CELEX: 62009CJ0108
Fri rörlighet för varor
Folkhälsa
Försäljning av kontaktlinser via Internet
Nationell lagstiftning enligt vilken försäljning av kontaktlinser endast är tillåten i butiker som är specialiserade på medicinska hjälpmedel
Direktiv 2000/31/EG
Informationssamhället
Elektronisk handel

Begäran om förhandsavgörande avser tolkningen av Europaparlamentets och rådets direktiv 2000/31/EG av den 8 juni 2000 om vissa
rättsliga aspekter på informationssamhällets tjänster, särskilt elektronisk handel, på den inre marknaden (”Direktiv om elektronisk
handel”) (EGT L 178, s. 1) samt artiklarna 34 FEUF och 36 FEUF.
Begäran har framställts i ett mål mellan Ker-Optika bt (nedan kallat Ker-Optika) och ÀNTSZ Dél-dunántúli Regionális Intézete
(regionstyrelsen för södra Transdanubien med ansvar för myndigheten för folkhälsa och hälsofrågor, nedan kallad ÀNTSZ), angående
ett administrativt beslut enligt vilket denna myndighet förbjöd Ker-Optika att sälja kontaktlinser via Internet.

Tillämpliga bestämmelser

Unionslagstiftningen
Enligt artikel 1.2 i Europaparlamentets och rådets direktiv 98/34/EG av den 22 juni 1998 om ett informationsförfarande beträffande
tekniska standarder och föreskrifter och beträffande föreskrifter för informationssamhällets tjänster (EGT L 204, s. 37),
i dess lydelse enligt Europaparlamentets och rådets direktiv 98/48/EG av den 20 juli 1998 (EGT L 217, s. 18) (nedan kallat
direktiv 98/34), avses med
”tjänst: alla informationssamhällets tjänster, det vill säga tjänster som vanligtvis utförs mot ersättning på distans, på
elektronisk väg och på individuell begäran av en tjänstemottagare.
I denna definition avses med
–        på distans: tjänster som tillhandahålls utan att parterna är närvarande samtidigt,
–        på elektronisk väg: en, tjänst som sänds vid utgångspunkten och tas emot vid slutpunkten med hjälp av utrustning för elektronisk
behandling (inbegripet digital signalkomprimering) och lagring av uppgifter, och som i sin helhet sänds, befordras och tas
emot genom tråd, radio, optiska medel eller andra elektromagnetiska medel,
–        på individuell begäran av en tjänstemottagare: en tjänst som tillhandahålls genom överföring av uppgifter på individuell begäran.
...”
Skälen 18, 21 och 34 i direktiv 2000/31 har följande lydelse:
”(18) Informationssamhällets tjänster omfattar en mängd näringsverksamheter som bedrivs online. Dessa verksamheter kan särskilt
bestå i försäljning av varor online. Sådana verksamheter som själva leveransen av varor eller tillhandahållandet av offlinetjänster
omfattas inte. … Verksamhet som genom sin själva beskaffenhet inte går att bedriva på distans och med elektroniska medel,
t.ex. lagstadgad revision av ett företags redovisning eller läkarutlåtande som kräver fysisk undersökning av en patient, hör
inte till informationssamhällets tjänster.
...
(21)      ... Det samordnade området omfattar endast krav beträffande sådan online-verksamhet som online-information, online-reklam,
online-handel och online-avtal, inte medlemsstaternas rättsliga krav beträffande varor, såsom säkerhetsnormer, märkningskrav
eller produktansvar, eller medlemsstaternas krav beträffande leverans eller transport av varor, inbegripet distribution av
medicinska produkter. ...
...
(34)      Varje medlemsstat bör ändra sin lagstiftning som innehåller krav, särskilt formkrav, vilka kan hämma användningen av elektroniskt
förmedlade avtal. Granskningen av den lagstiftning som behöver ändras i detta avseende bör göras systematiskt och omfatta
alla etapper och handlingar som krävs för avtalsprocessen, inbegripet arkivering av avtalet. Resultatet av dessa ändringar
bör göra det faktiskt möjligt att använda avtal ingångna på elektronisk väg. ...”
Artikel 1.1–3 och 1.5 i direktiv 2000/31 har följande lydelse:
”1.      Syftet med detta direktiv är att bidra till att den inre marknaden fungerar väl genom att säkerställa den fria rörligheten
för informationssamhällets tjänster mellan medlemsstaterna.
2.      Genom detta direktiv tillnärmas, i den mån det krävs för att nå det mål som avses i punkt 1, vissa nationella bestämmelser
om informationssamhällets tjänster som rör den inre marknaden, tjänsteleverantörers etablering, kommersiella meddelanden,
avtal slutna på elektronisk väg, mellanhänders ansvar, uppförandekoder, utomrättslig lösning av tvister, möjlighet att föra
talan inför domstol samt samarbete mellan medlemsstaterna.
3.      Detta direktiv kompletterar den gemenskapsrätt som är tillämplig på informationssamhällets tjänster, utan att det påverkar
nivån på skyddet av i synnerhet folkhälsan och konsumentintressena såsom de fastställs i gemenskapsrättsakter och nationell
lagstiftning för genomförande av dessa, i den mån detta inte begränsar friheten att tillhandahålla informationssamhällets
tjänster.
…
5.      Detta direktiv skall inte tillämpas på:
a)      beskattning,
b)      frågor beträffande informationssamhällets tjänster som omfattas av direktiv 95/46/EG och direktiv 97/66/EG,
c)      frågor som rör avtal eller förfaranden som regleras av lagstiftning som rör karteller,
d)      följande verksamhet inom informationssamhällets tjänster:
–        Verksamhet som omfattar notariatfunktion eller likvärdiga yrken i den mån den har ett direkt och särskilt samband med offentlig
myndighetsutövning.
–        Företrädande och försvar av en klient inför domstol.
–        Spelverksamhet som innebär att penningsvärden satsas på hasardspel, inbegripet lotterier och vadslagningar.”
I artikel 2 i direktiv 2000/31 anges följande:
”I detta direktiv avses med
a)
informationssamhällets tjänster
: tjänster i den mening som avses i artikel 1.2 i direktiv 98/34/EG, ändrat genom direktiv 98/48/EG,
...
h)
det samordnade området
: de krav som har fastställts i medlemsstaternas rättssystem och som är tillämpliga på tjänsteleverantörer av informationssamhällets
tjänster eller på informationssamhällets tjänster, oberoende av om de är av allmän natur eller särskilt utformade för dem.
i)      Det samordnade området gäller de krav som tjänsteleverantören måste uppfylla när det gäller
–        startande av verksamhet som gäller någon av informationssamhällets tjänster, såsom krav i fråga om behörighet, tillstånd eller
anmälningar,
–        utövande av verksamhet som gäller någon av informationssamhällets tjänster, såsom krav i fråga om tjänsteleverantörens beteende,
kvaliteten på eller innehållet i tjänster, inbegripet sådana krav som är tillämpliga på reklam och avtal, eller krav som gäller
tjänsteleverantörens ansvar.
ii)      Det samordnade området omfattar inte krav såsom
–        krav som är tillämpliga på varor som sådana,
–        krav som är tillämpliga på leverans av varor,
–        krav som är tillämpliga på tjänster som inte tillhandahållits på elektronisk väg.”
Artikel 3 i direktiv 2000/31 har följande lydelse:
”1.      Varje medlemsstat skall se till att de av informationssamhällets tjänster som en på dess territorium etablerad tjänsteleverantör
tillhandahåller överensstämmer med de nationella bestämmelser som är tillämpliga i denna medlemsstat och som omfattas av det
samordnade området.
2.      Medlemsstaterna får inte av skäl som omfattas av det samordnade området begränsa den fria rörligheten för de av informationssamhällets
tjänster som har ursprung i en annan medlemsstat.
…
4.      Medlemsstaterna får vidta åtgärder för undantag från punkt 2 när det gäller någon av informationssamhällets tjänster om följande
villkor uppfylls:
a)      Åtgärderna skall
i)      vara nödvändiga av någon av följande anledningar:
–        den allmänna ordningen, i synnerhet förebyggande, utredning, upptäckt och åtal av brott, inbegripet skydd av minderåriga och
bekämpning av hets mot personer på grund av ras, kön, religion eller nationalitet samt kränkningar av enskilda personers mänskliga
värdighet,
–        skydd av folkhälsan,
–        allmän säkerhet, inbegripet skydd av nationell säkerhet och försvar,
–        skydd av konsumenter, inbegripet investerare,
ii)      vidtas med avseende på någon av informationssamhällets tjänster som är till förfång för de mål som avses i punkt i eller utgör
en allvarlig risk för att dessa mål inte uppnås,
iii)       vara proportionerliga i förhållande till dessa mål.
b)      Innan ifrågavarande åtgärder vidtas och utan att det påverkar domstolsförfaranden, inbegripet förberedande förhandlingar och
åtgärder som vidtas inom ramen för en brottsutredning, skall medlemsstaten
–        ha uppmanat den medlemsstat som avses i punkt 1 att vidta åtgärder, varpå denna senare medlemsstat inte vidtagit några åtgärder
eller endast vidtagit otillräckliga åtgärder,
–        ha anmält till kommissionen och till den medlemsstat som avses i punkt 1 sin avsikt att vidta sådana åtgärder.
5.      Medlemsstaterna kan i brådskande fall göra undantag från de villkor som anges i punkt 4 b. I sådana fall skall åtgärderna
snarast möjligt anmälas till kommissionen och till den medlemsstat som avses i punkt 1 med uppgift om varför medlemsstaten
bedömer fallet vara brådskande.
…”
I direktivets artikel 4.1 anges följande:
”Medlemsstaterna skall säkerställa att start och bedrivande av verksamhet som leverantör av informationssamhällets tjänster
inte underkastas bestämmelser om förhandstillstånd eller andra krav som har motsvarande effekt.”
Artikel 9.1 i direktiv 2000/31 har föjande lydelse:
”Medlemsstaterna skall se till att deras rättssystem tillåter att avtal ingås på elektronik väg. Medlemsstaterna skall särskilt
se till att de rättsliga krav som är tillämpliga på avtalsprocessen varken skapar hinder för användningen av avtal på elektronisk
väg eller medför att sådana avtal frånkänns rättslig verkan och giltighet på grund av att de kommit till stånd på elektronisk
väg.”

Den nationella lagstiftningen
I 3 § första stycket i lag CVIII av år 2001 om elektronisk handel och informationssamhällets tjänster (a elektronikus kereskedelmi
szolgáltatások, valamint az információs társadalommal összefüggő szolgáltatásokról szóló 2001. évi CVIII. Törvény) (nedan
kallad lag om elektronisk handel), anges föjande:
”För start och bedrivande av verksamhet som leverantör av informationssamhällets tjänster fordras inte något föregående tillstånd
eller myndighetsbeslut med motsvarande rättsverkan.”
Enligt 3 § första stycket i hälsoministeriets förordning 7/2004 (XI. 23.) om de krav på fackmannaskap som uppställs för försäljning,
reparation och utlåning av medicinska hjälpmedel [a gyógyászati segédeszközök forgalmaásának, javításának, kölcsönzésének
szakmai követelményeiről szóló 7/2004 (XI. 23.) Egészségügyi Minisztériumi rendelet], gäller följande:
”Det är möjligt att bedriva försäljning, reparation och utlåning av medicinska hjälpmedel … i en specialiserad butik, förutsatt
att ett verksamhetstillstånd beviljats med stöd av speciallagstiftningen och att verksamheten uppfyller kraven i bilaga 2
punkt I.1 och I.2.”
I bilaga 1 till denna förordning anges följande:
”Följande medicinska hjälpmedel undantas från förordningens tillämpningsområde:
...
–        serietillverkad optik, med undantag av kontaktlinser,
...”
I punkt I.1 d i bilaga 2 till denna förordning anges att för försäljning av kontaktlinser och glasögon med individuell slipning
fordras en butik med en yta på minst 18 kvadratmeter eller en från verkstaden avskild lokal. Beträffande kraven på personalen
anges bland annat i bilagans punkt I.2 c att den måste bestå av en för kontaktlinser kvalificerad optiker eller ögonläkare.

Målet vid den nationella domstolen och tolkningsfrågorna
Ker-Optika saluför kontaktlinser via sin hemsida på Internet. I ett beslut av den 29 augusti 2008 förbjöd ÀNTSZ Pécsi, Sellyei,
Siklósi Kistérségi Intézete (ÀNTSZ lokala kontor för distrikten Pécs, Sellye och Siklós) denna verksamhet.
Efter att Ker-Optika begärt omprövning av detta beslut, fastställde ÀNTSZ förbudet genom ett beslut av den 14 november 2008.
ÀNTSZ hänvisade särskilt till bestämmelserna i hälsoministeriets förordning 7/2004 (XI. 23.), enligt vilka försäljning av
kontaktlinser enbart får ske i en butik som är specialiserad på försäljning av medicinska hjälpmedel eller genom hemleverans
för slutkonsumtion. Detta sistnämnda begrepp omfattade varken till sin benämning eller till sitt syfte försäljningen via Internet.
Ker-Optika överklagade detta beslut och gjorde särskilt gällande att försäljningen av kontaktlinser på Internet inte kan bli
föremål för inskränkningar med hänsyn till att § 3 första stycket i lagen om elektronisk handel garanterar friheten att bedriva
verksamhet som leverantör av informationssamhällets tjänster.
ÀNTSZ åberopade härvid skäl 18 i direktiv 2000/31 av vilket det följer att tillämpningsområdet för lagen om elektronisk handel
inte kan omfatta försäljning av kontaktlinser via Internet. Enligt detta skäl hör verksamhet som genom sin beskaffenhet inte
går att bedriva på distans och med elektroniska medel, till exempel läkarutlåtande som kräver fysisk undersökning av en patient,
inte till informationssamhällets tjänster. För att få sälja kontaktlinser krävs det dock att en sådan undersökning har gjorts.
Mot denna bakgrund beslutade Baranya megyei bíróság att vilandeförklara målet och ställa följande tolkningsfrågor till domstolen:
”1)       Omfattas försäljning av kontaktlinser av begreppet ’läkarutlåtande som kräver fysisk undersökning av en patient’, vilket innebär
att försäljningen faller utanför tillämpningsområdet för [direktiv 2000/31]?
2)      Om försäljningen av kontaktlinser inte omfattas av sådant läkarutlåtande som kräver fysisk undersökning av en patient, ska
då artikel 30 EG tolkas så, att denna artikel utgör hinder för bestämmelser i en medlemsstat som innebär att försäljning av
kontaktlinser endast får ske i sådana butiker som är specialiserade på medicinska hjälpmedel?
3)      Strider de ungerska bestämmelserna, enligt vilka försäljning av kontaktlinser endast får ske i butiker som är specialiserade
på medicinska hjälpmedel, mot den i artikel 28 EG stadgade fria rörligheten för varor?”

Prövning av tolkningsfrågorna
Den nationella domstolen har ställt sina tolkningsfrågor, vilka EU-domstolen ska pröva gemensamt, för att få klarhet i huruvida
unionsrätten utgör hinder för en nationell lagstiftning, såsom den som är aktuell i målet vid den nationella domstolen, enligt
vilken försäljning av kontaktlinser endast är tillåten i butiker som är specialiserade på försäljning av medicinska hjälpmedel
och försäljningen av kontaktlinser via Internet följaktligen är förbjuden.
För att besvara de aktuella frågorna ska EU-domstolen identifiera de bestämmelser i unionsrätten som är tillämpliga på försäljning
av kontaktlinser via Internet och därefter avgöra om dessa bestämmelser utgör ett hinder för sådana nationella bestämmelser
som de aktuella bestämmelserna i målet vid den nationella domstolen.
En försäljning via Internet karaktäriseras av bland annat följande omständigheter. En sådan försäljning består, i ett första
led, av ett köpeavtal i egentlig mening, som kännetecknas av ett anbud att sluta avtal online och ett ingående av avtalet
på elektronisk väg. I ett andra led innebär en sådan försäljning en leverans av den sålda produkten, som normalt sker till
kundens bostad. Vidare föregås köpet eller leveransen i vissa särskilda fall av att kunden har konsulterat läkare.

Direktiv 2000/31
När det för det första gäller köpeavtalet, följer det av artiklarna 1.2 och 2 a i direktiv 2000/31 att direktivet innebär
en tillnärmning av vissa nationella bestämmelser som är tillämpliga på informationssamhällets tjänster, det vill säga tjänster
som vanligtvis utförs mot ersättning, på distans på elektronisk väg och på individuell begäran av en tjänstemottagare.
Såsom framgår av skäl 18 i direktiv 2000/31 omfattar sådana tjänster bland annat försäljning av varor online.
Detta stöds av skälen till kommissionens förslag till direktiv av den 18 november 1998 (KOM(1998) 586 slutlig), där det anges
att informationssamhällets tjänster omfattar tjänster som försäljning av sådana varor och tjänster som medger elektroniska
transaktioner online för köp av varor, såsom interaktiv teleshopping och elektroniska inköpscentrum.
Vidare följer det av skäl 34 och artikel 9.1 i direktiv 2000/31 att varje medlemsstat systematiskt ska ändra sin lagstiftning
som innehåller krav som kan hämma användningen av elektroniskt förmedlade avtal, och som omfattar alla etapper och handlingar
som krävs för avtalsprocessen vid försäljning av varor online, såsom anbud om slutande av avtal, förhandling och ingående
av avtal på elektronisk väg.
Slutligen bör framhållas att försäljning av medicinska hjälpmedel såsom kontaktlinser inte ingår bland de verksamheter som
i enlighet med artikel 1.5 i direktiv 2000/31 undantas från direktivets tillämpningsområde.
Det samordnade området enligt direktiv 2000/31 omfattar således nationella bestämmelser som innebär ett förbud mot rättshandlingar
avseende försäljning av kontaktlinser, det vill säga bland annat anbud online och slutande av avtal på elektronisk väg.
När det för det andra gäller leveransen, framgår det av själva ordalydelsen i artikel 2 h ii i direktiv 2000/31 att det samordnade
området inte omfattar krav som är tillämpliga på leverans av varor för vilka ett avtal har ingåtts på elektronisk väg.
Nationella bestämmelser som reglerar villkoren för hur en vara som sålts på Internet får levereras på en medlemsstats territorium
omfattas således inte av direktivets tillämpningsområde.
Av detta följer att villkoren för leverans av kontaktlinser inte omfattas av tillämpningsområdet för direktiv 2000/31.
För det tredje ska det undersökas om ovanstående slutsatser påverkas av att det kan uppställas krav på att kunden ska ha konsulterat
en läkare före försäljningen och leveransen av kontaktlinserna.
Det framgår härvid av skäl 18 i direktiv 2000/31 att verksamhet som genom sin själva beskaffenhet inte går att bedriva på
distans och med elektroniska medel, exempelvis ett läkarutlåtande som kräver fysisk undersökning av en patient, inte hör till
informationssamhällets tjänster och därför inte omfattas av direktivet.
För det fall ett läkarutlåtande som kräver fysisk undersökning av en patient utgör en oskiljaktig del av försäljningen av
kontaktlinser, får kravet på ett sådant utlåtande mot denna bakgrund till följd att försäljningen i slutändan inte omfattas
av direktivets tillämpningsområde.
Det bör härvid framhållas att kontaktlinser kommer i direkt kontakt med ögonen och utgör medicinska hjälpmedel som vid användning
i särskilda fall kan framkalla ögoninflammationer och till och med orsaka varaktiga synnedsättningar. Dessa åkommor kan orsakas
av blotta användandet av kontaktlinserna. Kravet på att ett läkarutlåtande först ska ha erhållits kan således framstå som
berättigat.
En person som vill använda kontaktlinser kan vara tvungen att genomgå en preventiv ögonundersökning för att dels fastställa
att det inte finns några medicinska hinder för att bära kontaktlinser, dels fastställa de exakta värdena i dioptrier för den
nödvändiga korrigeringen.
Denna undersökning utgör emellertid inte en oskiljaktig del av försäljningen av kontaktlinser. En sådan undersökning kan nämligen
utföras oberoende av köpeavtalet, eftersom köpet, även på distans, kan genomföras på grundval av ett recept som utfärdats
av en ögonläkare i samband med en tidigare undersökning av kunden.
Domstolen anser således att ett krav på ett läkarutlåtande som kräver fysisk undersökning av en patient, som kan uppställas
för försäljning av kontaktlinser, går att separera från själva försäljningen.
För övrigt är det visserligen riktigt att det av hälsoskäl kan krävas att kunden även ska erhålla ett läkarutlåtande i samband
med en fysisk kontroll av linsernas placering och att kunden genomgår regelbundna ögonkontroller för att bedöma den inverkan
som ett användande av linserna har.  Dessa kontroller genomförs emellertid i samband med att linserna används och således
efter leveransen av dessa. Dessa läkarutlåtanden har således inte något samband med köpeavtalet avseende linserna.
Av detta följer att en nationell bestämmelse om förbud mot försäljning av kontaktlinser via Internet i princip omfattas av
tillämpningsområdet för direktiv 2000/31.

Primärrätten
Eftersom bestämmelserna med villkor för leverans av kontaktlinser inte omfattas av tillämpningsområdet för direktiv 2000/31,
ska de bedömas mot bakgrund av primärrätten, det vill säga EUF-fördraget.
Det ska inledningsvis undersökas om nämnda bestämmelser ska prövas utifrån friheten att tillhandahålla tjänster, såsom den
ungerska regeringen har hävdat, eller utifrån den fria rörligheten för varor, som den nationella domstolen har föreslagit.
För det första följer det härvid av domstolens praxis att när en nationell åtgärd har anknytning såväl till den fria rörligheten
för varor som till en annan grundläggande frihet, undersöker domstolen den i princip mot bakgrund av endast en av dessa båda
grundläggande friheter, om det visar sig att en av dem är helt underordnad den andra och kan anses ingå i denna (se, för ett
liknande resonemang, dom av den 24 mars 1994 i mål C‑275/92, Schindler, REG 1994, s. I‑1039, punkt 22, svensk specialutgåva,
tillägg, s. 119, och av den 26 maj 2005 i mål C‑20/03, Burmanjer m.fl., REG 2005, s. I‑4133, punkt 35).
För det andra följer det av dom av den 11 december 2003 i mål C‑322/01, Deutscher Apothekerverband (REG 2003, s. I‑14887),
punkterna 65, 76 och 124, att en nationell åtgärd som rör en säljform som kännetecknas av att varor säljs via Internet, och
att dessa varor levereras till konsumentens bostad, enbart ska prövas utifrån bestämmelserna om fri rörlighet för varor och,
således, utifrån artiklarna 34 FEUF och 36 FEUF.
I förevarande fall avser den nationella lagstiftningen om förbud mot försäljning av kontaktlinser via Internet en säljform
som kännetecknas av att kontaktlinser levereras till konsumentens bostad.
Denna lagstiftning ska följaktligen prövas utifrån artiklarna 34 FEUF och 36 FEUF.
Huruvida det föreligger ett hinder för den fria rörligheten för varor
Enligt fast rättspraxis ska alla handelsregler antagna av medlemsstaterna som direkt eller indirekt, faktiskt eller potentiellt
kan hindra handeln inom unionen anses utgöra åtgärder med verkan motsvarande kvantitativa restriktioner i den mening som avses
i artikel 34 FEUF (se, särskilt, dom av den 11 juli 1974 i mål 8/74, Dassonville, REG 1974, s. 837, punkt 5, svensk specialutgåva,
volym 2, s. 343, och av den 10 februari 2009 i mål C‑110/05, kommissionen mot Italien, REG 2009, s. I‑519, punkt 33).
Det framgår också av fast rättspraxis att artikel 34 FEUF återspeglar skyldigheten att iaktta icke-diskrimineringsprincipen
och principen om ömsesidigt erkännande av varor som lagligen tillverkas och saluförs i andra medlemsstater samt skyldigheten
att garantera unionsvaror fritt tillträde till de nationella marknaderna (se domen i det ovannämnda målet kommissionen mot
Italien, punkt 34 och där angiven rättspraxis).
Således ska åtgärder som vidtas av en medlemsstat och som syftar eller leder till att varor från andra medlemsstater behandlas
mindre förmånligt betraktas som åtgärder med verkan motsvarande kvantitativa restriktioner. Detta gäller även bestämmelser
om villkor som varorna måste uppfylla, även om dessa bestämmelser är tillämpliga utan åtskillnad på alla varor (se domen i
det ovannämnda målet kommissionen mot Italien, punkterna 35 och 37).
Detta begrepp omfattar också varje annan åtgärd som hindrar tillträdet till marknaden i en medlemsstat för varor med ursprung
i andra medlemsstater (domen i det ovannämnda målet kommissionen mot Italien, punkt 37).
Av detta skäl kan en tillämpning av nationella bestämmelser på varor från andra medlemsstater som innebär begränsning av eller
förbud mot vissa säljformer inte vara ägnad att direkt eller indirekt, faktiskt eller potentiellt hindra handeln mellan medlemsstaterna,
i den mening som avses i den rättspraxis som bygger på domen i det ovannämnda målet Dassonville, förutsatt att bestämmelserna
tillämpas på samtliga berörda näringsidkare som bedriver verksamhet inom det nationella territoriet och förutsatt att de såväl
rättsligt som faktiskt påverkar avsättningen av inhemska varor och varor från andra medlemsstater på samma sätt. Tillämpningen
av sådana bestämmelser på försäljningen av varor från en annan medlemsstat, vilka uppfyller kraven i denna stat, kan nämligen
inte anses hindra varornas tillträde till marknaden eller försvåra deras tillträde jämfört med inhemska varor (se, för ett
liknande resonemang, dom av den 24 november 1993 i de förenade målen C‑267/91 och C‑268/91, Keck och Mithouard, REG 1993,
s. I‑6097, punkterna 16 och 17, svensk specialutgåva, volym 14, s. I‑431, och domen i det ovannämnda målet kommissionen mot
Italien, punkt 36).
Det ska således prövas om den aktuella nationella lagstiftningen uppfyller de båda villkor som anges i ovanstående punkt,
det vill säga att bestämmelserna är tillämpliga på samtliga berörda näringsidkare som bedriver verksamhet inom det nationella
territoriet och att de såväl rättsligt som faktiskt påverkar avsättningen av inhemska varor och varor från andra medlemsstater
på samma sätt.
När det gäller det första villkoret är den aktuella lagstiftningen tillämplig på samtliga näringsidkare som berörs av försäljning
av kontaktlinser. Detta villkor är således uppfyllt.
När det gäller det andra villkoret har det inte bestritts att förbudet mot att sälja kontaktlinser via Internet är tillämpligt
på kontaktlinser från andra medlemsstater som är föremål för distansförsäljning och hemleverans till konsumenter bosatta i
Ungern. Det kan dock konstateras att förbudet att sälja kontaktlinser på distans fråntar aktörer från andra medlemsstater
en särskilt effektiv form för försäljning av sina produkter och hämmar således väsentligt dessa aktörers tillträde till marknaden
i den berörda medlemsstaten (se, analogt, beträffande läkemedel, domen i det ovannämnda målet Deutscher Apothekerverband,
punkt 74).
Nämnda lagstiftning påverkar således inte ungerska aktörers försäljning av kontaktlinser och sådan försäljning som utförs
av aktörer från andra medlemsstater på samma sätt.
Av detta följer att nämnda lagstiftning utgör en sådan åtgärd med verkan motsvarande kvantitativa restriktioner som är förbjuden
enligt artikel 34 FEUF, såvida det inte finns sakliga skäl.
Huruvida det finns sakliga skäl för hindret för den fria rörligheten för varor
Enligt fast rättspraxis kan ett hinder för den fria rörligheten för varor vara motiverat av ett av de skäl av allmänintresse
som räknas upp i artikel 36 FEUF eller av tvingande krav. I båda dessa fall måste den nationella åtgärden vara ägnad att säkerställa
att det eftersträvade målet uppnås och den får inte gå utöver vad som är nödvändigt för att uppnå detta mål (se, bland annat,
domen i det ovannämnda målet kommissionen mot Italien, punkt 59 och där angiven rättspraxis).
Om den aktuella åtgärden berör folkhälsan, ska det beaktas att människors hälsa och liv ges högsta prioritet bland de värden
och intressen som skyddas genom fördraget och att det ankommer på medlemsstaterna att fastställa på vilken nivå de vill säkerställa
skyddet för folkhälsan och på vilket sätt denna nivå ska uppnås. Eftersom nivån kan variera medlemsstaterna emellan, ska medlemsstaterna
medges ett utrymme för skönsmässig bedömning (se dom av den 1 juni 2010 i de förenade målen C‑570/07 och C‑571/07, Blanco
Pérez och Chao Gómez, REU 2010, s. I‑0000, punkt 44 och där angiven rättspraxis).
Den motivering som anförts av den ungerska regeringen i förevarande fall avser behovet av att skydda kontaktlinsanvändarnas
hälsa. Denna motivering motsvarar således sådana skäl avseende folkhälsan som är tillåtna enligt artikel 36 FEUF och som kan
motivera ett hinder av den fria rörligheten för varor.
Det ska således prövas huruvida den aktuella lagstiftningen är ägnad att uppfylla det eftersträvade målet.
Den ungerska och den spanska regeringen har i detta avseende gjort gällande att det är nödvändigt att uppställa ett krav på
att kunderna ska motta leveransen av kontaktlinserna i specialiserade butiker, eftersom de måste ha tillgång till en optiker
som utför de nödvändiga fysiska undersökningarna, genomför kontroller och ger kunderna instruktioner angående användandet
av kontaktlinserna.
Domstolen erinrar på denna punkt om att i enlighet med vad som anförts ovan i punkt 35 i förevarande dom kan blotta användandet
av kontaktlinser i särskilda fall framkalla ögoninflammationer, och till och med orsaka varaktiga synnedsättningar.
Med hänsyn till de risker för folkhälsan som därvid föreligger, kan en medlemsstat kräva att kontaktlinser ska överlämnas
av kvalificerad personal som kan göra kunden uppmärksam på dessa risker, genomföra en undersökning av kunden och rekommendera
eller avråda kunden från att bära linser och därvid i förekommande fall föreslå att denne konsulterar en ögonläkare. På grund
av dessa risker kan en medlemsstat även kräva att kvalificerad personal, för det fall kunden inte avråds från att bära linser,
avgör vilken typ av linser som är lämpligast, kontrollerar linsernas placering på kundens ögon och lämnar denne upplysningar
om ett korrekt användande och underhåll av linserna (se, för ett liknande resonemang, dom av den 25 maj 1993 i mål C‑271/92,
LPO, REG 1993, s. I‑2899, punkt 11).
Även om riskerna för kontaktlinsanvändarna inte helt undanröjs, innebär nämligen det förhållandet att kunden etablerar en
kontakt med en kvalificerad optiker samt de tjänster som denne tillhandahåller att dessa risker minskas. Den aktuella lagstiftningen
är således ägnad att säkerställa att syftet att skydda nämnda användares hälsa uppnås genom att utlämnandet av kontaktlinser
förbehålls optiska butiker som tillhandahåller sådana optikertjänster.
Denna lagstiftning får emellertid inte gå utöver vad som är nödvändigt för att uppnå detta mål, det vill säga det får inte
finnas åtgärder som för att uppnå detta mål medför ett mindre ingrepp i den fria rörligheten för varor.
När det för det första gäller kravet på att kunden ska närvara fysiskt för att en optiker ska kunna undersöka dennes ögon
i försäljningsbutiken, påpekar domstolen att preventiva undersökningar i upplysningssyfte kan utföras av ögonläkare utanför
de optiska butikerna.
Vidare går det inte av handlingarna i målet vid EU-domstolen att dra slutsatsen att den aktuella lagstiftningen innehåller
ett krav på att optikern i samband med varje utelämnande av kontaktlinser ska genomföra en preventiv undersökning eller på
att en läkare först ska konsulteras. Man kan inte heller dra slutsatsen att denna lagstiftning uppställer sådana krav för
utlämnandet, i synnerhet i samband med på varandra följande leveranser av kontaktlinser till samma kund.
Sådana undersökningar och utlåtanden måste således anses vara fakultativa, vilket innebär att det i huvudsak är varje kontaktlinsanvändares
ansvar att begära sådana, varvid optikerns uppgift i detta hänseende består i att bistå användarna med rådgivning.
Kunderna kan emellertid erhålla rådgivning på motsvarande sätt före leveransen av kontaktlinserna i samband med försäljningen
av dessa via Internet, och det kan ske genom de interaktiva hjälpmedel som finns på den berörda Internetsajten vilka kunden
är skyldig att använda innan denne kan genomföra köpet av kontaktlinserna (se, för ett liknande resonemang, beträffande försäljning
av läkemedel via Internet, domen i det ovannämnda målet Deutscher Apothekerverband, punkt 114).
För det andra kan medlemsstaten visserligen kräva – såsom har konstaterats ovan i punkt 63 – att den lämpligaste typen av
kontaktlinser ska fastställas av en optiker, varvid denne vid detta tillfälle är skyldig att kontrollera linsernas placering
på kundens ögon och bistå kunden med rådgivning beträffande det korrekta användandet och underhållet av kontaktlinserna.
Dessa tjänster är emellertid i princip endast nödvändiga i samband med den första leveransen av kontaktlinser. Vid senare
leveranser är det nämligen i allmänhet inte nödvändigt att tillhandahålla kunden sådana tjänster. Det räcker att kunden till
försäljaren anger vilken typ av linser som erhölls vid den första leveransen, varvid dessa linsers egenskaper i förekommande
fall kan ha anpassats av en ögonläkare som har utfärdat ett nytt recept med beaktande av synförändringar hos kunden.
Om, för det tredje, en längre tids användning av kontaktlinser ska åtföljas av ytterligare upplysningar och rådgivning, kan
kunden erhålla sådana uppgifter genom de interaktiva hjälpmedel som finns på leverantörens Internetsajt.
Medlemsstaten kan dessutom kräva att de berörda näringsidkarna ställer en kvalificerad optiker till kundens förfogande som
på distans lämnar kunden individualiserade upplysningar och rådgivning angående användandet och underhållet av kontaktlinserna.
Tillhandahållandet av sådana upplysningar och rådgivning på distans kan för övrigt innebära fördelar, eftersom det gör det
möjligt för kontaktlinsanvändaren att ställa genomtänkta och väldefinierade frågor utan att vara tvungen att förflytta sig
(se, för ett liknande resonemang, beträffande försäljning av läkemedel via Internet, domen i det ovannämnda målet Deutscher
Apothekerverband, punkt 113).
Av det ovanstående följer att syftet att skydda kontaktlinsanvändarnas hälsa kan uppnås genom mindre ingripande åtgärder än
dem som föreskrivs i den aktuella lagstiftningen. Sådana åtgärder består i att det enbart föreskrivs vissa inskränkningar
i samband med den första leveransen av kontaktlinser och att de berörda näringsidkarna är skyldiga att ställa en kvalificerad
optiker till kundens förfogande.
När en medlemsstat antar en lagstiftning såsom den lagstiftning som är aktuell i målet vid den nationella domstolen, överskrider
den följaktligen sitt utrymme för skönsmässig bedömning – ett utrymme som EU-domstolen erinrat om ovan i punkt 58 – och denna
lagstiftning ska således anses gå utöver vad som är nödvändigt för att uppnå det mål som åberopats.
Av samma skäl kan denna lagstiftning, i den mån den innehåller ett förbud mot att sälja kontaktlinser via Internet, inte anses
stå i rimlig proportion till syftet att skydda folkhälsan i den mening som avses i artikel 3.4 i direktiv 2000/31.
Mot bakgrund av det ovanstående ska de frågor som har ställts av den nationella domstolen besvaras på följande sätt. Nationella
bestämmelser om försäljning av kontaktlinser omfattas av tillämpningsområdet för direktiv 2000/31 såvitt de rör köpeavtal
avseende kontaktlinser som ingås via Internet. Nationella bestämmelser om leverans av kontaktlinser omfattas däremot inte
av direktivets tillämpningsområde.
Artiklarna 34 FEUF och 36 FEUF samt direktiv 2000/31 ska tolkas så, att de utgör hinder för en nationell lagstiftning enligt
vilken försäljning av kontaktlinser endast är tillåten i butiker som är specialiserade på medicinska hjälpmedel.

Rättegångskostnader
Eftersom förfarandet i förhållande till parterna i målet vid den nationella domstolen utgör ett led i beredningen av samma
mål, ankommer det på den nationella domstolen att besluta om rättegångskostnaderna. De kostnader för att avge yttrande till
domstolen som andra än nämnda parter har haft är inte ersättningsgilla.
Mot denna bakgrund beslutar domstolen (tredje avdelningen) följande:
Nationella bestämmelser om försäljning av kontaktlinser omfattas av tillämpningsområdet för Europaparlamentets och rådets
direktiv 2000/31/EG av den 8 juni 2000 om vissa rättsliga aspekter på informationssamhällets tjänster, särskilt elektronisk
handel, på den inre marknaden (”Direktivet om elektronisk handel”), såvitt de rör köpeavtal avseende kontaktlinser som ingås
via Internet. Nationella bestämmelser om leverans av kontaktlinser omfattas däremot inte av direktivets tillämpningsområde.
Artiklarna 34 FEUF och 36 FEUF samt direktiv 2000/31 ska tolkas så, att de utgör hinder för en nationell lagstiftning enligt
vilken försäljning av kontaktlinser endast är tillåten i butiker som är specialiserade på medicinska hjälpmedel.
Underskrifter
*
Rättegångsspråk: ungerska