ensimmäisessä oikeusasteessa ja koska SGL Carbon ainoastaan toistaa valituksessa samat argumentit. Joka tapauksessa
esitetyt väitteet ovat perusteettomia.
62     Komissio huomauttaa, että valittajan argumentilla, jonka mukaan ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin oletti SGL Carbonin
kannalta epäedullisten perustelujen olemassaolon, ei ole asian kannalta merkitystä. Komissiolla oli nimittäin sakkojen määrää
vahvistaessaan harkintavaltaa, eikä se ollut sidottu noudattamaan tarkkaa matemaattista kaavaa.
63     Komissio arvioi, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin vahvisti tämän harkintavallan käyttämistä koskevan valvonnan yhteydessä
perustellusti, että valittajan antamilla varoituksilla haitattiin törkeästi tutkimusta ja että tässä yhteydessä ei ollut tarpeen
pohtia näitä varoituksia antaneen kartellin jäsenen perusteluja.
Yhteisöjen tuomioistuimen arviointi asiasta
64     On muistutettava, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin totesi valituksenalaisen tuomion 312 kohdassa, että sitä, että
valittaja varoitti muita yrityksiä komission tulevista tarkastuksista, voitiin pitää raskauttavana asianhaarana ja että toisin
kuin valittaja oli väittänyt, tältä osin ei ollut kyse nimenomaisesta ja itsenäisestä yhteisön kilpailusääntöjen rikkomisesta
vaan käyttäytymisestä, joka vahvisti varsinaisen kilpailusääntöjen rikkomisen vakavuutta. Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin
nimittäin totesi valituksenalaisen tuomion samassa kohdassa myös, että SGL Carbon pyrki näillä muille yrityksille osoitetuilla
varoituksilla peittelemään kartellin olemassaoloa ja pitämään sen toiminnassa, missä myös onnistuttiin vuoden 1998 maaliskuuhun
saakka.
65     Valituksenalaisen tuomion 313 kohdassa ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin täsmensi, että valittajan viittauksella asetuksen
N:o 17 15 artiklan 1 kohdan c alakohtaan ei ollut asian kannalta merkitystä, koska kyseinen säännös koskee tutkimusten estämisiä
itsenäisinä kilpailusääntöjen rikkomisina kartellin olemassaolosta riippumatta, kun taas SGL Carbonin esillä olevassa asiassa
antamilla varoituksilla pyrittiin varmistamaan sellaisen kartellin jatkuminen, jonka osalta on selvää, että sitä oli pidettävä
yhteisön kilpailuoikeuden ilmeisenä rikkomisena.
66     Lisäksi ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin huomautti valituksenalaisen tuomion 315 kohdassa, että kun kyseiset varoitukset
annettiin muille yrityksille, niillä mentiin pelkkää SGL Carbonin sisäpiiriä kauemmas ja pyrittiin saamaan komission tutkimus
epäonnistumaan kokonaisuudessaan kartellin jatkumisen turvaamiseksi.
67     On huomattava, että edellä mainituilla toteamuksilla ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin suoritti tietyn määrän tosiseikkoja
koskevia arviointeja, jotka liittyivät valittajan käyttäytymiseen.
68     Tältä osin on muistutettava, että vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan ainoastaan ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on
toimivaltainen yhtäältä määrittämään ratkaisun perustaksi asetettavan tosiseikaston, lukuun ottamatta sellaisia tapauksia,
joissa määritetyn tosiseikaston paikkansapitämättömyys käy ilmi ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimelle toimitetusta aineistosta,
ja toisaalta arvioimaan tätä tosiseikastoa. Lukuun ottamatta sitä tapausta, että tuomioistuimelle esitetty selvitys on otettu
huomioon vääristyneellä tavalla, tosiseikaston arviointi ei näin ollen ole sellainen oikeuskysymys, että se sinänsä kuuluisi
valitusasioissa yhteisöjen tuomioistuimen harjoittaman valvonnan piiriin (ks. mm. asia C-470/00 P, parlamentti v. Ripa di
Meana ym., tuomio 29.4.2004, Kok. 2004, s. I-4167, 40 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
69     Valittajan sen argumentin osalta, joka koskee väitettyä suhteellisuusperiaatteen ja yhdenvertaisen kohtelun periaatteen loukkaamista,
on muistutettava, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin katsoi valituksenalaisen tuomion 309 ja 310 kohdassa, että SGL
Carbonille määrätty sakon korottaminen siitä syystä, että se oli varoittanut muita yrityksiä, ei vaikuttanut olevan suhteetonta
tai syrjivää. Se hyväksyi komission näitä varoituksia koskevan luonnehdinnan, jonka mukaan niissä oli kyse häiritsevästä käyttäytymisestä,
jolla SGL Carbon pyrki peittelemään kartellin olemassaoloa ja jolla raskauttavana asianhaarana perusteltiin mainitun sakon
korottaminen.
70     Näihin ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen arvioihin ei sisälly oikeudellista virhettä.
71     Oikeuskäytännöstä (ks. mm. em. yhdistetyt asiat Dansk Rørindustri ym. v. komissio, tuomion 240–242 kohta) nimittäin ilmenee,
että sakon perusmäärä vahvistetaan rikkomisen mukaan, kun taas kyseisen rikkomisen vakavuus määritellään useiden muiden tekijöiden
perusteella, joiden osalta komissiolla on harkintavaltaa. Raskauttavien asianhaarojen huomioiminen sakon vahvistamisessa kuuluu
komission tehtävään varmistaa kilpailusääntöjen noudattaminen.
72     Kolmas valitusperuste on siis hylättävä kokonaisuudessaan.

Neljäs valitusperuste, joka koskee sitä, että seuraamuksen ylärajaa, sellaisena kuin se on asetuksen N:o 17 15 artiklan 2
kohdassa, ei otettu huomioon
Asianosaisten lausumat
73     SGL Carbon toteaa, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin ei ottanut huomioon sitä, että komission määräämä sakko ylittää
asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohdassa vahvistetun seuraamuksen ylärajan. Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen päättely
on tältä osin lisäksi perusteluiltaan puutteellinen.
74     SGL Carbon väittää ensinnäkin, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin teki arviointivirheen sakkojen laskennassa huomioon
otetun liikevaihdon osalta. Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin nimittäin jätti avoimeksi kysymyksen siitä, oliko komission
nojauduttava vuoden 1999 vai vuoden 2000 liikevaihtoon.
75     Toiseksi SGL Carbon moittii ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuinta siitä, että tämä rikkoi asetuksen N:o 17 15 artiklan 2
kohtaa ja loukkasi nulla poena sine lege ‑periaatetta. Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin ei nimittäin ottanut huomioon
sitä, että asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohtaan on sovellettava laillisuusperiaatetta, koska siinä säädetään seuraamuksesta.
Kyseistä periaatetta sovelletaan sekä määrätyn seuraamuksen väliaikaisiin määriin että sen lopulliseen määrään.
76     Kolmanneksi valittaja väittää, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin loukkasi yhdenvertaisen kohtelun periaatetta. Tältä
osin ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin totesi itsekin, että komission oli mahdollista ottaa huomioon lukuisia seikkoja
määrittäessään sakon lopullisen määrän. Komission on kuitenkin tietyn laskutavan valittuaan sovellettava kyseistä laskutapaa
yhtenäisesti ja syrjimättömästi.
77     Lisäksi SGL Carbon väittää, että EY 253 artiklassa määrättyä perusteluvelvollisuutta ei noudatettu. Ensimmäisen oikeusasteen
tuomioistuin ei nimittäin ottanut huomioon komissiolla olevaa velvollisuutta esittää syyt sille, miksi se ei alentanut valittajalle,
joka oli erään toisen yrityksen tilanteeseen rinnastettavassa tilanteessa, määrättyä sakkoa. Toisin kuin ensimmäisen oikeusasteen
tuomioistuin asiaa arvioi, toisen yrityksen hyväkseen saamaan sakonalennukseen liittyvän perustelun olisi pitänyt sisältyä
riidanalaiseen päätökseen.
78     Komissio väittää vastauksenaan kaikkiin tässä valitusperusteessa esitettyihin argumentteihin, että ensimmäisen oikeusasteen
tuomioistuin hylkäsi perustellusti mainittua valitusperustetta tukevat argumentit, joihin oli lisäksi jo vedottu ensimmäisessä
oikeusasteessa. Komission määräämän sakon lopullinen määrä tai se määrä, johon ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin kyseisen
sakon alensi, ei nimittäin ylitä kymmentä prosenttia valittajan kokonaisliikevaihdosta.
79     Komissio arvioi, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin vahvisti perustellusti sen, että huomioon otettiin niillä tuotteilla
toteutunut liikevaihto, jotka olivat kartellin kohteena. Se täsmentää, että tätä liikevaihtoa oli käytetty muiden tosiseikkoihin
liittyvien kriteerien ohella sen määrittämiseksi, millainen kyky valittajalla oli vaikuttaa kilpailusääntöjen rikkomisellaan
grafiittielektrodien markkinoihin.
80     Komissio toteaa asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohdassa säädetyn ylärajan luonteen osalta, että koska suurten monikansallisten
yritysten liikevaihdot ovat nykyään huomattavan suuria, ainoastaan joustavan ylärajan, jossa otetaan huomioon yrityksen koko,
avulla on mahdollista varmistua siitä, että yhteisön kilpailusääntöjen rikkomisesta määrättävillä sakoilla on ehkäisevä vaikutus.
Lisäksi edellä mainittu säännös on tältä osin riittävän täsmällinen, joten ne yritykset, joihin sitä sovelletaan, voivat vaivatta
määrittää sakon määrän, johon niiden on varauduttava.
Yhteisöjen tuomioistuimen arviointi asiasta
81     On muistutettava, että vakiintuneen oikeuskäytännön (ks. mm. yhdistetyt asiat 100/80–103/80, Musique Diffusion française ym.
v. komissio, tuomio 7.6.1983, Kok. 1983, s. 1825, Kok. Ep. VII, s. 133, 117–119 kohta ja em. yhdistetyt asiat Dansk Rørindustri
ym. v. komissio, tuomion 257 kohta) mukaan asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohdassa tarkoitettu 10 prosentin yläraja koskee
asianomaisen yrityksen kokonaisliikevaihtoa siltä osin kuin vain kyseinen liikevaihto on osoitus yrityksen merkityksestä ja
vaikutusvallasta markkinoilla.
82     Lisäksi oikeuskäytännöstä (ks. mm. em. yhdistetyt asiat Limburgse Vinyl Maatschappij ym. v. komissio, tuomion 592 ja 593 kohta
ja em. yhdistetyt asiat Dansk Rørindustri ym. v. komissio, tuomion 278 kohta) ilmenee, että ainoastaan määrätyn sakon lopullisen
määrän on oltava edellä tarkoitetun ylärajan mukainen. Näin ollen asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohdassa ei kielletä komissiota
päätymästä laskennan eri vaiheiden aikana tämän rajan ylittävään väliaikaiseen määrään, kunhan määrättävän sakon lopullinen
määrä ei ylitä kyseistä rajaa.
83     Esillä olevan asian osalta on todettava, että kuten valituksenalaisen tuomion 367 kohdasta ilmenee, komission määräämän sakon
määrä ei ylittänyt edellä tarkoitettua ylärajaa.
84     Valittajan niiden perusteluiden osalta, joiden mukaan ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin loukkasi yhdenvertaisen kohtelun
periaatetta eikä noudattanut perusteluvelvollisuuttaan sakon määrän osalta, riittää, kun muistutetaan, että kuten ensimmäisen
oikeusasteen tuomioistuin totesi perustellusti valituksenalaisen tuomion 367–370 kohdassa, komissiolla on oikeus määrittää
sakon määrä lukuisten seikkojen perusteella niin, että se ottaa huomioon muun muassa rikkomisten vakavuuden ja keston sekä
kunkin kartelliin osallisen yrityksen omat ominaisuudet.
85     Tästä seuraa, että komission on sakkojen laskutapaan liittyvää harkintavaltaansa käyttäessään tehtävä yksilöllisiä arvioita
soveltaakseen mainittua laskutapaa eri yrityksiin.
86     Kaikesta edellä esitetystä seuraa näin ollen, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin katsoi perustellusti, että valittajan
tilanne ei ollut kyseessä olevan sakon määrän vahvistamisen osalta samankaltainen kuin muiden yritysten tilanne ja että näin
ollen komissio oli soveltanut riidanalaista sakon laskutapaa yhtenäisesti ja syrjimättömästi.
87     Neljäs valitusperuste on tämän vuoksi hylättävä.

Viides valitusperuste, joka koskee puolustautumisoikeuksien loukkaamista
Asianosaisten lausumat
88     SGL Carbon väittää, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin teki oikeudellisen virheen, kun se katsoi, että komissio oli
antanut SGL Carbonille riittävän tilaisuuden tutustua asiakirjoihin.
89     Valittaja korostaa, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen toteamukset ovat tämän osalta ristiriitaisia siltä osin kuin
ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin totesi yhtäältä, että komissio oli näyttänyt toteen, etteivät yritysten tekemää yhteistyötä
koskevat asiakirjat kuuluneet sen sisäisiin asiakirjoihin vaan ne olivat siinä tutkinta-aineistossa, johon yrityksille oli
annettu mahdollisuus tutustua, ja toisaalta, että sisäisiin asiakirjoihin sisältyi tietoja, joilla oli valittajan puolustuksen
kannalta merkitystä, koska kyseiset tiedot koskivat yritysten yhteistyötä ja koska ne vaikuttivat tosiasiassa sakkojen määrittämiseen.
90     SGL Carbonin mukaan ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin katsoi niin ikään virheellisesti, ettei kuulemismenettelystä vastaavan
neuvonantajan ollut toimitettava komission jäsenistä muodostuvalle kollegiolle kuin ne väitteet, joilla oli merkitystä hallinnollisen
menettelyn kulun lainmukaisuuden arvioimisen kannalta, eli perustellut väitteet.
91     Komissio väittää, että perustelujen, joiden mukaan valittajalla ei ollut riittävää tilaisuutta tutustua asiakirjoihin, tutkittavaksi
ottamisen edellytykset puuttuvat, koska kyseiset perustelut eivät koske oikeudellista kysymystä vaan ensimmäisen oikeusasteen
tuomioistuimen tosiseikkoja koskevia toteamuksia. Yhteisöjen tuomioistuimella ei ole toimivaltaa tutkia tällaisia toteamuksia
eikä ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen näiden samojen tosiseikkojen tueksi hyväksymiä todisteita. Joka tapauksessa esitetty
valitusperuste on perusteeton.
92     Komissio muistuttaa, että valittaja tunnusti itse osallistuneensa grafiittielektrodeja koskevaan kartelliin, että ensimmäisen
oikeusasteen tuomioistuin totesi, että SGL Carbon oli ollut yksi kartellin jäsenistä, ja että kyseinen yritys oli myöntänyt
kilpailusääntöjen rikkomisen. Valittaja ei kyseenalaistanut riidanalaisessa päätöksessä olevia tätä koskevia komission toteamuksia,
minkä lisäksi sille koitui etua yhteistyöstä annetun tiedonannon säännöistä.
93     Komissio arvioi lisäksi, että valittajan argumentti, joka liittyy kuulemismenettelystä vastaavan neuvonantajan kertomukseen,
on jätettävä tutkimatta, koska tältä osin ei ole tullut esiin uusia seikkoja.
Yhteisöjen tuomioistuimen arviointi asiasta
94     On muistutettava, että puolustautumisoikeuksien kunnioittaminen kaikissa sellaisissa menettelyissä, joissa voidaan määrätä
seuraamuksia – erityisesti sakkoja tai uhkasakkoja – on yhteisön oikeuden perusperiaate, jota on noudatettava myös luonteeltaan
hallinnollisessa menettelyssä (ks. mm. asia C‑194/99 P, Thyssen Stahl v. komissio, tuomio 2.10.2003, Kok. 2003, s. I-10821,
30 kohta).
95     Valittajan niiden perustelujen osalta, jotka liittyvät tilaisuuteen tutustua asiakirjoihin, riittää kun huomautetaan, ettei
valittaja tuo esiin oikeudellista kysymystä vaan nojautuu tosiseikkoja koskeviin toteamuksiin. Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin
totesi kuitenkin valituksenalaisen tuomion 39–41 kohdassa, ettei kyseessä oleva pyyntö saada tutustua asiakirjoihin koskenut
sellaista luetteloa tai yhteenvetoa asiakirjoista, joka ei ole luottamuksellinen. Myöskään ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen
valituksenalaisen tuomion mainituissa kohdissa esittämät arviot, jotka liittyvät siihen, että hallinnollisessa menettelyssä
käsitellään tietty määrä asiakirjoja, eivät ole ristiriitaisia.
96     Valittajan sen argumentin osalta, joka liittyy kuulemismenettelystä vastaavan neuvonantajan lopulliseen kertomukseen, riittää,
kun todetaan, että kuulemismenettelystä vastaavalla neuvonantajalla ei ollut kyseessä olevana ajankohtana velvollisuutta tutkia,
oliko sisäiset asiakirjat luokiteltu asianmukaisesti vai ei ja oliko komissiolla velvollisuus antaa tilaisuus tutustua sisäisiin
asiakirjoihin tai toimittaa luettelo tai yhteenveto luottamuksellisista asiakirjoista.
97     Vakiintuneesta oikeuskäytännöstä nimittäin ilmenee, että se, että asiakirjaa ei ole annettu tiedoksi, merkitsee sellaisenaan
puolustautumisoikeuksien loukkaamista ainoastaan siinä tapauksessa, että asianomainen yritys voi osoittaa ensinnäkin, että
komissio nojautui tähän asiakirjaan tukeakseen väitettään, joka koskee kilpailusääntöjen rikkomisen olemassaoloa, ja toiseksi,
että tämä väite voitiin näyttää toteen vain mainitun asiakirjan perusteella (ks. mm. asia 107/82, AEG v. komissio, tuomio
25.10.1983, Kok. 1983, s. 3151, Kok. Ep. VII, s. 281, 24–30 kohta ja asia 322/81, Michelin v. komissio, tuomio 9.11.1983,
Kok. 1983, s. 3461, Kok. Ep. VII, s. 339, 7–9 kohta).
98     Yhteisöjen tuomioistuin on tältä osin myös täsmentänyt, että asianomaisen yrityksen on osoitettava, että lopputulos, johon
komissio on riidanalaisessa päätöksessä päätynyt, olisi ollut erilainen, mikäli asiakirjaa, jota ei ollut annettu tiedoksi
mainitulle yritykselle ja johon komissio nojautui todetessaan kilpailusääntöjen rikkomisen, ei olisi otettu todisteena huomioon
(ks. yhdistetyt asiat C-204/00 P, C-205/00 P, C-211/00 P, C-213/00 P, C-217/00 P ja C-219/00 P, Aalborg Portland ym. v. komissio,
tuomio 7.1.2004, Kok. 2004, s. I-123, 73 kohta).
99     Kaikesta edellä esitetystä seuraa, että myöskään valituksenalaisen tuomion 50–54 kohdassa oleviin ensimmäisen oikeusasteen
tuomioistuimen arvioihin, jotka liittyvät kuulemismenettelystä vastaavan neuvonantajan kertomukseen, ei sisälly oikeudellista
virhettä.
100   Viides valitusperuste on tämän vuoksi hylättävä.

Kuudes valitusperuste, joka koskee valittajan maksukyvyn huomioimatta jättämistä
Asianosaisten lausumat
101   SGL Carbon väittää, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin ei ottanut valituksenalaisen tuomion 370–372 kohdassa huomioon
sitä, että valittajan maksukyky heikentyi huomattavasti sen johdosta, että muut kilpailua sääntelevät viranomaiset määräsivät
korkeita sakkoja ja että valittaja joutui maksamaan huomattavia vahingonkorvauksia kolmansissa valtioissa. Näin ollen uuden
määrältään huomattavan sakon määräämisellä yritys joutuu vararikon partaalle.
102   Valittajan mukaan ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin loukkasi suhteellisuusperiaatetta sekä yrityksen taloudellisesta toimintavapaudesta
ja omistusoikeudesta johtuvien oikeuksien suojaa, kun se hyväksyi komission tältä osin omaksuman lähestymistavan. Toisin kuin
ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin asiaa arvioi, komissiolla oli velvollisuus tarkastella valittajan maksukykyä ja ottaa
se huomioon.
103   Komissio arvioi, että se käytti sillä sakon suuruuden määrittämisen osalta olevaa harkintavaltaa sääntöjenmukaisesti eikä
määrätyn sakon alentamiseen ollut syitä.
104   Komissio huomauttaa lisäksi, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin ei tehnyt oikeudellista virhettä, kun se katsoi, ettei
komissiolla ollut riidanalaisen sakon suuruutta määrittäessään velvollisuutta ottaa huomioon kyseessä olevan yrityksen taloudellista
tilannetta ja maksukykyä.
Yhteisöjen tuomioistuimen arviointi asiasta
105   On muistutettava, että vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan komissio ei ole velvollinen ottamaan sakon suuruutta määrittäessään
huomioon yrityksen rahoitusvajetta, sillä se merkitsisi perusteettoman kilpailuedun antamista niille yrityksille, jotka ovat
vähiten sopeutuneita markkinatilanteeseen (ks. yhdistetyt asiat 96/82–102/82, 104/82, 105/82, 108/82 ja 110/82, IAZ International
Belgium ym. v. komissio, tuomio 8.11.1983, Kok. 1983, s. 3369, 54 ja 55 kohta ja em. yhdistetyt asiat Dansk Rørindustri ym.
v. komissio, tuomion 327 kohta).
106   On myös huomattava, että tätä oikeuskäytäntöä ei mitenkään kyseenalaisteta suuntaviivojen 5 kohdan b alakohdalla, jonka mukaan
huomioon täytyy ottaa yrityksen todellinen maksukyky. Tällä maksukyvyllä on nimittäin merkitystä vain ”erityisessä sosiaalisessa
toimintakentässä”, joka perustuu niihin seurauksiin, joita sakon maksamisella olisi etenkin työttömyyden kasvun tai kyseisen
yrityksen ala‑ ja yläpuolella tuotantoketjussa olevien talouden alojen heikentymisen kannalta.
107   Valittaja ei kuitenkaan ole esittänyt mitään seikkaa, jolla vahvistettaisiin se, että kyse on tällaisesta toimintakentästä.
108   Valittajan elinkeinovapautta ja omistusoikeutta koskevan argumentin osalta riittää, kun todetaan, että näihin periaatteisiin
sovelletaan yleiseen etuun perustuvia rajoituksia eikä niitä voida ottaa huomioon määrättäessä sakkoa yhteisön kilpailuoikeuden
rikkomisesta.
109   Näin ollen ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin katsoi perustellusti, ettei komissio ollut tehnyt oikeudellista virhettä,
kun se hylkäsi valittajan perusteen, joka koski valittajan heikkoa taloudellista tilannetta.
110   Kuudes valitusperuste on siis hylättävä.

Seitsemäs valitusperuste, joka koskee viivästyskoron vahvistamisen lainvastaisuutta
Asianosaisten lausumat
111   SGL Carbon katsoo, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin ei tarkastellut sen perusteluja, jotka koskivat viivästyskoron
vahvistamista. Valituksenalainen tuomio on tämän vuoksi vaillinainen, eikä sillä vahvisteta tältä osin esitetyn kanneperusteen
hylkäämistä.
112   Komissio toteaa, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin vahvisti perustellusti viivästyskorkoihin liittyvän päätöksen
ja että se perusteli tähän liittyvän arvionsa seikkaperäisesti. Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin viittasi muun muassa
vakiintuneeseen oikeuskäytäntöön, joka koskee komissio valtuuksia vahvistaa tällaisia korkoja.
Yhteisöjen tuomioistuimen arviointi asiasta
113   On muistutettava, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin viittasi valituksenalaisen tuomion 475 ja 478 kohdassa vastauksena
esitettyyn kanneperusteeseen vakiintuneeseen oikeuskäytäntöön, jonka mukaan komissiolle asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohdan
nojalla kuuluviin valtuuksiin kuuluu valta määrätä sakkojen eräpäivä, päivä, josta viivästyskorkojen lasketaan alkavan, tällaisten
korkojen korkokanta ja päätöksensä täytäntöönpanotapa.
114   Jos komissiolla ei olisi tällaista valtaa, yritykset voisivat nimittäin hyötyä sakkojen maksamisesta myöhässä, mikä heikentäisi
seuraamusten vaikutuksia.
115   Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin katsoi näin ollen perustellusti, että komissiolla oli oikeus käyttää lähtökohtana korkokantaa,
joka ylitti markkinoilla vallitsevan keskimääräisen antolainauskoron, siinä määrin kuin se oli tarpeen viivyttelyn estämiseksi
sakon maksamisessa.
116   Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin totesi lopuksi, ettei komissio ylittänyt sitä harkintavaltaa, joka sillä on riidanalaisen
koron vahvistamisen osalta.
117   On todettava, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen kyseisiin arvioihin ei sisälly oikeudellisia virheitä.
118   Seitsemäs valitusperuste on siis hylättävä.
119   Edellä esitetyn perusteella valitus on hylättävä kokonaisuudessaan.

Oikeudenkäyntikulut
120   Yhteisöjen tuomioistuimen työjärjestyksen 69 artiklan 2 kohdan mukaan, jota saman työjärjestyksen 118 artiklan nojalla sovelletaan
myös muutoksenhakuun, asianosainen, joka häviää asian, velvoitetaan korvaamaan oikeudenkäyntikulut, jos vastapuoli on sitä
vaatinut. Koska komissio on vaatinut, että SGL Carbon velvoitetaan korvaamaan oikeudenkäyntikulut, ja koska se on hävinnyt
asian, se on velvoitettava korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
Näillä perusteilla yhteisöjen tuomioistuin (toinen jaosto) on ratkaissut asian seuraavasti:
1)
Valitus hylätään.
2)
SGL Carbon AG velvoitetaan korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
Allekirjoitukset
*
Oikeudenkäyntikieli: saksa.