CELEX: 61992TJ0019
Systém selektivní distribuce
Luxusní kosmetické výrobky

Skutková podstata sporu

Úvod
Do
kategorie kosmetických výrobků patří velké množství různých výrobků
zahrnujících zejména výrobky parfumerie s obsahem alkoholu, léčebné
a krášlící výrobky, jakož i vlasové a toaletní výrobky.
V rámci této kategorie existuje segment tvořený luxusními výrobky.
Jde o zboží vysoké kvality s relativně vysokými cenami uváděné
na trh pod prestižní značkou. Luxusní kosmetické výrobky jsou obecně
prodávány pouze prostřednictvím sítí selektivní distribuce, přičemž
všechny podléhají podobným podmínkám. Tyto sítě tvoří především
specializované parfumerie nebo specializované prostory umístěné uvnitř
obchodních domů.
Společnost
Yves Saint Laurent SA (dále jen „Yves Saint Laurent“) je výrobcem
luxusních kosmetických výrobků. Je součástí skupiny Yves Saint Laurent,
jejíž činnost zahrnuje výrobu a prodej luxusních výrobků.
V roce 1992 měla Yves Saint Laurent přibližně 9 % na trhu
Společenství s luxusními parfémy.
Z rozčlenění
do jednotlivých kategorií výrobků předloženého společností Yves Saint
Laurent v průběhu řízení vyplývá, že prodej luxusních parfémů
v roce 1990 a 1991 představoval 75 až 100 %,
v závislosti na příslušném členském státě, jejích celkových prodejů
v rámci selektivní distribuce, přičemž zbývající část tvořil
prodej luxusních léčebných výrobků a luxusních krášlících výrobků.
Tyto výrobky se prodávají asi v 7 500 autorizovaných
prodejních místech a v bezcelních obchodech, v nichž se
uskutečňuje významná část prodejů v řadě členských států.
Dne
7. července 1989 společnost Yves Saint Laurent oznámila
Komisi systém smluv vytvářejících selektivní distribuční síť pro prodej
svých parfémů s obsahem alkoholu a léčebných a krášlících
výrobků ve Společenství, přičemž požádala o negativní atest podle
článku 2 nařízení Rady č. 17 ze dne 6. února 1962,
prvního nařízení, kterým se provádějí články 85 a 86 Smlouvy
o EHS (Úř. věst. 1962, 13, s. 204; Zvl. vyd. 08/01,
s. 3, dále jen „nařízení č. 17“), a podpůrně,
o udělení výjimky podle čl. 85 odst. 3 Smlouvy.
Podle
čl. 19 odst. 3 nařízení č. 17 Komise zveřejnila dne
20. prosince 1990 oznámení (Úř. věst. C 320, s. 11),
v němž uvedla svůj úmysl přijmout kladné rozhodnutí pokud jde
o oznámené smlouvy ve znění pozměněném podle připomínek Komise
a vyzvala zúčastněné třetí strany, aby jí předložily své případné
připomínky ve lhůtě 30 dnů.
V odpovědi
na zveřejnění této výzvy žalobce, Groupement d’Achat Édouard Leclerc
(dále jen „Galec“), předložil své připomínky ze dne 17. ledna 1991.
Galec je obchodní sdružení ve formě družstevní společnosti provozující
síť maloobchodních prodejen ve Francii, nazývaných distribuční centra
Leclerc (dále jen „centra Leclerc“), z nichž většina jsou
hypermarkety nebo supermarkety. Ve svých připomínkách se Galec postavilo
proti navrhovanému rozhodnutí, zejména z toho důvodu, že některá
centra Leclerc přizpůsobená k distribuci luxusní kosmetiky by
v případě přijetí takového rozhodnutí byla z této distribuce
vyloučena.
Galec
se stejným způsobem zúčastnilo správního řízení ve věci Parfums
Givenchy, v níž Komise přijala dne 24. července 1992
rozhodnutí 92/428/EHS v řízení podle článku 85 Smlouvy
o EHS (IV/33.542 – Systém selektivní distribuce Parfums Givenchy)
(Úř. věst. L 236, s. 11), proti kterému byly podány
souběžné žaloby k Soudu (Galec v. Komise, T‑88/92).
Dne
16. prosince 1991 přijala Komise rozhodnutí 92/33/EHS
v řízení podle článku 85 smlouvy o EHS (IV/33.242 – Yves Saint
Laurent Parfums) (Úř. věst. L 12, s. 14, dále jen
„Rozhodnutí“). Toto rozhodnutí je předmětem tohoto rozsudku.

Smlouva Yves Saint Laurent
Ze
„smlouvy o autorizovaném maloobchodním prodeji“ (dále jen
„smlouva“) a ze všeobecných prodejních podmínek, jež jsou její
přílohou, ve znění ze dne 11. července 1991, k němuž se
vztahuje Rozhodnutí, vyplývá, že distribuční síť Yves Saint Laurent je
uzavřenou sítí, jejíž členové mají zakázáno prodávat či nakupovat
výrobky značky Yves Saint Laurent mimo tuto síť. Pokud jde
o společnost Yves Saint Laurent, ta se zavazuje, že zajistí
dodržování distribuce v rámci platných zákonů a pravidel
a že stáhne svou značku z těch prodejních míst, která nebudou
splňovat výběrové smluvní podmínky.
Výběrová
kritéria pro maloobchodní prodejce obsažená ve Smlouvě se
v podstatě týkají odborné kvalifikace zaměstnanců, umístění
a zařízení prodejních míst, obchodního označení prodejce
a některých dalších podmínek, které prodejci musí splňovat, zejména
skladování výrobků, realizace minimálního objemu ročních prodejů,
povinnosti zdržet se po dobu jednoho roku aktivního prodeje nových
výrobků uváděných na trh na jiném území a spolupráce
v oblasti reklamy a podpory prodeje mezi prodejcem
a společností Yves Saint Laurent.
Pokud jde o odbornou kvalifikaci, bod III.5 smlouvy stanoví:
„5)      Odborná kvalifikace v oboru parfumerie
Autorizovaný
prodejce se zavazuje, že bude dodržovat ustanovení týkající se odborné
kvalifikace stanovené v článku I.3 všeobecných prodejních podmínek
a že bude zajišťovat účast svých prodávajících zaměstnanců na
školeních organizovaných výhradním distributorem.“
Body I.2 a I.3 všeobecných prodejních podmínek stanoví:
„2)      Prodávající zaměstnanci
Autorizovaný
prodejce musí disponovat dostatečným množstvím prodávajících
zaměstnanců vzhledem k prodejní ploše provozovny a množství
výrobků nabízených spotřebitelům. Tito zaměstnanci musí být schopni
poskytovat spotřebitelům poradenské služby a kvalitní předvedení
výrobků.
3)      Odborná kvalifikace
Autorizovaný
prodejce a jeho prodávající zaměstnanci musí mít odbornou
kvalifikaci v oboru parfumerie (kosmetických i léčebných
výrobků) doloženou:
–        diplomem z oboru kosmetiky;
–        osvědčením
o odborném vzdělání v oblasti parfumerie, vydaným uznávanou
obchodní a průmyslovou komorou;
–        minimálně
tříletou praxí v oboru prodeje prestižních výrobků parfumerie
(kosmetických a léčebných výrobků).“
Pokud jde o prodejní místo, bod I.1 všeobecných prodejních podmínek stanoví:
„a)      Prostředí prodejního místa
Čtvrť,
ulice i obchody nacházející se v blízkosti prodejního místa
musí vždy odpovídat prestiži a proslulosti značky Yves Saint
Laurent.
b)      Ostatní prvky brané v úvahu
Obchodní
označení, fasáda budovy, v níž se prodejní místo nachází, způsob
oznamování existence prodejního místa, výlohy, vnější osvětlení, plocha,
vnitřní osvětlení, podlaha, zdi a strop, mobiliář, vnitřní
výzdoba, propagační materiály, čistota a pořádek v prodejním
místě, police, identifikace a prezentace značky, skladovací
podmínky, kabiny pro poskytování péče, vystupování a uvítací
schopnost prodávajících zaměstnanců.
Tyto prvky musí neustále odpovídat prestiži a proslulosti značky Yves Saint Laurent.
c)      Prodejní plocha
Prodejní
plocha musí být v náležitém poměru k množství prodávaných
výrobků. Autorizovanému prodejci musí umožňovat, aby vzhledem
k zastoupeným značkám vyhradil výrobkům takové místo, které
odpovídá prestiži a proslulosti značky Yves Saint Laurent.
d)      Ostatní činnosti v prodejním místě
Pokud
v prodejním místě dochází k jiné činnosti nebo k jiným
činnostem, musí být brán zřetel na následující prvky:
–        rozsah této činnosti (těchto činností);
–        vnitřní a vnější prezentace této činnosti (těchto činností);
–        oddělení
této činnosti (těchto činností) od činnosti související
s parfumerií;
–        rozdělení
prodávajících zaměstnanců mezi tuto činnost (tyto činnosti)
a činnost související s parfumerií;
–        kompetence
prodávajících zaměstnanců přidělených ke každé z těchto činností;
–        oblečení prodávajících zaměstnanců přidělených ke každé z těchto činností.
[...]“
Stejně tak body III.3 a III.4 smlouvy stanoví:
„3)      Druh a kvalita výrobků prodávaných v prodejním místě
Autorizovaný
prodejce označí druh a kvalitu všech výrobků, které jsou nebo
budou v prodejním místě prodávány. Autorizovaný prodejce nedá
v prodejním místě do prodeje takové výrobky, které by svým blízkým
umístěním mohly poškodit obraz značky Yves Saint Laurent v očích
veřejnosti (image).“
„4)      Úroveň a údržba prodejního místa
Pokud
jde o uskladnění a prezentaci výrobků, musí autorizovaný
prodejce udržovat prodejní místo v dokonalém pořádku
a čistotě. Úprava, mobiliář a výzdoba prodejního místa nebo
specializovaného kosmetického oddělení v prodejním místě musí
odpovídat úrovni a kvalitě spojované s hodnotou značky Yves
Saint Laurent v očích veřejnosti.“
Pokud
jde o obchodní označení prodejce, bod I, druhý odstavec
všeobecných prodejních podmínek stanoví:
„Označení
parfumerie, obchodu, v němž se nachází parfumerie, nebo místa, kde
je oddělení parfumerie, nebo označení samotné parfumerie musí neustále
odpovídat prestiži značky Yves Saint Laurent. Z toho důvodu musí
být toto označení slučitelné se zásadami, jimiž se řídí distribuce
výrobků, a to vysoce luxusních a vysoce kvalitních výrobků. To
nesplňuje označení, jehož obraz v očích veřejnosti je spojován
s nedostatkem či omezeným rozsahem poradenských služeb zákazníkům,
celkové vysoké úrovně nebo vytříbenosti vkusu výzdoby.“
Pokud
jde o postup přijímání do sítě, musí být každá žádost
o otevření účtu předmětem hodnocení prodejního místa, provedeného
v průměrné lhůtě tří měsíců (nejdéle pěti měsíců) společností Yves
Saint Laurent nebo jejím výhradním zástupcem formou hodnotící zprávy,
jejíž jeden výtisk společnost Yves Saint Laurent předložila
v průběhu řízení (příloha 16 spisu vedlejšího účastníka, dále jen
„hodnotící zpráva“). V této hodnotící zprávě jsou jednotlivé prvky
hodnocení týkající se vnějšího vzhledu prodejního místa, jeho vnitřního
vzhledu a odborné způsobilosti oceňovány podle klasifikační tabulky
obsahující 33 různých kolonek, nebo 37 těchto kolonek v případě
prodejního místa, jež má jednu či více dominantních činností mimo prodej
výrobků parfumerie. Každá kolonka je podle konkrétního případu
klasifikována od dvou do deseti bodů nebo od dvou do sedmi bodů.
Aby
mohl být příslušný prodejce přijat, musí celkový počet získaných bodů
převyšovat podle daného případu hodnotu 231 (33 kolonek x 7) nebo 259
(37 kolonek x 7). Získání tří známek „2“ v kolonkách týkajících se
umístění prodejního místa, prostředí, fasády, osvětlení, podlahy, zdí,
mobiliáře, ostatních výrobků prodávaných v prodejním místě
a odborné způsobilosti je posuzováno jako vylučující. Yves Saint
Laurent používala pro obchodní domy až do roku 1992 upravenou verzi
hodnotící zprávy, ale tuto verzi má nahradit nová verze hodnotící
zprávy, přizpůsobená všem nespecializovaným obchodům. Podle společnosti
Yves Saint Laurent jsou v mezidobí pro nespecializovaná prodejní
místa jednotlivé kolonky stávající hodnotící zprávy týkající se
vnitřního vzhledu obchodu a prodávajících zaměstnanců používány
pouze na „oddělení“ parfumerie (odpověď ze dne 16. ledna 1996 na
otázky Soudu, s. 3 a 4).
Na
základě závěrů hodnocení je buď žádost předmětem odůvodněného
zamítnutí, nebo je žadatel informován o opatřeních, která musí
přijmout, aby vyhověl kritériím. V takovém případě je mu poskytnuta
lhůta nejvýše šesti měsíců, aby těmto kritériím vyhověl, po níž
následuje další hodnocení. V případě kladné odpovědi je účet
otevřen do devíti měsíců od data hodnocení.

Rozhodnutí Komise
V bodě
II.A.4 svého rozhodnutí má Komise za to, že čl. 85 odst. 1 Smlouvy
se nevztahuje na systém selektivní distribuce, pokud jsou splněny tři
podmínky, a to zaprvé, že zvláštní vlastnosti dotyčných výrobků
vyžadují, pro zachování své kvality a zajištění řádného užívání,
zavedení takového systému, zadruhé, že výběr prodejců probíhá podle
objektivních kritérií kvalitativního charakteru vztahujících se
k odborné kvalifikaci prodejce a jeho zaměstnanců, včetně
zařízení provozoven, a za třetí, že tato kritéria jsou pro všechny
potenciální prodejce stanovena jednotně a jsou používána
nediskriminačním způsobem (viz rozsudky Soudního dvora ze dne
25. října 1977, Metro v. Komise, dále jen „rozsudek
Metro I“, 26/76, Recueil, s. 1875, bod 20, ze dne
11. prosince 1980, L’Oréal, 31/80, Recueil, s. 3775, bod 16,
a ze dne 25. října 1983, AEG‑Telefunken v. Komise, dále
jen „rozsudek AEG“, 107/82, Recueil, s. 3151, bod 33).
V tomto ohledu Komise v druhém pododstavci bodu II.A.5 Rozhodnutí konstatuje:
„Předmětné
výrobky jsou totiž zbožím vysoké kvality, vycházející ze specifického
výzkumu, který se odráží současně jak v originálnosti jejich
tvorby, v promyšlenosti řad uváděných na trh, tak
i v kvalitativní úrovni používaných materiálů, zejména při
realizaci vnější úpravy, v níž jsou prezentovány. Jejich povaha
luxusních výrobků pak vyplývá z výlučnosti a prestiže, jež je
odlišuje od podobných výrobků spadajících do jiných segmentů trhu
a odpovídajících jiným požadavkům spotřebitele. Taková
charakteristika je jednak úzce spjata se schopností výrobce rozvíjet
a udržovat obraz značky nejlepšího jména v očích veřejnosti
a jednak závisí na prezentaci vůči veřejnosti, schopné uplatňovat
estetická či funkční specifika každého jednotlivého výrobku nebo
výrobkové řady [...]“
Komise
má dále za to, že na výběrová kritéria společnosti Yves Saint Laurent
týkající se odborné kvalifikace, umístění a zařízení prodejního
místa a obchodního označení prodejce se čl. 85 odst. 1
Smlouvy nevztahuje. Komise se zejména domnívá, že „požadavek, aby
v prodejním místě byl přítomen pracovník schopný poskytnout
specializované odborné rady, je legitimním požadavkem, pokud jsou
specificky požadované znalosti nezbytné pro pomoc spotřebiteli při
vyhledání výrobku nejlépe odpovídajícího jeho vkusu a potřebám
a pro to, aby tomuto spotřebiteli byla poskytnuta nejlepší
informace o podmínkách používání nebo i uchovávání takových
výrobků“ (bod II.A.5 třetí pododstavec), a že „vzhledem
k tomu, že zachování obrazu prestižní značky v očích
veřejnosti představuje na trhu luxusních kosmetických výrobků základní
faktor hospodářské soutěže, nemůže žádný výrobce udržet svou pozici na
trhu bez neustálého úsilí o podporu prodeje. Je tudíž zřejmé, že by
takové úsilí bylo ve stadiu maloobchodního prodeje zmařeno, kdyby
výrobky Yves Saint Laurent byly uváděny na trh způsobem, který by mohl
změnit jejich vnímání ze strany spotřebitele. Kritéria týkající se
umístění a estetické i funkční způsobilosti prodejního místa
tedy představují legitimní požadavky výrobce, neboť jejich cílem je
nabídnout spotřebiteli prostředí, které je v harmonii
s luxusním a výlučným charakterem příslušných výrobků,
a prezentaci odpovídající obrazu značky Yves Saint Laurent
v očích veřejnosti. Kromě toho je cílem kritéria týkajícího se
obchodního označení zajistit, aby označení parfumerie nebo obchodu či
místa, v němž se nachází oddělení parfumerie, nebo označení samotné
parfumerie bylo v souladu se zásadami, jimiž se řídí distribuce
příslušných výrobků, a vyloučit tak označení, jehož obraz
v očích veřejnosti je spojován s nedostatkem či omezeným
rozsahem služeb zákazníkům, celkové úrovně nebo s nedostatkem
vytříbenosti vkusu výzdoby. V tomto ohledu je třeba zdůraznit, že
charakter prodejního místa nebo jeho obchodního označení, který snižuje
hodnotu výrobku, je v každém případě neslučitelný s obvyklou
cenovou politikou distributora“ (bod II.A.5 čtvrtý pododstavec).
Komise pokračuje v pátém a šestém pododstavci bodu II.A.5:
„Zákaz
prodávat zboží, jež by mohlo svou blízkostí snižovat hodnotu obrazu
značky Yves Saint Laurent v očích veřejnosti, má za cíl pouze
udržovat v očích veřejnosti prestiž a výlučnost, jež je
příslušným výrobkům vlastní, a vyloučit tak jakékoli spojování
s výrobky nižší kvality. Obdobný cíl sledují i kritéria výběru
zaměřená na zajištění toho, aby v prodejních místech, kde jsou
provozovány různé činnosti, byl prostor vyhrazený k prodeji výrobků
parfumerie přiměřený a dostatečně oddělený od míst určených
k prodeji ostatních výrobků. V tomto ohledu je třeba
zdůraznit, že vzhledem k tomu, že systém selektivní distribuce
společnosti Yves Saint Laurent Parfums je otevřen obchodům se
specializovaným oddělením a také s ohledem na různé formy
distribuce, k nimž dala společnost Yves Saint Laurent Parfums svůj
souhlas na úrovni Společenství, nemají tato kritéria sama o sobě
takový charakter, který by vylučoval určité moderní formy distribuce,
jako jsou obchodní domy.
Povinnost ukládaná
autorizovanému distributorovi, aby pro výrobky společnosti Yves Saint
Laurent Parfums vyhradil takové místo, jež s ohledem na zastupované
značky odpovídá úrovni značky Yves Saint Laurent a umožňuje její
náležitou identifikaci ze strany spotřebitele, je v souladu
s cílem zajistit takovou prezentaci, jež zhodnocuje výrobky uvedené
ve smlouvě. [...] takové výběrové kritérium samo o sobě nemá
charakter, který by omezoval svobodu distributora prodávat
a propagovat konkurenční značky nebo který by byl na překážku
rozvoji nových forem distribuce.“
Pokud
jde o ostatní povinnosti a podmínky, které musí autorizovaný
prodejce splňovat, Komise má za to, že ty, které se týkají vstupu do
sítě, realizace minimálního ročního objemu nákupů, reklamní
a propagační spolupráce, uskladnění výrobků a uvádění nových
výrobků na trh, spadají do působnosti čl. 85 odst. 1 (viz bod
II.A.6 Rozhodnutí), a že zjištěné překážky hospodářské soutěže
představují značné omezení obchodu ve Společenství (bod II.A.8).
Komise
však v bodě II.B.1 Rozhodnutí konstatuje, že smlouvy, které tvoří
systém distribuce společnosti Yves Saint Laurent, splňují všechny čtyři
podmínky uvedené v čl. 85 odst. 3 Smlouvy.
Pokud
jde o otázku, zda předmětná ustanovení přispívají ke zlepšení
výroby nebo distribuce výrobků ve smyslu čl. 85 odst. 3
Smlouvy, Komise uvádí následující (bod II.B.2):
„Luxusní
kosmetické výrobky se odlišují od podobných výrobků, odpovídajících
jiným nárokům spotřebitele mimo jiné i představou výlučnosti
a prestiže, který je ve vnímání spotřebitele spojen se značkou,
kterou tyto výrobky mají. Schopnost výrobce vytvořit a zachovat
obraz původní a prestižní značky v očích veřejnosti tak tvoří
rozhodující konkurenční faktor. Z toho vyplývá, že luxusní
kosmetickou značku lze distribuovat jedině při respektování jejího
výlučného charakteru. Zkušenost totiž ukazuje, že obecná distribuce
luxusního kosmetického výrobku může změnit jeho vnímání spotřebitelem
a časem vést i ke snížení poptávky.“
Za
těchto okolností se Komise domnívá, že smluvní ustanovení, na něž se
vztahuje čl. 85 odst. 1 (viz bod 23 výše), „zajišťují, aby
výrobky Yves Saint Laurent byly prodávány pouze za podmínek, jež mohou
udržovat obraz vysoké kvality a výlučnosti charakterizující je jako
luxusní kosmetické výrobky v očích veřejnosti“ (bod II.B.2, závěr
sedmého pododstavce).
Pokud
jde o otázku, zda je spotřebitelům vyhrazen „přiměřený podíl na
výhodách“ podle čl. 85 odst. 3 Smlouvy, Komise zejména uvádí,
že „oznámený systém distribuce umožňuje zachovat výlučný charakter
smluvních výrobků, což je základním důvodem výběru těchto výrobků
spotřebitelem“ (bod II.B.3, druhý pododstavec), a že „v případě,
kdy zákazník považuje obraz značky či služeb s ní spojených
v očích veřejnosti v rámci systému selektivní distribuce za
druhotný, může přenést svou pozornost při výběru na podobné výrobky ze
sousedního trhu prodávané bez použití systému selektivní distribuce,
a tím sankcionovat volbu komerční strategie provedenou výrobcem“
(bod II.B.3, třetí pododstavec).
V bodě
II.B.4 Rozhodnutí se Komise nakonec domnívá, že systém distribuce Yves
Saint Laurent neobsahuje žádnou povinnost omezující hospodářskou soutěž,
která by nebyla nutná k dosažení cílů stanovených
v čl. 85 odst. 3 písm. a) Smlouvy a dále
v bodě II.B.5, že předmětné smlouvy nedovolují těmto podnikům
vyloučit hospodářskou soutěž ve vztahu k podstatné části dotčených
výrobků ve smyslu čl. 85 odst. 3 písm. b) Smlouvy. Komise
zejména dodává, že „nemohla konstatovat, že použití systému selektivní
distribuce v oblasti luxusních kosmetických výrobků zásadně
vylučuje některé moderní formy distribuce, jako jsou obchodní domy.
Výběrová kritéria společnosti Yves Saint Laurent Parfums totiž nejsou
taková, že by se nemohla s těmito formami distribuce spojovat,
i když to znamená částečnou změnu jejich specifických metod
prodeje“ (bod II.B.5, čtvrtý pododstavec).
Článek 1 Rozhodnutí zní následovně:
„Ustanovení čl. 85 odst. 1 Smlouvy o EHS se v souladu s čl. 85 odst. 3 prohlašují za nepoužitelné:
–        na
vzorovou smlouvu o autorizovaném prodeji mezi společností Yves
Saint Laurent Parfums a jejími specializovanými prodejci usazenými
ve Francii, stejně jako na všeobecné prodejní podmínky, které jsou
k ní přiloženy,
a
–        na
vzorovou smlouvu o autorizovaném prodeji mezi výhradními zástupci
společnosti Yves Saint Laurent Parfums usazenými v jiném členském
státě Evropského hospodářského společenství, než ve Francii, a mezi
jejich specializovanými prodejci, stejně jako na všeobecné prodejní
podmínky, které jsou k ní přiloženy.
Toto rozhodnutí je použitelné od 1. června 1991 do 31. května 1997.“

Řízení a návrhová žádání účastníků řízení
Žalobce
podal návrhem, který došel kanceláři Soudu dne 9. března 1992,
projednávanou žalobu. Usnesením ze dne 12. října 1992 bylo povoleno
vedlejší účastenství Yves Saint Laurent, Comité de liaison des
syndicats européens de l’industrie de la parfumerie et des Cosmétiques
(Styčného výboru evropských sdružení výrobců parfumerie
a kosmetiky, dále jen „Colipa“), Fédération des Industries de la
Parfumerie (Federace odvětví parfumerie, dále jen „FIP“)
a Fédération européenne des parfumeurs détaillants (Evropské
federace maloobchodních prodejců parfumerie, dále jen „FEPD“) na podporu
návrhových žádání žalované.
Na
základě zprávy soudce zpravodaje se Soud rozhodl zahájit ústní část
řízení bez předběžných důkazních opatření. Nicméně v rámci
organizačních procesních opatření podle článku 64 jednacího řádu byla
žalovaná, Yves Saint Laurent a FEPD vyzvány, aby písemně
zodpověděly určité otázky a aby předložily určité dokumenty ještě
před jednáním. Účastníci řízení předložili své odpovědi ve dnech mezi
16. a 24. lednem 1996.
Řeči
účastníků řízení a jejich odpovědi na otázky Soudu byly
vyslechnuty na jednání, které se konalo ve dnech 28.
a 29. února 1996.
Žalobce navrhuje, aby Soud:
–        zrušil Rozhodnutí v plném rozsahu;
–        uložil Komisi náhradu všech nákladů řízení.
Žalovaná navrhuje, aby Soud:
–        zamítl žalobu;
–        uložil žalobci náhradu nákladů řízení.
Vedlejší účastnice Yves Saint Laurent navrhuje, aby Soud:
–        odmítl žalobu jako nepřípustnou;
–        podpůrně zamítl žalobu jako neopodstatněnou;
–        uložil
žalobci náhradu nákladů řízení, včetně nákladů řízení spojených
s vedlejším účastenstvím Yves Saint Laurent.
Vedlejší účastník FIP navrhuje, aby Soud:
–        rozhodl o přípustnosti žaloby;
–        zamítl žalobu jako neopodstatněnou;
–        uložil
žalobci náhradu nákladů řízení, včetně nákladů řízení spojených
s vedlejším účastenstvím FIP.
Vedlejší účastník Colipa navrhuje, aby Soud:
–        zamítl žalobu;
–        uložil
žalobci náhradu nákladů řízení, včetně nákladů řízení spojených
s vedlejším účastenstvím Colipa.
Vedlejší účastník FEPD navrhuje, aby Soud:
–        zamítl žalobu;
–        uložil
žalobci náhradu nákladů řízení, včetně nákladů řízení spojených
s vedlejším účastenstvím FEPD.
Ve svém vyjádření ke spisům vedlejších účastníků žalobce navrhuje, aby Soud:
–        prohlásil její žalobu za přípustnou;
–        uložil vedlejším účastníkům náhradu nákladů řízení.

Přípustnost

Stručný popis argumentů účastníků řízení
Yves
Saint Laurent uplatňuje, že žaloba je nepřípustná jednak z toho
důvodu, že Rozhodnutí Galec neindividualizuje, a jednak proto, že
Galec není bezprostředně dotčeno Rozhodnutím a nemá žádný právní
zájem na podání žaloby.
Zaprvé,
nejen že se Rozhodnutí přímo ani nepřímo nezmiňuje o Galec nebo
o centrech Leclerc, ale navíc skutečnost, že Galec působí na
distribučním trhu, jej nijak neindividualizuje ani z důvodu
určitých vlastností, jež jsou pro něj zvláštní, ani z důvodu
faktické situace, která jej vymezuje vzhledem ke všem ostatním
subjektům působícím na trhu (viz zejména rozsudky Soudního dvora ze dne
15. července 1963, Plaumann v. Komise, 25/62, Recueil,
s. 197, a 10. prosince 1969, Eridania a další
v. Komise, 10/68 a 18/68, Recueil, s. 459).
Účast
Galec byla kromě toho velmi omezená. Kromě připomínek zaslaných Komisi
v rámci správního řízení Galec nikdy nepředložilo společnosti Yves
Saint Laurent žádnou žádost o přijetí do sítě a také nepodalo
žádnou stížnost proti smlouvám Yves Saint Laurent. Ve svých rozsudcích
Metro I, ze dne 22. října 1986, Metro v. Komise (dále jen
„rozsudek Metro II“, 75/84, Recueil, s. 3021), a ze dne
28. ledna 1986, Cofaz v. Komise, 169/84, Recueil,
s. 391), Soudní dvůr uznal přípustnost žaloby třetí osoby pouze na
základě přísnějších kritérií individuálního určení.
Zadruhé,
podle svých stanov je Galec zprostředkovatelem mezi svými členy, centry
Leclerc a jejich dodavateli, přičemž jedná výhradně na účet svých
členů. Nelze jej tudíž kvalifikovat jako distributora, a tím méně
jako autorizovaného prodejce Yves Saint Laurent. Z toho důvodu na
Galec nedopadá žádný bezprostřední účinek nebo újma vyplývající
z Rozhodnutí (viz rozsudek Soudního dvora ze dne
28. října 1982, Groupement des agences de voyages
v. Komise, 135/81, Recueil, s. 3799). Není tedy Rozhodnutím
bezprostředně dotčeno a nemá žádný vzniklý a trvající zájem na
zrušení napadeného aktu.
Nakonec,
za předpokladu, že by Galec podalo svou žalobu v zájmu svých
členů, jeho stanovy neobsahují žádné ustanovení, podle kterého by mělo
pravomoc podat žalobu jejich jménem. Na základě zásady „
nul ne plaide par procureur
“,
podle které se nikdo nemůže soudit prostřednictvím jiné osoby, je tedy
žaloba Galec proti rozhodnutí nepřípustná (viz stanovisko generální
advokátky Rozèsové předcházející výše uvedenému rozsudku Groupement des
agences de voyages v. Komise, s. 3811).
Žalobce
zdůrazňuje, že podle čl. 19 odst. 3 nařízení č. 17 předložil
v průběhu správního řízení své připomínky, které svým účelem
odpovídají stížnosti, a že Komise ve svém Rozhodnutí reagovala na
jeho argumenty, zejména v bodě I.D a v bodě II.B.5 na
konci.
Bezprostřední
a osobní zájem Galec na podání žaloby krom toho nelze vážně
popírat. Galec, jakožto ústředí hospodářského seskupení, přímo působí na
trhu parfémů a kosmetických výrobků, vybírá výrobce
a vyjednává s nimi podmínky pro jednotlivé výrobkové řady
a ceny, finanční podmínky a způsoby dodávek a zásobování.
Galec dodává, že bez Rozhodnutí by běžně mohlo tím či oním způsobem
získat výrobky Yves Saint Laurent, avšak přijetí tohoto rozhodnutí jej
zbavuje jakéhokoli práva přístupu na tento trh.
Žalovaná
se domnívá, že žaloba Galec je přípustná, zejména s ohledem na
rozsudek Metro II.
Galec
totiž jasně projevilo svou vůli prodávat luxusní parfémy, a to
jednak ve svých připomínkách předložených v průběhu správního
řízení a jednak četnými pokusy, učiněnými prostřednictvím center
Leclerc, prodávat luxusní parfémy, které se staly předmětem zvláštního
sporu vedeného před vnitrostátním soudem.
Ze
stanov Galec kromě toho vyplývá, že jeho účelem je zejména shromažďovat
objednávky svých členů a předávat je dodavatelům (článek 2)
a že může provádět nákupy přímo svým vlastním jménem (článek
30 A). Z toho vyplývá, že pokud by někteří členové Galec mohli
být přijati do sítě Yves Saint Laurent, Galec by mohlo nakupovat
příslušné výrobky na jejich účet. Nelze tedy popírat, že
členové Galec mohou mít zájem o začlenění do distribuční sítě
Yves Saint Laurent. Situace posuzovaná ve výše uvedeném rozsudku
Groupement des agences de voyages v. Komise se tedy zásadně liší od
situace v projednávané věci.

Závěry Soudu
Žalovaná
nenavrhla prohlášení žaloby za nepřípustnou. Za těchto okolností Yves
Saint Laurent nemůže vznést námitku nepřípustnosti, a Soud tedy
není povinen přezkoumat žalobní důvody, které uplatňuje (rozsudek
Soudního dvora ze dne 24. března 1993, CIRFS a další
v. Komise, C‑313/90, Recueil, s. I‑1125, body 20 až 22).
Přípustnost
žaloby je však třeba přezkoumat bez návrhu podle článku 113 jednacího
řádu (viz výše uvedený rozsudek CIRFS a další v. Komise,
bod 23).
Podle
článku 173 Smlouvy každá fyzická nebo právnická osoba může podat žalobu
proti rozhodnutí určenému jiné osobě, pouze pokud se jí takové
rozhodnutí bezprostředně a osobně dotýká. Vzhledem k tomu, že
Rozhodnutí bylo určeno Yves Saint Laurent, je třeba přezkoumat, zda tyto
dvě podmínky jsou v případě Galec splněny.
Pokud
jde o otázku, zda je Galec „osobně“ dotčeno Rozhodnutím,
z ustálené judikatury vyplývá, že jiné osoby, než jsou osoby,
kterým je rozhodnutí určeno, mohou tvrdit, že jsou jím osobně dotčeny,
pouze pokud je toto rozhodnutí zasahuje z důvodu určitých
vlastností, které jsou pro ně zvláštní, nebo faktické situace, která je
vymezuje vzhledem ke všem ostatním osobám, a tím je individualizuje
způsobem obdobným tomu, jakým by byl individualizován adresát aktu (viz
výše uvedený rozsudek Plaumann v. Komise, s. 223, jakož
i rozsudek Soudu ze dne 6. července 1995, AITEC a další
v. Komise, T‑447/93, T‑448/93 a T‑449/93, Recueil,
s. II‑1971, bod 34).
Soud
v tomto ohledu uvádí, že Galec je družstevní společností
s proměnlivým kapitálem sdružující maloobchodní prodejce působící
pod obchodní firmou É. Leclerc, založenou podle francouzského
zákona č. 72‑652, ze dne 11. července 1972. Článek 1 tohoto
zákona stanoví, že tyto družstevní společnosti mají za cíl společným
úsilím svých členů zlepšovat podmínky, ve kterých tito členové
vykonávají svou obchodní živnost. Za tím účelem mohou zejména svým
členům úplně nebo zčásti poskytovat průmyslové a potravinářské
zboží nebo služby, zařízení a materiál nutný k provozování
jejich obchodní činnosti. Článek 2 odst. 2 stanov Galec
zejména stanoví, že služby, které Galec nabízí svým členům, nejsou
omezovány ani svou povahou ani množstvím a mohou se týkat zejména
všech transakcí a činností, které mají jakýkoli vztah
k obchodní činnosti svých členů. Podle článku 30 A svých
stanov Galec pracuje výhradně na účet svých členů tak, aby jim
umožňovalo snižovat jejich náklady při nákupu a při distribuci
jejich vlastním členům nebo spotřebitelům. Může zejména uskutečňovat
nákupy svým vlastním jménem na účet svých členů.
Podle
tvrzení Galec, které nebylo na jednání zpochybněno, se Galec před
přijetím Rozhodnutí obrátilo na dodavatele parfémů, včetně společnosti
Yves Saint Laurent, se žádostí, aby alespoň někteří z jeho členů
byli přijati do sítě jako autorizovaní prodejci. Poté společnost
Rocadis, jeden z členů sdružení Galec, která provozuje centrum
Leclerc v Poitiers, požádala dopisem ze dne 22. srpna 1990
o přijetí do sítě Yves Saint Laurent.
Yves
Saint Laurent zamítla tuto žádost dopisem ze dne
28. září 1990 s odůvodněním, že francouzské soudy stále
projednávají spor mezi Yves Saint Laurent a společností Rocadis
týkající se prodeje výrobků Yves Saint Laurent společností Rocadis mimo
její distribuční síť.
Stejně
tak je nesporné, že několik dalších center Leclerc projevilo zájem
prodávat výrobky Yves Saint Laurent, jak ukazuje řada sporů podle
vnitrostátního práva, o nichž se Galec zmiňuje ve svých
vyjádřeních.
Kromě
toho se Galec účastnilo správního řízení před Komisí, ve kterém
předložilo podrobná vyjádření v návaznosti na zveřejnění oznámení
podle čl. 19 odst. 3 nařízení č. 17 (viz bod 6
výše). Ve svých vyjádřeních Galec zejména uplatnilo, že Rozhodnutí má za
následek vyloučení jeho členů z prodeje výrobků Yves Saint
Laurent, a vyzvalo Komisi, aby na místě ověřila podmínky distribuce
luxusních výrobků v centrech Leclerc, které mají zájem přistoupit
k distribuci luxusních parfémů.
Dopisem
ze dne 12. února 1991 Komise potvrdila, že se připomínkami
sdružení Galec bude pozorně zabývat. Na jednání Komise potvrdila, že
tyto připomínky vzala v úvahu při přijetí Rozhodnutí. Je nicméně
nesporné, že Komise v zásadě schvaluje specifické vlastnosti
systému selektivní distribuce Yves Saint Laurent vytýkané sdružením
Galec v průběhu správního řízení.
Za
těchto okolností, se Soud domnívá, že situace v projednávaném
případě se věcně neliší od situace, která byla předmětem rozsudku Metro
II (body 21 až 23), v němž Soudní dvůr rozhodl, že subjekt, jehož
žádost o přijetí do distribuční sítě, jakožto autorizovaného
distributora, byla odmítnuta a který předložil své připomínky podle
čl. 19 odst. 3 nařízení č. 17, je bezprostředně
a osobně dotčen rozhodnutím Komise potvrzujícím kritéria, která
tento subjekt předtím vytýkal ve správním řízení.
Je
třeba ještě dodat, že Rozhodnutí se dotýká i vlastních zájmů
sdružení Galec v rozsahu, v němž je podle stanov předmětem
činnosti tohoto sdružení vyjednávání smluv o dodávkách pro centra
Leclerc. Galec je tudíž také osobně dotčeno Rozhodnutím jako vyjednavač
těchto smluv o dodávkách (viz obdobně rozsudek Soudního dvora ze
dne 2. února 1988, Van der Kooy a další v. Komise, 67/85,
68/85 a 70/85, Recueil, s. 219, body 20 až 25, jakož
i výše uvedený rozsudek CIRFS a další v. Komise, bod 30).
Kromě
toho ze stanov Galec a zejména z jejich článku 2 vyplývá, že
ve správním řízení bylo Galec implicitně oprávněno uplatňovat nejen své
vlastní stanovisko, ale také stanovisko svých členů, kteří si přejí
vstoupit do sítě Yves Saint Laurent. Vzhledem k tomu, že tito
členové jsou potenciálními konkurenty autorizovaných prodejců
společnosti Yves Saint Laurent, jsou sami „zúčastněnými třetími
stranami“ ve smyslu čl. 19 odst. 3 nařízení č. 17.
Z toho vyplývá, že Galec je rovněž Rozhodnutím osobně dotčeno,
jelikož se účastnilo správního řízení jakožto zástupce svých členů (viz
obdobně výše uvedený rozsudek AITEC a další v. Komise, body 60
až 62).
Pokud
jde o otázku, zda je Galec bezprostředně dotčeno, postačí
konstatovat, že Rozhodnutí ponechalo síti Yves Saint Laurent veškeré
účinky, a umožnilo tak společnosti Yves Saint Laurent, aby
uplatňovalo výběrová kritéria, jejichž právní přípustnost Galec napadlo
ve správním řízení, přímo vůči Galec a jeho členům.
Kromě
toho, i když se Galec samo nesnaží stát se autorizovaným prodejcem
společnosti Yves Saint Laurent, jeho nákupy výrobků Yves Saint Laurent
nadále podléhají výběrovým kritériím, jejichž legalita byla
v Rozhodnutí potvrzena. Galec tedy má vzniklý a trvající zájem
na zpochybnění opodstatněnosti Rozhodnutí.
Z toho vyplývá, že žaloba je přípustná.

K věci samé
Galec
hlavně vytýká skutečnost, že kumulace výběrových kritérií schválených
v Rozhodnutí má za následek
a priori
vyloučení
některých hypermarketů se značkou É. Leclerc ze sítě Yves Saint
Laurent, a to přesto, že jsou způsobilé prodávat luxusní parfémy
v řádných podmínkách zhodnocujících dané zboží. V rámci této
hlavní vytýkané skutečnosti Galec ve své žalobě uplatňuje tři žalobní
důvody vycházející z nedostatku odůvodnění, nesprávného skutkového
zjištění a nesprávného právního posouzení. Tyto žalobní důvody se
vzájemně překrývají a v zásadě obsahují tato čtyři hlavní
tvrzení: (a) Rozhodnutí je stiženo nedostatkem odůvodnění nebo zjevně
nesprávným skutkovým zjištěním v rozsahu, v němž způsoby
zhodnocování výrobků, jež používají hypermarkety a supermarkety
(dále jen „velkodistribuce“), považuje za nevhodné pro distribuci
luxusních parfémů; (b) Rozhodnutí je stiženo nedostatkem odůvodnění nebo
zjevně nesprávným skutkovým zjištěním, pokud jde o potřeby
a očekávání spotřebitelů; (c) Rozhodnutí je stiženo nesprávným
právním posouzením nebo nedostatkem odůvodnění v rozsahu,
v němž Komise rozhodla, že kritéria shrnutá v jeho bodě II.A.5
nespadají do působnosti čl. 85 odst. 1 Smlouvy; d) Rozhodnutí
je stiženo nesprávným právním posouzením nebo zjevně nesprávným
skutkovým zjištěním a/nebo nedostatkem odůvodnění, pokud jde
o použití čl. 85 odst. 3 Smlouvy.
Zaprvé
je třeba přezkoumat opodstatněnost Rozhodnutí z hlediska
čl. 85 odst. 1 Smlouvy a shrnout všechny žalobní důvody
a argumenty účastníků řízení, jež se k nim vztahují,
a zadruhé přezkoumat opodstatněnost Rozhodnutí ve vztahu
k čl. 85 odst. 3 Smlouvy.
I –
K opodstatněnosti Rozhodnutí z hlediska čl. 85 odst. 1 Smlouvy

Stručný popis argumentů účastníků řízení
Argumenty Galec
Galec
nejdříve uvádí, že prostřednictvím svých poboček se značkou É. Leclerc
prodává mnoho luxusních výrobků (hi‑fi techniku, výběrová vína, šperky,
hodinářské zboží, fotoaparáty, luxusní textil apod.) za podmínek
dokonale k tomu uzpůsobených a že akceptuje nezbytnost systému
zaměřeného na koncepci „luxusní výběrovosti“ za účelem zachování
prestiže výrobků a uspokojení nároků spotřebitelů. Připouští
taktéž, že ne všechny obchody se značkou É. Leclerc jsou vhodné pro
tuto formu uvádění na trh. Některé velké hypermarkety nebo supermarkety
působící pod značkou É. Leclerc však již luxusní výběrovost
praktikují prostřednictvím specifických technik, jako je vyhrazení
prostoru v obchodě nebo úprava specializovaného prostoru na
prodejní ploše případně ve spojení s podřazeným obchodním označením
(například „Éole“). Takové obchody jsou nebo mohou být přizpůsobeny pro
prodej luxusní kosmetiky, což prokazují zejména fotografie prostor
„krása‑zdraví“ v některých centrech Leclerc připojené
k žalobě.
Velkodistribuce
je však automaticky vyloučena ze sítě Yves Saint Laurent kumulací
výběrových kritérií schválených v Rozhodnutí, zejména těch
kritérií, které se týkají bezprostředního sousedství, a to
jmenovitě hodnocení „čtvrti“, „ulic“ nebo „obchodů nacházejících se
v sousedství“ [bod I.1 písm. a) prodejních podmínek], dále
„fasády“ vybavené „výkladními skříněmi“, „výzdoby“, celkového uspořádání
celé prodejní plochy, ostatních zohledněných prvků uvedených
v bodě I.1 písm. b) prodejních podmínek, přítomnosti ostatních
prodávaných výrobků, „které by svým blízkým umístěním mohly snížit
hodnotu značky Yves Saint Laurent v očích veřejnosti“,
a jiných činností v prodejním místě, než je prodej parfumerie,
které podle bodu I.1 písm. d) prodejních podmínek musí být
hodnoceny podle jejich rozsahu, vnější prezentace, jejich oddělení od
prodeje parfumerie a podle oblečení personálu, který je ke každé
z těchto činností přidělen.
Podle
Galec je kritérium obchodního označení nejvíce svévolným
a potestativním kritériem. Značkou É. Leclerc jsou označena
nejrůznější prodejní centra a přestože některá takto označená centra
nemohou mít nárok na prodej luxusních výrobků, Komise nepřipustila
možnost, že určitá centra by mohla splňovat objektivní kritéria
vyžadovaná pro prodej takových výrobků.
Z toho
vyplývá, že v rozporu se zásadami, které použil Soudní dvůr ve
svých výše uvedených rozsudcích Metro I, Metro II, L’Oréal,
a v rozsudku ze dne 10. července 1980, Lancôme (99/79,
Recueil, s. 2511), dotyčný systém selektivní distribuce vylučuje
nové formy obchodování použitím kritérií, která nejsou objektivní,
jednotná a ani nejsou používána nediskriminačním způsobem
a přiměřeně k tomu, co je nezbytné. Kritéria přijatá
Rozhodnutím kromě toho vyloučila „zvláštní formu obchodování“, čímž
porušila judikaturu Soudního dvora v jeho rozsudcích Metro I
(body 20 a 50), Metro II (bod 34) a AEG (body 36
a 73).
Podle
žalobce totiž Rozhodnutí buď předpokládá, že pouze některé formy
velkodistribuce, jako jsou obchodní domy, například Le Printemps nebo
Galeries Lafayette, mohou být přijaty do sítě, což potvrzuje zpráva
profesora Webera, zmíněná v bodě I.B Rozhodnutí, i argumenty
společnosti Yves Saint Laurent v jejím vyjádření vedlejšího
účastníka, nebo že některá kritéria schválená Komisí vyžadují od
velkodistribuce mnohem víc, než jen částečnou úpravu jejích obchodních
metod. Pro uspokojení těchto kritérií, jako je nutnost umístění
v určitých ulicích, kde jsou obchody odpovídající prestiži značky,
fyzické oddělení činnosti parfumerie od ostatních činností, oblečení
všech zaměstnanců na prodejní ploše do společenských oděvů, nemít příliš
mnoho „neluxusních“ činností nebo mít obchody vybavené výkladními
skříněmi, by velkodistribuce musela zcela opustit své obchodní metody.
Pokud
jde o odůvodnění Rozhodnutí, žalobce soudí, že u tak
zásadního rozhodnutí by odůvodnění mělo být obzvlášť propracované.
Komise však nedostatečně odůvodnila své tvrzení, podle něhož oznámená
kritéria – jež podle názoru žalobce vylučují jakoukoli jinou formu
prodeje, než formu specializovaného maloobchodního prodeje – neomezují
hospodářskou soutěž ve smyslu čl. 85 odst. 1 Smlouvy.
S odkazem na výše uvedené rozsudky Metro, AEG, Lancôme
a L’Oréal totiž Komise převzala a použila na ochranu obrazu
značky luxusních výrobků v očích veřejnosti kritéria, jež byla
dosud vyhrazena „technické“ výběrovosti bez odůvodnění svého rozhodnutí
způsobem, jež je těmito rozsudky vyžadován.
Výše
uvedené rozsudky L’Oréal, Lancôme a Metro kromě toho ukládají
Komisi, aby posoudila omezující charakter dohod v závislosti na
hospodářských souvislostech. Vzhledem k tomu, že všichni „značkoví
prodejci parfumerie“ používají stejný způsob výhradní distribuce, měla
Komise předložit odůvodnění týkající se kumulativního účinku sítí, tím
spíše, že v zásadě schválila obecné a absolutní vyloučení celé
jedné formy obchodování z distribuce dotyčných výrobků.
Stejně
tak Komise nedostatečně odůvodnila, proč ve svém Rozhodnutí nevzala
v úvahu vyjádření Galec v průběhu správního řízení, podle
něhož jsou luxusní výrobky prodávány v rámci velkodistribuce
v dokonale uzpůsobených podmínkách. Během uplynulých deseti let
totiž velkodistribuce dovršila hlubokou proměnu svých obchodních metod
a vypracovala se nejen k ochraně obrazu značky výrobků
s vysokou technickou úrovní a značky luxusních výrobků
v očích veřejnosti, ale i k tomu, že je konkurenceschopná
v oblasti obrazu těchto výrobků v očích veřejnosti.
Komise
kromě toho neodůvodnila své vnímání toho, co spotřebitel očekává od
značky velkého distributora. Moderní spotřebitelé očekávají
diverzifikovanou nabídku luxusních výrobků a reagují spontánně,
pokud je jim taková nabídka dána k dispozici. Komise proti tomuto
ověřitelnému konstatování staví pouze ničím nepodložená tvrzení, že
určitá obchodní označení jsou svým charakterem – a navždy – vnímána
záporně (bod II.A.5, čtvrtý pododstavec Rozhodnutí) a že
spotřebitel si ve své představě spojuje svůj požadavek na „obraz
výlučnosti a prestiže“ jedině s výhradní distribucí
prostřednictvím specializovaných maloobchodníků (bod II.B.2, první
pododstavec). Tato tvrzení nejsou podepřena žádnou sondáží, analýzou
veřejného mínění nebo statistickou studií tak, aby Komise umožnila Soudu
ujistit se, že tento portrét průměrného spotřebitele je pravdivý.
Pokud
jde o nesprávné skutkové zjištění obsažené v Rozhodnutí,
žalobce zdůrazňuje, že z výše uvedených důvodů Komise neuznala
schopnost velkodistribuce prodávat luxusní parfémy ve vyhovujících
podmínkách. Kromě toho Komise zjevně neuznala motivaci zákazníků
v rámci svého konstatování uvedeného ve druhém pododstavci bodu
II.B.3 Rozhodnutí, že „oznámený systém distribuce umožňuje zachovat
výlučný charakter smluvních výrobků, což tvoří základní motivaci
spotřebitele při jeho výběru“. Podle žalobce jde o „zastaralé“
důvody motivace podsouvané spotřebitelům bez nejmenšího důkazu.
Ve
skutečnosti jakmile velký distributor zahájí prodej luxusních parfémů,
objevuje se u něj velká a spontánní poptávka spotřebitelů,
kteří hledají luxus, splnění svých snů, ale ne nutně cenu požadovanou
v uzavřeném řetězci. Jde zejména o kategorii spotřebitelů, jež
jsou poměrně mladí, majetní, pocházejí z měst a mají zálibu
v nových věcech a ve značkovém zboží, a kteří dávají
přednost nakupování v hypermarketech a supermarketech,
a to včetně všech druhů výrobků „špičkové úrovně“, jejíž existenci
Komise popírá.
Změny
v distribuci kromě toho zcela změnily způsob vnímání obchodního
označení distributorů spotřebiteli. Je tedy nesprávné předpokládat, že
spotřebitel má stále stejné a záporné vnímání velkodistribuce nebo
že přechod k velkodistribuci přemění každý luxusní výrobek ve
výrobek obyčejný. Komise byla o tomto vývoji dokonale informována,
ale vůbec jej nevzala v úvahu, což vedlo ke zjevně nesprávnému
posouzení (viz body 74 a 75 rozsudku AEG).
Pokud
jde o nesprávné právní posouzení, kterých se Komise dopustila,
žalobce zdůrazňuje, že porušila právo Společenství, když rozhodla, že
kritéria shrnutá v bodě II.A.5 Rozhodnutí, a zejména kritéria
týkající se přítomnosti kvalifikovaného personálu, umístění, estetiky
a obchodního označení prodejního místa, ostatních činností
v obchodě, stejně jako relativního významu značky Yves Saint
Laurent ve vztahu k ostatním konkurenčním značkám, nepodléhají
zákazu uvedenému v čl. 85 odst. 1 Smlouvy.
Vzhledem k tomu, že tato kritéria, která podle žalobce „
a priori
“
vylučují určitý počet potenciálních prodejců, považovala za legitimní,
Komise údajně porušila zásadu, podle níž omezení distribuce výrobků musí
být přiměřená, stejně jako zásadu, podle které jsou množstevní omezení
a priori
protiprávní (viz zejména výše uvedené rozsudky Metro I
a Metro II, L’Oréal a AEG). Tato omezení jdou totiž nad
rámec toho, co je nezbytné z hlediska zvláštních vlastností
příslušných výrobků, nezbytné ochrany jejich kvality a jejich
řádného užívání.
Komise
rovněž porušila právo Společenství tím, že neposoudila zjevná omezení
vyplývající ze sítě Yves Saint Laurent v jejich kontextu (viz
bod 40 rozsudku Metro II). V tomto ohledu žalobce
zdůrazňuje, že Komise ve své žalobní odpovědi tvrdila, že relevantním
trhem je trh „kosmetických výrobků“, zatímco jak v Rozhodnutí, tak
i v dalších bodech své žalobní odpovědi uvedla, že trh
luxusních parfémů představuje specifický a autonomní trh. Na rozdíl
od tvrzení Komise není žádných pochyb o tom, že kumulativní účinek
obdobných sítí vylučuje velkodistribuci z trhu luxusních parfémů,
který je v projednávané věci relevantním trhem.
Argumenty Komise
Žalovaná
uplatňuje, že v Rozhodnutí se nevyslovovala k tomu, zda
některá centra Leclerc mohou vyhovět kritériím oznámeným společností
Yves Saint Laurent, ale že se zabývala obsahem, účinkem a právní
přípustností těchto kritérií ve vztahu k právu Společenství.
Rozhodnutí kromě toho
a priori
nevylučuje žádnou formu
obchodování. V Rozhodnutí tak bylo zaprvé uvedeno, že tato kritéria
„nemají sama o sobě takový charakter, který by vylučoval určité
moderní formy distribuce, jako jsou třeba obchodní domy“ (bod II.A.5,
závěr pátého pododstavce), a zadruhé, že některé moderní formy
distribuce mohou splňovat výběrová kritéria tím, že změní své obchodní
metody (bod II.B.5, čtvrtý pododstavec). Zástupce Komise na jednání
potvrdil, že Rozhodnutí
a priori
nevylučuje žádný druh
distribuce „typu supermarketu“ v odvětví luxusní kosmetiky
a že výraz „obchodní domy“ uvedený v bodech II.A.5, pátém
pododstavci, a II.B.5, čtvrtém pododstavci Rozhodnutí, je třeba
vykládat tak, že zahrnuje i hypermarkety.
Tvrzení
žalobce, podle kterého mohou požadovaná kritéria splňovat pouze
specializovaní maloobchodníci ve středu města, je nepřesné, neboť
v městských čtvrtích i na předměstích existují i jiné
obchody, než jen specializovaní maloobchodní prodejci. Stejně tak
požadavek na odpovídající prestiž a proslulost značky není nutně
nevhodný pro velkodistribuci, protože podle fotografií předložených
žalobcem jsou některé z jeho vlastních obchodů schopny poskytovat
vnitřní prostředí, které je vhodné pro prodej prestižních značek.
Pokud
jde o kritérium obchodního označení, jeví se jeho nezbytnost
obzvláště evidentní, zváží-li se, že umožňuje vyloučit některá označení,
jež by zjevně snižovala hodnotu daných výrobků. Kromě toho jeden ze
zhodnocovacích prodejních postupů užívaný centry Leclerc pro prodej
luxusních výrobků spočívá ve vyčlenění dodatečných ploch označených
podřazeným označením (například „Éole“). V Rozhodnutí bylo navíc
specifikováno, že povahu určitého označení, která snižuje hodnotu
výrobků, nelze spojovat s obvyklou cenovou politikou distributora
(bod II.A.5, závěr čtvrtého pododstavce).
Argument
sdružení Galec, podle něhož velkodistribuce může vyhovět předmětným
kritériím jedině radikální změnou svých prodejních metod, tedy nijak
neodpovídá stanovisku Komise. Tato kritéria mohou pouze zahrnovat
částečnou úpravu specifických prodejních metod určitých moderních forem
distribuce, přičemž stupeň této úpravy závisí na posouzení případ od
případu.
Odůvodnění
Rozhodnutí je jasné a úplné, zejména v bodě II.A.5.
Z výše uvedených rozsudků Lancôme a L’Oréal
a z Rozhodnutí Komise 85/616/EHS ze dne 16. prosince 1985
v řízení podle článku 85 Smlouvy o EHS (IV/30.665 – Villeroy
& Boch, Úř. věst. L 376, s. 15) mimoto vyplývá, že se
nijak nezměnil názor, že zachování prestižního obrazu výrobků
v očích veřejnosti může odůvodňovat kvalitativní kritéria týkající
se profesionální kvalifikace prodejce a jeho vybavení. Je kromě
toho nepřesné tvrdit, že Komise nevzala v úvahu kumulativní účinek
systémů selektivní distribuce, což prokazuje bod II.A.8 Rozhodnutí.
Pokud
jde o spotřebitele, trvá žalovaná na tom, že základní motivací
spotřebitele luxusních výrobků, i přes možné krátkodobé zlákání
nižší cenou, je ujištění, že se tento výrobek nestane běžným výrobkem
následkem zevšednění jeho obrazu v očích veřejnosti a snížení
kreativní úrovně, jež by bylo dlouhodobým výsledkem takového cenového
snížení. Z bodu I.D Rozhodnutí kromě toho vyplývá, že připomínky
sdružení spotřebitelů zohledněné Komisí informují o přání
zákazníka, aby výrobky luxusní parfumerie byly prodávány jedině
v kvalitních prodejních místech s kvalifikovaným personálem.
Pokud
jde o případnou způsobilost velkodistribuce prodávat výrobky Yves
Saint Laurent, žalovaná popírá, že by v tomto směru vyjádřila
sebemenší hodnocení. Otázka, zda některé hypermarkety či supermarkety
jsou schopny splňovat kritéria požadovaná selektivní distribucí
luxusních parfémů, totiž jednoduše předpokládá ověření
in concreto
,
případ od případu, provedené především ze strany společnosti Yves Saint
Laurent, a nikoli Komise. Rozhodnutí neobsahuje tvrzení, podle
kterého by luxusní výrobek zevšedněl jeho prodejem v rámci
velkodistribuce.
Konečně,
pokud jde o čl. 85 odst. 1 Smlouvy, žalovaná se domnívá, že
kritéria posuzovaná v bodě II.A.5 Rozhodnutí jsou zjevně
objektivními kritérii kvalitativního charakteru a typu, který je
popsán v rozsudku Metro I, a že jsou stanovena jednotným
a nediskriminačním způsobem, protože nevylučují žádného
distributora, který je schopen je splnit. Komise kromě toho uvedla, že
tato kritéria musí být uplatňována nediskriminačním způsobem, což je
otázka praxe, a nikoli posuzování kritérií jako takových. Schválená
kritéria neporušují ani zásadu proporcionality, neboť jsou nezbytná
k zachování prestiže a výlučnosti, jež odlišuje dotyčné
výrobky od podobných výrobků, a k ochraně obrazu prestiže
značky v očích veřejnosti.
Bod
40 rozsudku Metro II není relevantní, neboť tento rozsudek se týká
situace, kdy žádná jiná forma distribuce než forma selektivních sítí
neexistuje a kdy nepružnost cen není vyvažována účinnou
hospodářskou soutěží mezi značkami. O tento případ se nejedná na
trhu kosmetických výrobků, kde je nabídka rozptýlená jak na úrovni
výroby, tak na úrovni distribuce a kde výrobky prodávané řetězci
autorizovaných distributorů představují jen část celkového prodeje
kosmetických výrobků v rozsahu od 22,4 % ve Velké Británii do
36,2 % v Itálii. Spotřebitel si tak jednak může koupit jiné
parfémy za nižší cenu mimo sítě selektivní distribuce a jednak
existuje skutečná hospodářská soutěž mezi konkurenčními značkami
luxusních parfémů a mezi luxusními výrobky stejné značky.
Argumenty vedlejších účastníků řízení
Vzhledem
k tomu, že vedlejší účastníci řízení obsáhle rozvinuly obdobné
argumenty jako Komise, je třeba popsat pouze následující body jejich
argumentů.
Podle
názoru společnosti Yves Saint Laurent je mylný základní předpoklad, na
kterém spočívá žaloba. Komise neodsouhlasila
a priori
vyloučení určité formy obchodování, ani nesouhlasila s exkluzivitou
ve prospěch specializovaných maloobchodníků ve středu města. Ve svém
Rozhodnutí se naopak přiklonila k tvrzení, že systém distribuce je
otevřen všem formám a žádnou
a priori
nevylučuje (bod II.B.5).
Síť
Yves Saint Laurent ve skutečnosti zahrnuje kromě specializovaných
parfumerií i řetězce obchodních domů (Německo, Francie, Itálie,
Velká Británie, Řecko, Španělsko, Belgie) a má ve všech členských
státech prodejní místa specializovaná na více druhů prodeje, zejména
parfumerie‑drogerie (Velká Británie, Nizozemsko, Německo a Dánsko),
parfumerie‑lékárny (Francie, Itálie, Španělsko, Portugalsko),
parfumerie‑konfekce (Španělsko, Portugalsko), víceúčelový řetězec
„Boots“ ve Velké Británii a řetězce velkých moderních parfumerií,
zejména v Německu, Belgii, Nizozemsku, Itálii a Francii.
99,6 % prodejů ve Velké Británii a 75 % prodejů
v Dánsku je realizováno v nespecializovaných prodejních
místech. Ve Francii, Španělsku a Nizozemsku se tento poměr pohybuje
od 20 do 40 %. Stejně tak mapy vypracované společností Yves Saint
Laurent ukazují existenci prodejních míst mimo městská centra.
Co
se týče analýzy motivace a očekávání spotřebitelů, posouzení
Komise je dále potvrzeno dalšími studiemi předloženými společností Yves
Saint Laurent v příloze k jejímu vyjádření vedlejšího
účastníka, a to studiemi vypracovanými profesorem Glaisem,
americkým časopisem
Mademoiselle
a profesorem Thoenigem,
z nichž vyplývá, že spotřebitel přikládá význam značce výrobku, že
hlavní motivace ovlivňující nákup luxusního výrobku se váže na prestiž
tohoto výrobku a že spotřebitelé jsou nakloněni takovému systému
distribuce, který zachovává prestižní obraz výrobku v očích
veřejnosti. Naopak, tvrzení Galec, podle něhož analýza Komise odráží
obzvlášť zastaralou a staromódní představu motivace spotřebitele,
není podepřeno žádnou studií či sondáží.
Pokud
jde o nezbytnost systému selektivní distribuce, Yves Saint Laurent
zdůrazňuje, že Komise se sice soustředila na prestiž a proslulost
značky Yves Saint Laurent, vzala však v úvahu i specifika
daných výrobků, zejména kvalitu používaných surovin, výzkumné
a vývojové práce a materiály pro vnější úpravu výrobků (bod
II.A.5). Například pro vyvinutí nového výrobku až do fáze průmyslové
výroby je třeba asi tří let a stálé výzkumné a vývojové
středisko Yves Saint Laurent studuje každý rok nová složení výrobků.
Používá se více než 5 000 různých, mnohdy vzácných, sofistikovaných
a drahých surovin a je nutno provádět mnoho pokusů.
Originalita, sofistikovanost a vysoká kvalita výrobků kombinovaná
s prestiží a proslulostí značek, které jsou pro ně používány,
tedy odůvodňují selektivní distribuci, aby dané výrobky jinak
nenásledovaly osud parfémů Coty, které zmizely z trhu následkem
ztráty odpovídajícího poměru mezi kvalitou výrobku a způsobem
distribuce, který neodpovídal očekáváním spotřebitelů.
Pokud
jde o čl. 85 odst. 1 Smlouvy, kritérium kvalifikace
personálu je nezbytné k uspokojování potřeb zákazníků
i z toho důvodu, že dané výrobky mají technickou povahu
a vyžadují rozsáhlý výzkum. Vnější prostředí prodejního místa je
rovněž objektivním kritériem, nezbytným pro zhodnocení samotného
prodejního místa i nakupovaného výrobku, kritériem, které
nevylučuje žádnou formu distribuce. Kvalita, upravenost a výloha
prodejního místa jsou také „skříňkou“, ve které se nachází výrobek
a která musí odpovídat obrazu v očích veřejnosti. Obchodní
označení je také objektivním výběrovým kritériem, neboť má schopnost
vzbuzovat kladnou, zápornou či neutrální představu, pokud jde
o kvalifikaci personálu, úroveň služeb a poradenství,
odrážející se na prodávaném zboží. A konečně fyzické oddělení mezi
odděleními kosmetiky a odděleními prodeje výrobků běžné spotřeby
požadované v nespecializovaných prodejních místech neomezuje
hospodářskou soutěž a nezabraňuje vstupu nespecializovaných forem
obchodování do sítě. To také odpovídá očekávání výrobce
i spotřebitele, a sice že nákup luxusního výrobku se nebude
míchat s nákupy běžných výrobků, jako jsou třeba potraviny.
Hodnotící
zpráva o prodejních místech (bod 16 výše) nakonec ukázala, že
postup při vstupu do sítě probíhá na objektivním a jednotném
základě. Kandidující maloobchodní prodejce je o tomto hodnocení
vyrozuměn a může žádat o druhé hodnocení. Spory podléhají
kontrole vnitrostátních soudů. Při určování, zda některé obchodní
označení může snižovat hodnotu výrobků, se Yves Saint Laurent opírá
o průzkumy veřejného mínění, které mezi spotřebiteli provádějí
nezávislé organizace. Yves Saint Laurent přikládá ke svému vyjádření
seznam otázek, obsažených v těchto průzkumech, a uvádí, že
výsledky jsou sdělovány příslušnému podniku, který je může svobodně
zpochybnit.
Colipa
nejdříve připomíná, že Rozhodnutí se odvolává na zprávu profesora
Webera, která podle jeho názoru odpovídá informacím, které má Colipa
k dispozici. Z této zprávy vyplývá, že trh kosmetických
výrobků v zemích Společenství je segmentován a že tato
segmentace je doprovázena diferenciací způsobů distribuce podle
příslušných segmentů. Tato zpráva odpovídá závěrům Komise, zejména těm,
které jsou uvedeny v bodě II.B.3, podle nichž přes jistý stupeň
zastupitelnosti mezi luxusními kosmetickými výrobky a podobnými
výrobky spadajícími do ostatních tržních segmentů, která existuje
v představě spotřebitelů, mohou spotřebitelé, kteří považují obraz
značky a služby spojené s prodejem v rámci systému
selektivní distribuce za druhořadý, nakupovat na sousedním trhu, jenž
takové systémy nevyužívá.
Zpráva
profesora Webera kromě toho potvrdila, že existuje velké množství
výrobců a distributorů působících na trhu luxusních kosmetických
výrobků v dynamických a vysoce konkurenčních podmínkách
a že počet nových subjektů vstupujících na tento trh je také
vysoký. Výrobci jsou mimo jiné nuceni neustále provádět výzkum
a vyvíjet nové výrobky a vyvíjet a udržovat obchodní
politiku odpovídající obrazu prestižní značky v očích veřejnosti.
Komise tedy ve svém Rozhodnutí správně zhodnotila soutěžní souvislosti
oznámených smluv. Tvrzení žalobce, podle kterého je velkodistribuce
z těchto dohod vyloučena, není podepřeno žádným ekonomickým
rozborem ani žádnými dalšími důkazy.
Colipa
poté připomněla právní zásady vztahující se na selektivní distribuci,
které odvodila z analýzy judikatury Soudního dvora
a ze zásady „free rider“ („černý pasažér“) v americkém
právu a „Immanenz‑Theorie“ v německém právu, podle nichž
Colipa považuje tuto formu distribuce za plně odůvodněnou ve vztahu
k luxusní kosmetice, jak již uznal Soudní dvůr zejména ve výše
uvedených rozsudcích L’Oréal a Lancôme, stejně jako generální
advokát Reischl ve svém stanovisku, které předcházelo rozsudku Soudního
dvora ze dne 10. července 1980, Guerlain a další (253/78
a 1/79, 2/79 a 3/79, Recueil, s. 2327, 2377).
Tento
ekonomický přístup založený na pravidle rozumného uvážení totiž uznává,
že hospodářská soutěž zaměřená na jiné prvky, než je cena, má výhody
především s ohledem na nutné podstatné investice a na potřebu
vyloučit, aby „parazitující“ maloobchodníci žili na úkor těch, kteří
přijímají ekonomickou nutnost obchodní politiky výrobce. Hospodářská
soutěž navíc není z tohoto trhu nijak vylučována, protože
selektivní distribuce existuje vedle jiných metod, které představují
více než 50 % výrobků evropské výroby parfumerie.
Souběžná
existence ostatních sítí selektivní distribuce by byla relevantní pouze
tehdy, jestliže by tvořila překážku vstupu na trh (viz rozsudek
Soudního dvora ze dne 28. února 1991, Delimitis, C‑234/89, Recueil,
s. I‑935), dále jestliže by neponechala žádné místo ostatním
formám distribuce zaměřeným na politiku hospodářské soutěže odlišné
povahy, nebo jestliže by vyústila v nepružnost cen, kterou by
nevyvažovaly ostatní faktory hospodářské soutěže (rozsudek
Metro II), což ale není případ projednávané věci. Naopak, žádné
moderní formě distribuce není nutně bráněno v přístupu k síti
a pro Galec by k tomu postačovalo, aby předložilo žádost
o přijetí a vyhovělo výběrovým kritériím.
Na
jednání Colipa také připomněl zprávu Monopolies and Mergers Commission
„Fine Fragrances – A report on the supply in the UK for retail sale
of fine fragrances“ (Cm 2380, listopad 1993), podle níž selektivní
distribuce v odvětví luxusní kosmetiky není v rozporu
s veřejným zájmem ve smyslu zákona Fair Trading Act 1973 ve Velké
Británii. Colipa také zdůraznil, že v mnoha členských státech se
luxusní kosmetické výrobky prodávají systémem selektivní distribuce
v „nespecializovaných“ obchodech s více druhy zboží, jako je
Boots ve Velké Británii, Matas v Dánsku, Sephora ve Francii, Müller
v Německu a tak dále.
FIP
uplatňuje, že v každém luxusním výrobku je jeho nehmotná část tím
podstatným a že při každé prestižní službě je vytvořené prostředí
prvořadé, protože dobré jméno značky, a tím i její další osud
leží v rukou prodejců, kteří jsou pro spotřebitele její vizitkou.
V tomto ohledu autorizovaný prodejce nabízí spotřebiteli řadu
záruk: je mu předkládána kompletní výrobková řada či dostatečný výběr
výrobků včetně posledních novinek značky; využívá poradenství od
odborného personálu vyškoleného výrobcem; má zajištěn záruční
a poprodejní servis; prodejní prostředí mu při nákupu dodává
radostnou a vysněnou atmosféru. Symbolické aspekty, na nichž luxus
závisí, však mohou být zničeny, pokud se takové prestižní výrobky
dostanou do prodeje v nevhodných podmínkách nebo jsou obklopeny
výrobky (například potravinami či čisticími prostředky), které mohou
snižovat prestiž příslušné značky v očích veřejnosti, jako se to
stalo u parfémů Coty, které zmizely z trhu v důsledku
zevšednění značky. Zachování obrazu značky v očích spotřebitelů je
o to nutnější, jelikož mimo vlastní cenu suroviny na sebe výrobce
bere významné investiční náklady spojené s vývojem nových výrobků,
nepřetržitou kontrolou jejich kvality a reklamou, což může
představovat až 30 % obratu značky.
V této
souvislosti má FIP za to, že dotyčné kvalitativní nároky, včetně
požadavků na obchodní označení, jsou nezbytné pro zachování obrazu
značky výrobce v očích veřejnosti a pro zajištění nejlepšího
poradenství pro spotřebitele, i když tyto požadavky mohou způsobit,
že vstup některých prodejců do sítě bude zamítnut. V projednávaném
případě Komise přísně dodržovala judikaturu Soudního dvora
a nikterak nepřipustila
a priori
vyloučení některé formy distribuce.
FEPD
nejprve uplatňuje, že užitečnost selektivní distribuce uznávaná
výrobci, maloobchodními prodejci i spotřebiteli a potvrzená
i v judikatuře Soudního dvora, se projevuje v cílech,
které sleduje: soudržnost a obraz sítě prodávající luxusní
a vysoce kvalitní výrobky v očích veřejnosti s cílem
zajistit co nejlepší službu spotřebiteli a uspokojení jeho potřeb.
Spotřebitel očekává, že si zakoupí vysoce kvalitní výrobek
s využitím odpovídajícího poradenství v prostředí podporujícím
výběr výrobku. V projednávaném případě úpravy smluv zajištěné
Komisí stanoví práh, za kterým již selektivní distribuce luxusních
parfémů přestává existovat, neboť podle názoru FEDP by méně náročná
kritéria již mohl splňovat jakýkoli distributor.
V této
souvislosti specializované maloobchodní prodejny vyvinuly potřebné
úsilí a získaly vlastnosti nutné k uspokojování potřeb
spotřebitelů, zejména z důvodu své struktury, specializace,
zařízení a jejich geografického umístění. Obecně se jedná
o provozovny malých rozměrů, které mají pružné rozhodování,
znalosti a zařízení uzpůsobené k prodeji dotčených výrobků,
což je nezbytné k budování věrné klientely. Prodejní místa se
neomezují na maloobchodníky ze středu města, ale nacházejí se jak
v městském centru, tak i na okraji města či na předměstí,
a to včetně míst v obchodních galeriích velkých komerčních
center či hypermarketů. Tyto argumenty se opírají o zprávu
profesora Glaise, ze které zejména vyplývá, že poradenství, které lze
získat ve specializovaných prodejnách, výrazně působí na zhodnocování
výrobku.
Cílem
žaloby je docílit snížení úrovně výběrovosti požadovaných kritérií na
současnou úroveň zařízení center Leclerc, což by vedlo k vyloučení
specializovaných obchodů, frustraci spotřebitelů a k donucení
výrobců, aby omezili své činnosti na úseku výzkumu, vývoje
a komunikace až do bodu, kdy zmizí luxusní povaha, kterou dosud
výrobky měly. Svým odmítáním splnit soudržná a relevantní kritéria
vstupu do sítě by se žalobce sám stal odpovědným za vyloučení,
o kterém tvrdí, že je jeho obětí. Žalobce totiž není
a priori
vyloučen, ale musí jen upravit své obchodní metody v závislosti na
povaze dotyčných výrobků, což by nevyžadovalo radikální změnu
prodejních postupů center Leclerc.

Závěry Soudu
Posouzení
opodstatněnosti Rozhodnutí v rozsahu, v němž používá čl. 85
odst. 1 Smlouvy, vyvolává čtyři hlavní otázky, a to: A) zda je
selektivní distribuce založená na kvalitativních kritériích
v odvětví luxusní kosmetiky v zásadě slučitelná
s čl. 85 odst. 1 Smlouvy; B) zda výběrová kritéria
společnosti Yves Saint Laurent uvedená v bodě II.A.5 Rozhodnutí
splňují podmínky právní přípustnosti z hlediska čl. 85
odst. 1 Smlouvy; C) zda jsou opodstatněné žalobní důvody
a argumenty žalobce týkající se otázky, zda jsou jeho členové
a priori
vyloučeni ze sítě Yves Saint Laurent, a postoje spotřebitelů
v tomto směru; a D) zda je možno použít čl. 85
odst. 1 Smlouvy z důvodu existence souběžných sítí
v dotyčném odvětví.
A –
K zásadní
slučitelnosti selektivní distribuce v odvětví luxusní kosmetiky
založené na kvalitativních kritériích s čl. 85 odst. 1 Smlouvy
I když
žalobce uplatňuje, že schvaluje nezbytnost systému zaměřeného na
koncepci „luxusní výběrovosti“ za účelem zachování prestiže luxusních
výrobků a uspokojení očekávání spotřebitelů, nicméně popírá právní
přípustnost, z hlediska čl. 85 odst. 1 Smlouvy,
výběrových kritérií stanovených společností Yves Saint Laurent. Za
těchto okolností, je třeba především prozkoumat základní právní zásady,
které upravují použití čl. 85 odst. 1 Smlouvy v odvětví
luxusní kosmetiky.
Z judikatury
Soudního dvora vyplývá, že systémy selektivní distribuce představují
formu hospodářské soutěže, která je v souladu s čl. 85
odst. 1 Smlouvy, pokud jsou splněny čtyři podmínky: zaprvé,
vlastnosti dotyčného výrobku vyžadují systém selektivní distribuce
v tom smyslu, že takový systém představuje legitimní požadavek
s ohledem na charakter dotyčných výrobků a zejména na jejich
vysokou kvalitu či technickou úroveň, za účelem zachování této kvality
a zajištění jejich náležitého užívání (viz výše uvedený rozsudek
L’Oréal, bod 16, vyložený na základě rozsudku Metro I, body 20
a 21, rozsudku AEG, bod 33, a rozsudku Soudu ze dne
27. února 1992, Vichy v. Komise, T‑19/91, Recueil,
s. II‑415, body 69 až 71); zadruhé, že výběr prodejců se provádí
podle objektivních kritérií kvalitativního charakteru stanovených
jednotným způsobem vůči všem potenciálním prodejcům a používaných
nediskriminačním způsobem (viz například rozsudky Metro I, bod 20,
výše uvedený L’Oréal, bod 15, a AEG, bod 35); zatřetí, že
dotyčný systém směřuje k dosažení výsledku, který ve své podstatě
zlepšuje hospodářskou soutěž, a tedy k vyvážení omezení
hospodářské soutěže, které vyplývá ze systémů selektivní distribuce,
zejména v oblasti cen (viz rozsudky Metro I, body 20 až 22;
AEG, body 33, 34 a 73, a Metro II, bod 45);
a začtvrté, že stanovená kritéria nejdou nad rámec toho, co je
nezbytné (viz výše uvedené rozsudky L’Oréal, bod 16, a Vichy
v. Komise, body 69 až 71). Otázka, zda jsou tyto podmínky splněny,
musí být posouzena objektivním způsobem s ohledem na zájem
spotřebitele (viz rozsudky Metro I, bod 21, a výše uvedený
Vichy v. Komise, body 69 až 71).
Zatímco
Soudní dvůr zejména rozhodl, že takové systémy selektivní distribuce
založené na kvalitativních kritériích jsou přípustné v odvětví
výroby zboží dlouhodobé spotřeby s vysokou kvalitou či technickou
úrovní, aniž by byl porušen čl. 85 odst. 1 Smlouvy, především
s cílem zachovat způsobilost specializovaného obchodování
poskytovat specifické služby pro tyto výrobky (viz rozsudky
Metro I, bod 20, AEG, bod 33, a Metro II, bod 54,
a rozsudek Soudního dvora ze dne 10. prosince 1985, ETA,
31/85, Recueil, s. 3933, bod 16), z judikatury Soudního dvora
rovněž vyplývá, že systémy selektivní distribuce, které jsou odůvodněné
specifickým charakterem výrobků nebo specifickými požadavky na jejich
distribuci, lze zavést i v ostatních hospodářských odvětvích,
aniž by došlo k porušení čl. 85 odst. 1 (viz rozsudky
Soudního dvora ze dne 3. července 1985, Binon, 243/83, Recueil,
s. 2015, body 31 a 32, a ze dne 16. června 1981,
Salonia, 126/80, Recueil, s. 1563). Stejně tak Soudní dvůr ve svém
rozsudku Metro I (bod 20) rozhodl, že charakter
a intenzita účinné hospodářské soutěže („workable competition“)
nezbytné k dosažení cílů Smlouvy se může lišit podle dotyčných
výrobků nebo služeb a hospodářské struktury v dotčeném tržním
odvětví, aniž by byla porušena zásada nenarušené hospodářské soutěže
uvedená v článcích 3 a 85 Smlouvy.
Pokud
jde o luxusní kosmetické výrobky a zejména o luxusní
parfémy, které tvoří podstatnou část těchto výrobků, je nesporné zaprvé,
že se jedná o sofistikované a vysoce kvalitní výrobky, které
jsou výsledkem zvláštního výzkumu a které obsahují vysoce kvalitní
materiály, zvláště pro jejich vnější úpravu, zadruhé, že tyto výrobky
mají „obraz luxusu v očích veřejnosti“, který slouží k jejich
odlišení od ostatních podobných výrobků, jež takový obraz v očích
veřejnosti nemají, a zatřetí, že tento obraz luxusu je významný
v očích spotřebitelů, kteří oceňují možnost nakupovat luxusní
kosmetiku a zejména luxusní parfémy. V představě spotřebitele
totiž existuje jen nízký stupeň zastupitelnosti mezi luxusními
kosmetickými výrobky a podobnými výrobky spadajícími do ostatních
segmentů tohoto odvětví (viz bod II.A.8 Rozhodnutí).
Za
těchto okolností má Soud za to, že pojem „vlastnosti“ luxusních
kosmetických výrobků ve smyslu výše uvedeného rozsudku L’Oréal nelze
omezovat jen na jejich hmotné vlastnosti, ale že zahrnuje
i specifické vnímání ze strany spotřebitelů a zvláště jejich
„auru luxusu“. V projednávané věci se tedy jedná o výrobky,
jež mají jednak vlastní vysokou kvalitu a jednak mají povahu luxusu
vycházející z jejich vlastní podstaty.
Pokud
jde o otázku, zda selektivní distribuce představuje legitimní
požadavek v případě výrobků, jež mají takové vlastnosti, Soud
poznamenává, že odůvodnění Rozhodnutí v této otázce (bod II.A) není
založeno na koncepci specializovaného obchodu schopného poskytovat
specifické služby pro výrobky vysoké technické úrovně ve smyslu rozsudků
Metro I, Metro II a AEG, ale spíše na dvou dalších
hlavních důvodech, a to (a) na zájmu společnosti Yves Saint
Laurent, jako výrobce luxusní kosmetiky, na udržení prestižního
obrazu své značky v očích veřejnosti a na zachování
výsledků svého úsilí v rámci podpory prodeje (viz bod II.A.5, druhý
a čtvrtý pododstavec Rozhodnutí; viz také ve stejném smyslu bod
II.B.2), a (b) na potřebě zachovat v očích spotřebitelů „auru
výlučnosti a prestiže“ dotčených výrobků, a přitom zajistit
zejména „prezentaci výrobků vůči veřejnosti, která je způsobilá
zhodnotit estetické a funkční zvláštnosti“ výrobků (bod II.A.5,
druhý pododstavec) a „umístění, které je v souladu
s luxusním a výlučným charakterem dotčených výrobků
a prezentací, odpovídající obrazu značky v očích veřejnosti“
(viz bod II.A.5, čtvrtý pododstavec, viz také bod II.A.5, pátý
a šestý pododstavec).
V tomto
ohledu je třeba upřesnit, že i když má výrobce volnost ve volbě
své obchodní politiky, čl. 85 odst. 1 Smlouvy se musí brát
v úvahu, jakmile realizace takové politiky předpokládá uzavření
dohod, které ukládají ostatním nezávislým hospodářským subjektům
povinnosti, jež omezují jejich soutěžní volnost v rozsahu,
v němž ve značné míře ovlivňují obchod ve Společenství. Za těchto
okolností pouhá skutečnost, že výrobce vynaložil značné úsilí na podporu
prodeje svých výrobků, nepředstavuje sama o sobě dostatečný důvod
k vynětí distribuční sítě, která omezuje svobodu hospodářské
soutěže zúčastněných podniků i třetích osob, z působnosti
čl. 85 odst. 1 Smlouvy. Kdyby tomu totiž tak nebylo, pak by
jakýkoli výrobce mohl odůvodnit přijetí systému selektivní distribuce
pouze svým úsilím v rámci podpory prodeje a jakékoli omezující
výběrové kritérium by mohlo být odůvodněno jako nezbytné za účelem
ochrany obchodní politiky podle přání výrobce (viz výše citovaný
rozsudek Vichy v. Komise, bod 71).
Soud
má tedy za to, že systém selektivní distribuce se vymyká působnosti čl.
85 odst. 1 Smlouvy jedině tehdy, je‑li objektivně odůvodněný, také
s ohledem na zájem spotřebitelů (viz závěr bodu 112 výše).
Z tohoto
hlediska se Soud domnívá, že je v zájmu spotřebitelů hledajících
luxusní kosmetické výrobky, aby takové výrobky byly v prodejních
místech nabízeny v patřičných podmínkách. Vzhledem k tomu, že
jde totiž o vysoce kvalitní výrobky, jejichž obrazu luxusu si
spotřebitelé cení, kritéria směřující pouze k zajištění jejich
hodnotné prezentace sledují zlepšení hospodářské soutěže prostřednictvím
ochrany tohoto obrazu luxusu v očích veřejnosti, které vyvažuje
omezení hospodářské soutěže vyplývající ze systémů selektivní
distribuce. Taková kritéria tedy představují legitimní požadavek ve
smyslu výše uvedené judikatury (viz rozsudek Metro I, bod 37).
Soud
se domnívá, že je skutečně v zájmu spotřebitelů vyhledávajících
luxusní kosmetické výrobky, aby obraz luxusu takových výrobků nebyl
narušen tak, aby tyto výrobky již nebylo možno považovat za luxusní.
V současné době existuje v odvětví kosmetiky rozdělení na
segment luxusní kosmetiky a segment neluxusní kosmetiky, které
vyhovuje různým potřebám spotřebitelů, a které tudíž nelze
kritizovat z hospodářského hlediska. I když „luxusní“ povaha
luxusních kosmetických výrobků vyplývá též z jejich vysoké kvality,
z jejich vyšší ceny a z reklamních kampaní výrobců, Soud
se domnívá, že skutečnost, že se tyto výrobky prodávají v rámci
systémů selektivní distribuce směřujících k zajišťování
zhodnocující prezentace v prodejním místě, přispívá také
k tomuto obrazu luxusu v očích veřejnosti, a tedy
i k zachování jedné z hlavních vlastností výrobků
vyhledávaných spotřebiteli. Obecná distribuce dotyčných výrobků,
v jejímž rámci by Yves Saint Laurent neměla žádnou možnost ujistit
se o tom, že její výrobky jsou prodávány v náležitých
podmínkách, by totiž s sebou nesla riziko zhoršení jejich
prezentace v prodejním místě, což by mohlo mít dopad na „obraz
luxusu v očích veřejnosti“, a tím i na samotnou povahu
dotyčných výrobků. Z toho důvodu kritéria směřující
k zajištění takové prezentace výrobků v prodejním místě, která
by odpovídala jejich luxusní povaze, představují legitimní požadavek,
který může zlepšit hospodářskou soutěž v zájmu spotřebitele ve
smyslu výše uvedené judikatury.
Tento
závěr není vyvrácen skutečností prokázanou v průběhu jednání, že
v některých členských státech, zejména v Nizozemsku, ale také
ve Velké Británii a ve Francii, je více či méně významná část
prodejů uskutečněná neautorizovanými prodejci, kteří se zásobují na
paralelním trhu. Není totiž vyloučeno, že zájem spotřebitelů
o takové nákupy částečně vznikl v důsledku obrazu luxusu,
k jehož zachování alespoň částečně přispěla selektivní distribuce.
Z toho tedy nevyplývá, že tento obraz luxusu zůstává při
neexistenci selektivní distribuce nedotčen.
Nicméně,
je-li v zájmu spotřebitele, aby měl možnost si kupovat luxusní
kosmetiku v náležitých podmínkách prezentace, a vidět tak, že
její obraz luxusu je ochraňován, je rovněž v jeho zájmu, aby systém
selektivní distribuce založený na této koncepci nebyl používán příliš
omezujícím způsobem a zejména aby přístup k výrobkům nebyl
nepřiměřeně omezován, jak uplatnila všechna čtyři sdružení spotřebitelů
v průběhu správního řízení (viz bod 175 níže). Z judikatury
Soudního dvora stejně tak vyplývá, že systém Yves Saint Laurent lze
považovat za systém sledující legitimní cíl, který vyvažuje omezení
hospodářské soutěže, které z tohoto systému vyplývá, pouze tehdy,
je‑li otevřen všem potenciálním prodejcům způsobilým zajistit náležitou
prezentaci uživateli ve vhodném prostředí a chránit obraz luxusu
dotyčných výrobků v očích veřejnosti (viz bod 112 výše). Jediným
výsledkem systému selektivní distribuce, který by měl za následek
vyloučení některých forem obchodování schopných prodávat výrobky ve
zhodnocujících podmínkách, například v upraveném místě nebo
prostoru, by totiž byla ochrana stávajících forem obchodování proti
hospodářské soutěži ze strany nových subjektů, a nebyl by tedy
v souladu s čl. 85 odst. 1 Smlouvy (viz rozsudek
AEG, body 74 a 75).
Z toho
vyplývá, že v odvětví luxusní kosmetiky se čl. 85 odst. 1
Smlouvy nevztahuje na ta kvalitativní kritéria výběru maloobchodních
prodejců, která nepřekračují meze toho, co je nezbytné k zajištění
prodeje těchto výrobků v náležitých podmínkách prezentace, pokud
jsou tato kritéria objektivní, stanovená jednotným způsobem vůči všem
potenciálním prodejcům a používaná nediskriminačním způsobem.
B –
K otázce,
zda výběrová kritéria společnosti Yves Saint Laurent uvedená
v bodě II.A.5 Rozhodnutí splňují podmínky požadované pro uznání
jejich právní přípustnosti z hlediska čl. 85 odst. 1
1.     K úloze Soudu a příslušných vnitrostátních soudů a jiných orgánů
Galec
má za to, že některá výběrová kritéria společnosti Yves Saint Laurent
jí ponechávají nadbytečnou a nekontrolovatelnou volnost při
hodnocení, a tudíž nejsou objektivní ve smyslu judikatury Soudního
dvora. Komise a vedlejší účastníci se domnívají, že tato kritéria
s sebou nesou hodnocení ze strany výrobce případ od případu, které
je podřízeno dodržování zásady nediskriminace a podléhá přezkumu
příslušných soudů.
Vzhledem
k těmto argumentům je třeba nejprve upřesnit úlohu Soudu
a příslušných vnitrostátních soudů a jiných orgánů.
Pokud
jde o otázku, zda dotčená kritéria splňují podmínky požadované pro
uznání jejich právní přípustnosti z hlediska čl. 85
odst. 1 Smlouvy, a tedy jsou‑li to kritéria kvalitativní
a objektivní a nejsou-li ani diskriminační, ani nepřiměřená,
přezkum Soudu se na základě článku 173 Smlouvy omezuje na ověření toho,
zda zjištění Komise v bodě II.A.5 Rozhodnutí jsou stižena
nedostatkem odůvodnění, zjevně nesprávným skutkovým zjištěním,
zjevně nesprávným právním posouzením, zjevně nesprávným posouzením
skutkového stavu nebo zneužitím pravomoci. Soudu nepřísluší, aby se
vyjadřoval k použití těchto kritérií v konkrétních případech.
Avšak
jak Komise s Yves Saint Laurent správně uplatnily, použití těchto
kritérií v konkrétních případech nespadá pouze do volného uvážení
výrobce, ale musí být vymezeno objektivním způsobem. Z toho
vyplývá, že možnost nezávislého a účinného přezkumu používání
uvedených kritérií v konkrétních případech představuje základní
prvek legality sítě Yves Saint Laurent podle čl. 85 odst. 1
[viz body II.A.6 písm. a), a čtvrtý pododstavec části II.B.4
Rozhodnutí].
Z ustálené
judikatury vyplývá, že vnitrostátní soudy jsou příslušné
k používání čl. 85 odst. 1 Smlouvy z důvodu jeho
přímého účinku (viz rozsudek Soudního dvora ze dne 30. ledna 1974,
BRT, 127/73, Recueil, s. 51, body 15 a 16). Uchazeč, kterému
je zamítnut přístup do sítě a který se domnívá, že dotčená kritéria
byla vůči němu použita způsobem, který je v rozporu
s čl. 85 odst. 1 Smlouvy, a zejména diskriminačním
či nepřiměřeným způsobem, může podat návrh na zahájení řízení před
příslušnými vnitrostátními soudy. Takový návrh lze případně podat i
u vnitrostátních orgánů, které jsou příslušné k používání
čl. 85 odst. 1 Smlouvy.
Podle
judikatury Soudního dvora a případně Soudu tedy náleží příslušným
vnitrostátním soudům nebo jiným orgánům, jimž byl takový návrh na
zahájení řízení předložen, aby rozhodovaly o tom, zda výběrová
kritéria společnosti Yves Saint Laurent byla v konkrétním případě
použita diskriminačním nebo nepřiměřeným způsobem, a zda tím došlo
k porušení čl. 85 odst. 1 Smlouvy. Vnitrostátním soudům
nebo jiným orgánům přísluší zejména dbát na to, aby dotčená kritéria
nebyla používána za účelem zabránění přístupu do sítě novým subjektům,
kteří mohou prodávat dotčené výrobky v podmínkách, jež by
nesnižovaly jejich hodnotu.
Kromě
toho má uchazeč, kterému byl odmítnut přístup do sítě, možnost,
s výhradou zásad stanovených Soudem v rozsudku ze dne
18. září 1992, Automec v. Komise (T‑24/90, Recueil,
s. II‑2223), předložit Komisi stížnost na základě článku 3
nařízení č. 17, zejména v případě systematického používání
podmínek pro vstup do sítě způsobem, který je neslučitelný s právem
Společenství (viz rozsudek AEG, body 44 až 46, 67 a následující).
2.     K zásadní
právní přípustnosti dotčených kritérií z hlediska čl. 85
odst. 1 Smlouvy
a)     Kritéria týkající se odborné kvalifikace
Ve
svých vyjádřeních Galec nenapadlo kritéria týkající se odborné
kvalifikace personálu a poradenské a předváděcí služby uvedené
v bodech I.2 a I.3 všeobecných prodejních podmínek (viz bod
25 vyjádření ke spisům vedlejších účastníků), ale na jednání uvedlo, že
tato kritéria jsou nepřiměřená v porovnání s požadavky na
prodej dotyčných výrobků v odpovídajících podmínkách.
Soud
se domnívá, že přítomnost osoby schopné poskytovat spotřebiteli
náležité poradenství a informace v prodejním místě
v zásadě představuje legitimní požadavek pro prodej luxusní
kosmetiky, který je nedílnou součástí náležité prezentace takových
výrobků.
Žalobce
navíc nepředložil žádné důkazy, jež by Soudu umožnily rozhodnout
o otázce, zda kvalifikace vyžadované v bodu I.3 všeobecných
prodejních podmínek, tedy buď diplom z oboru kosmetiky či obdobná
odborná kvalifikace, anebo minimálně tříletá praxe v oboru prodeje
prestižních výrobků parfumerie, jsou nepřiměřené vzhledem k povaze
dotyčných výrobků.
V každém
případě je na příslušných vnitrostátních soudech nebo jiných orgánech,
aby dbaly na to, aby smluvní ustanovení týkající se odborné kvalifikace
nebyla v konkrétních případech uplatňována diskriminačním nebo
nepřiměřeným způsobem.
b)     Kritéria týkající se umístění a zařízení prodejního místa
Galec
směřuje svou kritiku zejména ke kritériím vztahujícím se
k „prostředí“ prodejního místa, k vnějšímu vzhledu prodejního
místa a zejména k výkladním skříním a k prodeji
ostatního zboží v prodejním místě. Podle Galec jsou tato kritéria
vůči členům tohoto sdružení příliš subjektivní, nepřiměřená
a diskriminační.
–       „Prostředí“ a umístění prodejního místa
Bod
I.1 písm. a) všeobecných prodejních podmínek stanoví, že „čtvrť,
ulice i obchody nacházející se v blízkosti prodejního místa
musí vždy odpovídat prestiži a proslulosti značky Yves Saint
Laurent“. Z kolonek 1 a 2 hodnotící zprávy vyplývá, že
obchod nacházející se ve čtvrti, do níž je „dobré spojení a je
obchodní“ nebo je „ve středu města a obchodní“ a nachází se
v ulici, která je v blízkosti obchodů „zhodnocujících
prodávané zboží nebo luxusních“ obchodů, s budovami „v dobrém
stavu“ nebo „velmi prestižními“, je v hodnocení společnosti Yves
Saint Laurent hodnocen lépe, než obchod umístěný v jiné čtvrti nebo
v jiné ulici. Tyto dvě kolonky představují v hodnotící zprávě
30 bodů a mají tedy relativně velký význam.
Soud
se domnívá, že čl. 85 odst. 1 Smlouvy se nevztahuje na kritérium
týkající se prostředí, v němž se prodejní místo luxusních
kosmetických výrobků nachází, pokud je jeho účelem zajistit, aby takové
výrobky nebyly prodávány v místech, které jsou pro jejich prodej
zcela nevhodné. Soud nicméně poznamenává, že příslušným vnitrostátním
soudům či jiným orgánům přísluší dbát na to, aby toto kritérium nebylo
v konkrétních případech používáno diskriminačním či nepřiměřeným
způsobem.
–       Vnější vzhled prodejního místa
Galec
si stěžuje zejména na ustanovení bodu I.1 písm. b) všeobecných
prodejních podmínek, která se týkají kvality fasády a výkladních
skříní, jakož i na ustanovení bodu III.4 smlouvy, podle nichž musí
„výzdoba“ prodejního místa odpovídat vysoké úrovni a kvalitě
spojované s obrazem značky Yves Saint Laurent v očích
veřejnosti. V hodnotící zprávě představují kolonky 3 a 4
týkající se vnějšího vzhledu prodejního místa, včetně jeho výkladních
skříní, celkově 80 bodů, tedy asi 25 % celkového maximálního
možného množství bodů.
Soud
se domnívá, že taková ustanovení, zejména ustanovení, která se týkají
výkladních skříní, mohou být použita diskriminačním způsobem vůči
takovému prodejnímu místu, jakým je hypermarket, které nemá stejnou
fasádu jako tradiční obchod, zejména fasádu obsahující výkladní skříně,
ale které vyhradilo určité místo či prostor uvnitř obchodu způsobem
vhodným pro prodej luxusní kosmetiky. Kromě toho se vnější výkladní
skříně nejeví jako nezbytné pro náležitou prezentaci výrobků ve
spojitosti s místem či prostorem vyhrazeným uvnitř obchodu
s více druhy zboží.
Není
však vyloučeno, aby kritéria, jež se týkají výkladních skříní, byla
vykládána jako kritéria vztahující se k „vitrínám“ prostoru
vyhrazeného uvnitř prodejního místa, a nikoli k vnějším
výkladním skříním.
Za
těchto okolností postačí konstatovat, že je úkolem příslušných
vnitrostátních soudů či jiných orgánů dbát zejména na to, aby kritéria
týkající se vnějšího vzhledu prodejního místa, včetně výkladních skříní,
nebyla používána diskriminačním nebo nepřiměřeným způsobem.
–       Prodej
ostatních druhů zboží, jež by svou povahou mohlo snižovat hodnotu
značky Yves Saint Laurent
Pokud
jde o interiér prodejního místa, Galec neuvedlo před Soudem jinou
kritiku, něž kritiku týkající se omezování prodeje ostatních druhů
zboží. V tomto ohledu Galec napadá zejména právní přípustnost bodu
III.3 smlouvy, podle kterého „autorizovaný prodejce nedá do prodeje
[...] takové výrobky, které by svým blízkým umístěním mohly snížit
hodnotu značky Yves Saint Laurent v očích veřejnosti“, stejně jako
bodu I.1 písm. d) všeobecných prodejních podmínek, podle něhož
„pokud v prodejním místě dochází k jiné činnosti, zahrnují
zohledňované prvky rozsah této činnosti, vnitřní a vnější
prezentaci této činnosti, oddělení této činnosti od činnosti parfumerie,
rozdělení prodávajících zaměstnanců mezi tuto činnost a činnost
parfumerie, schopnosti prodávajících zaměstnanců přidělených ke každé
z těchto činností a oblečení prodávajících zaměstnanců
přidělených ke každé z těchto činností“.
Je
třeba konstatovat, že ani smlouva, ani hodnotící zpráva nespecifikují
výrobky, jejichž prodej ve stejném místě by mohl snižovat hodnotu značky
Yves Saint Laurent v očích veřejnosti. V Rozhodnutí se Komise
omezuje na konstatování, že účelem tohoto ustanovení je zachovat
v očích veřejnosti prestiž a výlučnost vlastní dotčeným
výrobkům, a „vyloučit tak jakékoli spojování s výrobky nižší
kvality“ (bod II.A.5, pátý pododstavec).
Je
třeba uvést, že bod III.3 smlouvy není přesný ani jasný a že
umožňuje subjektivní a případně diskriminační použití. Stejně tak
bod I.1 písm. d) všeobecných prodejních podmínek zřejmě poskytuje
společnosti Yves Saint Laurent velmi širokou diskreční pravomoc, zejména
v rozsahu, v němž sama může hodnotit nejen rozsah prodeje
ostatních druhů zboží a jejich prezentaci, ale i počet
zaměstnanců přidělených k prodeji těchto výrobků, jejich schopnosti
a oblečení.
Soud
však připomíná, že Komise má za to, že hypermarket nemůže výt vyloučen
ze sítě pouze z toho důvodu, že prodává i jiné zboží (viz bod
II.A.5 pátý pododstavec Rozhodnutí a níže uvedené body 164
a násl.). Vedlejší účastníci kromě toho neidentifikovaly výrobky,
jejichž prodej by mohl snižovat „image“ výrobků, s výjimkou
potravinářského zboží nebo čistících prostředků.
Za
těchto okolností se Soud domnívá, že Rozhodnutí je nutno vykládat
v tom smyslu, že prodej ostatního zboží, které se typicky nachází
v hypermarketu, nemůže sám o sobě poškozovat „obraz luxusu“
dotčených výrobků, pokud je místo či prostor vyhrazený prodeji luxusní
kosmetiky upraven takovým způsobem, aby tyto výrobky byly prezentovány
v podmínkách, které je zhodnocují. Taková úprava může vyžadovat,
aby některé výrobky, jako je potravinářské zboží nebo čisticí
prostředky, nebyly prodávány „v blízkosti“ luxusní kosmetiky, nebo aby
došlo k náležitému oddělení prodeje luxusní kosmetiky od prodeje
ostatních výrobků nižší kvality (viz bod II.A.5, pátý pododstavec
Rozhodnutí).
Na
základě tohoto upřesnění se Soud domnívá, že přezkum, který budou
v případě potíží provádět příslušné soudy nebo jiné orgány, bude
moci vyvážit nedostatek jasnosti tohoto kritéria. Jejich úkolem je totiž
dbát na to, aby toto ustanovení nebylo používáno diskriminačním nebo
nepřiměřeným způsobem.
–       Rozsah ostatních činností provozovaných v prodejním místě
Pokud
jde o kritéria týkající se ostatních činností v obchodě,
Galec ve své žalobě vytýká rovněž skutečnost, že je-li v prodejním
místě provozována jiná činnost, je žádost o přijetí posuzována
podle rozsahu této činnosti [viz bod 1.1 písm. d) všeobecných
prodejních podmínek]. Z kolonky 8 hodnotící zprávy společnosti Yves
Saint Laurent, která má hodnotu 20 bodů, vyplývá, že zabírají‑li
ostatní výrobky více než 40 % prodejní plochy prodejního místa,
regálů nebo výkladních skříní, dostává dotyčný uchazeč známku „2“, tedy
známku, která může přispět k jeho vyloučení.
Je
pravda, že tato kolonka není v Rozhodnutí zmíněna. Nicméně
z tohoto Rozhodnutí vyplývá (bod II.A.5, pátý pododstavec), že
Komise rozhodla, že kritéria společnosti Yves Saint Laurent týkající se
rozsahu ostatních činností provozovaných v prodejním místě
nespadají do působnosti čl. 85 odst. 1 Smlouvy. Vzhledem
k tomu, že hodnotící zpráva je nedílnou součástí postupu přijímání
do sítě uvedené v Rozhodnutí, jak uplatňuje i sama společnost
Yves Saint Laurent, vyplývá z toho, že Rozhodnutí je třeba vykládat
tak, že podle něj kritérium v kolonce 8 nespadá do působnosti
čl. 85 odst. 1.
I
když podle hodnotící zprávy je uchazeč vyřazen, jen když získá tři
známky „2“ v jedenácti konkrétních kolonkách (bod 17 výše), nijak
to nezmenšuje podíl kolonky 8 této zprávy na vyřazování uchazečů, jako
jsou obchody s více druhy zboží, jejichž činnost v oblasti
parfumerie představuje méně než 60 % všech jejich činností,
a to i tehdy, zřídí‑li specializovaný prostor pro prodej
dotčených výrobků.
Za
těchto okolností má Soud za to, že kolonka 8 hodnotící zprávy musí být
považována za nepřiměřenou v rozsahu, v němž samotná
skutečnost, že rozsah činnosti parfumerie v obchodě představuje
méně než 60 % celkových činností obchodu, nemá sama o sobě
žádný vztah k legitimnímu požadavku na ochranu obrazu luxusu
dotyčných výrobků v očích veřejnosti.
Soud
má krom toho za to, že tato kolonka je diskriminační, jelikož směřuje
k upřednostňování kandidatury specializované parfumerie na úkor
kandidatury obchodu s více druhy zboží, který disponuje
specializovaným místem upraveným tak, aby vyhověl kvalitativním
podmínkám vhodným pro prodej luxusní kosmetiky.
Z toho
vyplývá, že tato kolonka může svou povahou i omezovat nebo
narušovat hospodářskou soutěž ve smyslu čl. 85 odst. 1 Smlouvy
v rozsahu, v němž je jejím výsledkem znevýhodnění uchazeče
pouze proto, že jeho činnost v oblasti parfumerie je ve vztahu
k ostatním činnostem obchodu menšinová.
I když
je hodnotící zpráva nedílnou součástí postupu přijímání do sítě, je
nutno konstatovat, že bod II.A.5 Rozhodnutí neobsahuje žádné důvody
odůvodňující tuto kolonku. Rozhodnutí je tedy v tomto ohledu
stiženo nedostatkem odůvodnění.
Je
tedy namístě zrušit Rozhodnutí v rozsahu, v němž uvádí, že
ustanovení opravňující Yves Saint Laurent ke znevýhodnění kandidatury
maloobchodních prodejců pouze z toho důvodu, že jejich činnost
v oblasti parfumerie je menšinová, nepodléhá čl. 85
odst. 1 Smlouvy.
c)              Kritérium obchodního označení
Galec
kritizuje ustanovení druhého pododstavce bodu I všeobecných
prodejních podmínek, které se týká kritéria obchodního označení, jako
subjektivní, diskriminační a nepřiměřené. Komise a vedlejší
účastníci mají za to, že toto ustanovení je nezbytné k zachování
luxusní povahy výrobků a obrazu luxusu značky Yves Saint Laurent
v očích veřejnosti (viz bod II.A.5 čtvrtý pododstavec Rozhodnutí).
Druhý pododstavec bodu I všeobecných prodejních podmínek stanoví následující:
„Obchodní
označení parfumerie, obchodu, v němž se nachází parfumerie, nebo
prostoru, kde je oddělení parfumerie nebo samotná parfumerie, musí
neustále odpovídat prestiži značky Yves Saint Laurent. Z toho
důvodu musí být toto označení slučitelné se zásadami, jimiž se řídí
distribuce výrobků, jež jsou vysoce luxusní a vysoce kvalitní. Toto
není případ obchodního označení, jehož obraz v očích veřejnosti je
spojován s nedostatkem či omezeným rozsahem poradenských služeb
zákazníkům, celkové vysoké úrovně nebo vhodné výzdoby.“
Soud
se domnívá, že kritérium, jehož jediným účelem je dbát na to, aby
obchodní označení maloobchodního prodejce nemohlo snižovat hodnotu
obrazu luxusu luxusních kosmetických výrobků v očích veřejnosti,
představuje v zásadě legitimní požadavek pro prodej takových
výrobků a nespadá nutně do působnosti čl. 85 odst. 1
Smlouvy. Při neexistenci takového kritéria se totiž lze obávat toho, že
obraz luxusu luxusních kosmetických výrobků v očích veřejnosti,
který je jejich přirozenou součástí, bude narušen prodejem takových
výrobků prodejcem, jehož obchodní označení je spotřebiteli vnímáno
zjevně záporně.
Avšak
především s ohledem na skutečnost, že na rozdíl od kritérií
zaměřených na hmotné aspekty prodejního místa, nelze kritérium
obchodního označení ověřit fotodokumentací nebo prohlídkou na místě, je
úkolem příslušných vnitrostátních soudů či jiných orgánů dbát zejména na
to, aby toto kritérium nebylo používáno neodůvodněným nebo nepřiměřeným
způsobem.
Zaprvé,
toto kritérium se totiž může vztahovat pouze k aktuálnímu vnímání
dotčeného obchodního označení ze strany spotřebitelů. Z toho
vyplývá, že druhý pododstavec bodu I všeobecných prodejních
podmínek nelze vykládat tak, že vylučuje moderní formy obchodování,
které při svých začátcích vycházely z omezené výzdoby nebo
omezených služeb, ale které od té doby rozvinuly nové zhodnocující
způsoby prodeje luxusních výrobků tak, že jejich obchodní označení již
v tomto směru nelze považovat za snižující hodnotu výrobků.
Zadruhé,
podle zásad, které již Soud uvedl (viz výše body 127 a násl.),
nelze posouzení toho, jak je vnímáno dané obchodní označení, ponechat
pouze na volném uvážení výrobce, ale musí být stanoveno co
nejobjektivnějším způsobem. V tomto směru Yves Saint Laurent
v projednávané věci vycházela ze sondáží a tržních studií,
které za tímto účelem provedla. Dojde‑li ke sporu, pak měly být
příslušným vnitrostátním soudům nebo jiným orgánům případně předloženy
k posouzení objektivní důkazní materiály, jako jsou sondáže nebo
tržní studie.
Zatřetí,
jak již žalovaná sama uvedla, Rozhodnutí v bodě II.A.5 uvádí, že
obraz v očích veřejnosti plynoucí z „obvyklé cenové politiky
distributora“ nemůže být považován za znehodnocující faktor. Kritérium
obchodního označení totiž nelze používat pouze za účelem, kterým je
vyřazení obchodů schopných nabízet výrobky za snížené ceny, ale přitom
v podmínkách, jež tyto výrobky zhodnocují.
Na
závěr se Soud domnívá, že kritérium obchodního označení se musí
používat obzvláště obezřetným způsobem, není‑li pochyb o tom, že
maloobchodní prodejce vynaložil investice nezbytné k vyhovění všem
požadavkům týkajícím se materiálních podmínek prodeje (úprava prostor,
oddělení od ostatního zboží, kvalifikovaný personál apod.) a přijal
povinnosti skladování, minimálního ročního objemu nákupů, reklamní
spolupráce atd. V takovém případě příslušné vnitrostátní soudy nebo
jiné orgány mají za úkol ověřit, jestli kritérium obchodního označení
není použito pouze za účelem vyloučit ze sítě dané prodejní místo, které
je schopné prodávat dotyčné výrobky, aniž by existovalo skutečné
riziko, že jejich obraz v očích veřejnosti bude narušen.
C –
K žalobním
důvodům a argumentům žalobce vztahujícím se k otázce, zda
jsou jeho členové a priori vyloučeni ze sítě Yves Saint Laurent
a k postoji spotřebitelů v tomto směru
Na
základě výše uvedeného je v této fázi úvah třeba zabývat se
žalobními důvody a argumenty sdružení Galec vztahujícími se
k otázce, zda jsou jeho členové
a priori
vyloučeni ze
sítě Yves Saint Laurent v důsledku kumulace výběrových kritérií
a k postoji spotřebitelů v tomto směru.
Soud
především připomíná, že Komise v průběhu řízení opakovaně
zdůraznila, že Rozhodnutí nepředpokládá
a priori
vyloučení
moderních forem obchodování, jako jsou hypermarkety provozované centry
Leclerc (viz například body 83 a 86 výše). Sama společnost Yves
Saint Laurent zdůraznila, že podle Rozhodnutí je její systém otevřený
všem formám distribuce a žádnou
a priori
nevylučuje
(viz bod 93 výše). Všichni tři další vedlejší účastníci také uvedli, že
Rozhodnutí samo o sobě nevylučuje formu distribuce provozovanou
členy Galec nebo jiné moderní formy distribuce. Naopak, Yves Saint
Laurent a ostatní vedlejší účastníci zejména uplatňovali existenci
autorizovaných prodejců více druhů zboží v řadě členských států,
aby prokázali neomezující povahu systému Yves Saint Laurent.
Z toho
vyplývá, že žádný z účastníků řízení před Soudem neuplatnil
zásadní neschopnost hypermarketů nebo jiných obchodů s více druhy
zboží prodávat luxusní kosmetické výrobky. Komise a vedlejší
účastníci uznávají, že Rozhodnutí s touto možností počítá za
předpokladu, že taková prodejní místa budou upravena vhodným způsobem
a že přijmou rovnocenné povinnosti jako přijímají ostatní
autorizovaní distributoři. Soud je ostatně toho názoru, že kdyby tomu
bylo jinak, síť Yves Saint Laurent by tím, že
a priori
vylučuje určitou kategorii potenciálních prodejců ze systému, byla
v rozporu s čl. 85 odst. 1 Smlouvy (viz bod 122
výše).
I když
se v pátém pododstavci bodu II.A.5 a čtvrtém pododstavci bodu
II.B.5 Rozhodnutí Komise vyjádřila poněkud nejednoznačně, když použila
výraz „obchodní domy“, který se obvykle vztahuje na formu tradičního
obchodování, a když zdůraznila, že „nemohla konstatovat“, že šíření
systémů selektivní distribuce v oblasti luxusních kosmetických
výrobků „ze zásady“ vylučuje určité moderní formy distribuce,
v průběhu řízení upřesnila, že přijetím Rozhodnutí neměla
v úmyslu vylučovat takové formy obchodování, jako jsou hypermarkety
členů sdružení Galec a že výraz „obchodní domy“ uvedený
v Rozhodnutí zahrnuje i tyto formy obchodování (viz bod 83
výše).
V tomto
rozsudku Soud ostatně zdůraznil úlohu příslušných vnitrostátních soudů
a jiných orgánů v zajištění nediskriminačního
a přiměřeného používání dotčených kritérií (viz výše body 124
a násl.)
Z toho
vyplývá, že žalobce dostatečně právně neprokázal, že skutečně existují
překážky vstupu velkodistribuce do distribuce luxusních kosmetických
výrobků, pokud jsou jejich prodejní místa upravena způsobem vhodným
k prodeji takových výrobků.
Je
totiž na Galec nebo jeho členech, aby předložili svou žádost
o přijetí, a případně na příslušných vnitrostátních soudech či
jiných orgánech, aby rozhodly, zda odmítnutí této žádosti
o přijetí je v konkrétním případě slučitelné
s čl. 85 odst. 1 Smlouvy s ohledem na judikaturu
Soudního dvora a Soudu. Úkolem Komise je ostatně dbát na to, aby
zejména v případě žádosti o změnu Rozhodnutí, nebyly moderní
formy distribuce neodůvodněně vylučovány ze sítě Yves Saint Laurent nebo
z obdobných sítí.
Z toho vyplývá, že tvrzení Galec, podle kterého jsou jeho členové
a priori
vylučováni ze sítě Yves Saint Laurent, musí být zamítnuto.
Rovněž
je nutno zamítnout žalobní důvody a argumenty Galec, podle nichž
Komise neodůvodnila své tvrzení, že postupy zhodnocování, které jsou
vlastní velkodistribuci, jsou neadekvátní pro distribuci luxusních
výrobků. Rozhodnutí totiž nelze vykládat tak, že takové tvrzení
obsahuje.
Ze
stejných důvodů je nutno zamítnout tvrzení Galec, podle něhož se Komise
dopustila zjevně nesprávného skutkového zjištění, pokud jde
o tvrzené vyloučení velkodistribuce z prodeje dotčených
výrobků.
Ze
stejných důvodů je nutno zamítnout výtku sdružení Galec vůči Komisi, že
neodůvodnila své tvrzení týkající se motivace spotřebitele a že se
v tomto bodě dopustila zjevně nesprávného skutkového zjištění.
V tomto
ohledu je pravda, že Komise se neopřela o nezávislý znalecký
posudek, který by mohl podpořit její tvrzení o motivacích
spotřebitelů, zejména v bodě II.B.2 Rozhodnutí. Je také pravda, jak
Galec uvedlo na jednání, že všechna čtyři francouzská sdružení
spotřebitelů, která předložila své připomínky v průběhu správního
řízení, jmenovitě Union féminine civique et sociale (Ženská občanská
a sociální unie) (UCS), Institut national de la consommation
(Státní spotřebitelský institut) (INC), Confédération syndicale du cadre
de vie (Odborová konfederace životní úrovně) (CSCV)
a Confédération des familles (Konfederace pro rodinu) (CSF),
bezvýhradně nepodpořila stanovisko Komise. CSF a INC totiž
vyjádřily svůj nesouhlasný postoj s navrhovaným rozhodnutím zejména
z důvodu, že by jeho účinkem bylo udržování příliš vysokých cen
a vyloučení přístupu značné části obyvatelstva k těmto
výrobkům. UCS uplatnila, že některá z dotčených ustanovení způsobí,
že přístup nových forem distribuce na trh bude obtížnější než dříve
a že tato ustanovení „nesměřují k otevření
a uskutečňování lepší hospodářské soutěže v rámci jednotného
trhu, ani k ochraně zájmu spotřebitelů“. CSCV uzavřela své
připomínky uvedením, že „pod záminkou technické povahy svých výrobků,
prestiže a značky společnost Yves Saint Laurent omezuje
hospodářskou soutěž diskriminačními výběrovými kritérii a fiktivně
udržuje velmi vysokou cenu svých výrobků“.
Je
však nutno konstatovat, že žalobce neprokázal, že se Komise dopustila
zjevně nesprávného skutkového zjištění nebo že neuvedla odůvodnění,
pokud jde o očekávání spotřebitelů. Z Rozhodnutí totiž
vyplývá, že spotřebitel, který dává přednost nákupům luxusní kosmetiky
ve vhodně upraveném rozsáhlém prodejním místě hypermarketu či
supermarketu, musí mít možnost tak učinit, zatímco takový spotřebitel,
který je uveden ve zprávě profesora Glaise, který upřednostňuje nákupy
ve specializované parfumerii nebo v tradičním obchodním domě, může
rovněž nadále navštěvovat taková prodejní místa.
Z toho
vyplývá, že všechny žalobní důvody a argumenty žalobce týkající se
otázky, zda jsou jeho členové
a priori
vyloučeni
z prodeje luxusních kosmetických výrobků, stejně jako žalobní
důvody a argumenty vztahující se k očekávání spotřebitelů,
musí být zamítnuty.
D –
K otázce,
zda zákaz podle čl. 85 odst. 1 Smlouvy lze použít z důvodu
existence souběžných sítí v dotyčném odvětví
Galec
také uplatňuje, že čl. 85 odst. 1 Smlouvy byl v každém
případě v projednávané věci porušen tím, že v celém dotyčném
odvětví existují obdobné sítě, jako je síť Yves Saint Laurent, takže
ostatním formám distribuce není ponecháno žádné místo, a že na
relevantním trhu – tedy na trhu „luxusních parfémů“ – není žádná účinná
hospodářská soutěž, ve smyslu bodů 40 až 42 rozsudku Metro II.
Komise a vedlejší účastníci mají za to, že přes existenci
souběžných sítí se sítí společnosti Yves Saint Laurent existuje na
relevantním trhu „luxusní kosmetiky“ účinná hospodářská soutěž, takže
čl. 85 odst. 1 Smlouvy není použitelný.
Soud
připomíná, že v bodě 40 svého rozsudku Metro II Soudní dvůr
rozhodl, že takzvané „jednoduché“ systémy selektivní distribuce (to jest
systémy založené pouze na kvalitativních kritériích) mohou představovat
formu hospodářské soutěže, která je v souladu s čl. 85
odst. 1 Smlouvy, přičemž k omezení nebo vyloučení hospodářské
soutěže může nicméně dojít, pokud existence určitého množství takových
systémů neponechá žádné místo ostatním formám distribuce zaměřeným na
politiku hospodářské soutěže odlišné povahy, nebo když vede
k nepružnosti cen, která není vyvážena ostatními faktory
hospodářské soutěže mezi výrobky téže značky a existencí efektivní
hospodářské soutěže mezi různými značkami. Avšak podle bodů 41 a 42
téhož rozsudku, existence velkého množství takových systémů selektivní
distribuce pro daný výrobek sama o sobě neumožňuje dospět
k závěru, že hospodářská soutěž je omezena nebo narušena ve smyslu
čl. 85 odst. 1 Smlouvy. V případě výskytu většího počtu
systémů „jednoduché“ selektivní distribuce lze totiž čl. 85
odst. 1 Smlouvy použít jedině tehdy, pokud je dotčený trh tak
nepružný a strukturovaný, že v oblasti cen již neexistuje
účinná hospodářská soutěž (viz také body 44 a 45 téhož rozsudku).
Na
rozdíl od věci, která vedla k vydání rozsudku Metro II, v níž
dotčené výrobky zábavní elektroniky nebyly vždy prodávány
prostřednictvím selektivní distribuce, je v projednávané věci
nesporné, že téměř všichni výrobci působící v odvětví luxusní
kosmetiky používají distribuční systémy podobné systému společnosti Yves
Saint Laurent.
Soud
však již konstatoval, že selektivní distribuce luxusních kosmetických
výrobků může zlepšovat hospodářskou soutěž v zájmu spotřebitele,
zejména tím, že přispívá k ochraně obrazu „luxusu“ výrobků
v očích veřejnosti v porovnání s ostatními podobnými
výrobky, jež takový obraz nemají, takže čl. 85 odst. 1 Smlouvy
se na některá kvalitativní kritéria sledující tento účel nevztahuje
(výše uvedené body 114 a násl.).
Za
těchto okolností se Soud domnívá, že uvedení skutečnosti
v rozsudku Metro II, že k vyloučení hospodářské soutěže
dochází tehdy, „pokud existence určitého množství takových systémů
neponechá žádné místo ostatním formám distribuce zaměřeným na politiku
hospodářské soutěže odlišné povahy“, neznamená, že čl. 85
odst. 1 Smlouvy je automaticky použitelný pouze proto, že všichni
výrobci v odvětví luxusní kosmetiky uskutečnili stejnou volbu,
pokud jde o jejich metody distribuce. V projednávané věci se
musí body 40 až 46 rozsudku Metro II vykládat v tom smyslu, že
pokud určitá výběrová kritéria Yves Saint Laurent, posuzována
individuálně, nespadají do působnosti čl. 85 odst. 1 Smlouvy,
pak by kumulativní účinek ostatních sítí mohl tento závěr změnit jedině
tehdy, pokud by bylo prokázáno zaprvé, že existují překážky vstupu na
trh na straně nových soutěžitelů, kteří jsou schopní prodávat dotyčné
výrobky, takže účinkem dotčených systémů selektivní distribuce je
omezení distribuce ve prospěch určitých stávajících kanálů (viz výše
uvedený rozsudek Delimitis, body 15 a násl.), nebo zadruhé, že
s přihlédnutím k povaze dotčených výrobků neexistuje účinná
hospodářské soutěž, zejména v oblasti cen.
Pokud
jde o existenci překážek vstupu nových soutěžitelů na trh, kteří
jsou schopní prodávat dotyčné výrobky, Soud již konstatoval, že tato
existence nebyla prokázána, co se týče hypermarketů sdružených
u žalobce (viz výše body 164 a násl.).
Obecněji
řečeno, co se týče otázky, zda existuje účinná hospodářská soutěž, je
nezbytné nejdříve vymezit relevantní trh. I když se Komise ve svém
Rozhodnutí oprávněně zabývala celým odvětvím luxusní kosmetiky, neboť
luxusní výrobky parfumerie, kosmetiky a péče o pleť sdílejí
stejný obraz luxusu v očích veřejnosti a jsou často prodávány
společně pod stejnou značkou, otázku, zda existuje účinná hospodářská
soutěž, lze posuzovat pouze v rámci trhu zahrnujícího všechny
výrobky, které jsou s ohledem na své vlastnosti zvláště schopny
uspokojovat trvalé potřeby a jsou jen v malé míře zaměnitelné
s ostatními výrobky (viz výše citovaný rozsudek L’Oréal, bod 25).
V projednávané
věci je přitom nesporné, že parfém není, s ohledem na své
vlastnosti nebo použití, zaměnitelný s kosmetickým výrobkem
(například s líčidlem) nebo s léčebným výrobkem
(například s nočním krémem). Je rovněž nesporné, že v dané
době luxusní parfémy představovaly více než 80 % celkového objemu
prodeje společnosti Yves Saint Laurent. Vzhledem k významu tohoto
zvláštního odvětví je nutno ověřit, zda luxusní parfémy podléhají účinné
hospodářské soutěži na úrovni maloobchodního prodeje, i přes
skutečnost, že jsou vždy prodávány prostřednictvím systému selektivní
distribuce.
V tomto
ohledu je třeba nejprve odmítnout argument Komise a vedlejších
účastníků uvedený v třetím pododstavci bodu B.3 Rozhodnutí, podle
něhož „v případě, kdy zákazník hodnotí obraz značky či služby
spojené s prodejem v rámci systému selektivní distribuce jako
druhotné, může si v každém případě vybrat mezi podobnými výrobky na
sousedním trhu, které se prodávají bez použití systému selektivní
distribuce, a tím sankcionovat volbu obchodní strategie provedenou
výrobcem“. Sama Komise totiž v Rozhodnutí konstatovala, že stupeň
zastupitelnosti luxusních kosmetických výrobků podobnými výrobky
spadajícími do jiných segmentů tohoto odvětví je „obecně nízký“ (bod
I.B, první pododstavec) a že „s ohledem na nízký stupeň
zastupitelnosti mezi luxusními kosmetickými výrobky a podobnými
výrobky spadajícími do jiných segmentů tohoto odvětví, jak jej vnímá
spotřebitel, je trhem, který má být v projednávané věci zohledněn,
trh luxusních kosmetických výrobků“ (bod II.A.8). Z bodů I.B
a II.A.8 Rozhodnutí krom toho vyplývá, že Komise vzala v úvahu
tržní podíl Yves Saint Laurent u výrobků luxusní parfumerie, aby
ověřila, zda dotyčná omezení mohou ve značné míře ovlivnit obchod ve
Společenství.
Z toho
vyplývá, že pro zjištění, zda jsou luxusní parfémy předmětem účinné
hospodářské soutěže, není vhodné brát v úvahu údajnou hospodářskou
soutěž s parfémy, které nejsou luxusní.
Je
třeba rovněž zamítnout argument Komise a vedlejších účastníků,
podle něhož lze existenci účinné hospodářské soutěže odvodit ze
skutečnosti, že podle třetího pododstavce bodu I.B Rozhodnutí založeného
na zprávě profesora Webera, výrobky prodávané prostřednictvím sítě
autorizovaných prodejců „představovaly v roce 1987 podíl
24,7 % ve Spolkové republice Německa, 30,3 % ve Francii,
36,2 % v Itálii a 22,4 % ve Velké Británii
z celkového objemu prodeje kosmetických výrobků“. Tyto číselné
údaje totiž vycházejí z tabulky č. 22 ve zprávě profesora
Webera a představují podíl prodejů realizovaných prostřednictvím
selektivní distribuce, který je vyjádřený jako procento z celkového
objemu prodeje všech kategorií kosmetických výrobků dohromady, to
znamená parfémů, krášlících výrobků, léčebných výrobků, vlasových
výrobků (zejména šampónů) a toaletních výrobků (zubních past,
mýdel, deodorantů atd.). Z uvedené zprávy (s. 89) kromě toho
vyplývá, že v Itálii byl podíl parfémů prodaných prostřednictvím
selektivní distribuce 81 % a že ve Francii tento podíl činil
65 %. Podle číselných údajů vypracovaných FIP podíl parfémů
prodaných prostřednictvím selektivní distribuce ve Francii činí
73 % (viz příloha I k jejímu vyjádření vedlejšího
účastníka, s. 17). Číselné údaje uvedené v třetím pododstavci
bodu I.B Rozhodnutí tedy nejsou relevantní pro posouzení účinnosti
hospodářské soutěže v tak specifické oblasti, jako je oblast
luxusních parfémů.
Komise
a vedlejší účastníci však uplatňují, že i na trhu luxusních
parfémů, posuzovaném jako takový, existuje účinná hospodářská soutěž jak
mezi výrobci různých značek (inter brand), tak i mezi
autorizovanými prodejci společnosti Yves Saint Laurent (intra brand).
V tomto
ohledu má Soud za to, že stanovisko Komise a vedlejších účastníků
není podloženo zprávou profesora Webera, z níž vyplývá, především
na stranách 71, 89 až 96, 105 a 110, že v roce 1987 existovala
jen velmi omezená hospodářská soutěž mezi distributory luxusních
parfémů a mezi různými formami distribuce. Je však třeba
konstatovat, že Komise před přijetím Rozhodnutí požadovala od
společnosti Yves Saint Laurent provedení řady změn v jejích
smlouvách, včetně odstranění všech čistě kvantitativních výběrových
kritérií, odstranění ustanovení omezujících svobodu distributorů
prodávat výrobky dále ostatním členům výběrové sítě, odstranění
ustanovení omezujících svobodu výběru prodejce týkající se ostatních
značek, jež mohou být nabízeny v jeho prodejním místě a včetně
výslovného uznání svobody prodejce určovat jeho ceny nezávislým
způsobem. Navíc, jak již Soud konstatoval, Rozhodnutí počítá
s možností, že nové formy obchodování, které jsou schopny prodávat
dotyčné výrobky, budou mít přístup do sítě Yves Saint Laurent.
Za
těchto okolností je na Galec, aby poskytlo důkazy, které mohou právně
dostačujícím způsobem prokázat, že následkem Rozhodnutí se trh stal
natolik nepružným a strukturovaným, že účinná hospodářská soutěž
mezi autorizovanými prodejci luxusních parfémů přestala existovat,
a to zejména v cenové oblasti (viz rozsudek Metro II,
body 42 a 44). Vzhledem k tomu, že Galec žádný konkrétní důkaz
v tomto směru nepředložilo, Soud konstatuje, že
v projednávané věci takové důkazy chybí.
Ze
souhrnu výše uvedeného vyplývá, že žalobní důvody a argumenty
žalobce vycházející z porušení čl. 85 odst. 1 Smlouvy,
jakož i ostatní související žalobní důvody a argumenty, musí
být zamítnuty, kromě těch, které se týkají ustanovení uvedeného
v bodě 155 výše.
II –
K opodstatněnosti Rozhodnutí s ohledem na čl. 85 odst. 3 Smlouvy

Stručný popis argumentů účastníků řízení
Pokud
jde o udělenou výjimku, Galec uplatňuje pět hlavních argumentů,
aby prokázalo, že podmínky čl. 85 odst. 3 Smlouvy nejsou
splněny. Zaprvé, Komise posoudila zlepšení výroby a distribuce
luxusních parfémů pouze v rámci výlučnosti (viz první pododstavec
bodu II.B.2 Rozhodnutí), i když by velkodistribuce mohla splnit
dodatečné povinnosti vyjmenované v druhém až šestém pododstavci
bodu II.B.2 Rozhodnutí. Zadruhé, pokud jde o výhody pro uživatele,
Komise vycházela ze zastaralého pojetí chování a očekávání
spotřebitelů. Zatřetí, Komise prohlásila za legitimní naprostou
neexistenci hospodářské soutěže v rámci značky v oblasti cen,
tedy hospodářské soutěže, kterou by mohla zajišťovat velkodistribuce.
Začtvrté, v rozporu se zásadou proporcionality Komise opomenula
srovnat selektivní distribuci prostřednictvím specializovaných
maloobchodních prodejců se selektivní distribucí prováděnou jinými
formami obchodování, a nechala tak bez povšimnutí skutečnost, že
prodejci v rámci velkodistribuce musí plnit stejné úkoly
a nést stejné náklady, jako každý jiný autorizovaný distributor
(viz zejména konec druhého pododstavce bodu II.B.4 Rozhodnutí). Zapáté,
Rozhodnutí tím, že uložilo provedení „částečných změn zvláštních metod
obchodování“ v rámci jiných forem distribuce, vyloučilo
hospodářskou soutěž ze strany těchto forem distribuce, kromě okrajových
případů obchodních domů.
Ve
své odpovědi žalovaná upřesňuje, že udělená výjimka se týká pouze
postupu přijímání do sítě, minimálního ročního objemu nákupů, povinností
týkajících se skladování a spolupráce v oblasti reklamy
a podpory prodeje, zákazu prodávat výrobek, který ještě nebyl
uveden na trh, kontroly faktur prováděné společností Yves Saint Laurent
a v případě, kdy zákazník je sám distributorem, ověřování jeho
příslušnosti k oficiální distribuční síti – tedy povinností, které
žalobce ve vztahu k čl. 85 odst. 1 Smlouvy nekritizoval.
Kritika
žalobce je ostatně irelevantní. Soudní dvůr v bodě 45 rozsudku
Metro II zvláště zdůraznil, že musí být zohledněny náklady
vynaložené síťovými distributory z důvodu převzetí povinností
vyplývajících z jejich přijetí do sítě. Pokud jde o vyloučení
hospodářské soutěže, Rozhodnutí výslovně uvedlo, že určité moderní formy
distribuce nejsou v zásadě vylučovány a že existuje
hospodářská soutěž mezi značkami i mezi jednotlivými autorizovanými
distributory.
Argumenty vedlejších účastníků podporují stanovisko Komise.

Závěry Soudu
Jak
Komise správně uplatnila, odůvodnění bodu II.B Rozhodnutí se týká pouze
těch aspektů smlouvy, které podle jejího názoru spadají do působnosti
čl. 85 odst. 1 Smlouvy, tedy těch, jež se týkají zejména
postupu přijímání do sítě, skladování, minimálního ročního objemu
nákupů, uvádění nových výrobků na trh a spolupráce v oblasti
reklamy a podpory prodeje. Ve své žalobě však Galec tyto aspekty
smlouvy nenapadlo.
Pokud
jde o první argument Galec, podle něhož Komise posoudila zlepšení
výroby a distribuce luxusních parfémů pouze v rámci
„výlučnosti“, Soud se domnívá, že konstatování Komise v prvním
pododstavci bodu II.B.2 Rozhodnutí, podle kterého „luxusní kosmetickou
značku lze prodávat, pouze pokud je respektována její výlučná povaha“,
se vztahuje ke snaze Komise zachovat výlučný nebo luxusní charakter
dotčených výrobků (viz druhý pododstavec bodu II.B.3). Tuto větu tedy
nelze vykládat, jako by znamenala, že z distribuce dotčených
výrobků automaticky vylučuje velkodistribuci a že jejich distribuce
je vyhrazena výlučně tradičním formám, jako jsou parfumerie
a obchodní domy chápané v úzkém smyslu.
Vzhledem
k tomu, že Soud již konstatoval, že Komise neměla v úmyslu
vyloučit velkodistribuci z distribuce dotčených výrobků (viz výše
body 164 a násl.), je nutno zamítnout argument Galec, podle něhož
Komise posoudila zlepšení výroby a distribuce ve smyslu čl. 85
odst. 3 Smlouvy pouze v rámci, který vylučuje velkodistribuci
z distribuce dotčených výrobků.
Co
se týče druhého argumentu Galec, podle kterého Komise vycházela ze
zastaralého pojetí očekávání spotřebitelů, Soud připomíná, že ve výše
uvedených bodech 174 a násl. již zamítl argumenty týkající se
motivace spotřebitelů.
Pokud
jde o třetí argument sdružení Galec, podle něhož Komise prohlásila
za právně přípustnou naprostou neexistenci hospodářské soutěže
v rámci značky v oblasti cen, Soud již konstatoval, že Galec
nepředložilo důkaz, že tomu tak je (viz bod 191 výše).
Ke
čtvrtému argumentu Galec, podle kterého Komise srovnala selektivní
distribuci prostřednictvím specializovaných maloobchodních prodejců
s obecnou formou distribuce, a nechala tak bez povšimnutí
možnost selektivní distribuce prostřednictvím ostatních forem
obchodování, Soud konstatuje, že Komise takové srovnání neprovedla.
Co
se týče pátého argumentu Galec, podle něhož uložení provedení „částečné
změny zvláštních metod obchodování“ vyloučilo velkodistribuci
z odvětví luxusní kosmetiky, bylo v průběhu řízení prokázáno,
že Rozhodnutí nevylučuje velkodistribuci z odvětví luxusní
kosmetiky. Odkaz na „částečnou změnu zvláštních metod obchodování“ tedy
musí být vykládán tak, že požaduje úpravy tohoto typu uvnitř obchodu,
a nikoli úpravy, jež by mohly radikálně změnit samotnou povahu
takového obchodu, jakým je supermarket nebo hypermarket. I když by
bylo žádoucí, aby byl tento bod Rozhodnutí formulován jasněji,
skutečnost, že Komise ani obecným způsobem nepopsala změny, které by
měly být přijaty, sama o sobě nepostačuje k protiprávnosti
Rozhodnutí, zejména vzhledem k tomu, že konkrétní případy budou
podléhat případnému přezkumu ze strany příslušných vnitrostátních soudů
a jiných orgánů.
Z toho
vyplývá, že žalobní důvody a argumenty žalobce vycházející
z porušení čl. 85 odst. 3 Smlouvy musí být zamítnuty.
Ze
souhrnu výše uvedeného vyplývá, že žaloba musí být zamítnuta, kromě
části žaloby, která se týká části Rozhodnutí uvedené v bodě 155
výše.

K nákladům řízení
Podle
prvního pododstavce čl. 87 odst. 2 jednacího řádu se účastníku
řízení, který neměl úspěch ve věci, uloží náhrada nákladů řízení, pokud
to účastník řízení, který měl ve věci úspěch, požadoval. Podle
posledního pododstavce čl. 87 odst. 4 může Soud nařídit, že
vlastní náklady nesou i jiní vedlejší účastníci, než je členský
stát nebo orgán.
Vzhledem
k tomu, že žalobce neměl úspěch v podstatné části svých
návrhových žádání, je namístě uložit mu náhradu vlastních nákladů
řízení, jakož i nákladů řízení Komise a vedlejší účastnice
Yves Saint Laurent, které bylo Rozhodnutí určeno.
Pokud
jde o vedlejší účastníky FIP, Colipa a FEPD, Soud má za to,
že zájem těchto tří sdružení na vyřešení sporu nebyl tak přímý, jako
zájem Yves Saint Laurent. Jelikož jde o věc, ve které tito tři
další vedlejší účastníci předložili obecná vyjádření v zájmu svých
členů, aniž by rozhodujícím způsobem podpořili argumenty Komise, Soud se
domnívá, že je namístě použít čl. 87 odst. 4 jednacího řádu
a uložit jim náhradu vlastních nákladů řízení.
Z těchto důvodů
SOUD (druhý rozšířený senát)
rozhodl takto:
1)
Rozhodnutí
92/33/EHS Komise ze dne 16. prosince 1991 v řízení podle
článku 85 Smlouvy o EHS (IV/33.242 – Yves Saint Laurent Parfums) se
zrušuje v rozsahu, v němž uvádí, že ustanovení opravňující
Yves Saint Laurent znevýhodnit kandidaturu maloobchodních prodejců pouze
z toho důvodu, že jejich činnost v oblasti parfumerie je
menšinová, nespadá do působnosti čl. 85 odst. 1 Smlouvy.
2)
Ve zbývající části se žaloba zamítá.
3)
Žalobce
ponese náklady řízení Komise a vedlejší účastnice Yves Saint
Laurent Parfums SA, jakož i vlastní náklady řízení.
4)
Každý z vedlejších účastníků, Fédération des industries de la parfumerie,
Comité
de liaison des syndicats européens de l’industrie de la parfumerie et
des cosmétiques a Fédération européenne des parfumeurs détaillants,
ponese vlastní náklady řízení.
Kirschner
Vesterdorf
Bellamy
Kalogeropoulos

Potocki
Takto vyhlášeno na veřejném zasedání v Lucemburku dne 12. prosince 1996.
Vedoucí soudní kanceláře

Předseda
E. Coulon

H. Kirschner
Obsah
Skutková podstata sporu
Úvod
Smlouva Yves Saint Laurent
Rozhodnutí Komise
Řízení a návrhová žádání účastníků řízení
Přípustnost
Stručný popis argumentů účastníků řízení
Závěry Soudu
K věci samé
I –  K opodstatněnosti Rozhodnutí z hlediska čl. 85 odst. 1 Smlouvy
Stručný popis argumentů účastníků řízení
Argumenty Galec
Argumenty Komise
Argumenty vedlejších účastníků řízení
Závěry Soudu
A –
K zásadní slučitelnosti selektivní distribuce v odvětví
luxusní kosmetiky založené na kvalitativních kritériích s čl. 85
odst. 1 Smlouvy
B –  K otázce,
zda výběrová kritéria společnosti Yves Saint Laurent uvedená v bodě
II.A.5 Rozhodnutí splňují podmínky požadované pro uznání jejich právní
přípustnosti z hlediska čl. 85 odst. 1
1.  K úloze Soudu a příslušných vnitrostátních soudů a jiných orgánů
2.  K zásadní právní přípustnosti dotčených kritérií z hlediska čl. 85 odst. 1 Smlouvy
a)  Kritéria týkající se odborné kvalifikace
b)  Kritéria týkající se umístění a zařízení prodejního místa
–  „Prostředí“ a umístění prodejního místa
–  Vnější vzhled prodejního místa
–  Prodej ostatních druhů zboží, jež by svou povahou mohlo snižovat hodnotu značky Yves Saint Laurent
–  Rozsah ostatních činností provozovaných v prodejním místě
c)  Kritérium obchodního označení
C –
K žalobním důvodům a argumentům žalobce vztahujícím se
k otázce, zda jsou jeho členové a priori vyloučeni ze sítě
Yves Saint Laurent a k postoji spotřebitelů v tomto směru
D –
K otázce, zda zákaz podle čl. 85 odst. 1 Smlouvy lze použít
z důvodu existence souběžných sítí v dotyčném odvětví
II –  K opodstatněnosti Rozhodnutí s ohledem na čl. 85 odst. 3 Smlouvy
Stručný popis argumentů účastníků řízení
Závěry Soudu
K nákladům řízení
*
Jednací jazyk: francouzština.