CELEX: 61989TJ0017
Tjenestemænd
vederlag
morarenter og erstatning

Sagens baggrund
1 Ved staevninger indgivet til Domstolens Justitskontor den 23. december 1986, den 1. oktober 1987 og den 10. februar 1988 har Augusto Brazzelli Lualdi, Cleto Bertolo, Helga Alex og en raekke tjenestemaend og oevrige ansatte ved Kommissionen for De Europaeiske Faellesskaber, der alle er tjenestegoerende ved Det Faelles Forskningscenter i Ispra (Varese, Italien), efter afslutningen af den forudgaaende administrative klageprocedure anlagt sag med paastand om, dels at visse af deres loensedler fra 1986 og 1987 annulleres, for saa vidt som disse er udfaerdiget i henhold til Raadets forordning (EOEF, Euratom, EKSF) nr. 3619/86 af 26. november 1986 om korrigering af de justeringskoefficienter, der anvendes paa vederlag og pensioner til De Europaeiske Faellesskabers tjenestemaend og oevrige ansatte i Danmark, Tyskland, Graekenland, Frankrig, Irland, Italien, Nederlandene og Det Forenede Kongerige (EFT L 336, s. 1, herefter benaevnt "forordning nr. 3619/86"), dels at der tilkendes dem morarenter og erstatning for det tab, de haevder at have lidt paa grund af den forsinkede tilpasning efter den femaarlige undersoegelse i 1981 af de justeringskoefficienter, hvormed deres vederlag korrigeres.
Da de faellesskabsretlige bestemmelser om den periodiske tilpasning af tjenestemaendenes vederlag er indviklede, er det formaalstjenligt, foer beskrivelsen af de forskellige procedurer forud for den omhandlede femaarlige tilpasning, at redegoere for indholdet af de gaeldende bestemmelser.
De relevante retsregler
2 Artikel 64 og 65 i vedtaegten for tjenestemaend i De Europaeiske Faellesskaber (herefter benaevnt "vedtaegten") foreskriver en periodisk tilpasning af tjenestemaendenes vederlag. Bestemmelserne i disse artikler finder i medfoer af artikel 20 og 64 i ansaettelsesvilkaarene for de oevrige ansatte i Faellesskaberne anvendelse paa midlertidigt ansatte og hjaelpeansatte.
De bestemmelser i de naevnte artikler i vedtaegten, der har betydning for afgoerelsen af de foreliggende sager, er affattet saaledes:
"Artikel 64
Tjenestemandens vederlag, udtrykt i belgiske francs, skal efter fradrag af de beloeb, der tilbageholdes i henhold til denne vedtaegt eller gennemfoerelsesforordningerne til denne, korrigeres med en koefficient, der er over, under eller lig med 100%, afhaengig af de forskellige tjenestesteders levevilkaar.
...
Artikel 65
1. Raadet undersoeger hvert aar loenningsniveauet for tjenestemaendene og de oevrige ansatte i Faellesskaberne. Denne undersoegelse sker i september paa grundlag af en faelles rapport fra Kommissionen, baseret paa et faelles indeks, der skal gengive situationen i hvert af Faellesskabernes lande den 1. juli, udarbejdet af De Europaeiske Faellesskabers Statistiske Kontor i overensstemmelse med de enkelte medlemsstaters statistiske kontorer.
Raadet undersoeger samtidig, om en tilpasning af vederlagene er rimelig inden for rammerne af Faellesskabernes oekonomiske og sociale politik. Der skal saerligt tages hensyn til eventuelle forhoejelser af det offentliges loenninger samt noedvendigheden af nyansaettelse.
2. I tilfaelde af en vaesentlig aendring i leveomkostningerne traeffer Raadet efter faelles aftale inden for en frist paa hoejst to maaneder afgoerelse om tilpasning af justeringskoefficienten, og eventuelt om dette skal ske med tilbagevirkende kraft.
3. ..."
3 Raadet har med henblik paa anvendelsen i praksis af disse regler vedtaget en metode for tilpasning. Reglerne om denne metode blev for tidsrummet 1. juli 1981 - 30. juni 1991 fastlagt ved Raadets afgoerelse 81/1061/Euratom, EKSF, EOEF af 15. december 1981 om aendring af metoden for tilpasning af vederlagene til tjenestemaend og oevrige ansatte i Faellesskaberne (EFT L 386, s. 6, herefter benaevnt "afgoerelsen af 1981"). Ifoelge denne afgoerelse tilpasses justeringskoefficienterne for andre tjenestesteder end Belgien og Luxembourg med mellemrum efter udviklingen i leveomkostningerne i de forskellige medlemsstater [jf. bilaget til afgoerelsen, punkt II, nr. 4, litra c), sidste led]. Det fremgaar af afgoerelsen, at der skal sondres mellem de aarlige tilpasninger og de femaarlige tilpasninger. Raadet foretager efter disse bestemmelser de aarlige tilpasninger paa grundlag af forslag fra Kommissionen, der bygger paa oplysninger fra medlemsstaternes statistiske kontorer. Disse oplysninger afspejler forbrugsvanerne hos befolkningen i almindelighed samt priserne i medlemsstaternes hovedstaeder. Da der imidlertid efter denne metode undertiden kan opstaa fordrejninger i forhold til Faellesskabets tjenestemaends faktiske levevilkaar paa deres tjenestesteder, er det dog for at raade bod herpaa i afgoerelsen bestemt, at Kommissionen hvert femte aar skal gennemfoere undersoegelser af Faellesskabernes tjenestemaends forbrugsvaner og de priser, disse betaler, for i overensstemmelse med bestemmelsen i vedtaegtens artikel 64 at fastlaegge "de forskellige tjenestesteders levevilkaar" (jf. bilaget til afgoerelsen, punkt II, nr. 1, 1.1, andet afsnit). Derefter foretager Raadet paa grundlag af forslag fra Kommissionen, der bygger paa resultaterne af disse undersoegelser, en eventuel femaarlig tilpasning af justeringskoefficienterne.
De administrative procedurer, vedtagelsen af regler og retssager forud for de foreliggende sager
4 Raadet vedtog den 26. november 1986 forordning nr. 3619/86, idet det dog paa to punkter fraveg det forslag, som Kommissionen i henhold til den ovenfor (i praemis 3) beskrevne procedure havde forelagt det. Kommissionen anlagde den 15. januar 1987 sag mod Raadet ved Domstolen (sag 7/87) med paastand om annullation af naevnte forordning.
5 Sammenfatningen i retsmoederapporten i naevnte sag af baggrunden for tvisten, herunder navnlig den administrative procedure, der foerte til vedtagelsen af naevnte forordning (jf. Domstolens dom af 28.6.1988, sag 7/87, Kommissionen mod Raadet, Sml. s. 3401, jf. s. 3403) indeholder foelgende redegoerelse:
"a) Kommissionen gennemfoerte i 1980 og 1981 en raekke undersoegelser med henblik paa fastsaettelse af justeringskoefficienterne efter udloebet af perioden 1. januar 1976 - 31. december 1980. Ved disse undersoegelser benyttedes for samtlige faktorer undtagen huslejefaktoren de priser, som betales i hovedstaederne for varer og tjenesteydelser, der saedvanligvis indgaar i de europaeiske tjenestemaends forbrug. For saa vidt angaar huslejefaktoren, forelaa der ikke oplysninger om de huslejer, der blev betalt af europaeiske tjenestemaend i hovedstaederne, og huslejefaktoren blev derfor fastlagt paa grundlag af de gennemsnitshuslejer, der var betalt af befolkningen i almindelighed i samtlige medlemsstater. Der var ved de foregaaende beregninger af justeringskoefficienterne gaaet frem paa samme maade.
b) Den 17. juli 1984, dvs. tre et halvt aar efter udloebet af den femaarsperiode, undersoegelsen vedroerte, tilstillede Kommissionen Raadet et forslag til tilpasning af justeringskoefficienterne.
c) Kommissionen udtalte i begrundelsen til dette forslag, at de talmaessige oplysninger i undersoegelserne efter dens skoen gav et ufuldstaendigt billede af den virkelige udvikling i leveomkostningerne for de europaeiske tjenestemaend, navnlig som foelge af den metode, der var blevet anvendt ved beregningen af huslejefaktoren. Kommissionens usikkerhed i saa henseende skyldtes, at der for flere medlemsstaters vedkommende var en maerkbar forskel mellem de indhoestede resultater og de resultater, man var naaet frem til ved enten helt at se bort fra huslejefaktoren eller ved at erstatte huslejetallene med byggepriserne.
d) Kommissionen anfoerte imidlertid, at med den vaegt, huslejefaktoren har i de europaeiske tjenestemaends forbrug (20%), var det ikke muligt i forslaget at se bort fra denne faktor.
e) Den havde derfor besluttet at gaa ud fra de tal, der forelaa for gennemsnitshuslejerne for hele befolkningen i de forskellige medlemsstater, selv om disse oplysninger ikke var helt daekkende. Det fremkomne resultat maatte uundgaaeligt vaere ufuldstaendigt, og den foreslog derfor Raadet kun at gennemfoere en korrektion op- eller nedefter af de justeringskoefficienter, der skulle aendres med mere end 2,5%.
f) Raadet fulgte ikke Kommissionens forslag. Det var Raadets opfattelse, at det ikke var i overensstemmelse med vedtaegtens artikel 64 at indfoere en graensevaerdi for tilpasningen, idet man ifoelge vedtaegtens bestemmelser skal tage hensyn til alle stigninger eller fald, det vaere sig nok saa ubetydelige, i levevilkaarene.
g) Kommissionen besluttede herefter at foretage en undersoegelse af de huslejer, der blev betalt af de europaeiske tjenestemaend for typiske boliger i hovedstaederne. I den forbindelse indhentede den oplysninger hos ejendomsmaeglere og boligformidlingsvirksomheder i slutningen af 1984 og i begyndelsen af 1985. Den udledte paa grundlag af tal for 1984 og 1985 de huslejer, der var blevet kraevet i hovedstaederne pr. 1. januar 1981. Ved denne beregning nedsatte den tallene for lejerne i 1984 og 1985, hvorved den gik ud fra udviklingen i huslejeindekset i tiden efter den 1. januar 1981.
h) Efter Kommissionens opfattelse viste de saaledes beregnede justeringskoefficienter et tilfredsstillende parallelt forloeb i sammenligning med justeringskoefficienterne beregnet med udeladelse af huslejefaktoren eller med anvendelse af byggepriserne i stedet for huslejerne som beregningsfaktor.
i) Den forelagde herefter den 23. december 1985 Raadet et andet forslag, der tog hoejde for resultaterne af huslejeundersoegelsen og fastsatte ikrafttraedelsesdatoen til den 1. januar 1981.
j) Den 26. november 1986, dvs. naesten seks aar efter udloebet af den femaarsperiode, for hvilken undersoegelsen var gennemfoert, vedtog Raadet den anfaegtede forordning. Denne fraviger Kommissionens forslag paa to punkter.
k) For det foerste er ikrafttraedelsesdatoen for de nye justeringskoefficienter af Raadet fastsat til den 1. juli 1986 i stedet for den 1. januar 1981. Dette begrundes i forordningen paa foelgende maade: 'I betragtning af datoerne for fremsendelsen af henholdsvis det oprindelige og det aendrede forslag samt de vanskeligheder, der har vaeret med noejagtigt at beregne huslejefaktoren, er det ikke laengere muligt at foretage en tilstraekkelig praecis vurdering af den situation, der forelaa den 1. januar 1981; man boer derfor vaelge den foerst egnede dato efter fremsendelsen af det aendrede forslag, hvilket i dette tilfaelde er den 1. juli 1986' .
l) Af den beretning, Raadets Vedtaegtsudvalg den 30. juni 1986 forelagde De Faste Repraesentanters Komité, fremgaar, at valget af datoen den 1. juli 1986 skyldtes, at afgoerelsen fra 1981 traadte i kraft den 1. juli 1981 og indeholdt bestemmelser om en undersoegelse for femaarsperioder af justeringskoefficienterne. Den foerste femaarsperiode udloeb saaledes ifoelge afgoerelsen af 1981 den 1. juli 1986. Men det er ikke den forklaring, man finder i den anfaegtede forordning.
m) Det andet punkt er resultatet af huslejeundersoegelsen, som Raadet forkaster 'isaer fordi den ikke bygger paa et repraesentativt udsnit af boliger; ifoelge punkt II, 1.1, stk. 2, i bilaget til afgoerelse 81/1061/Euratom, EKSF, EOEF skulle denne undersoegelse i oevrigt have vaeret gennemfoert i samarbejde med medlemsstaternes statistiske kontorer' . Paa baggrund heraf besluttede Raadet 'indtil Kommissionen har undersoegt mulighederne for at forbedre den metode, der ... skal anvendes ved beregning af huslejefaktoren, [at] ... anvende den hidtidige metode, som bygger paa oplysninger fra nationalregnskabet over nationale huslejegennemsnit' ."
6 Under behandlingen af sagen Kommissionen mod Raadet (naevnte sag 7/87) anmodede Domstolen Kommissionen om at besvare to spoergsmaal.
Domstolens foerste spoergsmaal til Kommissionen var affattet saaledes:
"Hvorfor blev Kommissionens foerste forslag om korrigering af justeringskoefficienterne efter forholdene pr. 1. januar 1981 foerst tilstillet Raadet den 17. juli 1984?"
I besvarelsen af dette spoergsmaal forklarede Kommissionen, at resultaterne af Kommissionens tjenestegrenes undersoegelser i 1980 og 1981 forelaa i januar 1982, og at den tid, der saaledes var gaaet mellem indhentning og bearbejdning af tallene, ikke overskred det normale. Personalets repraesentanter mente, at de tal, der herefter forelaa for udviklingen af huslejefaktoren, var helt forkerte, fordi disse tal overhovedet ikke var i overensstemmelse med den almindelige prisudvikling. Foerst efter afholdelsen af en lang raekke moeder med personalets repraesentanter kunne der opnaas enighed om de tal, som Kommissionen til sidst valgte at laegge til grund i sit foerste forslag.
Det andet spoergsmaal til Kommissionen var affattet saaledes:
"Er det noedvendigt, at de aendrede justeringskoefficienter tillaegges virkning fra den 1. januar 1981, naar Raadets afgoerelse af 15. december 1981 endnu ikke var gaeldende paa den dato, og naar den dengang gaeldende metode (Raadets afgoerelse af 26.6.1976) indeholdt en bestemmelse om en regulering ikke hvert femte aar, men blot 'regelmaessigt' ?"
Kommissionen anfoerte i besvarelsen af dette spoergsmaal, at den metode, der var gaeldende foer vedtagelsen af afgoerelsen af 1981, ganske vist kun bestemte, at regulering skulle ske "regelmaessigt", men faktisk gennemfoertes den for fem aar ad gangen. Afgoerelsen af 1981 var blot en besegling af en praksis, hvis bindende karakter Raadet selv har anerkendt i sine indlaeg.
7 Domstolen annullerede ved dom af 28. juni 1988 (sag 7/87, Kommissionen mod Raadet) Raadets forordning nr. 3619/86 med den begrundelse, at forordningen paa to punkter var i strid med vedtaegtens artikel 64:
a) Med forordningen var der fastsat justeringskoefficienter, der for huslejefaktoren var beregnet paa grundlag af denne faktors betydning for befolkningen i almindelighed i hver medlemsstat under ét, mens den skulle have beregnet dem alene paa grundlag af de beloeb, Faellesskabets tjenestemaend havde betalt i husleje.
b) I forordningen var det bestemt, at de aendrede justeringskoefficienter skulle anvendes fra den 1. juli 1986, og ikke fra den 1. januar 1981, selv om den tilgrundliggende undersoegelse vedroerte leveomkostningerne pr. 1. januar 1981.
8 Raadet traf de foranstaltninger, der var noedvendige til opfyldelse af denne dom, idet det paa forslag af Kommissionen af 5. juli 1988 vedtog forordning (EKSF, EOEF, Euratom) nr. 3294/88 af 24. oktober 1988 om korrigering med virkning fra den 1. januar 1981 af de justeringskoefficienter, som bl.a. anvendes paa vederlag til tjenestemaend og oevrige ansatte i De Europaeiske Faellesskaber i Italien (EFT L 293, s. 1, herefter benaevnt "forordning nr. 3294/88"). Ved forordning (EKSF, EOEF, Euratom) nr. 3295/88 af samme dato aendrede Raadet desuden med virkning fra den 1. januar 1986 de justeringskoefficienter, der skulle finde anvendelse i den foelgende femaarsperiode (EFT L 293, s. 5, herefter benaevnt "forordning nr. 3295/88").
9 Efter at Raadet havde vedtaget disse to forordninger, paabegyndte Kommissionen i november 1988 at opgoere og foranstalte efterbetaling af vederlag, der skyldtes i henhold til dem. Kommissionen accepterede ved forlig i en raekke sager svarende til de foreliggende sager at betale tjenestemaendene morarenter for tidsrummet fra december 1986 til den dag, efterbetalingerne faktisk skete, dog kun for saa vidt angaar efterbetaling af vederlag, der skyldtes i medfoer af forordning nr. 3294/88 og beroede paa den i 1981 gennemfoerte femaarlige undersoegelse.
10 Sagsoegerne har under retsmoedet i de foreliggende sager fremlagt en oversigt, der navnlig vedroerer afviklingen af de forvaltnings- og retsfastsaettelsesprocedurer, der har foert til vedtagelsen af forordningerne om korrigering af justeringskoefficienterne efter de i 1976 og 1981 gennemfoerte femaarlige undersoegelser, samt de retssager, som de naevnte forordninger har givet anledning til. Af denne oversigt fremgaar for saa vidt angaar undersoegelsen fra 1976, at mellem tidspunktet for vedtagelsen af den relevante forordning (Raadets forordning (EOEF, Euratom, EKSF) nr. 3681/83 af 19.12.1983 (EFT L 368) ) og datoen for dennes ikrafttraeden (1.1.1976) er der hengaaet syv aar og elleve maaneder. I dette tidsrum var den italienske lires koebekraft faldet med 30,1%. Sagsoegerne har i den forbindelse anfoert, at Domstolen har givet en raekke tjenestemaend medhold i deres paastand om tilkendelse af morarenter, og at den anvendte sats har vaeret paa 6% pro anno fra datoen for indgivelsen af den administrative klage at regne, men omvendt har forkastet deres paastande om erstatning (dom af 15.1.1985, sag 158/79, Roumengous Carpentier mod Kommissionen, Sml. s. 39; dom af samme dato, forenede sager 532/79, 534/79, 567/79, 600/79, 618/79, 660/79 og 543/79, Amesz mod Kommissionen, Sml. s. 55; dom af samme dato, sag 737/79, Battaglia mod Kommissionen, Sml. s. 71). Hvad angaar undersoegelsen fra 1981, fremgaar det af naevnte oversigt, at mellem datoen for vedtagelsen af den relevante forordning (24.10.1988) og datoen for dennes ikrafttraeden (1.1.1981) var der hengaaet syv aar og ni maaneder, i hvilket tidsrum lirens koebekraft var faldet med 48,5%. Naervaerende sag drejer sig om denne sidste periode.
11 Sagsoegte har i retsmoedet fremlagt en oversigt, der indeholder foelgende kronologiske oversigt over haendelsesforloebet i forbindelse med den femaarlige undersoegelse for 1981:
18. januar 1982 modtagelsen i Generaldirektoratet for Personale og Administration af dokumenterne fra Det Statistiske Kontor (herefter benaevnt "SK")
10. februar 1982 uformelt teknisk moede mellem de faglige organisationer (herefter benaevnt "FO") og SK
23. februar 1982 officiel fremsendelse af resultaterne af den femaarlige undersoegelse til FO
16. marts 1982 uformelt teknisk moede FO-SK
18. juni 1982 teknisk samraad
7. juli 1982 arbejdsmoede
15. oktober 1982 teknisk samraad - oprettelse af en paritetisk arbejdsgruppe under forsaede af SK (denne skulle dog foerst traede sammen i begyndelsen af 1983, da SK endnu ikke var klar) - afventning af Domstolens dom i sagen om justeringskoefficienten for Varese
8. februar 1983 teknisk samraad (den femaarlige undersoegelse og Domstolens dom af 15.12.1982) - oprettelse af en paritetisk gruppe med et begraenset antal medlemmer med henblik paa en undersoegelse af SK' s rapport og fremsaettelse af et forslag, der skal forelaegges Raadet
15. marts 1983 moede i gruppen
6. oktober 1983 teknisk samraad - justeringskoefficienten for Varese
6. april 1984 teknisk samraad - enighed om at foreslaa Raadet en aendring af justeringskoefficienterne for Danmark, Tyskland, Irland og Det Forenede Kongerige
26. juli 1984 fremsendelse af forslaget til Raadet
12. november 1984 negativ udtalelse fra Raadets Juridiske Tjeneste
13. november 1984 teknisk samraad - beslutning om at gennemfoere ad hoc-undersoegelser vedroerende boligfaktoren
1985 undersoegelse gennemfoert af SK af boligfaktoren i de respektive hovedstaeder
23. december 1985 fremsendelse til Raadet af forslaget om tilpasning af de justeringskoefficienter, der skal finde anvendelse i Danmark, Tyskland, Graekenland, Frankrig, Irland, Italien, Nederlandene og Det Forenede Kongerige.
Sagernes behandling ved Domstolen og Retten i Foerste Instans
12 Straks efter sagsanlaegget blev de tre foreliggende sager udsat paa Domstolens afsigelse af dom i naevnte sag 7/87, Kommissionen mod Raadet.
13 Efter at Raadet til opfyldelse af Domstolens dom i naevnte sag havde udstedt forordning nr. 3294/88, hvorved sagsoegernes krav delvist blev imoedekommet, frafaldt sagsoegerne deres paastande om annullation af visse af deres loensedler.
14 Hele den skriftlige forhandling har fundet sted for Domstolen, der ved kendelser af 15. november 1989 i medfoer af Raadets afgoerelse af 24. oktober 1988 om oprettelse af De Europaeiske Faellesskabers Ret i Foerste Instans har henvist sagerne til Retten.
15 Retten har ved kendelse af 2. april 1990 besluttet at forene sagerne med henblik paa den mundtlige forhandling og domsafsigelsen.
16 Retten har den 6. december 1990 efter forslag fra Tredje Afdeling, som sagen var blevet henvist til, besluttet at henvise sagen til en afdeling bestaaende af fem dommere og at lade Anden Afdeling behandle sagen.
17 Retten har paa grundlag af den refererende dommers rapport besluttet at indlede den mundtlige forhandling uden forudgaaende bevisoptagelse.
18 Parterne har afgivet indlaeg i retsmoedet den 29. maj 1991. Afdelingsformanden har ved afslutningen af forhandlingerne i dette moede erklaeret den mundtlige forhandling for afsluttet.
Parternes paastande
19 Sagsoegerne har nedlagt foelgende paastande:
a) Kommissionen tilpligtes at erstatte sagsoegerne det tab, der er en foelge af forringelsen af koebekraften af de vederlag, der er blevet efterbetalt sagsoegerne i medfoer af forordning nr. 3294/88.
b) Der tilkendes sagsoegerne morarenter fra den dato, hvor de naevnte vederlag forfaldt til betaling, til betaling faktisk skete.
c) Kommissionen tilpligtes at betale sagens omkostninger.
Kommissionen har nedlagt foelgende paastande:
a) Frifindelse.
b) Domstolen traeffer afgoerelse vedroerende sagens omkostninger.
Realiteten
Morarenter
20 Sagsoegerne har til stoette for paastanden om tilkendelse af morarenter fremfoert et enkelt anbringende, hvorefter den forsinkelse, hvormed Kommissionen har ydet dem efterbetaling af skyldigt vederlag, var ulovlig.
21 Sagsoegerne har som begrundelse for dette anbringende anfoert, at de naevnte vederlag skulle have vaeret udbetalt i 1981, og ikke i november 1988, og at Kommissionen saaledes ikke har stillet beloebet til raadighed i over syv aar og derved har skaffet sig en stor fortjeneste. De har dernaest anfoert, at den eneste loesning, hvorefter ret og billighed i forholdet mellem parterne opretholdes, gaar ud paa at paalaegge Kommissionen at betale renter af hovedstolen fra de enkelte forfaldsdatoer og indtil hele beloebet er betalt. De har herved henvist til Domstolens dom af 27. april 1989 (sag 271/87, Fedeli mod Parlamentet, Sml. s. 993), hvor Domstolen tilkendte sagsoegeren morarenter "saaledes at den paagaeldende genetableres i den situation, som hun retmaessigt skulle have befundet sig i". De har desuden anfoert, at den sammenhaeng, som Domstolen i sagen Delhez m.fl. mod Kommissionen (dom af 30.9.1986, sag 264/83, Sml. s. 2749) og i fem andre parallelle sager skulle tage stilling til, adskilte sig radikalt fra sammenhaengen i disse sager. De har gjort gaeldende, at forsinkelsen med efterbetalingen af deres vederlag er paa syv aar og dermed rekord-hoej. Det er sagsoegernes opfattelse, at der i de foreliggende sager i alt vaesentlig og i tilspidset form foreligger de samme forhold som i sagen Roumengous mod Kommissionen og de naevnte oevrige parallelle sager, hvori Domstolen tilkendte sagsoegerne morarenter af deres efterbetalte vederlag med virkning fra et tidspunkt, der laa forud for tidspunktet for Raadets vedtagelse af den relevante forordning.
22 Kommissionen har heroverfor anfoert, at der ifoelge Domstolens praksis foerst bestaar et krav paa morarenter, naar de naevnte efterbetalingers beloeb kan opgoeres med bestemthed og er forfaldet til betaling. Dette var i denne sag foerst tilfaeldet efter ikrafttraedelsen af Raadets forordning nr. 3294/88 af 24. oktober 1988. Kommissionen har gjort gaeldende, at den efter denne dato hurtigt udbetalte de skyldige beloeb i medfoer af denne forordning, og at den saaledes ikke har gjort sig skyldig i nogen forsinkelse. Den har tilfoejet, at Raadet paa sin side opfyldte Domstolens dom af 28. juni 1988 uden forsinkelse ved at vedtage den naevnte forordning. Kommissionen har under henvisning til naevnte dom i Delhez-sagen konkluderet, at betingelserne for at faa tilkendt morarenter ikke er opfyldt i disse sager. Hvad angaar naevnte Fedeli-sag er det Kommissionens opfattelse, at loesningen i dommen bygger paa, at den paagaeldende institution havde begaaet en fejl over for den sagsoegende tjenestemand.
23 Det maa foerst fastslaas, at ingen af Faellesskabets institutioner foer den 24. oktober 1988, hvor Raadet vedtog forordning nr. 3294/88, vidste, om de gaeldende justeringskoefficienter skulle aendres og i bekraeftende fald, hvilke nye justeringskoefficienter der skulle gaelde. Heraf foelger, at sagsoegerne ikke foer naevnte dato kunne paaberaabe sig nogen ret til at faa efterbetalt vederlag, og tilsvarende, at der ikke for faellesskabsinstitutionerne bestod nogen pligt til eller mulighed for at gennemfoere efterbetaling. Paa baggrund heraf har der ikke indtil naevnte dato kunnet vaere tale om en forsinkelse med opfyldelsen af forfaldne krav.
24 Disse synspunkter bekraeftes af Domstolens dom af 30. september 1986 (sag 174/83, Ammann m.fl. mod Raadet, Sml. s. 2647). I naevnte sag, der blev paadoemt af Domstolens plenum, fastslog Domstolen, at der kun skal betales morarenter, dersom hovedstolen lyder paa et bestemt beloeb, eller beloebet i det mindste kan bestemmes paa grundlag af objektivt fastlagte kriterier. Domstolen bemaerkede, at der tilkommer Raadet et skoen, naar det med hjemmel i tjenestemandsvedtaegtens artikel 65 tilpasser vederlag og pensioner til tjenestemaend og oevrige ansatte samt fastsaetter justeringskoefficienterne for disse vederlag og pensioner, hvorfor den beloebsmaessige stoerrelse af disse tilpasninger osv. er ganske uvis, indtil Raadet udoever de naevnte befoejelser og vedtager den omhandlede forordning. Domstolen fastslog desuden, at selv om den i en tidligere dom (nemlig dom af 6.10.1982, sag 59/81, Kommissionen mod Raadet, Sml. s. 3329), hvori den annullerede en foerste retsstridig raadsforordning, havde fastslaaet, at Raadet ved udoevelsen af sit skoen skal tage hensyn til visse faktorer, havde den ikke fastsat de beloeb, der faktisk tilkom tjenestemaend og oevrige ansatte i henhold til vedtaegtens artikel 65, eller lige saa lidt angivet de objektive faktorer, der finder anvendelse ved den fornoedne naermere fastsaettelse af disse beloeb.
25 Omvendt bemaerkes det vedroerende den af sagsoegerne paaberaabte dom af 27. april 1989 i sagen Fedeli mod Parlamentet, at hovedfordringen i den naevnte sag til forskel fra, hvad der er tilfaeldet i disse sager, var opgjort til et bestemt beloeb, der som saadant ikke kunne anfaegtes.
26 Det skal dernaest fastslaas, at Kommissionen efter Raadets vedtagelse den 24. oktober 1988 af forordning nr. 3294/88 i november 1988 beregnede og foranstaltede efterbetaling af de vederlag, der skyldtes i medfoer af denne forordning. Kommissionen soergede saaledes hurtigt - efter at den havde opnaaet vished for, at der skulle ske en saadan efterbetaling, og efter fastlaeggelsen af, med hvilke beloeb dette skulle ske - for at opfylde forpligtelsen til at foretage denne efterbetaling. Den kan saaledes ikke i den forbindelse lastes for nogen forsinkelse.
27 Heraf foelger, at sagsoegernes paastande om morarenter skal forkastes.
Tabet som foelge af koebekraftforringelsen
28 Sagsoegerne har til stoette for deres paastand om erstatning for dette tab fremfoert to anbringender, hvorefter der for det foerste har vaeret tale om en tilsidesaettelse af vedtaegtens artikel 64 og 65 og for det andet om en forkert opfyldelse af Domstolens dom i den naevnte sag 7/87, Kommissionen mod Raadet.
29 Med det foerste anbringende goer sagsoegerne gaeldende, at vedtaegten, jf. navnlig dennes artikel 64 og artikel 65, stk. 2, garanterer koebekraftaekvivalens med hensyn til institutionernes personales vederlag, og at Kommissionen ved blot at udbetale det beloeb, der fremkom ved beregningen af de ikke-udbetalte skyldige loen-dele, tilsidesatte vedtaegtens artikel 64 og 65, idet efterbetalingerne skete med de nominelle beloeb, der ikke giver sikkerhed for, at vederlagene har koebekraftaekvivalens.
30 Sagsoegerne har til stoette for dette synspunkt under henvisning til beregninger, der er foretaget paa grundlag af indekstal fra SK, anfoert, at 100 000 LIT i januar 1981 havde samme koebekraft som 201 180 LIT i november 1988 (paa hvilken sidste dato efterbetalingen blev foretaget) eller omvendt - efter en omvendt beregning - at 100 000 LIT, der blev udbetalt i november 1988, i koebekraft kun svarede til 48 500 LIT i januar 1981. De restancer, der skulle have vaeret udbetalt til sagsoegerne i 1981, men som foerst kom til udbetaling i november 1988, har saaledes tabt en del af den reelle vaerdi, de havde i 1981, og sagsoegerne har derved lidt et tab, der ikke overgik alle andre tjenestemaend, og er dermed blevet udsat for forskelsbehandling.
31 Ifoelge sagsoegerne var der tale om den periode, hvor faldet i lirens vaerdi var stoerst, hvorfor de nationale myndigheder var tvunget til at indfoere forskellige saerlige indeks til regulering af loenninger og fordringer, der skulle betales i lire.
32 For saa vidt angaar anbringendet om, at Kommissionen ikke har opfyldt Domstolens dom af 28. juni 1988 korrekt, har sagsoegerne navnlig henvist til praemis 25 i naevnte dom, hvorefter det ifoelge Domstolen er noedvendigt at tillaegge de aendrede justeringskoefficienter tilbagevirkende gyldighed med henblik paa at undgaa, at "uligheder i tjenestemaendenes koebekraft, der var konstateret i tidsrum, der kan omfatte indtil flere aar, aldrig [bliver] fjernet, [hvilket] ville vaere i strid med princippet om ligebehandling".
33 Sagsoegerne har gjort gaeldende, at det vedtaegtsmaessige princip om sikring af tjenestemaendenes vederlags koebekraft og vederlagenes koebekraftaekvivalens, kun kan overholdes, saafremt der sker en udligning af ethvert tab af koebekraft, hvilket ikke har vaeret tilfaeldet i de foreliggende sager. Kommissionen har herved begaaet en fejl.
34 Kommissionen har heroverfor anfoert, at tilpasningen med tilbagevirkende gyldighed af justeringskoefficienterne, hvorved der er taget hoejde for pengeforringelsen, loeser alle de spoergsmaal, der beror paa denne situation, saaledes at der opnaas daekning for de tab, der eventuelt kunne vaere en foelge heraf. Vedtaegtens artikel 64 er altsaa blevet overholdt i disse sager, og det samme kan siges om Domstolens dom af 28. juni 1988, der er blevet korrekt opfyldt. Kommissionen har tilfoejet, at den omstaendighed, at der foerst kunne vedtages en foerste forordning den 26. november 1986, var en foelge af en raekke usaedvanlige forhold, som Kommissionen paa ingen maade er ansvarlig for.
35 Vedroerende sagsoegernes paastand om tilkendelse af erstatning for det tab, der paastaas at vaere en foelge af koebekraftforringelsen af de efterbetalinger, der blev foretaget i medfoer af forordning nr. 3294/88, skal Retten foerst bemaerke, at "en mellem en tjenestemand og hans nuvaerende eller tidligere institution verserende tvist ... [naar den] hidroerer fra det ansaettelsesforhold, som knytter den paagaeldende til institutionen, [er] omfattet af Traktatens artikel 179 og vedtaegtens artikel 90 og 91" (Domstolens dom af 22.10.1975, sag 9/75, Meyer-Burckhardt mod Kommissionen, Sml. s. 1171, jf. s. 1181). Ifoelge fast retspraksis maa sagsoegerne for at kunne paastaa sig tilkendt erstatning godtgoere, at den sagsoegte institution har begaaet en tjenstlig fejl, at der er faktisk er opstaaet en bestemt og maalelig skade, samt at der er aarsagsforbindelse mellem den tjenstlige fejl og den paaberaabte skade (jf. Rettens dom af 13.12.1990, sag T-20/89, Moritz mod Kommissionen, Sml. II, s. 769).
36 Retten skal henvise til, at vel fastsaettes der ikke i Raadets afgoerelse af 1981 en frist, inden for hvilken den i afgoerelsen omhandlede femaarlige tilpasning skal ske, men vedtaegtens artikel 65, stk. 2, hvori der fastsaettes en frist paa hoejst to maaneder for afgoerelsen om tilpasning af justeringskoefficienterne, skal fortolkes som udtryk for en almindelig retsgrundsaetning, hvorefter afgoerelser paa dette omraade skal traeffes uden ugrundet forsinkelse. Enhver ugrundet forsinkelse med udstedelsen af de regler, der danner hjemmel for tilpasningen af tjenestemaendenes og de oevrige ansattes vederlag, maa saaledes anses for en tjenstlig fejl.
37 Hvad angaar spoergsmaalet om, hvorvidt der foreligger en forsinkelse, og om denne er ugrundet, maa der henses til, at institutionerne maa raade over en efter de konkret foreliggende omstaendigheder og sagens vanskelighed rimelig frist til at udforme dels deres forslag, dels deres afgoerelser. Heraf foelger, at der ikke generelt kan angives en frist, inden for hvilken regler som de i sagen omhandlede skal vaere vedtaget.
38 Retten skal dog i det foreliggende tilfaelde bemaerke, at retsgrundlaget for den femaarlige tilpasning skulle have vaeret tilvejebragt senest i 1986, idet Raadet paa dette tidspunkt var i besiddelse af alle de oplysninger, der kraevedes for at vedtage en forordning i overensstemmelse med vedtaegtens krav.
39 Retten er endvidere af den opfattelse, at selv om Raadet allerede i 1986 havde vedtaget en saadan forordning, havde den procedure, hvorunder Kommissionens forskellige forslag var blevet forelagt Raadet, allerede vaeret uforholdsmaessig langstrakt. Denne forsinkelse kan vel delvis forklares med talrige tekniske samraad mellem Kommissionens tjenestegrene og de faglige sammenslutninger og med sagens indviklede karakter, men den skyldes desuden Raadets adfaerd. En undersoegelse af de forhold, hvorunder de omhandlede regler blev vedtaget - hvorved navnlig skal fremhaeves, at Kommissionen allerede i 1982 raadede over de relevante dokumenter fra SK, samt at der forloeb lang tid mellem visse forberedende moeder, hvorved denne del af proceduren blev forlaenget - viser, at de omhandlede regler faktisk havde kunnet og derfor skulle vedtages allerede den 1. januar 1984. Den omstaendighed, at en gyldig forordning foerst blev vedtaget i oktober 1988 efter afslutningen af en forberedende uforholdsmaessig lang og ugrundet procedure, maa derfor antages at udgoere en tjenstlig fejl.
40 Retten finder det godtgjort, at sagsoegerne som foelge af denne culpoese forsinkelse har lidt et tab, der bestaar i tabet af koebekraft med hensyn til de vederlag, der skulle have vaeret efterbetalt i foerste kvartal af 1984, men som foerst blev udbetalt flere aar senere. I den forbindelse bemaerkes, at det ikke, naar der ikke foreligger saerlige forhold, kan fastslaas, hvorledes sagsoegerne ville have brugt de vederlag, de havde til gode, saafremt disse var blevet efterbetalt rettidigt. Imidlertid bliver der ikke i de foreliggende sager tale om at finde frem til et bevis for individuelle tab, men derimod om at fastslaa, om der foreligger objektivt paaviselige kendsgerninger, der kan stoettes paa praecise og offentliggjorte oplysninger. Sagsoegerne har ved fremlaeggelsen af relevante statistiske oplysninger, der ikke er blevet bestridt af sagsoegte, i fornoedent omfang foert bevis for den koebekraftforringelse, der har ramt deres efterbetalte vederlag i den i sagen omhandlede periode.
41 Kommissionens synspunkt, hvorefter de nye justeringskoefficienter, der blev fastsat ved forordning nr. 3294/88, og som skulle have tilbagevirkende gyldighed fra den 1. januar 1981, gav daekning for de tab, der kunne vaere en foelge af en saadan forringelse, kan omvendt ikke laegges til grund, idet der ikke herved er henset til, at sagsoegerne med flere aars forsinkelse kun fik efterbetalt den nominelle vaerdi af de vederlag, de havde til gode.
42 Af det anfoerte foelger, at sagsoegernes paastande om erstatning skal tages til foelge, for saa vidt som de vedroerer perioden efter den 1. januar 1984. Der boer gives parterne lejlighed til efter faelles aftale paa grundlag af Faellesskabets officielle statistikker noejagtigt at opgoere det beloeb, sagsoegerne skal have udbetalt. I mangel af en saadan aftale tilstiller parterne senest den 1. juni 1992 Retten de oplysninger, ved hjaelp af hvilke den vil kunne fastsaette disse beloeb.
Afgørelse om sagsomkostninger
Sagens omkostninger
43 Ifoelge procesreglementet paalaegges det den tabende part at betale sagens omkostninger, hvis der er nedlagt paastand herom. Sagsoegte har i alt vaesentligt tabt sagen og paalaegges derfor at afholde sine egne omkostninger og at betale tre fjerdedele af de omkostninger, der er afholdt af sagsoegerne, der kun har tabt sagen paa ét punkt.
Afgørelse
Paa grundlag af disse praemisser
udtaler og bestemmer
RETTEN (Anden Afdeling)
1) Kommissionen erstatter sagsoegerne det tab, som de har lidt ved opgoerelsen af efterbetalingen af deres vederlag paa grund af det tab i koebekraft, som har paavirket disse mellem den 1. januar 1984 og november 1988.
2) Erstatningens stoerrelse beregnes paa grundlag af Faellesskabets officielle statistikker for koebekraftens udvikling i de forskellige medlemsstater og fastsaettes efter faelles aftale mellem parterne.
3) I mangel af en saadan aftale tilstiller parterne senest den 1. juni 1992 Retten de oplysninger, ved hjaelp af hvilke den vil kunne fastsaette stoerrelsen af den erstatning, der skal betales.
4) I oevrigt frifindes sagsoegte.
5) Kommissionen betaler sine egne omkostninger og tre fjerdedele af sagsoegernes omkostninger.