CELEX: 62007CJ0308
Обжалване
Правилник за изплащане на разноски и надбавки на членовете на Европейския парламент
Събиране на недължимо изплатени суми чрез прихващане
Изпълнение на решение на Първоинстанционния съд
Право на безпристрастен съд
Сила на пресъдено нещо
Принцип на добрата администрация

С жалбата си г-н Gorostiaga Atxalandabaso иска от Съда да отмени Определението на Първоинстанционния съд на Европейските общности от 24 април 2007 г. по дело Gorostiaga Atxalandabaso/Парламент (T-132/06, Сборник, стp. II-35*, резюме, наричано по-нататък „обжалваното определение“), с което Първоинстанционният съд отхвърля отчасти като явно недопустима и отчасти като явно неоснователна жалбата за отмяна на решението на генералния секретар на Европейския парламент от , с което се отстраняват нередовности на процедурата по събиране на някои суми, получени от жалбоподателя като парламентарни разноски и надбавки (наричано по-нататък „спорното решение“).
Правна уредба
Член 27, параграфи 3 и 4 от Правилника за изплащане на разноски и надбавки на членовете на Европейския парламент (наричан по-нататък („Правилника за разноски и надбавки“) гласи:
„3.   Ако след консултация с квесторите генералният секретар се увери със сигурност, че сумите са недължимо платени като надбавки, предвидени от настоящата правна уредба в полза на членовете [на Европейския парламент], той разпорежда сумите да бъдат възстановени от съответния член на Европейския парламент.
4.   В изключителни случаи и по предложение на генералния секретар, направено след провеждане на консултации с квесторите, Бюрото може, в съответствие с член 73 от Финансовия регламент и правилата за неговото прилагане, да възложи на генералния секретар да спре временно изплащането на парламентарните надбавки, докато членът на Европейския парламент не възстанови недължимо използваните суми.
Решението на Бюрото се взима, като се отчита действителното изпълнение на мандата на члена на Европейския парламент и правилното функциониране на институцията, като преди вземането на решението съответният член на Европейския парламент първо бива изслушан.“
Член 71, параграф 2 от Регламент (ЕО, Евратом) № 1605/2002 на Съвета от 25 юни 2002 година относно Финансовия регламент, приложим за общия бюджет на Европейските общности (
ОВ L 248, стp. 1
; Специално издание на български език, 2007 г., глава 1, том 3, стр. 198, наричан по-нататък „Финансовият регламент“) има следното съдържание:
„Собствените ресурси, предоставяни на Комисията, както и всички вземания, които са определени като безспорни, ликвидни и изискуеми, се установяват чрез нареждане за събиране на вземания до счетоводителя, последвано от дебитно известие, изпратено на длъжника, като и двете се съставят от отговорен разпоредител с бюджетни кредити.“
По смисъла на член 73, параграф 1, втора алинея от Финансовия регламент:
„Счетоводителят пристъпва към събиране чрез прихващане с насрещно вземане, което Общностите имат към всеки длъжник, който от своя страна има безспорно, ликвидно и изискуемо вземане към Общностите.“
Член 83 от Регламент (ЕО, Евратом) № 2342/2002 на Комисията от 23 декември 2002 година относно определянето на правила за прилагането на Регламент № 1605/2002 (
ОВ L 357, стp. 1
; Специално издание на български език, 2007 г., глава 1 том 4, стр. 3), предвижда:
„На всеки етап от процедурата счетоводителят, след като уведоми отговорния разпоредител с бюджетни кредити и длъжника, събира установените вземания чрез прихващане, в случаите когато длъжникът също има безспорно, ликвидно и изискуемо вземане към Общностите в размер на установена от платежно нареждане сума.“
Член 5, точки 3 и 4 от Вътрешния правилник за изпълнението на бюджета на Европейския парламент, приет на 27 април 2005 г. от Бюрото на Парламента (наричано по-нататък „Бюрото“), гласи:
„3.   С решение за оправомощаване, взето от Парламента, представляван от своя председател, генералният секретар се определя за главен оправомощен разпоредител с бюджетни кредити. Въпреки това актовете за отказ от събиране на установено вземане, посочено в член 87, параграф 4, първа алинея от правилата за прилагането, са от компетентността на председателя.
4.   Оправомощаването на оправомощените разпоредители с бюджетни кредити се извършва от главния оправомощен разпоредител с бюджетни кредити. Вторичното оправомощаване на вторично оправомощените разпоредители с бюджетни кредити се извършва от оправомощените разпоредители с бюджетни кредити.“
Факти по спора
Жалбоподателят е бивш член на Европейския парламент в рамките на неговия пети мандат (1999/2004 г.). След извършване на одит във връзка със съществуването на доказателства за използването на суми, които жалбоподателят е получил от секретариата като суми за разноски, с решение от 24 февруари 2004 г. генералният секретар на Парламента (наричан по-нататък „генералният секретар“) установява, че на този член на Европейския парламент недължимо е изплатена сума в размер на 176576 EUR. Генералният секретар също определя, че сумата, която следва да се възстанови на Парламента, е в размер на 118360,18 EUR, тъй като жалбоподателят вече е погасил част от своя дълг.
Със същото решение от 24 февруари 2004 г. генералният секретар посочва, че на основание член 16, параграф 2 и член 27, параграф 3 от Правилника за разноски и надбавки сумата в размер от 118360,18 EUR следва да бъде събрана чрез прихващане с надбавките, които имат най-малко значение за упражняването на изборния мандат на жалбоподателя, а именно част от надбавката за общи разноски и част от надбавката за престой. Освен това посоченото решение предвижда, че при прекратяване на мандата на жалбоподателя останалите дължими суми се възстановяват от материалните блага за служебно ползване в края на мандата, както и от всички други дължими на последния плащания.
На 20 април 2004 г. жалбоподателят подава жалба пред Първоинстанционния съд за отмяна на решението от
С Решение от 22 декември 2005 г. по дело Gorostiaga Atxalandabaso/Парламент (
T-146/04, Recueil, стp. II-5989
, наричано по-нататък „Решението по дело Gorostiaga“) Първоинстанционният съд частично отменя решението от
Най-напред, в точка 84 от посоченото решение Първоинстанционният съд отбелязва, че решението от 24 февруари 2004 г. по същество съдържа две части, а именно, от една страна, заключението на генералния секретар, че посочените в това решение суми са били недължимо изплатени на жалбоподателя и следва да бъдат възстановени, а от друга страна, решение събирането да се извърши чрез прихващане с дължимите на последния надбавки.
По-нататък, Първоинстанционният съд отхвърля всички правни основания, насочени срещу първата част от решението от 24 февруари 2004 г., а именно тези, които са свързани със съществуването и обхвата на задължението на жалбоподателя да възстанови на Парламента посочената в решението сума.
Накрая, в точка 97 от Решението по дело Gorostiaga Първоинстанционният съд постановява следното по отношение на втората част от решението от 24 февруари 2004 г.:
„[…] тъй като генералният секретар не е компетентен да разпореди въпросното прихващане, без това да му е било възложено от Бюрото в съответствие с предвидената в [член 27, параграф 4 от Правилника за разноски и надбавки] процедура, решението [от 24 февруари 2004 г.] трябва да бъде отменено, доколкото с него се разпорежда извършването на такова прихващане“.
Решението по дело Gorostiaga не е обжалвано.
В приложение на посоченото съдебно решение, с решение от 1 февруари 2006 г. и на основание член 27, параграф 4 от Правилника за разноски и надбавки Бюрото възлага на генералния секретар събирането на недължимо изплатените на жалбоподателя суми.
С писмо от 22 март 2006 г. генералният секретар съобщава на жалбоподателя спорното решение, което по същество възпроизвежда съдържанието на решението от
Съгласно точка 1 от диспозитива на спорното решение и в съответствие с член 73 от Финансовия регламент счетоводителят на Парламента пристъпва към събиране на дължимата от жалбоподателя на Парламента сума от 118360,18 EUR. Точки 1 и 2 от този диспозитив уточняват, че събирането на недължимо изплатените на жалбоподателя суми може да бъде извършено чрез прихващане с различните надбавки и други дължими на последния плащания.
Производство пред Първоинстанционния съд и обжалваното определение
На 12 май 2006 г. жалбоподателят подава в секретариата на Първоинстанционния съд жалба за отмяна на спорното решение и за осъждане на Парламента да заплати съдебните разноски.
В подкрепа на жалбата си жалбоподателят се позовава на единадесет правни основания, всички от които са отхвърлени от Първоинстанционния съд. В следващите точки ще бъдат разгледани единствено правните основания, чието отхвърляне се оспорва в рамките на настоящото обжалване.
С първото си правно основание, изведено от нарушение на силата на пресъдено нещо, жалбоподателят изтъква по същество, че със спорното решение не може правомерно да се извърши отстраняване на нередовностите на процедура, за която Първоинстанционният съд е приел, че е незаконна поради липса на компетентност.
В това отношение в точки 30 и 32 от обжалваното определение Първоинстанционният съд постановява:
„30
[…] Предвид член 27, параграф 4 от Правилника за разноски и надбавки, в съответствие с тълкуването му в точки 86—97 от Решението по дело Gorostiaga, генералният секретар може валидно да приеме [спорното] решение, когато съгласно посочената разпоредба Бюрото му е възложило събирането на въпросните суми […].
[…]
Що се отнася до удръжката от 40398,80 EUR […], тя наистина е загубила правното си основание след Решението по дело Gorostiaga. Това обстоятелство все пак няма за последица заличаване на дълга на жалбоподателя към Парламента, който възлиза на 118360,18 EUR, тъй като дали този дълг може да бъде частично намален чрез прихващане […] е различен въпрос […]“.
Следователно Първоинстанционният съд отхвърля като явно неоснователно първото правно основание, изтъкнато от жалбоподателя в подкрепа на жалбата му.
С третото правно основание на жалбата си жалбоподателят се позовава на съществуването на непреодолима сила, за да обясни невъзможността да бъдат представени документи с доказателствена стойност, свързани с някои направени от него разноски.
Първоинстанционният съд отхвърля това правно основание като явно недопустимо, доколкото с него се поставя под въпрос силата на пресъдено нещо на Решение по дело Gorostiaga (точки 49—54 от обжалваното определение). Всъщност съгласно това решение генералният секретар основателно заключава, че въпросните суми са били недължимо изплатени на жалбоподателя и поради това би трябвало да бъдат събрани.
Накрая, с първата част от седмото правно основание, на което се позовава в подкрепа на жалбата си, жалбоподателят оспорва факта, че Парламентът не му бил съобщил решението на Бюрото от 1 февруари 2006 г. Така Парламентът бил нарушил член 20 от своя кодекс за добро административно поведение, приет на (наричан по-нататък „Кодекса за добро поведение“), който предвижда задължение за съобщаване в писмена форма на решенията, които засягат правата или интересите на гражданите.
Първоинстанционният съд отхвърля това правно основание, като в точки 72 и 73 от обжалваното определение приема следното:
„72
По отношение на съобщаването на решението на Бюрото от 1 февруари 2006 г. следва да се отбележи, че същото не представлява окончателно решение, увреждащо жалбоподателя. […]
По отношение на свързаното с Кодекса за добро поведение твърдение следва да се отбележи, че документът, на който се позовава жалбоподателят, представлява само резолюция на Парламента за изменения в представен му от Европейския омбудсман проект, по силата на който Комисията се приканва да отправи законодателно предложение в това отношение на основание на член 308 ЕО. Следователно независимо от въпроса дали разпоредба като съдържащата се [в член 20 от посочения кодекс] се отнася и до други решения, освен до увреждащите, трябва да се подчертае, че не се касае за текст с нормативен характер. Следователно това твърдение за нарушение трябва да се отхвърли като явно неоснователно.“
Искания на страните
Със своята жалба жалбоподателят иска от Съда:
—
да отмени обжалваното определение, както и спорното решение, и
—
да осъди Парламента да заплати съдебните разноски.
Парламентът иска от Съда да отхвърли жалбата като явно неоснователна и да осъди жалбоподателя да заплати съдебните разноски.
По искането за възобновяване на писмената фаза на производството
С акт, подаден в секретариата на Съда на 31 октомври 2007 г., жалбоподателят иска от Съда да разпореди възобновяването на писмената фаза на производството. В подкрепа на това искане той изтъква съществуването на нов факт, представляващ писмо на Парламента от , по силата на което му е разпоредено да заплати сума в размер на 77961 EUR в резултат на отхвърлянето с обжалваното определение на жалбата му пред Първоинстанционния съд.
В тази връзка следва да се напомни, че съгласно разпоредбите на член 42, параграф 2 във връзка с член 118 от Процедурния правилник в хода на производството не може да се въвеждат нови правни основания, освен ако те не почиват върху правни или фактически обстоятелства, установени по време на производството.
Настоящият случай обаче не е такъв. В тази връзка е достатъчно да се констатира, че фактическото обстоятелство, за което се твърди, че е ново, и на което се позовава жалбоподателят, не може да се свърже с никакво правно основание, което да е ново или да е изтъквано по-рано от него в рамките на обжалването. При всички положения това фактическо обстоятелство изглежда лишено от значение за целите на настоящото решение. Всъщност, искайки с посоченото писмо от 17 октомври 2007 г. заплащането на останалите дължими суми, Парламентът се ограничава до това да се съобрази с приемането на обжалваното определение, което впрочем не е предмет на никаква молба за налагане на обезпечителни мерки или за спиране на изпълнението. Освен това по смисъла на член 60, първа алинея от Статута на Съда обжалването от жалбоподателя няма суспензивно действие по отношение на такова определение.
Предвид тези обстоятелства искането на жалбоподателя за възобновяване на писмената фаза на производството следва да се отхвърли.
По жалбата
В подкрепа на жалбата си жалбоподателят изтъква шест правни основания, изведени, на първо място, от нарушение на правото на защита, на принципа на състезателност и на правото на справедлив съдебен процес, на второ място, от нарушение на основното право на безпристрастен съд, на трето място, от погрешната преценка на обхвата на Решение по дело Gorostiaga, на четвърто място, от системния и автоматичен отказ на Първоинстанционния съд да вземе предвид доводите му за отмяна на спорното решение, на пето място, от отказа на Първоинстанционния съд да разгледа правното основание, изведено от непреодолимата сила, и на шесто и последно място, от отказа на Първоинстанционния съд да следи за съблюдаването на принципа на добра администрация.
По първото правно основание
Доводи на страните
С първото си правно основание жалбоподателят поддържа, че решението на Първоинстанционния съд да се произнесе с определение на основание на член 111 от своя процедурен правилник го лишава от възможността да отговори на доводите на Парламента и да бъде изслушан. Също така, като не му е съобщил за това решение, преди да се произнесе с определение по делото, Първоинстанционният съд го лишил от възможността да го оспори. Така Първоинстанционният съд нарушил правото на защита, принципа на състезателност и правото на справедлив съдебен процес.
Парламентът възразява, че Първоинстанционният съд е приложил правилно член 111 от своя процедурен правилник и не е извършил никакво нарушение на правото на защита на жалбоподателя.
Съображения на Съда
Следва да се напомни, че както Съдът вече е имал възможност да уточни, самото прилагане на процедурата, предвидена в член 111 от Процедурния правилник на Първоинстанционния съд, не засяга правото на редовна и ефективна съдебна процедура, тъй като тази разпоредба се прилага само за делата, по които иск или жалба e явно неподсъден или неподсъдна на Първоинстанционния съд или когато те са явно недопустими или явно лишени от всякакво правно основание. Следователно ако жалбоподател счита, че Първоинстанционният съд не е приложил правилно този член 111, той трябва да оспори преценката на Първоинстанционния съд относно условията, от които зависи прилагането на тази разпоредба (вж. в този смисъл Определение от 3 юни 2005 г. по дело Killinger/Германия и др., C-396/03 P, Recueil, стp. II-4967, точка 9).
В случая обаче е достатъчно да се констатира, че жалбоподателят се ограничава до осъждане на факта, че е използвано мотивирано определение, без по никакъв начин да се позовава на условията за прилагането на посочения член 111, нито да оспорва тълкуването, което Първоинстанционният съд прави на този член в обжалваното определение.
При тези обстоятелства първото правно основание, на което жалбоподателят се позовава в подкрепа на жалбата си, следва да се отхвърли като неоснователно.
По второто правно основание
Доводи на страните
С второто си правно основание жалбоподателят изтъква нарушение на правото му на безпристрастен съд, прогласено в член 6 от Европейската конвенция за защита на правата на човека и основните свободи, подписана в Рим на 4 ноември 1950 г. и в член 47 от Хартата на основните права на Европейския съюз, прогласена на в Ница (
ОВ C 364, стp. 1
). Такова нарушение произтичало от обстоятелството, че делото по обжалваното определение било разпределено на състав от съдии, в това число и упражняващи функциите на председател и на съдия докладчик, които вече били заседавали в състава, постановил Решението по дело Gorostiaga. Съблюдаването на принципа за безпристрастност обаче изисквало, включително когато се касае за едно и също ниво на юрисдикция, един и същ съдия да не може да разглежда дело, основаващо на факти, които са идентични или са в достатъчна степен свързани с фактите по дело, в чието разглеждане вече е участвал.
Парламентът възразява, че тезата на жалбоподателя е лишена от всякакво правно основание и не намира подкрепа в общностната съдебна практика. Освен това той подчертава, че делото, по което е постановено обжалваното определение, се отнася главно до въпроса дали Парламентът е изпълнил задълженията си, произтичащи от Решение по дело Gorostiaga. Поради това фактът, че едни и същи съдии са разгледали двете дела, не следвало да бъде предмет на критика.
Съображения на Съда
Правото на справедлив съдебен процес, както произтича по-специално от член 6, алинея 1 от Европейската конвенция за защита на правата на човека и основните свободи, представлява основно право, зачитано от Европейския съюз като общ принцип по силата на член 6, параграф 2 ЕС (Решение от 26 юни 2007 г. по дело Ordre des barreaux francophones и germanophones и др., С-305/05, Сборник, стр. I-5305, точка 29, както и Решение от по дело Chronopost и La Poste/UFEX и др.,
C-341/06 P и C-342/06 P, Сборник, стр. I-4777
, точка 44).
Такова право непременно предполага достъп на всяко лице до независим и безпристрастен съд. Ето защо, както Съдът е имал възможност да уточни, съществуването на гаранции по отношение на съдебния състав представлява крайъгълният камък на правото на справедлив съдебен процес, чието съблюдаване трябва по-специално да бъде проверено от общностния съд, когато се твърди нарушение на посоченото право и оспорването по този въпрос на пръв поглед не изглежда явно неоснователно (вж. в този смисъл Решение по дело Chronopost и La Poste/UFEX и др., посочено по-горе, точки 46—48).
Въпреки това от практиката на Съда също следва, че обстоятелството, че съдиите, които за първи път е трябвало да разгледат дело, заседават в друг съдебен състав, който отново трябва да разгледа същото дело, не може само по себе си да се счита за несъвместимо с изискванията относно правото на справедлив съдебен процес (вж. в този смисъл Решение по дело Chronopost и La Poste/UFEX и др., посочено по-горе, точка 58, както и точка 59 и цитираната практика на Европейския съд по правата на човека).
По-конкретно фактът, че един или повече съдии са участвали в двата последователни състава и в тях са упражнявали едни и същи функции, каквито са тези на председател или на съдия докладчик, е сам по себе си без значение за преценката на спазването на изискването за безпристрастност, щом като тези функции се упражняват в колегиален състав (вж. в този смисъл Решение по дело Chronopost и La Poste/UFEX и др., посочено по-горе, точка 53).
Тези съображения са още по-валидни, когато два последователни състава не трябва да разглеждат едно и също дело — както е в случая, по който е постановено Решение по дело Chronopost и La Poste/UFEX и др., посочено по-горе, което се е отнасяло до препращането на дело пред Първоинстанционния съд след отмяната от Съда на първоинстанционното съдебно решение — а както в настоящия случай, две отделни дела, които притежават известна степен на свързаност.
Освен това следва да се отбележи, че изискването за безпристрастност има два аспекта. На първо място, съдът трябва да бъде субективно безпристрастен, т.е. никой от членовете му не трябва да показва, че е взел страна или има лично, предварително формирано становище, като личната безпристрастност се предполага до доказване на противното. На второ място, съдът трябва да бъде обективно безпристрастен, т.е. трябва да дава достатъчно гаранции, за да бъде изключено в това отношение всяко основателно съмнение (Решение по дело Chronopost и La Poste/UFEX и др., посочено по-горе, точка 54 и в този смисъл решения на Съда по правата на човека — Решение по дело Fey с/у Австрия от 24 февруари 1993 г., серия A, № 255-A, стp. 12, § 28, Решение по дело Findlay с/у Обединеното кралство от ,
Recueil des arrêts et décisions,
1997-I, стp. 281, § 73, както и Решение по дело Forum Maritime SA с/у Румъния от , все още непубликувано в
Recueil des arrêts et décisions
, § 116).
В настоящия случай обаче следва да се отбележи, от една страна, че жалбоподателят, както впрочем сам потвърждава в съдебното заседание, не се позовава на никакъв довод, с който може се постави под въпрос личната безпристрастност на членовете на Първоинстанционния съд.
Впрочем следва да се напомни, че жалбоподателят не е обжалвал Решение по дело Gorostiaga и всъщност отчасти го е приел.
От друга страна, жалбоподателят не изтъква никакъв обективен факт, който може да породи съмнение относно безпристрастността на Първоинстанционния съд. В това отношение той всъщност се ограничава с позоваване на участието на едни и същи съдии в двата разглеждани съдебни състава, т.е. на обстоятелство, което, както произтича от точки 43—45 от настоящото съдебно решение, само по себе си не е несъвместимо с изискванията за правото на справедлив съдебен процес.
Следователно второто правно основание трябва да се отхвърли като неоснователно.
По третото и четвъртото правно основание
Доводи на страните
С третото и четвъртото си правно основание, които следва да се разгледат заедно, жалбоподателят по същество упреква Първоинстанционния съд, че погрешно е приел, че доводите, на които се позовава в първоинстанционното производство и с които оспорва законосъобразността на спорното решение, били явно недопустими, доколкото не зачитали силата на пресъдено нещо на Решение по дело Gorostiaga. Всъщност след отмяната с това съдебно решение на решението от 24 февруари 2004 г., същото трябвало да се счита за нищожно в неговата цялост, като нередовностите на процедурата по приемането му не можело да бъдат отстранени. При тези обстоятелства спорното решение представлявало решение, което е ново и различно от това от , така че всички правни основания, изтъкнати от жалбоподателя срещу спорното решение, трябвало да бъдат разгледани от Първоинстанционния съд.
Парламентът отхвърля тези твърдения, като основно напомня, че в Решение по дело Gorostiaga Първоинстанционният съд приема, че Парламентът правилно е установил, че някои парламентарни надбавки са били недължимо изплатени на жалбоподателя. Ето защо нередовностите на процедурата по приемането на решението от 24 февруари 2004 г. можело да бъдат валидно отстранени.
Съображения на Съда
Най-напред следва да се отбележи, че както се напомня в точка 11 от настоящото съдебно решение, решението от 24 февруари 2004 г. съдържа по същество две части, а именно, от една страна, заключението, че посочените в него суми са недължимо изплатени на жалбоподателя и следва да бъдат събрани, а от друга страна, решението за извършване на това събиране, доколкото такова е възможно, чрез прихващане с надбавките, които остава да се изплатят на последния.
Отмяната на посоченото решение с Решение по дело Gorostiaga обаче се отнася, както изрично следва от точка 169 и от точка 1 от диспозитива на това съдебно решение, единствено до втората част, след като Първоинстанционният съд е приел, че генералният секретар не е бил компетентен да разпореди събирането чрез прихващане на дължимите от жалбоподателя суми, без това да му е било възложено от Бюрото съгласно процедурата, предвидена в член 27, параграф 4 от Правилника за разноски и надбавки. За разлика от това всички правни основания на жалбата, които се отнасят до законосъобразността на първата част от решението от 24 февруари 2004 г., са отхвърлени от Първоинстанционния съд.
Така Първоинстанционният съд отменя решението от 24 февруари 2004 г. само доколкото в него се предвижда, че събирането на дължимите от жалбоподателя суми трябва да се извърши чрез прихващане, като с това отхвърля жалбата в останалата ѝ част.
Ето защо, за разлика от поддържаното от жалбоподателя, подобна частична отмяна на решението от 24 февруари 2004 г. не е била пречка генералният секретар да възобнови процедурата по събиране на дължимите суми след надлежното му оправомощаване за това от Бюрото съобразно член 27, параграф 4 от Правилника за разноски и надбавки, в съответствие с тълкуването му в Решение по дело Gorostiaga. Всъщност, както Първоинстанционният съд правилно приема в точка 30 от обжалваното определение, процедурата, с която се цели замяна на отменен акт, може да бъде възобновена в момента, в който настъпи констатираната незаконосъобразност, без да е необходимо подготвителните актове да бъдат засегнати (вж. в този смисъл Решение от по дело Испания/Комисия,
C-415/96, Recueil, стp. I-6993
, точки 31 и 32).
По-нататък следва да се отбележи, че Решение по дело Gorostiaga не е обжалвано пред Съда и следователно диспозитивът му, както и мотивите, които представляват неговата необходима основа, са придобили окончателен характер (Решение от 1 юни 2006 г. по дело P & O European Ferries (Vizcaya) и Diputación Foral de Vizcaya/Комисия, C-442/03 P и C-471/03 P, Recueil, стp. I-4845, точка 44, както и точка 47 и цитираната съдебна практика). Следователно въпросът за недължимия характер на подлежащите на събиране суми и за задължението на жалбоподателя да ги възстанови не може отново да бъде поставен пред Първоинстанционния съд и разглеждан от него, без да се наруши силата на пресъдено нещо, каквато Решение по дело Gorostiaga вече е придобило.
Накрая, от практиката на Съда следва, че даден акт се ползва от силата на пресъдено нещо на по-ранен акт, доколкото представлява просто повторение на незасегната от отмяна част от този акт (вж. в този смисъл Решение от 16 февруари 1965 г. по дело Barge/Haute Autorité,
14/64, Recueil, стp. 69
, точка 11).
При тези обстоятелства, след като в спорното решение се приема, точно със същата формулировка, както в решението от 24 февруари 2004 г., че сумата от 118360,18 EUR е недължимо изплатена на жалбоподателя и че трябва да бъде събрана, Първоинстанционният съд основателно приема в точка 53 от обжалваното определение, че всяко твърдение за нарушение, с което се оспорва законосъобразността на спорното решение в тази връзка, трябва да се отхвърли като явно недопустимо.
Следователно третото и четвъртото правно основание, на които се позовава жалбоподателят в подкрепа на своята жалба, трябва да се отхвърлят като неоснователни.
По петото правно основание
Доводи на страните
С петото си правно основание жалбоподателят поддържа, че Първоинстанционният съд погрешно не е разгледал правното основание, изведено от съществуването на непреодолима сила, с мотива че решението от 24 февруари 2004 г. има сила на пресъдено нещо, произтичаща от Решение по дело Gorostiaga.
Всъщност Първоинстанционният съд погрешно приел, че се касаело за вече разгледано в Решение по дело Gorostiaga правно основание, докато в действителност това правно основание се основавало на факти, настъпили след посоченото съдебно решение, а именно липсата на отговор от испанския министър на правосъдието на изпратеното от жалбоподателя писмо от 15 април 2006 г. с цел получаване на копие от счетоводните документи, свързани с упражняването на мандата му на член на Европейския парламент.
Парламентът възразява, че в обжалваното определение Първоинстанционният съд тълкува правилно принципа за силата на пресъдено нещо, тъй като жалбоподателят вече се е позовал по същество на идентично правно основание, основавайки се на същите доводи в хода на производството във връзка с постановяването на Решение по дело Gorostiaga.
По отношение по-конкретно на липсата на отговор на посоченото писмо от 15 април 2006 г. Парламентът отбелязва, че позоваване на този довод е направено пред Първоинстанционния съд не в рамките на правното основание, изведено от непреодолима сила, а в подкрепа на друго правно основание, което е отхвърлено с обжалваното определение и чиято преценка не се оспорва от жалбоподателя в рамките на настоящото обжалване. При всички положения се касаело за факти, настъпили след спорното решение, които следователно били без значение за неговата отмяна.
Съображения на Съда
Следва да се отбележи, от една страна, че фактите, на които се позовава жалбоподателят в първоинстанционното производство в подкрепа на своето правно основание, изведено от непреодолима сила, с цел да обоснове невъзможността си да предостави някои от своите счетоводни документи, са същите като тези, на които се е основавало едно от правните основания, изтъкнати в жалбата срещу решението от 24 февруари 2004 г., което основание е отхвърлено от Първоинстанционния съд в Решение по дело Gorostiaga.
Следователно поради изложените в точки 57—59 от настоящото съдебно решение причини Първоинстанционният съд основателно е приел в точки 53 и 54 от обжалваното определение, че правното основание за отмяна, изведено от непреодолима сила, е явно недопустимо.
От друга страна, по отношение на довода, изведен от липсата на отговор от испанския министър на правосъдието на изпратеното от жалбоподателя писмо от 15 април 2006 г., достатъчно е да се констатира, че дори да се предположи, че тя може да представлява непреодолима сила по смисъла на практиката на Съда, както отбелязва генералният адвокат в точка 87 от заключението си, става въпрос за факт, настъпил след приемането на спорното решение, който при всички положения не може да има влияние върху неговото съдържание.
Предвид горепосочените съображения петото правно основание следва да се отхвърли като неоснователно.
По шестото правно основание
Доводи на страните
С шестото си правно основание жалбоподателят подчертава, че Първоинстанционният съд погрешно отказва да разгледа въпроса дали, като не му съобщава решението на Бюрото от 1 февруари 2006 г., Парламентът нарушава принципа на добра администрация, прогласен в член 41 от Хартата на основните права на Европейския съюз и в Кодекса за добро поведение. В това отношение той напомня, че независимо от съществуването на такива разпоредби правото на добра администрация е част от общите правни принципи, които институциите са задължени да спазват.
В тази връзка Парламентът възразява, че Първоинстанционният съд се ограничава до заключението, че Кодексът за добро поведение е акт с подготвителен, а не с нормативен характер.
Съображения на Съда
В самото начало е необходимо да се констатира, че шестото правно основание произтича от погрешен прочит на обжалваното определение.
Всъщност правното основание, изтъкнато от жалбоподателя в първоинстанционното производство, е изведено изключително от нарушение на член 20 от Кодекса за добро поведение, по силата на който институцията, от една страна, следи решенията, които засягат правата или интересите на гражданите, да бъдат съобщени писмено на заинтересованите лица веднага след приемането на съответното решение, а от друга страна, се въздържа от оповестяване на това решение, докато последните не бъдат информирани.
За разлика от поддържаното от жалбоподателя обаче Първоинстанционният съд не е пропуснал да разгледа въпроса дали липсата на съобщаване на решението на Бюрото от 1 февруари 2006 г. е довела до нарушаване на правата на заинтересованото лице. Така в точка 72 от обжалваното определение Първоинстанционният съд, още преди да се произнесе по характера на Кодекса за добро поведение, отбелязва, че посоченото решение не представлява окончателно решение с увреждащ жалбоподателя характер и че липсата на съобщаване не може да накърни правата му, като впрочем тази преценка не се оспорва в рамките на настоящото обжалване.
От това следва, че шестото правно основание трябва също да се отхвърли.
Тъй като никое от шестте правни основания, изтъкнати от жалбоподателя в подкрепа на жалбата му, не може да бъде уважено, тя трябва да бъде отхвърлена.
По съдебните разноски
По смисъла на член 69, параграф 2 от Процедурния правилник, приложим към производството по обжалване по силата на член 118 от същия, загубилата делото страна се осъжда да заплати съдебните разноски, ако е направено такова искане. След като Парламентът е направил искане за осъждането на жалбоподателя и последният е загубил делото, той трябва да бъде осъден да заплати съдебните разноски.

По изложените съображения Съдът (първи състав) реши:

1)
Отхвърля жалбата.

2)
Осъжда г-н Gorostiaga Atxalandabaso да заплати съдебните разноски.

Подписи
(
*1
)	Език на производството: френски.