CELEX: 62007TJ0024
Konkurence
Aizliegtas vienošanās
Nerūsējošā tērauda plakanie izstrādājumi
Lēmums, ar kuru, piemērojot Regulu (EK) Nr. 1/2003, tika konstatēts EOTKL 65. panta pārkāpums pēc EOTK līguma darbības termiņa izbeigšanās
Sakausējuma piemaksa
Komisijas kompetence
Atbildība par prettiesisku rīcību
Res judicata spēks
Tiesības uz aizstāvību
Piekļuve lietas materiāliem
Noilgums
Non bis in idem princips
Sadarbība administratīvajā procedūrā

Atbilstošās tiesību normas
1.
EOTK līguma noteikumi
EOTKL 65. pantā ir paredzēts:
“1.   Ir aizliegts uzņēmumu starpā noslēgt jebkādus nolīgumus, uzņēmumu apvienību lēmumus un veikt jebkādas saskaņotas darbības, kas kopējā tirgū tieši vai netieši ir paredzētas tam, lai traucētu, ierobežotu vai deformētu normālos konkurences apstākļus, un it īpaši:
a)
noteikt cenas;
b)
ierobežot vai kontrolēt ražošanu, tehnisko attīstību vai ieguldījumus;
c)
sadalīt tirgus, preces, klientus vai apgādes avotus.
2.   Tomēr Komisija attiecībā uz noteiktām precēm var atļaut noslēgt kopīgus specializācijas vai pirkuma–pārdevuma līgumus, ja [ir izpildīti noteikti nosacījumi] [..].
3.   Saskaņā ar 47. pantu Komisija drīkst iegūt jebkādu informāciju, kas vajadzīga šā panta piemērošanai, vai nu nosūtot attiecīgajām personām īpašu pieprasījumu, vai arī pieņemot regulu, kurā definēti nolīgumu, lēmumu vai darbību veidi, kas tai ir jāpaziņo.
4.   Atbilstoši šā panta 1. punktam aizliegtajiem nolīgumiem vai lēmumiem pilnībā nav juridiskā spēka un uz tiem nevar atsaukties nevienā dalībvalstu tiesā.
Komisijai ir ekskluzīva kompetence, izņemot prasības Tiesā, spriest par minēto nolīgumu vai lēmumu saderību ar šā panta noteikumiem.
5.   Komisija uzņēmumiem, kuri ir noslēguši juridiskā spēkā neesošu nolīgumu, patvaļīgi, draudot ar zaudējumiem, boikotējot vai izmantojot jebkādus citus līdzekļus, piemēro vai grasās piemērot juridiskā spēkā neesošu nolīgumu vai lēmumu, vai arī nolīgumu, kam apstiprinājums tika atteikts vai atsaukts, vai saņem atļauju, apzināti sniedzot nepatiesu vai maldinošu informāciju, vai veic darbības, kas ir pretrunā 1. punkta noteikumiem, var nolemt uzlikt naudas sodu un kavējuma naudu, kas nepārsniedz divkāršu apgrozījuma summu, ko saņem no precēm, par kurām noslēgts nolīgums, pieņemts lēmums vai attiecībā uz kurām ir veiktas darbības, kas ir pretrunā šā panta noteikumiem, izņemot gadījumu, kad mērķis ir ierobežot ražošanu, tehnisko attīstību vai ieguldījumus, — tad maksimālā summa var tikt palielināta līdz 10% no attiecīgā uzņēmuma finanšu gada apgrozījuma, ciktāl tas attiecas uz naudas sodu, un līdz 20% no dienas apgrozījuma, ciktāl tas attiecas uz kavējuma naudu.”
Saskaņā ar [EOTK līguma] 97. pantu EOTK līguma darbība beidzas 2002. gada 23. jūlijā.
2.
Komisijas paziņojums par noteiktiem tādu konkurences lietu izskatīšanas aspektiem, kuras rodas EOTK līguma darbības beigšanās dēļ
2002. gada 18. jūnijā Komisija pieņēma paziņojumu par noteiktiem konkurences lietu izskatīšanas aspektiem pēc EOTK līguma spēka zaudēšanas (
OV C 152, 5. lpp.
; turpmāk tekstā — “ paziņojums”).
2002. gada 18. jūnija paziņojuma 2. punktā ir precizēts, ka tā mērķis ir:
“—
sniegt kopsavilkumu par būtiskākiem juridiskiem materiāliem un procesuāliem grozījumiem, kas izriet no pārejas uz EK līguma sistēmu, un attiecas uz uzņēmējiem un dalībvalstīm, ciktāl uz tām attiecas EOTK līgums un no tā atvasinātās tiesības [..];
—
izskaidrot, kādā veidā Komisija plāno novērst īpašās problēmas, ko rada pāreja no EOTK sistēmas uz EK sistēmu aizliegto vienošanos un dominējošā stāvokļa ļaunprātīgas izmantošanas jomā [..], kā arī koncentrāciju kontroles [..] un valsts atbalstu kontroles jomā [..].”
2002. gada 18. jūnija paziņojuma 31. punkts, kas atrodas nodaļā, kura ir veltīta īpašajām problēmām, ko rada pāreja no EOTK sistēmas uz EK sistēmu, ir formulēts šādi:
“Ja, nolīgumiem piemērojot Kopienu konkurences noteikumus, Komisija konstatē pārkāpumu jomā, uz ko attiecās EOTK līgums, lai arī kāds būtu piemērošanas datums, piemērojamās materiālās tiesības ir tās, kas bija spēkā brīdī, kad notikuši fakti, kas veido pārkāpumu. Katrā ziņā procesuālā līmenī tiesības, kas piemērojamas pēc EOTK līguma darbības beigām, ir EK tiesības [..].”
3.
Regulas (EK) Nr. 1/2003 noteikumi
Saskaņā ar Padomes 2002. gada 16. decembra Regulas (EK) Nr. 1/2003 par to konkurences noteikumu īstenošanu, kas noteikti [EKL] 81. un [EKL] 82. pantā (
OV 2003, L 1, 1. lpp.
), 4. pantu “[EKL] 81. un [EKL] 82. panta piemērošanai Komisijai ir šajā regulā paredzētās pilnvaras”.
Regulas Nr. 1/2003 7. panta 1. punkts ir formulēts šādi:
“Ja Komisija uz sūdzības pamata vai pēc savas iniciatīvas atklāj, ka ir [EKL] 81. panta vai [EKL] 82. panta pārkāpums, tā var ar lēmumu pieprasīt attiecīgajiem uzņēmumiem vai uzņēmumu apvienībām šādas pārkāpšanas izbeigšanu. Šim nolūkam Komisija attiecībā uz uzņēmumiem var ieviest tādus uzvedības vai strukturālos aizsardzības līdzekļus, kas ir proporcionāli izdarītajam pārkāpumam un kas ir vajadzīgi, lai efektīvi izbeigtu pārkāpšanu. Strukturālos aizsardzības līdzekļus var ieviest tikai tad, ja nav vienlīdzīgi efektīva aizsardzības līdzekļa, kas attiecas uz uzvedību, vai ja jebkurš vienlīdzīgi efektīvs aizsardzības līdzeklis, kas attiecas uz uzvedību, attiecīgajam uzņēmumam būtu apgrūtinošāks nekā strukturālais aizsardzības līdzeklis. Ja Komisijai ir likumīgas intereses, tā arī var konstatēt, ka pārkāpums ir izdarīts pagātnē.”
Regulas Nr. 1/2003 23. panta 2. punktā ir noteikts:
“Komisija ar lēmumu var uzlikt soda naudas uzņēmumiem un uzņēmumu apvienībām, ja tās tīši vai nolaidības dēļ:
a)
pārkāpj [EKL] 81. vai [EKL] 82. pantu vai
b)
pārkāpj lēmumu, kas nosaka pagaidu pasākumus saskaņā ar 8. pantu; vai
c)
tās nepilda saistības, kas uzliktas ar lēmumu saskaņā ar 9. pantu.
Attiecībā uz katru uzņēmumu un uzņēmumu apvienību, kas piedalās pārkāpumā, soda nauda nepārsniedz 10% no tās kopējā apgrozījuma iepriekšējā uzņēmējdarbības gadā.
Ja apvienības pārkāpums ir saistīts ar tās dalībnieku darbībām, soda nauda nepārsniedz 10% no kopējā katra tā dalībnieka apgrozījuma summas, kas darbojas tirgū, kuru skāris apvienības pārkāpums.”
Regulas Nr. 1/2003 27. pantā ir noteikts:
“1.   Pirms lēmumu pieņemšanas, kas paredzēta 7., 8., 23. pantā un 24. panta 2. punktā, Komisija uzņēmumiem vai uzņēmumu apvienībām, uz kurām attiecas Komisijas vadītie tiesas procesi, sniedz iespēju izteikties par jautājumiem, par kuriem Komisija izteikusi iebildumus. Komisija savu lēmumu balsta vienīgi uz iebildumiem, kurus attiecīgajām pusēm bija iespēja komentēt. Sūdzību iesniedzējus cieši iesaista tiesas procesos.
2.   Tiesas procesos pilnībā respektē attiecīgo pušu aizstāvības tiesības. Tās ir tiesīgas piekļūt Komisijas lietas materiāliem, uz ko attiecas uzņēmumu likumīgās intereses savu komercnoslēpumu aizsargāšanā. Tiesības piekļūt lietas materiāliem neattiecas uz Komisijas vai dalībvalstu konkurences iestāžu slepenu informāciju un iekšējiem dokumentiem. Piekļuves tiesības jo īpaši neattiecas uz saraksti starp Komisiju un dalībvalstu konkurences iestādēm vai uz savstarpējo saraksti starp dalībvalstu konkurences iestādēm, tajā skaitā dokumentiem, kas sagatavoti atbilstoši 11. un 14. pantam. Šajā punktā nekas neliedz Komisijai atklāt un izmantot informāciju, kas vajadzīga, lai pierādītu pārkāpumu.
[..]”
Prāvas rašanās fakti
Krupp Thyssen Nirosta GmbH
ir saskaņā ar Vācijas tiesībām reģistrēta sabiedrība, kas izveidota 1995. gada 1. janvārī, apvienojot
Thyssen Stahl AG
(turpmāk tekstā — “
Thyssen
”) un
Fried Krupp AG Hoesch-Krupp
darbību nerūsējošā tērauda plakano izstrādājumu, kas ir izturīgi pret skābēm un augstām temperatūrām, nozarē.
Krupp Thyssen Nirosta
pēc vairākkārtējas reģistrētā nosaukuma maiņas ir kļuvusi par
ThyssenKrupp Stainless AG
(turpmāk tekstā — “prasītāja” vai “
TKS
”).
Nerūsējošais tērauds ir īpašs tērauda veids, kura galvenā īpašība ir izturība pret koroziju. Šī īpašība tiek iegūta, ražošanas procesā izmantojot dažādus sakausējuma materiālus (hroms, niķelis, molibdens). Nerūsējošais tērauds tiek izmantots plakanos izstrādājumos (plāksnēs vai spolēs; velmējot ar karsto vai auksto metodi) vai garos izstrādājumos (stieņos, stiepļu stieņos, šķirņu velmējumos; velmējot ar karsto metodi vai apstrādājot līdz galam). Saskaņā ar EOTKL 81. pantu uz lielāko daļu no šiem izstrādājumiem attiecas EOTK līgums.
1995. gada 16. martā pēc ziņām specializētajos preses izdevumos un patērētāju sūdzībām Komisija saskaņā ar EOTKL 47. pantu no vairākiem nerūsējošā tērauda ražotājiem pieprasīja sniegt informāciju par viņu īstenoto kopējo cenu paaugstināšanu, sauktu par “sakausējuma piemaksu”.
Sakausējuma piemaksa ir cenas paaugstinājums, ko aprēķina pēc sakausējuma materiālu cenām un pieskaita nerūsējošā tērauda pamata cenai. Izmaksas par sakausējuma materiāliem, ko izmanto nerūsējošā tērauda (niķelis, hroms un molibdens) ražotāji, veido būtisku ražošanas izmaksu daļu. Šo materiālu cenas ir ārkārtīgi mainīgas.
Pamatojoties uz saņemto informāciju, Komisija 1995. gada 19. decembrī nosūtīja 19 uzņēmumiem paziņojumu par iebildumiem.
1996. gada decembrī un 1997. gada janvārī — pēc tam, kad Komisija bija veikusi virkni pārbaužu uz vietas, dažu uzņēmumu advokāti vai pārstāvji informēja Komisiju par savu vēlmi sadarboties. 1996. gada 17. decembrī
TKS
šajā nolūkā nosūtīja Komisijai paziņojumu.
1997. gada 24. aprīlī Komisija šiem uzņēmumiem nosūtīja jaunu paziņojumu par iebildumiem, kas aizstāja paziņojumu. Paziņojums par iebildumiem tika nosūtīts gan
TKS
, gan
Thyssen
, un katrs no šiem uzņēmumiem atsevišķi uz to atbildēja, attiecīgajiem šo uzņēmumu pārstāvjiem nosūtot vēstuli.
Ar 1997. gada 23. jūlija vēstuli, kas tika adresēta Komisijai (turpmāk tekstā — “ paziņojums”),
TKS
norādīja:
“Attiecībā uz nosaukumā minēto procedūru [Lieta IV/35.814 —
TKS
] jūs lūdzāt
Thyssen
[..] likumīgajam pārstāvim, lai [
TKS
] skaidri apstiprina, ka tā uzņēmās atbildību par jebkādu
Thyssen
iespējamo rīcību pēc
Thyssen
darbības nerūsējošo plakano izstrādājumu nozarē pārņemšanas, ciktāl runa ir par nerūsējošiem plakaniem izstrādājumiem, kas ir šīs procedūras priekšmets, un par laika periodu līdz 1993. gadam. Ar šo mēs jums skaidri dodam šo apstiprinājumu.”
1998. gada 21. janvārī Komisija pieņēma Lēmumu 98/247/EOTK par [EOTKL] 65. panta piemērošanas procedūru (Lieta IV/35.814 — Sakausējuma piemaksa) (
OV L 100, 55. lpp.
).
Atbilstoši šim lēmumam vairums nerūsējošā tērauda plakano izstrādājumu ražotāju 1993. gada 16. decembrī Madridē notiekošās sanāksmes laikā vienojās saskaņoti paaugstināt savas cenas, mainot sakausējuma piemaksas aprēķināšanas parametrus. Šajā nolūkā, sākot ar , viņi nolēma piemērot sakausējuma piemaksu — kas aprēķināta pēc formulas, kura pēdējo reizi izmantota 1991. gadā — kā atsauces vērtību par sakausējuma materiāliem visiem ražotājiem, pieņemot 1993. gada septembra cenu, kad niķelis bija sasniedzis vēsturiski zemāko cenu.
Komisija uzskatīja, ka tādējādi attiecīgie uzņēmumi bija pārkāpuši EOTKL 65. panta 1. punktu, saskaņoti grozot un piemērojot atsauces vērtības sakausējuma piemaksas aprēķināšanas formulā, proti, veicot darbības, kuru mērķis un sekas bija konkurences ierobežošana un kropļošana kopējā tirgū.
Lēmums 98/247 tika paziņots
TKS
, bet netika paziņots
Thyssen
.
No Lēmuma 98/247 102. apsvēruma, kā arī 1. un 2. panta izriet, ka Komisija, pamatojoties uz 1997. gada 23. jūlija paziņojumu, uzskatīja, ka
TKS
bija atbildīga par
Thyssen
rīcību un tāpēc tai uzlika naudas sodu arī par faktiem, kuros tika vainota
Thyssen
. Šajā sakarā Komisija Lēmuma 98/247 78. apsvērumā uzskatīja, ka pārkāpums, kurā tika vainota
Thyssen
, ilga laika periodā no 1993. gada decembra, proti, datuma, kad notika Madrides sanāksme, kurā nerūsējošā tērauda plakano izstrādājumu ražotāji uzsāka saskaņošanu, līdz , proti, datumam, kad
Thyssen
izbeidza darbību šajā nozarē.
1998. gada 11. martā
TKS
cēla prasību ar mērķi cita starpā atcelt Lēmumu 98/247.
Ar 2001. gada 13. decembra spriedumu apvienotajās lietās
T-45/98 un T-47/98
Krupp Thyssen Stainless
un
Acciai speciali Terni
/Komisija (
Recueil
, II-3757. lpp.
) Pirmās instances tiesa atcēla Lēmuma 98/247 1. pantu tiktāl, ciktāl ar to
TKS
tika uzlikta atbildība par EOTKL 65. panta pārkāpumu, kuru bija izdarījis
Thyssen
.
Pirmās instances tiesa uzskatīja, ka Komisija administratīvā procesa laikā nebija devusi
TKS
iespēju iesniegt apsvērumus par faktu, kuros tika vainota
Thyssen
, patiesumu un atbilstību un ka
TKS
līdz ar to šajā sakarā nevarēja izmantot savas tiesības uz aizstāvību. Tādējādi Komisija nebija tiesīga ne uzlikt atbildību par
Thyssen
darbību
TKS
, ne līdz ar to arī uzlikt
TKS
naudas sodu par faktiem, kuros tika vainota
Thyssen
, jo paziņojums par iebildumiem tika nosūtīts tikai pēdējai minētajai (iepriekš 24. punktā minētais spriedums apvienotajās lietās
Krupp Thyssen Stainless
un
Acciai speciali Terni
/Komisija, 66. un 67. punkts).
Līdz ar to Pirmās instances tiesa samazināja naudas soda, kas tika uzlikts
TKS
par
Thyssen
izdarīto pārkāpumu, apmēru un kā galīgo
TKS
uzliekamā naudas soda summu noteica EUR 4032000.
Ar 2005. gada 14. jūlija spriedumu apvienotajās lietās
C-65/02 P un C-73/02 P
ThyssenKrupp
/Komisija (Krājums, I-6773. lpp.
) Tiesa noraidīja
TKS
un Komisijas iesniegtās apelācijas sūdzības par iepriekš 24. punktā minēto spriedumu apvienotajās lietās
Krupp Thyssen Stainless
un
Acciai speciali Terni
/Komisija.
Pēc tam, kad Komisija ar 2005. gada 29. novembra vēstuli bija pieprasījusi dažāda veida informāciju no grupas
Thyssen Krupp AG
vadības un ar vēstuli nosūtījusi
Thyssen
lūgumu sniegt informāciju, lai iegūtu tās apgrozījuma datus, Komisija nosūtīja
TKS
paziņojumu par iebildumiem.
Prasītāja uz paziņojumu par iebildumiem atbildēja ar 2006. gada 17. maija vēstuli, un tiesas sēde notika .
2006. gada 20. decembrī Komisija pieņēma lēmumu par procedūru saskaņā ar [EOTKL] 65. pantu (Lieta COMP/F/39.234 — Papildmaksa par sakausējumiem [Sakausējuma piemaksa] — atkārtota pieņemšana) (turpmāk tekstā — “Lēmums”).
Lēmuma preambula ir formulēta šādi:
“Ņemot vērā Eiropas Ogļu un tērauda kopienas dibināšanas līgumu un īpaši tā 65. pantu,
ņemot vērā Eiropas Kopienas dibināšanas līgumu,
ņemot vērā [..] Regulu Nr. 1/2003 [..],
ņemot vērā Komisijas 2006. gada 5. aprīļa lēmumu daļēji izskatīt šo lietu atkārtoti,
ņemot vērā informāciju, kas paziņota Komisijai, un pārbaudes, kas veiktas saskaņā ar [EOTKL] 47. pantu,
ņemot vērā rakstveida apsvērumus, kas sniegti saskaņā ar [EOTKL] 36. pantu,
ņemot vērā Regulas Nr. 1/2003 18. pantā paredzētos informācijas pieprasījumus,
dodot attiecīgajam uzņēmumam iespēju izteikt savu viedokli par iebildumiem, kurus Komisija ir izteikusi saskaņā ar Regulas Nr. 1/2003 27. panta 1. punktu un Komisijas2004. gada 7. aprīļa Regulu (EK) Nr. 773/2004 par lietas izskatīšanu saskaņā ar [EKL] 81. un 82. pantu, ko vada Komisija,
uzklausot Padomdevēju komiteju aizliegtu vienošanos un dominējošo stāvokļu jomā,
[..].”
Lēmuma rezolutīvajā daļā ir ietverti šādi noteikumi:
“
1. pants
Thyssen
[..] laika periodā no 1993. gada 16. decembra līdz ir pārkāpusi EOTKL 65. panta 1. punktu, grozot un piemērojot atsauces vērtības sakausējuma piemaksas aprēķināšanas formulā, proti, veicot darbības, kuru mērķis un sekas bija konkurences ierobežošana un kropļošana kopējā tirgū.
2. pants
Par 1. pantā paredzēto pārkāpumu tiek noteikts naudas sods EUR 3168000.
Tā kā juridiskā persona [
TKS
] ar 1997. gada 23. jūlija [paziņojumu] ir uzņēmusies atbildību par juridiskās personas
Thyssen
[..] rīcību, naudas sods tiek uzlikts [
TKS
].
[..]”
Process un lietas dalībnieku prasījumi
Ar prasības pieteikumu, kas Pirmās instances tiesas kancelejā tika iesniegts 2007. gada 6. februārī, prasītāja cēla šo prasību.
Pēc tiesneša referenta ziņojuma Pirmās instances tiesa (piektā palāta) nolēma sākt mutvārdu procesu un Pirmās instances tiesas Reglamenta 64. pantā paredzēto procesa organizatorisko pasākumu ietvaros uzaicināja Komisiju sniegt rakstveida atbildi uz jautājumu par lietas materiālu, kas attiecās uz administratīvo procesu un uz kuru pamata tika pieņemts Lēmums, saturu. Komisija izpildīja šo lūgumu 2008. gada 3. decembrī.
Ar 2008. gada 3. decembra vēstuli Komisija iesniedza apsvērumus par ziņojumu tiesas sēdē, kuri tika paziņoti prasītājai. Pēdējā minētā ar vēstuli lūdza Pirmās instances tiesai neiekļaut minētos apsvērumus lietas materiālos, jo tie varēja grozīt Komisijas argumentus un ietvēra papildu un novēlotus apsvērumus par lietas būtību.
Pirmās instances tiesa, pirmkārt, noraidīja prasītājas lūgumu priekšmeta trūkuma dēļ, jo Komisijas 2008. gada 3. decembra vēstule jau bija ietverta lietas materiālos, un, otrkārt, precizēja, ka iespēja Komisijai izvirzīt jaunus argumentus un to pieņemamība tiks izvērtēta, taisot spriedumu.
Tika uzklausīti lietas dalībnieku mutvārdu paskaidrojumi un viņu atbildes uz jautājumiem, ko Pirmās instances tiesa uzdeva 2008. gada 11. decembra tiesas sēdē.
Tiesas sēdē prasītāja norādīja, ka tā atsauca 1997. gada 23. jūlija paziņojumu. Atbildot uz priekšsēdētāja jautājumu, prasītāja apstiprināja, ka tā neatsauca šo paziņojumu administratīvā procesa laikā un ka šī procesa vienīgais mērķis bija darīt zināmu tās rakstveida apsvērumos atbalstīto nostāju, proti, ka paziņojums bija tikai personisks un atsaucams paziņojums, pamatojoties uz kuru tai nevarēja uzlikt atbildību par
Thyssen
rīcību. Atsaukšana un minētie prasītājas paziņojumi tika fiksēti tiesas sēdes protokolā.
Prasītājas prasījumi Pirmās instances tiesai ir šādi:
—
atcelt Lēmumu;
—
pakārtoti, atcelt Lēmuma 2. pantu;
—
papildus pakārtoti, atbilstoši samazināt uzliktā naudas soda apmēru;
—
piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
Komisijas prasījumi Pirmās instances tiesai ir šādi:
—
prasību noraidīt;
—
piespriest prasītājai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
Juridiskais pamatojums
1.
Par it kā jaunu un novēlotu Komisijas argumentu esamību
Pēc tam, kad Komisija bija iesniegusi apsvērumus par ziņojumu tiesas sēdē, prasītāja apgalvoja, ka minētie apsvērumi grozīja Komisijas sniegtos argumentus un ietvēra papildu un novēlotus apsvērumus par lietas būtību.
Jākonstatē, ka nav skaidru pierādījumu attiecībā uz minēto apsvērumu konkrētiem punktiem, kas pamatotu šādu prasītājas apgalvojumu. Tieši pretēji, ir jākonstatē, ka minētie apsvērumi ietver tikai precizējumus attiecībā uz Komisijas rakstveida apsvērumos izvirzītu konkrētu argumentu piemērojamību vai atgādinājumu par pamatojuma elementiem, kas nav ietverti prasītajā kopsavilkumā, proti, ziņojumā tiesas sēdē.
Līdz ar to šķiet, ka prasītāja nav iesniegusi pierādījumus par Komisijas izvirzītiem jauniem argumentiem Reglamenta 48. panta 2. punkta izpratnē.
2.
Par Komisijas kompetenci
Pirmie divi atcelšanas pamati, kas izriet attiecīgi no
nulla poena sine lege
principa pārkāpuma un Regulas Nr. 1/2003 un EOTKL 65. panta kopīgas piemērošanas prettiesiskā rakstura un kuri skaidri izvirza jautājumu par Komisijas kompetenci pieņemt Lēmumu, kas savukārt ļauj noteikt, vai šis Lēmums ir balstīts uz atbilstošu juridisko pamatu, ir jāapskata kopā.
Lietas dalībnieku argumenti
Prasītāja apgalvo, pirmkārt, ka Lēmums ir prettiesisks, jo Komisija ar šo Lēmumu tai ir uzlikusi naudas sodu “bez likumīga pilnvarojuma pamata”, kas ir pretrunā ar
nulla poena sine lege
principu.
Tā uzsver, ka EOTK līgums zaudēja spēku 2002. gada 23. jūlijā un ka Komisija līdz ar to zaudēja pilnvaras sodīt par EOTKL 65. panta pārkāpumiem. No Vīnes Konvencijas par starptautisko līgumu tiesībām 70. panta — kurā ir izklāstīts vispārējs noteikums attiecībā uz starptautiskajām paražu tiesībām, kas ir piemērojamas EOTK līgumam, — izriet, ka, ja līgums ir zaudējis spēku, tas ar to vairs nevar pamatot nevienu pienākumu vai kompetenci.
Saskaņā ar prasītājas teikto EOTKL 65. pantu varēja piemērot ar atpakaļejošu spēku tikai tad, ja būtu paredzēts pārejas noteikums attiecībā uz konkurences noteikumiem, kas ir ieviesti ar EOTK līgumu, kas šajā gadījumā tā nav, kaut arī dalībvalstis vai Padome pieņēma pārejas noteikumus protokola, lēmuma vai regulas formā, lai reglamentētu EOTK līguma spēka zaudēšanas sekas citās nozarēs.
Prasītāja norāda, ka, ja Komisija vēlējās piemērot EOTKL 65. pantu, tai vajadzēja būt pilnvarotai to darīt. Tomēr ne EOTK līgums un EK līgums, ne arī atvasinātās tiesības un it īpaši Regula Nr. 1/2003 neparedzēja nevienu noteikumu, kas atļautu šādu piemērošanu ar atpakaļejošu spēku.
Tāpat Komisija nevarot apgalvot, ka tā ir kompetenta piemērot EOTKL 65. pantu, atsaucoties uz it kā vienotu aizlieguma sistēmu, kas izriet no vienotas Eiropas tiesību sistēmas. EOTK līgums un EK līgums kopš Apvienošanās līguma patiešām bija saistīti iestāžu līmenī. Tomēr tie paredzēja divas dažādas tiesību sistēmas ar atšķirīgi reglamentētām pilnvarām.
Prasītāja apgalvo, ka Komisijai nav absolūtas vispārējas kompetences un ka saskaņā ar EKL 5. pantā paredzēto principu par tiesībām rīkoties tikai piešķirto pilnvaru ietvaros Kopienas iestādes nevar pašas sev piešķirt pilnvaras. Komisija ir kompetenta piemērot līgumus Kopienu tiesību sistēmā tikai tiktāl, ciktāl šī kompetence tai ir konkrēti piešķirta ar dažādiem līgumiem. Pēc prasītājas domām, ja līguma spēkā esamības termiņš ir beidzies, kā šajā gadījumā tas ir noticis 2002. gada 23. jūlijā attiecībā uz EOTK līgumu, ir beigušās arī iestāžu, kas iepriekš bija kompetentas piemērot attiecīgo līgumu, pilnvaras.
Komisijas pretargumenti, proti, ka EKL 81. pants ir “papildu aizstāšanas sistēma” EOTKL 65. pantam un ka pēdējo minēto var piemērot arī attiecībā uz vispārīgo tiesību normu hierarhijas principu, sākot ar
lex generalis
līdz
lex specialis
, esot neatbilstoši.
EOTKL 65. pants neesot
lex specialis
attiecībā pret EKL 81. pantu tādā izpratnē, kā to saprot Komisija. Saskaņā ar prasītājas teikto
lex specialis
ir tiesību norma, kura atbilst visiem
lex generalis
kritērijiem un vismaz vēl vienam papildu kritērijam. Tā tas nav, runājot par attiecību starp EOTKL 65. pantu un EKL 81. pantu, jo EOTKL 65. pants neietver visus EKL 81. panta kritērijus un it īpaši reālu prasību par to, ka ir jābūt ietekmētai tirdzniecībai starp dalībvalstīm. No principa par to, kurš tiesību akts ir
lex specialis
, neko nevar izsecināt attiecībā uz tiesību akta, kas vairs nav spēkā, piemērojamību.
EOTKL 65. panta piemērošana nevarot arī pamatoties uz 2002. gada 18. jūnija paziņojumu. Šim paziņojumam nebija saistoša spēka, un Komisija katrā ziņā nebija kompetenta pieņemt normas, kas piešķir tiesības izskatīt agrākas lietas, pat ne lai saskaņā ar Līguma noteikumiem nodrošinātu “harmonisku pāreju” no EOTK līguma uz EK līguma noteikumiem.
Tāpat šajā gadījumā saskaņā ar principu
lex mitior
nevar piemērot arī EOTKL 65. pantu.
Lex mitior
principu nevar izmantot kā pamatojumu “krimināltiesību normas” piemērošanai; tieši pretēji, šis princips paredz atpakaļejošu spēku tieši kā priekšnoteikumu.
Prasītāja apgalvo, otrkārt, ka Lēmums ir prettiesisks, jo tajā ir piemērota Regula Nr. 1/2003, it īpaši tās 23. pants, kopā ar EOTKL 65. pantu. Šāda “kopīga tiesību normu piemērošana” nevar tikt uzskatīta par atbilstošu juridisko pamatu, lai piemērotu sodus, turklāt tās dēļ var tikt pieļautas nopietnas procesuālas kļūdas, kas pamatotu Lēmuma kvalificēšanu par “neeksistējošu” Tiesas 1987. gada 26. februāra sprieduma lietā
15/85
Consorzio Cooperative d’Abruzzo
/Komisija (
Recueil
, 1005. lpp.
) izpratnē.
Pirmkārt, prasītāja apgalvo, ka no Regulas Nr. 1/2003, kas stājās spēkā pēc tam, kad spēku zaudēja EOTKL līgums, apsvērumiem un no tās 23. panta formulējuma izriet, ka šis pants ļauj Komisijai uzlikt naudas sodu par EKL 81. un EKL 82. panta pārkāpumiem, taču ne par EOTKL 65. panta, kas nav minēts Regulas Nr. 1/2003 23. pantā, pārkāpumu. Pamatojot naudas soda piemērošanu par EOTKL 65. panta pārkāpumu ar Regulas Nr. 1/2003 23. pantu, Komisija acīmredzami pārkāpa
nulla poena sine lege
principu.
Komisija nevarot pamatoti atsaukties uz Lēmuma 70. apsvērumā minēto judikatūru, saskaņā ar kuru materiālo tiesību normām nav atpakaļejoša spēka. Regulas Nr. 1/2003 23. pants, kurā ir ietverts atbilstošs juridiskais pamats soda noteikšanai, proti, kas piešķir Komisijai pilnvaras uzlikt naudas sodu, ir “materiālā krimināltiesību norma” un ir pielīdzināma EOTKL 65. panta 5. punktam.
Pat pieņemot, ka Regulas Nr. 1/2003 23. pants var tikt uzskatīts par procesuālo tiesību normu, tā piemērošana tik un tā būtu prettiesiska, jo Regulas Nr. 1/2003 piemērošana, sodot par EOTKL 65. panta pārkāpumiem, ir jāizslēdz uzreiz,
ratione materiae
.
Otrkārt, prasītāja apgalvo, ka Regulas Nr. 1/2003 piemērošana kopā ar EOTKL 65. pantu padarīja par spēkā neesošu visu procesu, un norāda, ka Komisijas lēmums būtu acīmredzami spēkā neesošs un būtu jāatceļ arī tādā gadījumā, ja Komisija būtu pamatojusi naudas soda uzlikšanu uz šī panta un Padomes 1962. gada 6. februāra Regulas Nr. 17, Pirmā Regula par [EKL] 85. un [EKL] 86. panta īstenošanu (
OV 1962, 13, 204. lpp.
), apvienotajiem noteikumiem laikā, kad bija spēkā EOTKL 65. pants. Tāpat tas ir arī tagad, kad EOTKL 65. pants vairs nav piemērojams un Regulas Nr. 1/2003 piemērošana EOTKL 65. panta pārkāpuma gadījumos ir jāizslēdz gan
ratione materiae
, gan
ratione temporis
.
Pretēji Komisijas apgalvojumiem tā neesot taisnība, ka norāde Regulas Nr. 1/2003 23. pantā uz EKL 81. pantu ietver vēl vienu “šķietami neredzamu” norādi uz EOTKL 65. pantu. Prasītāja apgalvo, ka, tā kā saskaņā ar tiesību normu, kas piemērojama pārkāpumu gadījumā, ir aizliegts piemērot sodus pēc analoģijas, Regulas Nr. 1/2003 23. panta piemērošana noteikumam, kas šajā pantā nav minēts, ir “nepieņemama analoģija”.
Prasītāja norāda, ka Regulas Nr. 1/2003 juridiskais pamats ir EKL 83. pants, kas pilnvaro Padomi un Komisiju pieņemt attiecīgas regulas, kuras vajadzīgas, lai īstenotu “[EKL] 81. pantā un [EKL] 82. pantā izklāstītos principus”, un neietver nekādu norādi uz EOTKL 65. pantu. Norādes uz minēto pantu neesamība nekādā gadījumā nevar tikt uzskatīta kā Kopienu likumdevēja kļūda, kas būtu kā nosacījums piemērošanai pēc analoģijas, lai rastu risinājumu tiesiskā regulējuma neesamības gadījumā. Prasītāja apgalvo, ka saskaņā ar EKL 5. panta pirmajā daļā paredzēto principu par tiesībām rīkoties tikai piešķirto pilnvaru ietvaros Komisijai, pamatojoties uz EK līgumu, nevar tikt piešķirtas pilnvaras īstenot EOTKL 65. pantu pat ne alternatīvā vai netiešā veidā un ka saistībā ar kompetenci Regulā Nr. 1/2003 var būt norāde tikai uz EKL 81. pantu.
Komisija lūdz noraidīt pirmos divus atcelšanas pamatus, kurus ir izvirzījusi prasītāja, kā nepamatotus.
Pirmās instances tiesas vērtējums
Par Lēmuma juridisko pamatu
Vispirms ir jāatgādina, ka Kopienu līgumi ir ieviesuši jaunu tiesisko kārtību, kurai par labu valstis ierobežo savas suverēnās tiesības arvien vairāk jomās un kuru subjekti ir ne tikai dalībvalstis, bet arī to pilsoņi (Tiesas 1991. gada 14. decembra atzinums
1/91,
Recueil
, I-6079. lpp.
, 21. punkts).
Šās Kopienu tiesiskās kārtības ietvaros iestādēm ir tikai piešķirtās pilnvaras (Tiesas 2001. gada 6. decembra atzinums
2/00,
Recueil
, I-9713. lpp.
, 5. punkts; Tiesas spriedums lietā
C-93/00 Parlaments/Padome,
Recueil
, I-10119. lpp.
, 39. punkts). Šā iemesla dēļ Kopienu aktu preambulās ir minēts juridiskais pamats, kas pilnvaro attiecīgo iestādi rīkoties attiecīgajā jomā. Atbilstoša juridiskā pamata izvēlei ir konstitucionāla nozīme (iepriekš minētais Tiesas atzinums 2/00, 5. punkts).
Šajā gadījumā ir jāatzīst, pirmkārt, ka Lēmuma preambulā ir atsauce uz EOTK līguma normām, proti, EOTKL 36., 47. un 65. pantu, kā arī uz EK līgumu, Regulu Nr. 1/2003 — un konkrētāk šīs regulas 18. pantu un 27. panta 1. punktu — un Komisijas 2004. gada 7. aprīļa Regulu (EK) Nr. 773/2004 par lietas izskatīšanu saskaņā ar [EKL] 81. un [EKL] 82. pantu, ko vada Komisija (
OV L 123, 18. lpp.
).
Otrkārt, ir jāatzīmē, ka Lēmuma pamatojuma 70. apsvērumā Komisija norāda:
“Šis lēmums [..] tika pieņemts atbilstoši EK līguma procesuālajiem noteikumiem un it īpaši Regulai Nr. 1/2003. Šīs regulas 7. panta 1. punktā Komisijai saskaņā ar EKL 85. pantu ir piešķirtas pilnvaras konstatēt uzņēmumu izdarītos konkurences tiesību pārkāpumus. Regulas Nr. 1/2003 23. panta 2. punktā tai ir paredzētas tiesības piemērot sodus par šādiem pārkāpumiem.”
Lēmuma 73. apsvērumā Komisija paskaidro, ka tas, ka EKL 81. pants kā
lex generalis
nomainīja EOTKL 65. pantu kā
lex specialis
pēc tam, kad zaudēja spēku EOTK līgums, nozīmē, ka tā “saskaņā ar Regulas Nr. 1/2003 7. panta 1. punktu un 23. panta 2. punktu ir pilnvarota uzsākt arī EOTKL 65. panta piemērošanas procedūru, lai konstatētu šī panta pārkāpumu, izbeigtu šādi konstatēto pārkāpumu un uzliktu naudas sodu ar mērķi sodīt par minēto pārkāpumu”.
Lēmuma 163. apsvērumā ir noteikts, ka saskaņā ar EOTKL 65. panta 5. punktu Komisija “varēja” uzlikt naudas sodu uzņēmumiem, kuri veica noteiktas pret konkurenci vērstas darbības, un ka “tādas pašas tiesības Komisijai tika piešķirtas ar Regulas Nr. 1/2003 [..] 23. pantu, kuru Komisija šajā gadījumā piemēroja”.
Tāpat no Lēmuma pamatojuma izriet, ka atsauce preambulā uz EOTKL 65. pantu attiecas uz šī panta 1. punktu, t.i., uz materiālo tiesību normu, kas uzņēmumiem un uzņēmumu apvienībām aizliedz noteiktas pret konkurenci vērstas darbības, un 5. punktu, ciktāl tajā ir paredzēta iespēja uzlikt naudas sodus, kas nepārsniedz apgrozījuma, kāds gūts ar precēm, attiecībā uz kurām tika noslēgta slepena vienošanās, divkāršu apmēru. Atsauce uz EOTKL 65. panta 5. punktu attiecas uz diskusiju par
lex mitior
principu, lai šajā gadījumā, aprēķinot naudas soda apmēru, pamatotu šīs tiesību normas un nevis Regulas Nr. 1/2003 23. panta 2. punkta piemērošanu (skat. Lēmuma 162.–168. un 178. apsvērumu).
Šādos apstākļos ir jāuzskata, ka Lēmuma, ar kuru Komisija konstatēja EOTKL 65. panta 1. punkta pārkāpumu un uzlika prasītājai naudas sodu, juridiskais pamats ir Regulas Nr. 1/2003 7. panta 1. punkts attiecībā uz pārkāpuma konstatēšanu un Regulas Nr. 1/2003 23. panta 2. punkts attiecībā uz naudas soda uzlikšanu.
Līdz ar to šajā stadijā ir jākonstatē, ka prasītājas argumenti par to, ka
lex mitior
princips un 2002. gada 18. jūnija paziņojums nevar tikt uzskatīts par atbilstošu juridisko pamatu Lēmumam, nav pamatoti, jo Komisijas pilnvaras šajā gadījumā nav paredzētas ne vienā, ne otrā, bet ir paredzētas iepriekš minētajos Regulas Nr. 1/2003 pantos.
Par Komisijas kompetenci konstatēt un sodīt par EOTKL 65. panta 1. punkta pārkāpumu, pamatojoties uz Regulu Nr. 1/2003, pēc tam, kad EOTK līgums ir zaudējis spēku
Ar saviem pirmajiem diviem atcelšanas pamatiem prasītāja būtībā apgalvo, ka Komisija vairs nav kompetenta sodīt par EOTKL 65. panta pārkāpumiem tikai tāpēc vien, ka EOTK līgums 2002. gada 23. jūlijā ir zaudējis spēku, un ka neeksistē neviena primāro vai sekundāro tiesību norma, ne pārejas, ne pastāvīga rakstura, kas piešķirtu šai iestādei tiesības piemērot minēto pantu. EOTKL 65. panta piemērošana Lēmumā kopā ar Regulu Nr. 1/2003 katrā ziņā nav tam atbilstošs juridiskais pamats, jo minētā regula piešķir Komisijai pilnvaras tikai attiecībā uz EKL 81. un EKL 82. panta īstenošanu.
Šādiem argumentiem nevar piekrist.
Pirmkārt, ir jāatgādina, ka tiesību normai, kas ir akta juridiskais pamats un kas pilnvaro Kopienu iestādi pieņemt attiecīgo aktu, ir jābūt spēkā šī akta pieņemšanas brīdī (Tiesas 2000. gada 4. aprīļa spriedums lietā
C-269/97 Komisija/Padome,
Recueil
, I-2257. lpp.
, 45. punkts), kā tas ir neapšaubāmi Regulas Nr. 1/2003 7. panta 1. punkta un 23. panta 2. punkta, kas veido Lēmuma juridisko pamatu, gadījumā.
Otrkārt, ir svarīgi uzsvērt, ka ar Kopienu līgumiem tika izveidota vienota tiesību sistēma (šajā sakarā skat. iepriekš 63. punktā minēto Tiesas atzinumu 1/91, 21. punkts; Pirmās instances tiesas 1991. gada 27. jūnija spriedumu lietā
T-120/89
Stahlwerke Peine-Salzgitter
/Komisija,
Recueil
, II-279. lpp.
, 78. punkts), kurā, kā ir norādīts EKL 305. panta 1. punktā, EOTK līgums ieviesa īpašu kārtību, kas paredzēja atkāpes no vispārējām normām, kuras ir iekļautas EK līgumā.
Tādējādi saskaņā ar EKL 305. panta 1. punktu EOTK līgums bija
lex specialis
, kas ir atkāpe no
lex generalis
— EK līguma (Tiesas 1985. gada 24. oktobra spriedums lietā
239/84
Gerlach
,
Recueil
, 3507. lpp.
, 9.–11. punkts; Tiesas atzinums
1/94,
Recueil
, I-5267. lpp.
, 25.–27. punkts; un Pirmās instances tiesas spriedums lietā
T-6/99
ESF Elbe-Stahlwerke Feralpi
/Komisija,
Recueil
, II-1523. lpp.
, 102. punkts).
No tā izriet, ka attiecībā uz kopējā tirgus darbību EOTK līguma noteikumi un visas tiesību normas, kas pieņemtas šā līguma piemērošanai, paliek spēkā, kaut arī ir stājies spēkā EK līgums (iepriekš 76. punktā minētais Tiesas spriedums lietā
Gerlach
, 9. punkts, un 2002. gada 24. septembra spriedums apvienotajās lietās
C-74/00 P un C-75/00 P
Falck
un
Acciaierie di Bolzano
/Komisija,
Recueil
, I-7869. lpp.
, 100. punkts).
Tomēr tiktāl, ciktāl jautājumi nav par EOTK līguma tiesību normām vai uz tā pamata pieņemtajiem noteikumiem, EK līgums un tā piemērošanai pieņemtās tiesību normas pat pēc EOTK līguma spēka zaudēšanas varētu tikt piemērotas precēm, uz kurām attiecās EOTK līgums (Tiesas 1987. gada 15. decembra spriedums lietā
328/85
Deutsche Babcock
,
Recueil
, 5119. lpp.
, 10. punkts; un iepriekš 77. punktā minētais spriedums apvienotajās lietās
Falck
un
Acciaierie di Bolzano
/Komisija, 100. punkts; šajā sakarā skat. arī iepriekš 76. punktā minēto atzinumu 1/94, 27. punkts).
Saskaņā ar EOTK līguma 97. pantu šis līgums zaudēja spēku 2002. gada 23. jūlijā. Līdz ar to no EK līguma izrietošās vispārējās sistēmas piemērošanas jomā tika iekļautas arī nozares, ko sākotnēji reglamentēja EOTK līgums.
Kaut arī, EOTK līgumā paredzēto juridisko sistēmu aizstājot ar EK līgumā paredzēto sistēmu, sākot no 2002. gada 24. jūlija mainījās piemērojamie juridiskie pamati, procedūras un piemērojamās materiālās tiesību normas, šī aizstāšana ir saistīta ar Kopienu tiesību sistēmas un tās mērķu vienotību un kontinuitāti (Pirmās instances tiesas spriedums lietā
T-25/04
González y Díez
/Komisija, Krājums, I-3121. lpp.
, 55. punkts; šajā sakarā skat. arī Tiesas spriedumu lietā
C-119/05
Lucchini
, Krājums, I-6199. lpp.
, 41. punkts), kā to pamatoti uzsvēra arī Komisija Lēmuma 65.–67. apsvērumā.
Šajā sakarā ir jāatzīmē, ka tāda brīvas konkurences režīma ieviešana un uzturēšana, kura ietvaros tiek nodrošināti normālie konkurences apstākļi un kurš ir pamatā normām valsts atbalsta un uzņēmumu aizliegtu vienošanos jomā, ir viens no būtiskiem gan EK līguma (šajā sakarā skat. Tiesas 2006. gada 29. jūnija spriedumu lietā
C-308/04 P
SGL Carbon
/Komisija, Krājums, I-5977. lpp.
, 31. punkts), gan EOTK līguma mērķiem (šajā sakarā skat. Tiesas atzinumu 1/61,
Recueil
, 505. un 519. lpp.; Tiesas spriedumu apvienotajās lietās
C-280/99 P un C-282/99 P
Moccia Irme
u.c./Komisija,
Recueil
, I-4717. lpp.
, 33. punkts; Pirmās instances tiesas spriedumu lietā
T-141/94
Thyssen Stahl
/Komisija,
Recueil
, II-347. lpp.
, 265., 299.–304. punkts).
Šajā kontekstā, lai gan EOTK līguma un EK līguma normas, kas reglamentē aizliegtas vienošanās, zināmā mērā atšķiras, ir jāuzsver, ka nolīguma un saskaņoto darbību jēdzieni EOTKL 65. panta 1. punkta izpratnē atbilst nolīguma un saskaņoto darbību jēdzieniem EKL 81. panta izpratnē un ka Kopienu tiesa šīs divas tiesību normas interpretē vienādi (šajā sakarā skat. iepriekš 81. punktā minēto spriedumu lietā
Thyssen Stahl
/Komisija, 262.–272. un 277. punkts). Tādējādi centieniem sasniegt mērķi nodrošināt netraucētu konkurenci nozarēs, kas sākotnēji veidoja ogļu un tērauda kopējo tirgu, netraucē tas, ka EOTK līgums ir zaudējis spēku, jo šāds mērķis ir arī EK līgumam un tai pašai iestādei, proti, Komisijai kā administratīvai iestādei, kas ir atbildīga par konkurences politikas īstenošanu un attīstību vispārējās Kopienas interesēs (pēc analoģijas skat. iepriekš 80. punktā minēto spriedumu lietā
Gonzalez y Díez
/Komisija, 55. punkts).
Lai nodrošinātu Kopienu tiesību sistēmas un tās darbību ietekmējošo mērķu kontinuitāti, Eiropas Kopienai, tā kā tā aizstāj Eiropas Ogļu un tērauda kopienu, tajā pastāvošās procedūras ietvaros attiecībā uz situācijām, kas radušās saskaņā ar EOTK līgumu, ir jānodrošina, ka tiek ievērotas tiesības un izpildīti pienākumi, kas
eo tempore
ir uzlikti gan dalībvalstīm, gan privātpersonām saskaņā ar EOTK līgumu un normām, kuras ir pieņemtas tā īstenošanai. Šī prasība ir jāievēro it īpaši tāpēc, ka tiesību normu, kas regulē aizliegtas vienošanās, neievērošanas dēļ radies konkurences izkropļojums var radīt sekas arī vēl kādu laiku pēc EOTK līguma darbības beigām atbilstoši EK līgumam (pēc analoģijas skat. iepriekš 80. punktā minēto spriedumu lietā
Gonzalez y Díez
/Komisija, 56. punkts).
No iepriekš izklāstītā izriet, ka pretēji prasītājas apgalvotajam Regula Nr. 1/2003 un it īpaši tās 7. panta 1. punkts un 23. panta 2. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tie ļauj Komisijai pēc 2002. gada 23. jūlija konstatēt un sodīt aizliegtas vienošanās nozarēs, uz kurām attiecas EOTK līguma materiālā piemērojamība un piemērojamība laikā (pēc analoģijas skat. iepriekš 80. punktā minēto spriedumu lietā
Gonzalez y Díez
/Komisija, 57. punkts), lai arī iepriekš minētajos šīs regulas noteikumos nav tiešas atsauces uz EOTKL 65. pantu.
Turklāt ir jānorāda, ka EK līguma normu piemērošanai Kopienu tiesību sistēmā tādā nozarē, kas agrāk tika reglamentēta ar EOTK līguma normām, ir jānotiek, ievērojot principus, kuri reglamentē likuma piemērošanu laikā. Šajā sakarā no pastāvīgās judikatūras izriet, ka, kaut arī parasti procesuālo tiesību normas ir piemērojamas visiem strīdiem, kas tiek risināti brīdī, kad tās stājas spēkā, tas pats neattiecas uz materiālo tiesību normām. Lai nodrošinātu tiesiskās drošības principa un tiesiskās paļāvības aizsardzības principa ievērošanu, materiālo tiesību normas ir jāinterpretē tādējādi, ka tās attiecas uz situācijām, kas ir radušās pirms to stāšanās spēkā, tikai tad, ja no to teksta, mērķiem vai struktūras skaidri izriet, ka tām ir jānosaka šādas sekas (Tiesas 1981. gada 12. novembra spriedums apvienotajās lietās no
212/80 līdz 217/80
Meridionale Industria Salumi
u.c.,
Recueil
, 2735. lpp.
, 9. punkts; un spriedums lietā
21/81
Bout
,
Recueil
, 381. lpp.
, 13. punkts; Pirmās instances tiesas spriedums lietā
T-42/96
Eyckeler & Malt
/Komisija,
Recueil
, II-401. lpp.
, 55. punkts).
No šā viedokļa attiecībā uz materiālo tiesību normām, kas ir piemērojamas tiesiskajam stāvoklim, kāds nepārprotami radās pirms EOTK līguma spēka zaudēšanas, Kopienu tiesību sistēmas kontinuitāte un ar tiesiskās drošības un tiesiskās paļāvības aizsardzības principu saistītās prasības liek piemērot materiālo tiesību normas, kas izriet no EOTK līguma, tiktu piemērotas faktiem, kas ietilpst to materiālās piemērošanas jomā un uz kuriem attiecas to piemērojamība laikā. Tas vien, ka sakarā ar EOTK līguma spēka zaudēšanu attiecīgais tiesiskais regulējums vairs nav spēkā brīdī, kad tiek novērtēta faktiskā situācija, nemaina šādu vērtējumu, jo tas attiecas uz tiesisku stāvokli, kāds nepārprotami tika konstatēts laikā, kad bija piemērojamas saskaņā ar EOTK līgumu pieņemtās materiālo tiesību normas (iepriekš 80. punktā minētais spriedums lietā
Gonzalez y Díez
/Komisija, 59. punkts).
Šajā gadījumā Lēmums tika pieņemts, pamatojoties uz Regulas Nr. 1/2003 7. panta 1. punktu un 23. panta 2. punktu un saskaņā ar minētajā regulā paredzēto procedūru. Uz noteikumiem par juridisko pamatu un procedūru, kas ievērota līdz Lēmuma pieņemšanai, attiecas procesuālo tiesību normas šī sprieduma 85. punktā minētās judikatūras izpratnē. Tā kā Lēmums tika pieņemts pēc tam, kad EOTK līgums bija zaudējis spēku, Komisija pamatoti piemēroja Regulas Nr. 1/2003 normas (pēc analoģijas skat. iepriekš 80. punktā minēto spriedumu lietā
Gonzalez y Díez
/Komisija, 60. punkts, un
a contrario
Pirmās instances tiesas 2007. gada 25. oktobra spriedumu apvienotajās lietās
T-27/03, T-46/03, T-58/03, T-79/03, T-80/03, T-97/03 un T-98/03
SP
u.c./Komisija, Krājums, II-4331. lpp.
).
Šajā sakarā jāatzīmē, ka pretēji prasītājas apgalvotajam Regulas Nr. 1/2003 23. pants nav materiālo tiesību norma, kuras mērķis pēc definīcijas nav būt par juridisko pamatu Komisijas darbībai; tieši pretēji, minētais pants pilnvaro Komisiju uzlikt naudas sodu uzņēmumiem un uzņēmumu apvienībām, kas ir pārkāpušas EKL 81. un EKL 82. pantu.
Attiecībā uz materiālo tiesību normām ir jāatzīmē, ka Lēmums attiecas uz tiesisku stāvokli, kāds nepārprotami radās pirms EOTK līguma spēka zaudēšanas 2002. gada 23. jūlijā, pārkāpuma ilgumam esot no līdz . Tā kā materiālajām konkurences tiesību normām, kas ir piemērojamas kopš , nav atpakaļejoša spēka, ir jākonstatē, ka EOTKL 65. panta 1. punkts ir materiālo tiesību norma, kuru var piemērot un kuru Komisija faktiski piemēroja Lēmumā, vienlaikus atceroties, ka tieši no EK līgumam piemītošā
lex generalis
rakstura, kas ir minēts EKL 305. pantā, salīdzinājumā ar EOTK līgumu izriet, ka īpašais režīms, kurš ir paredzēts EOTK līgumā un tā piemērošanai pieņemtajās normās, saskaņā ar
lex specialis derogat legi generali
principu ir vienīgais, kas ir piemērojams situācijām, kuras radušās līdz .
No visiem iepriekš minētajiem apsvērumiem izriet, ka pirmie divi atcelšanas pamati, kurus izvirzīja prasītāja un kuri izriet no
nulla poena sine lege
principa pārkāpuma un Regulas Nr. 1/2003 un EOTKL 65. panta kopīgas piemērošanas nelikumīgā rakstura, ir jānoraida.
3.
Par “res judicata” spēku un 1997. gada 23. jūlija paziņojuma spēkā esamību
Attiecībā uz trešo atcelšanas pamatu, kas izriet no principa par
res judicata
spēku pārkāpuma, abi lietas dalībnieki savu prasījumu atbalstam atsaucas uz
res judicata
spēka jēdzienu, no tā izdarot diametrāli pretējus secinājumus.
Prasītāja apgalvo, ka iepriekš 27. punktā minētā sprieduma apvienotajās lietās
ThyssenKrupp
/Komisija 88. punktā Tiesa atzina, ka prasītāja nebija atbildīga pēc būtības par
Thyssen
rīcību un ka tagad šim jautājumam ir
res judikata
spēks. Turpretim Komisija apgalvo, ka Lēmumā tā pamatojās uz 1997. gada 23. jūlija paziņojuma, ar kuru prasītāja apstiprināja, ka uzņemas atbildību par
Thyssen
izdarīto rīcību, spēkā esamības atzīšanu iepriekš 24. punktā minētajā spriedumā apvienotajās lietās
Krupp Thyssen Stainless
un
Acciai speciali Terni
/Komisija, kuru apstiprināja Tiesa, un šādu spēkā esamības atzīšanu vairs nevar apšaubīt, jo šo tiesību jautājumu ir izskatījusi Kopienu tiesa un tam ir
res judicata
spēks.
Tomēr ar savu ceturto pamatu jautājumā par prettiesisku naudas soda uzlikšanu prasītāja, pamatojoties uz 1997. gada 23. jūlija paziņojumu, vēlas apstrīdēt tieši šo tiesību jautājumu, apgalvojot, ka ar minēto paziņojumu nevar likumīgi pamatot atbildības par
Thyssen
rīcību uzlikšanu un pēc tam soda piemērošanu tās sakarā, ņemot vērā šī paziņojuma faktisko piemērojamību un nesaderību ar Kopienu tiesisko regulējumu aizliegtu vienošanos jomā.
Šādos apstākļos trešais un ceturtais atcelšanas pamats ir jāizskata kopā, jo atbilde uz vienu no tiem nosaka otra pamata pieņemamību. Šajā sakarā jāatzīmē, ka, kaut arī tad, kad tika izskatīts ceturtais atcelšanas pamats, Komisija skaidri neizvirzīja iebildi par nepieņemamību attiecībā uz
res judikata
spēku, šāda iebilde tika minēta tās rakstveida apsvērumos par trešo pamatu, kas ir neatdalāmi saistīts ar ceturto atcelšanas pamatu. Katrā ziņā jautājums par
res judikata
spēku ir absolūts jautājums, un līdz ar to tiesai tas ir jāizskata pēc savas ierosmes (šajā sakarā skat. Tiesas 2006. gada 1. jūnija spriedumu apvienotajās lietās
C-442/03 P un C-471/03 P
P&O European Ferries
(
Vizcaya
) un
Diputación Foral de Vizcaya
/Komisija, Krājums, I-4845. lpp.
, 45. punkts).
Lietas dalībnieku argumenti
Ar trešo atcelšanas pamatu prasītāja apgalvo, ka iepriekš 27. punktā minētā sprieduma apvienotajās lietās
ThyssenKrupp
/Komisija 88. punktā Tiesa atzina, ka tā nebija atbildīga pēc būtības par
Thyssen
rīcību un ka tagad šim jautājumam ir
res judikata
spēks, kas, pēc Komisijas domām, ir pamats izvirzīt iebildi par nepieņemamību.
Tiesa šādu secinājumu pamatoja, pirmkārt, ar ekonomiskās kontinuitātes un vienotas rīcības neesamību šajā gadījumā, un, otrkārt, ar to, ka gan 1997. gada 23. jūlija paziņojums, gan arī citi paziņojumi, kas tika izdarīti administratīvā procesa laikā, neļāva uzlikt
TKS
atbildību par
Thyssen
prettiesisko rīcību.
Nevarot piekrist Komisijas argumentam, saskaņā ar kuru iepriekš 27. punktā minētā sprieduma apvienotajās lietās
ThyssenKrupp
/Komisija 88. punktā Tiesa neizslēdza
TKS
atbildību pēc būtības, jo tajā punktā tā atsaucās uz Komisijas pretapelācijas sūdzību, kas neattiecās uz atbildības pāreju
TKS
.
Prasītāja apgalvo, ka, pat pieņemot, ka pretapelācijas sūdzības izvērtēšanā nebija jāizskata jautājums par atbildības pāreju, no tā neizriet, ka iepriekš 27. punktā minētā sprieduma apvienotajās lietās
ThyssenKrupp
/Komisija 88. punkts nav būtisks. Tiesa esot tiesīga sava sprieduma motīvu daļā konstatēt, ka nenotika atbildības pāreja, kaut arī Komisija savā apelācijas sūdzībā šo jautājumu nebija skaidri minējusi, un lietas dalībniekiem šāds konstatējums esot jāievēro.
Iepriekš 27. punktā minētā sprieduma apvienotajās lietās
ThyssenKrupp
/Komisija 82.–87. punktā Tiesa vispirms apstiprināja Pirmās instances tiesas lēmumu atcelt Komisijas lēmumu procesuālo noteikumu pārkāpuma dēļ un turpinājumā 88. punktā minēja papildu argumentu, lai pierādītu Komisijas lēmuma spēkā neesamību, precizējot, ka neatkarīgi no minētā procesuālo noteikumu pārkāpuma
TKS
nevarēja būt atbildīga pēc būtības par
Thyssen
darbībām.
Prasītāja paskaidro, ka iepriekš 27. punktā minētā sprieduma apvienotajās lietās
ThyssenKrupp
/Komisija 88. punktā Tiesa norāda, ka
TKS
paziņojumi administratīvā procesa laikā, kas minēti iepriekš 27. punktā minētā sprieduma apvienotajās lietās
ThyssenKrupp
/Komisija 85. un 86. punktā, neļauj uzlikt
TKS
atbildību par
Thyssen
darbībām un ka iepriekš 27. punktā minētā sprieduma apvienotajās lietās
ThyssenKrupp
/Komisija 85. punkts skaidri attiecas uz 1997. gada 23. jūlija paziņojumu. Tiesas izvēlētais formulējums ir nepārprotams. Ja tiesa būtu vēlējusies minētā sprieduma 88. punktā atsaukties tikai uz procesuālu kļūdu, kā to apgalvo Komisija, tā nebūtu atzinusi, ka Komisija nevarēja, lietojot Tiesas formulējumu, “uzlikt atbildību prasītājai”.
Turklāt norādēm iepriekš 27. punktā minētā sprieduma apvienotajās lietās
ThyssenKrupp
/Komisija 88. punktā neesot jēgas, ja tās attiecas tikai uz procesuālo noteikumu pārkāpumiem, jo šis jautājums jau tika izsmeļoši apskatīts minētā sprieduma 85.–87. punktā. Ja Tiesa minētā sprieduma 88. punktā nebūtu vēlējusies lemt par atbildības pāreju, tā, piemērojot judikatūru, kas izriet no Tiesas 1999. gada 8. jūlija sprieduma lietā
C-49/92 P Komisija/
Anic Partecipazioni
(
Recueil
, I-4125. lpp.
), pirmajos divos teikumos nebūtu atzinusi, ka
Thyssen
turpināja pastāvēt un ka atbildību līdz ar to nevarēja uzlikt
TKS
. Prasītāja uzskata, ka, tā kā procesuālo noteikumu pārkāpums jau tika pieļauts, kura dēļ Komisijas lēmums bija spēkā neesošs, fakts, ka Tiesa iepriekš 27. punktā minētā sprieduma apvienotajās lietās
ThyssenKrupp
/Komisija 88. punkta pirmajos divos teikumos izsaka savu nostāju par atbildības pāreju, var nozīmēt tikai to, ka tā tādējādi vēlējās papildināt pamatojumu Komisijas pretapelācijas sūdzības noraidīšanai. Tiesas papildu pamatojums šajos pirmajos divos teikumos būtu nepilnīgs, ja arī trešajā teikumā nebūtu atsauces uz atbildības pēc būtības pāreju, jo citādāk šis jautājums attiecībā uz paziņojumu paliktu neatbildēts.
Prasītāja piebilst, ka iepriekš 27. punktā minētā sprieduma apvienotajās lietās
ThyssenKrupp
/Komisija itāļu valodas redakcija, uz kuru Komisija atsaucas, lai pamatotu savu minētā sprieduma 88. punkta interpretāciju, nav būtiska, jo tiesvedības valoda ir vācu, un ka šāda interpretācija katrā ziņā ir kļūdaina no lingvistiskā viedokļa.
Prasītāja arī norāda, ka neatkarīgi no iepriekš 27. punktā minētā sprieduma apvienotajās lietās
ThyssenKrupp
/Komisija 88. punkta interpretācijas to, ka nenotika atbildības pāreja, pamato arī materiālo tiesību normas. No judikatūras izriet, ka tiesību pārņēmējam nevar uzlikt atbildību par konkurences noteikumu pārkāpumiem, kurus ir izdarījis tā priekštecis, kamēr pēdējais minētais vēl pastāv, kā tas ir
Thyssen
gadījumā. Tagad Komisija savos rakstveida apsvērumos piekrīt šādam secinājumam.
Visbeidzot, prasītāja uzsver, ka pretēji Komisijas apgalvojumiem trešais pamats nav nepieņemams, ciktāl pret to nevar iebilst, pamatojoties uz iepriekš 24. punktā minētā sprieduma apvienotajās lietās
Krupp Thyssen Stainless
un
Acciai speciali Terni
/Komisija “juridisko spēku”, kurā ir minēta atsauce tikai uz Lēmumu 98/247, uz kuru neattiecas prasība šajā lietā. Tā kā neviena tiesa vispārīgā veidā nav lēmusi par Lēmuma tiesiskumu, tam nav juridiska spēka, un līdz ar to trešais pamats nevar būt nepieņemams
res judikata
spēka dēļ.
Sava ceturtā atcelšanas pamata ietvaros prasītāja apgalvo, ka ar 1997. gada 23. jūlija paziņojumu tā vēlējās izteikt savu piekrišanu “tam, ka Komisija turpina procesu par pārkāpumu tikai pret [to] un nevis vienlaikus arī pret
Thyssen
”. Ar šo paziņojumu nevar pamatot
TKS
atbildību un pienākuma samaksāt naudas sodu pāreju.
Prasītāja apgalvo, ka iepriekšējā procesā un procesa, kura rezultātā tika pieņemts Lēmums, ietvaros tā skaidri apstiprināja, ka 1997. gada 23. jūlija paziņojumu nevarēja uzskatīt kā piekrišanu uzņemties atbildību par naudas sodu samaksu. Atbalstīt Komisijas pretēju apgalvojumu nozīmētu piešķirt lietas dalībnieku patiesai vēlmei, kas bija skaidri redzama Lēmuma pieņemšanas laikā, diametrāli pretēju nozīmi.
Pat pieņemot, ka 1997. gada 23. jūlija paziņojumu varētu interpretēt kā “atbildības uzņemšanos”, tas nenozīmējot, ka sabiedrībai
TKS
var uzlikt pienākumu maksāt
Thyssen
piemēroto naudas sodu, jo šim individuālajam paziņojumam var būt tikai deklaratīva nozīme un tas nevar piešķirt tiesības. Šāds paziņojums nevarot izmainīt adresāta tiesisko stāvokli, kāds izriet tieši no primārajiem tiesību aktiem un kas neietekmē materiālo vai procesuālo tiesību normu piemērošanu, jo tas nav saderīgs ar tiesisko regulējumu naudas sodiem aizliegtu vienošanos gadījumā. Uz šādu tiesisko regulējumu neapšaubāmi attiecas publiskās tiesības, “it īpaši krimināltiesības un sodu izpildes tiesības”. Privāttiesību subjektu individuāli paziņojumi nevar izmainīt tiesiskās sekas, kādas izriet no publiskajām tiesībām, “it īpaši no krimināltiesībām un sodu izpildes tiesībām”. Šis princips izrietot no romiešu tiesībām (
jus publicum privatorum pactis mutari non potest
) un tiekot piemērots dalībvalstu tiesību sistēmās, tādējādi veidojot dalībvalstīm kopējas juridiskās tradīcijas, kuras Komisijai ir jāievēro.
Šāds secinājums esot piemērojams arī gadījumos, kad Komisija ir apstiprinājusi paziņojumu par atbildības uzņemšanos, jo iestāde nav kompetenta atkāpties no tiesiskā regulējuma attiecībā uz naudas sodiem, kas tiek uzlikti aizliegtu vienošanos gadījumā. Prasītāja uzsver, ka Komisija savā 2005. gada 19. janvāra lēmumā (Lieta COMP/E — 1/C.37773) pati uzskatīja, ka individuāla paziņojuma par atbildības uzņemšanos dēļ nevar notikt atbildības pāreja attiecībā uz naudas sodu, kas tika piemēroti saskaņā ar aizliegtas vienošanās regulējošajiem tiesību aktiem, samaksu. Pēc prasītājas domām, “atbildība par naudas soda samaksu paliek adresātam pat tad, ja Komisija vēlas uzlikt naudas sodu citam adresātam, nevis tam, kas ir atbildīgs saskaņā ar primārajām vai sekundārajām Kopienu tiesībām”. Tā tas esot arī gadījumā, kad uzņēmumi piekrīt Komisijas vēlmei uzlikt atbildību par naudas soda samaksu adresātam, kas nav faktiski atbildīgs par tā samaksu. Katrā ziņā esot jāizslēdz iespēja šādai Komisijas rīcības brīvībai, jo tā “robežojas” ar patvaļu.
Komisija apgalvo, ka trešais pamats ir nepieņemams tāpēc, ka Pirmās instances tiesas konstatējums iepriekš 24. punktā minētajā spriedumā apvienotajās lietās
Krupp Thyssen Stainless
un
Acciai speciali Terni
/Komisija attiecībā uz iespēju uzlikt sodu, pamatojoties uz 1997. gada 23. jūlija paziņojumu, jau bija ieguvis
res judicata
spēku. Katrā ziņā prasītājai nav intereses celt prasību, lai šajā stadijā apšaubītu šādu sodīšanas iespēju, kas līdz šim netika apstrīdēta. Šādas intereses celt prasību neesamība pamato arī ceturtā atcelšanas pamata — jautājumā par naudas soda uzlikšanas, pamatojoties uz paziņojumu, prettiesiskumu, — kas katrā ziņā esot nepamatots, nepieņemamību.
Pirmās instances tiesas vērtējums
Vispirms ir jāatzīmē, ka prasītājas interese celt prasību par Lēmumu, ar kuru tai ir uzlikts EUR 3168000 naudas sods, ir neapstrīdama, un ka trešo atcelšanas pamatu, kas izriet no principa par
res judicata
spēku pārkāpuma, nevar atzīt par nepieņemamu tikai tāpēc, ka prasītāja tiesvedībā, kuras dēļ tika taisīts iepriekš 24. punktā minētais spriedums apvienotajās lietās
Krupp Thyssen Stainless
un
Acciai speciali Terni
/Komisija, apstrīdēja tikai to, ka 1997. gada 23. jūlija paziņojums var tikt interpretēts kā atteikšanās no tās tiesībām tikt uzklausītai.
Līdz ar to prasītājas argumenti ir jāizvērtē pēc būtības.
Šajā sakarā ir jāatgādina, ka Tiesa ir atzinusi principa par
res judicata
spēku fundamentālo nozīmi gan Kopienu, gan valstu tiesiskajā kārtībā. Lai nodrošinātu gan tiesību un tiesisko attiecību stabilitāti, gan arī pareizu tiesvedību, ir svarīgi, lai tiesu nolēmumi, kas kļuvuši galīgi pēc tam, kad izsmelti visi pieejamie tiesību aizsardzības līdzekļi, vai pēc tam, kad beidzies šādu tiesību aizsardzības līdzekļu izmantošanai paredzētais termiņš, vairs nevarētu tikt apstrīdēti (Tiesas 2003. gada 30. septembra spriedums lietā
C-224/01
Köbler
,
Recueil
, I-10239. lpp.
, 38. punkts, un spriedums lietā
C-234/04
Kapferer
, Krājums, I-2585. lpp.
, 20. punkts).
Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru
res judicata
spēks attiecas tikai uz faktiem un tiesību jautājumiem, kas faktiski vai obligāti tika izskatīti attiecīgajā tiesas nolēmumā (Tiesas 1991. gada 19. februāra spriedums lietā
C-281/89 Itālija/Komisija,
Recueil
, I-347. lpp.
, 14. punkts; rīkojums lietā
C-277/95 P
Lenz
/Komisija,
Recueil
, I-6109. lpp.
, 50. punkts, un Tiesas spriedums apvienotajās lietās
C-238/99 P, C-244/99 P, C-245/99 P, C-247/99 P, no C-250/99 P līdz C-252/99 P un C-254/99 P
Limburgse Vinyl Maatschappij
u.c./Komisija,
Recueil
, I-8375. lpp.
, 44. punkts).
Par Pirmās instances tiesas sprieduma apvienotajās lietās
Tribunal Krupp Thyssen Stainless
un
Acciai speciali Terni
/Komisija piemērojamību
No iepriekš 24. punktā minētā sprieduma apvienotajās lietās
Krupp Thyssen Stainless
un
Acciai speciali Terni
/Komisija 51., 52., 55. un 68. punkta izriet, ka:
—
prasītāja pati atzina kā neapstrīdamu faktu piekrišanu uzņemties atbildību par
Thyssen
izdarīto pārkāpumu, neizvirzot nekādus ierobežojumus vai atkāpes attiecībā uz 1997. gada 23. jūlija paziņojuma nozīmi;
—
Pirmās instances tiesa skaidri norādīja, ka
TKS
neapstrīdēja iespēju, ka Komisija tai varētu uzlikt atbildību par
Thyssen
prettiesisko rīcību;
—
Pirmās instances tiesa skaidri pieļāva iespēju, ka Komisija, pamatojoties uz 1997. gada 23. jūlija paziņojumu, varētu uzlikt
TKS
atbildību par
Thyssen
prettiesisko rīcību laika periodā no 1993. gada decembra līdz ;
—
Lēmuma 98/247 1. pants tika atcelts tiktāl, ciktāl ar to
Thyssen
izdarītais pārkāpums tika piedēvēts
TKS
tikai tāpēc, ka 1997. gada 23. jūlija paziņojums nevarēja tikt interpretēts “arī” kā netieša
TKS
atteikšanās no tās tiesībām tikt uzklausītai par faktiem, kuros tika vainota
Thyssen
, un šāda kļūdaina Komisijas uzskata par minētā paziņojuma piemērojamību dēļ tika pārkāptas
TKS
tiesības uz aizstāvību;
—
1997. gada 23. jūlija paziņojuma, ar kuru
TKS
apstiprināja, ka uzņemas atbildību par
Thyssen
izdarītajām darbībām, spēkā esamības konstatējums bija kā priekšnoteikums, lai Pirmās instances tiesa izskatītu jautājumu par
TKS
tiesību uz aizstāvību pārkāpumu un apstiprinātu šāda pārkāpuma esamību.
Iepriekš 24. punktā minētā sprieduma apvienotajās lietās
Krupp Thyssen Stainless
un
Acciai speciali Terni
/Komisija rezolutīvajā daļā Pirmās instances tiesa atcēla Lēmuma 98/247 1. pantu tiktāl, ciktāl ar to tika uzlikta atbildība
TKS
par EOTKL 65. panta pārkāpumu, ko bija izdarījusi
Thyssen
, samazināja naudas soda, kas tika uzlikts
TKS
par
Thyssen
izdarīto pārkāpumu, apmēru, kā galīgo
TKS
uzliekamā naudas soda summu nosakot EUR 4032000, un prasību pārējā daļā noraidīja.
Par Tiesas sprieduma apvienotajās lietās
ThyssenKrupp
/Komisija piemērojamību
Prasītāja iesniedza apelācijas sūdzību par iepriekš 24. punktā minēto spriedumu apvienotajās lietās
Krupp Thyssen Stainless
un
Acciai speciali Terni
/Komisija, būtībā prasot Tiesai:
—
atcelt pārsūdzēto spriedumu tiktāl, ciktāl Pirmās instances tiesa noraidīja tās prasību;
—
grozīt Lēmuma 98/247 1. pantu un mainīt pārkāpuma periodu, ciktāl tas attiecas uz prasītāju;
—
tādā pašā apmērā samazināt naudas sodu, kas tai tika uzlikts saskaņā ar Lēmuma 98/247 2. pantu;
—
pakārtoti, attiecībā uz diviem iepriekš minētajiem prasījumiem nodot lietu atpakaļ Pirmās instances tiesai.
TKS
savas apelācijas sūdzības atbalstam izvirzīja trīs pamatus:
—
kļūda tiesību piemērošanā attiecībā uz pārkāpuma ilguma novērtējumu;
—
vienotas likmes naudas soda apmēra kļūdains aprēķins;
—
kļūda tiesību piemērošanā attiecībā uz to, kā
TKS
sadarbība izmeklēšanas procedūrā ietekmēja naudas soda apmēra samazināšanu.
No iepriekš minētā izriet, ka prasītājas apelācijas sūdzība neattiecās uz Pirmās instances tiesas vērtējumu atbildības pārejai no
Thyssen
uz
TKS
.
Komisija iesniedza pretapelācijas sūdzību par iepriekš 24. punktā minēto spriedumu apvienotajās lietās
Krupp Thyssen Stainless
un
Acciai speciali Terni
/Komisija, būtībā prasot Tiesai:
—
noraidīt prasītājas apelācijas sūdzību;
—
pakārtoti, ja pārsūdzētais spriedums tiek atcelts, noraidīt prasību par naudas soda apmēra samazināšanu;
—
atcelt pārsūdzēto spriedumu tiktāl, ciktāl Pirmās instances tiesa:
i)
atcēla Lēmuma 98/247 1. pantu, saskaņā ar kuru atbildība par
Thyssen
pārkāpumu tika uzlikta
TKS
;
ii)
noteica naudas soda, kas tika piemērots
TKS
saskaņā ar Lēmuma 98/247 2. pantu, apmēru mazāku par EUR 7596000;
iii)
piesprieda Komisijai segt savus tiesāšanās izdevumus pašai.
Komisija savas pretapelācijas sūdzības atbalstam izvirzīja trīs pamatus:
—
noteiktu dokumentāru pierādījumu sagrozīšana un kļūda tiesību piemērošanā attiecībā uz vērtējumu par atbildības pāreju no
Thyssen
uz
TKS
;
—
kļūda vērtējumā attiecībā uz nosacījumiem, kas jāievēro saistībā ar tiesībām uz aizstāvību;
—
kļūda vērtējumā attiecībā uz to, vai tika aizskarta tiesību uz aizstāvību izmantošana.
Lietas dalībnieki strīdas par to, kā interpretēt Tiesas atbildi uz pirmo pretapelācijas sūdzībā izvirzīto pamatu, un konkrētāk — iepriekš 27. punktā minētā sprieduma apvienotajās lietās
ThyssenKrupp
/Komisija 88. punktu; šī interpretācija ir nedalāmi saistīta ar minētā pamata piemērojamību un argumenta, kuru Komisija izvirzīja šī pamata atbalstam, precīzu formulējumu.
Šajā sakarā no iepriekš 27. punktā minētā sprieduma apvienotajās lietās
ThyssenKrupp
/Komisija 73.–79. punkta izriet, ka ar pirmo pamatu savā pretapelācijas sūdzībā Komisija acīmredzot vēlējās apšaubīt nevis Pirmās instances tiesas atzinumu par to, ka Komisija, pamatojoties uz 1997. gada 23. jūlija paziņojumu, bija tiesīga uzlikt
TKS
atbildību par prettiesisko rīcību, kurā tika vainota
Thyssen
, bet gan tikai sekojošo Pirmās instances tiesas secinājumu, saskaņā ar kuru minēto paziņojumu nevarēja interpretēt arī kā
TKS
atteikšanos no tās tiesībām tikt uzklausītai par faktiem, kuros tika vainota
Thyssen
.
Attiecībā uz Tiesas atbildes uz pirmo pamatu Komisijas pretapelācijas sūdzībā saturu prasītāja apgalvo, ka vispirms Tiesa minētā sprieduma 82.–87. punktā apstiprināja Pirmās instances tiesas lēmumu atcelt Komisijas lēmumu sakarā ar procesuālo noteikumu pārkāpumu, pēc tam 88. punktā izklāstīja papildu pamatojumu, lai konstatētu Komisijas lēmuma spēkā neesamību, precizējot, ka neatkarīgi no iepriekš minētā procesuālo noteikumu pārkāpuma
TKS
nevarēja būt atbildīga pēc būtības par
Thyssen
darbībām.
Prasītāja apgalvo, pirmkārt, ka, ja Tiesa iepriekš 27. punktā minētā sprieduma apvienotajās lietās
ThyssenKrupp
/Komisija 88. punktā nebūtu vēlējusies lemt par atbildības pāreju, tā nebūtu konstatējusi pirmajos divos teikumos, ka
Thyssen
turpināja pastāvēt un ka līdz ar to atbildību par tās rīcību nevarēja uzlikt
TKS
saskaņā ar judikatūru, kura izriet no iepriekš 101. punktā minētā sprieduma lietā Komisija/
Anic Partecipazioni
. Tiesas papildu pamatojums 88. punkta pirmajos divos teikumos iepriekš 27. punktā minētajā spriedumā apvienotajās lietās
ThyssenKrupp
/Komisija būtu nepilnīgs, ja arī trešajā teikumā nebūtu atsauces uz atbildības pēc būtības pāreju, jo citādāk šis jautājums attiecībā uz 1997. gada 23. jūlija paziņojumu paliktu neatbildēts.
Pēc Pirmās instances tiesas domām, ir acīmredzami, ka pirmajā argumentā nav izprasta Tiesas vērtējuma par pirmo pretapelācijas sūdzībā izvirzīto pamatu struktūra, kurai ir raksturīgs tas, ka Tiesas atbilde precīzi atbilst Komisijas izvirzītajiem argumentiem.
Iepriekš 27. punktā minētajā spriedumā apvienotajās lietās
ThyssenKrupp
/Komisija (80.–87. punkts) Tiesa vispirms izvērtē, vai Pirmās instances tiesas secinājumā, saskaņā ar kuru 1997. gada 23. jūlija paziņojums nenozīmē
TKS
atteikšanos no tās tiesībām tikt uzklausītai, ir pieļauta kļūda tiesību piemērošanā tādēļ, ka ir sagrozīts, pirmkārt, pats paziņojums un, otrkārt, citi dokumenti, kas minēti Tiesas sprieduma 76. un 77. punktā, proti,
TKS
atbildes uz diviem paziņojumiem par iebildumiem un tās vēstule.
Iepriekš 27. punktā minētā sprieduma apvienotajās lietās
ThyssenKrupp
/Komisija 81. un 82. punktā Tiesa atgādina un apstiprina iepriekš minētā Pirmās instances tiesas secinājuma attiecībā uz 1997. gada 23. jūlija paziņojuma saturu spēkā esamību, un pēc tam izvērtē un noraida 83.–86. punktā Komisijas argumentu par to, ka Pirmās instances tiesa nav ņēmusi vērā citus pierādījumus attiecībā uz minēto paziņojumu un ka vēlāk tie tika sagrozīti.
Tomēr ar secinājumu par to, ka Pirmās instances tiesa nesagrozīja ne 1997. gada 23. jūlija paziņojumu, ne arī citus pierādījumus (iepriekš 27. punktā minētā sprieduma apvienotajās lietās
ThyssenKrupp
/Komisija 87. punkts), Tiesa nenoslēdz savu vērtējumu par Komisijas pretapelācijas sūdzībā izvirzīto pirmo pamatu.
Turpinājumā Tiesa izvērtē un noraida arī otru Komisijas argumentu attiecībā uz ārkārtēju apstākļu esamību, kuri izriet it kā no tā, ka
TKS
ir
Thyssen
saimnieciskās darbības pārmantotājs, no šo divu uzņēmēju darbības nepārprotamas vienotības un no paziņojumiem, ko administratīvajā procesā
Thyssen
vārdā ir izteikusi
TKS
. Šis ir iepriekš 27. punktā minētā sprieduma apvienotajās lietās
ThyssenKrupp
/Komisija 88. punkta vienīgais priekšmets, attiecībā uz kuru seko tūlītējs secinājums, ka pirmais pretapelācijas sūdzības pamats ir jānoraida.
Otrkārt, prasītāja apgalvo, ka iepriekš 27. punktā minētā sprieduma apvienotajās lietās
ThyssenKrupp
/Komisija 88. punktā Tiesa ar nepārprotamu formulējumu norādīja, ka minētā sprieduma 85. un 86. punktā minētie “paziņojumi”, kurus
TKS
izteica administratīvajā procesā, neļauj “uzlikt [tai] atbildību par
Thyssen
darbībām” un ka turklāt minētā sprieduma 85. punkts nepārprotami attiecas uz 1997. gada 23. jūlija paziņojumu.
Tomēr tikai no burtiskas 88. punkta trešā teikuma iepriekš 27. punktā minētajā spriedumā apvienotajās lietās
ThyssenKrupp
/Komisija interpretācijas izriet, ka šajā punktā ir atsauce tikai uz secinājumiem minētā sprieduma 85. un 86. punktā veiktajai analīzei un ka tajos minētie paziņojumi ir tie, attiecībā uz kuriem Tiesa jau izdarīja savu vērtējumu, proti,
TKS
atbildes uz diviem paziņojumiem par iebildumiem un tās 1996. gada 17. decembra vēstule.
Kaut arī tā ir taisnība, ka 1997. gada 23. jūlija paziņojums ir minēts iepriekš 27. punktā minētā sprieduma apvienotajās lietās
ThyssenKrupp
/Komisija 85. punktā, minētā punkta pēdējā teikuma formulējums pierāda, ka Tiesa šajā punktā, lai izklāstītu savu argumentāciju, skaidri nošķir
TKS
paziņojumus par noteiktām
Thyssen
darbībām pirms to pārņemšanas 1995. gadā no paziņojuma. Tādējādi Tiesa uzskata, ka, pat ja atbildē uz pirmo paziņojumu par iebildumiem un paziņojumā prasītāja sniedza apsvērumus arī par noteiktām
Thyssen
darbībām pirms to pārņemšanas 1995. gadā, paziņojums nenozīmēja, ka
TKS
savas tiesības uz aizstāvību jautājumā par vainojamību
Thyssen
darbībās uzskatīja par pilnībā un pietiekami izmantotām, tādējādi dodot Komisijai tiesības tai uzlikt naudas sodu par minētajām darbībām bez atkārtotas uzklausīšanas.
Turklāt iepriekš 27. punktā minētā sprieduma apvienotajās lietās
ThyssenKrupp
/Komisija 88. punkta trešajā teikumā Tiesa min paziņojumus, kurus administratīvā procesa laikā
TKS
izteica “par
Thyssen
darbībām”. To formulējums ļauj šos paziņojumus nošķirt no 1997. gada 23. jūlija paziņojuma — ar kuru
TKS
apstiprināja, ka uzņemas atbildību par
Thyssen
izdarītajām darbībām — un norāda uz “[
TKS
iesniegto] apsvērumu par noteiktām
Thyssen
darbībām pirms to pārņemšanas 1995. gadā” formulējumu minētā sprieduma 85. punktā.
Minētā trešā teikuma formulējums, saskaņā ar kuru
TKS
paziņojumi administratīvā procesa laikā par
Thyssen
darbībām neļauj “uzlikt
TKS
atbildību par
Thyssen
darbībām” līdz 1995. gadam, ir jāanalizē, ņemot vērā pretapelācijas sūdzībā ietvertā pirmā pamata ļoti konkrēto priekšmetu un to, ka minētajā paragrāfā ir atsauce tikai uz secinājumiem iepriekš 27. punktā minētā sprieduma apvienotajās lietās
ThyssenKrupp
/Komisija 85. un 86. punktā veiktajai analīzei, jo Komisijas argumenti, kas izvirzīti pretapelācijas sūdzībā ietvertā pirmā pamata atbalstam, daļēji pārklājas.
Iepriekš 27. punktā minētā sprieduma apvienotajās lietās
ThyssenKrupp
/Komisija 88. punkta trešais teikums tādējādi ir jāsaprot kā Tiesas atgādinājums, ka
TKS
paziņojumi administratīvā procesa laikā par
Thyssen
darbībām — proti,
TKS
atbildes uz diviem paziņojumiem par iebildumiem un tās 1996. gada 17. decembra vēstule — neļauj uzskatīt, ka paziņojums nozīmē arī tās atteikšanos no tiesībām tikt uzklausītai un ka līdz ar to
TKS
var uzlikt atbildību par
Thyssen
darbībām līdz 1995. gadam procesuālo noteikumu saistībā ar
TKS
tiesībām uz aizstāvību pārkāpuma dēļ.
Prasītājas pretēja iepriekš 27. punktā minētā sprieduma apvienotajās lietās
ThyssenKrupp
/Komisija 88. punkta interpretācija liek domāt, ka Tiesa bez pamatojuma un tikai ar atsauci vien tiesību tikt uzklausītam pārkāpuma konstatējumu nomainīja ar secinājumu par atbildības pāreju, kas nav pieņemami.
Tāpat ir svarīgi uzsvērt, ka, ja iepriekš 27. punktā minētā sprieduma apvienotajās lietās
ThyssenKrupp
/Komisija 88. punkts būtu jāinterpretē tā, kā to ieteica prasītāja, proti, ka Tiesa tajā ir norādījusi, ka neatkarīgi no procesuālo noteikumu pārkāpuma atbildību par
Thyssen
darbībām nevarēja uzlikt
TKS
, Tiesai nebūtu nekāda iemesla lemt arī par otro un trešo pretapelācijas sūdzības pamatu, kritizējot tiesību uz aizstāvību pārkāpuma esamību, ko tā tomēr darīja attiecīgā sprieduma 90.–97. punktā, secinot, ka minētie pamati ir jānoraida.
No minētā izriet, ka prasītājas trešais pamats, saskaņā ar kuru Komisija, piemērojot naudas sodu par
Thyssen
prettiesisko rīcību, neievēroja principu par
res judicata
spēku attiecībā uz Tiesas secinājumu iepriekš 27. punktā minētajā spriedumā apvienotajās lietās
ThyssenKrupp
/Komisija, proti, ka atbildību par
Thyssen
darbībām nevarēja uzlikt
TKS
, ir jānoraida kā pamatotu ar kļūdainu minētā sprieduma 88. punkta interpretāciju.
Par
res judicata
spēka sekām
No iepriekš minētajiem apsvērumiem izriet, ka Kopienu tiesa uzskatīja, ka Komisijai, ņemot vērā 1997. gada 23. jūlija paziņojumu, izņēmuma kārtā bija tiesības uzlikt
TKS
atbildību par rīcību, kurā tika vainota
Thyssen
un kura notika laika periodā no 1993. gada decembra līdz , kad pēdējās minētās darbības pārņēma
TKS
, bet ka tā nedeva
TKS
iespēju iesniegt apsvērumus par minēto rīcību un ka
TKS
līdz ar to šajā sakarā nevarēja izmantot savas tiesības uz aizstāvību, tādējādi šāds secinājums pamatoja Lēmuma 98/247 daļēju atcelšanu.
Jāuzskata, ka šo tiesību jautājumu faktiski ir izskatījusi Kopienu tiesa saskaņā ar iepriekš 113. punktā minēto judikatūru un ka līdz ar to tam ir
res judicata
spēks, vienlaikus atceroties, ka šis princips attiecas ne tikai uz atceļošu tiesas nolēmumu rezolutīvo daļu. Tas attiecas arī uz motīviem, kas veido rezolutīvās daļas nepieciešamo pamatojumu un kuri tāpēc nav no tās atdalāmi. (šajā sakarā skat. iepriekš 94. punktā minēto spriedumu apvienotajās lietās
P&O European Ferries
(
Vizcaya
) un
Diputación Foral de Vizcaya
/Komisija, 44. punkts un tajā minētā judikatūra).
Iepriekš 24. punktā minētais spriedums apvienotajās lietās
Krupp Thyssen Stainless
un
Acciai speciali Terni
/Komisija, kuru apstiprina iepriekš 27. punktā minētais spriedums apvienotajās lietās
ThyssenKrupp
/Komisija, uzlika Komisijai kā vienīgo pienākumu saskaņā ar EKL 233. pantu — kas uzliek pienākumu iestādei, kuras pieņemtais akts tika atcelts, veikt pasākumus attiecīgā sprieduma izpildei — nepieļaut faktiski konstatētās nelikumības aktā, ar kuru ir paredzēts aizstāt atcelto aktu (šajā sakarā skat. iepriekš 113. punktā minēto spriedumu apvienotajās lietās
Limburgse Vinyl Maatschappij
u.c./Komisija, 48. punkts).
Minētais ir tieši tas, ko Komisija izdarīja attiecībā uz Lēmumu, pirms kura pieņemšanas
TKS
2006. gada 5. aprīlī tika nosūtīts paziņojums par iebildumiem, uz kuru tā atbildēja . Prasītājai tādējādi tika dota iespēja iesniegt apsvērumus par faktu, kuros tika vainota
Thyssen
, patiesumu un atbilstību.
Šajā prasībā Pirmās instances tiesai tiek lūgts lemt par tāda akta tiesiskumu, kas aizstāj Lēmumu 98/247 un ar kuru Komisija, pamatojoties uz apsvērumiem attiecībā uz 1997. gada 23. jūlija paziņojumu iepriekš 24. punktā minētajā spriedumā apvienotajās lietās
Krupp Thyssen Stainless
un
Acciai speciali Terni
/Komisija, kuru apstiprina iepriekš 27. punktā minētais spriedums apvienotajās lietās
ThyssenKrupp
/Komisija, uzlika prasītājai EUR 3168000 naudas sodu par
Thyssen
darbībām.
Lai arī šī prasība attiecas uz aktu, kas formāli atšķiras no Lēmuma 98/247, ir jākonstatē, ka Kopienu tiesa jau izskatīja un pieņēma galīgo lēmumu attiecībā uz šajā prasībā apskatāmo tiesību jautājumu par 1997. gada 23. jūlija paziņojumu, kas ir juridiskais pamats prasītājas atbildībai par
Thyssen
darbībām, un prasītājai vēlāk uzliktā soda spēkā esamību un ka līdz ar to tam ir
res judicata
spēks.
Šis princips par
res judicata
spēku liedz šo tiesību jautājumu nodot atpakaļ izskatīšanai Pirmās instances tiesā.
Šādos apstākļos prasītājas arguments par to, ka šajā gadījumā tai nevar iebilst ar
res judicata
spēku, jo iepriekš 24. punktā minētais spriedums apvienotajās lietās
Krupp Thyssen Stainless
un
Acciai speciali Terni
/Komisija attiecas tikai uz Lēmumu 98/247, kas nav šīs prasības priekšmets, ir pilnīgi neatbilstošs un ir jānoraida.
No visiem iepriekš minētajiem apsvērumiem izriet, ka ceturtais atcelšanas pamats jautājumā par prettiesisku naudas soda uzlikšanu, pamatojoties uz 1997. gada 23. jūlija paziņojumu, ir jānoraida kā nepieņemams, kas nozīmē, ka arī prasītājas atsaukšanās tiesas sēdē uz šo paziņojumu tikai tāpēc, lai izklāstītu savus argumentus attiecībā uz šī paziņojuma piemērojamību, ir neatbilstoša.
4.
Par “precizitātes principa” pārkāpumu
Lietas dalībnieku argumenti
Ar piekto pamatu prasītāja apgalvo, ka Lēmums pārkāpj “precizitātes principu”, jo Komisija nepietiekami paskaidroja, pirmkārt, juridisko pamatu soda piemērošanai un, otrkārt, jēdzienu “atbildības uzņemšanās ar individuālu paziņojumu”.
Pirmkārt, tā apgalvo, ka Komisija it kā pamato naudas soda uzlikšanu
TKS
ar “apvienotām tiesību normām”, apvienojot vismaz EOTKL 65. pantu un Regulas Nr. 1/2003 23. pantu, kas ir neprecīza apvienošana, jo uz šī pamata uzlikts naudas sods nav “paredzams visām attiecīgajām personām”, kā tiek prasīts saskaņā ar judikatūru. Komisijas pretrunīgie paskaidrojumi iebildumu rakstā pierādot, ka Komisija pat nezin, kādai šai apvienošanai “būtu jābūt”.
Juridisko pamatu neprecīzu apvienošanu apstiprinot fakts, ka šādi cita starpā nevar noteikt, vai termiņš prasības celšanai bija mēnesis, kā tas ir paredzēts EOTK līgumā, vai divi mēneši, kā tas ir paredzēts EK līgumā. Komisijas pieļautās procesuālās neskaidrības ir uzskatāmas par
TKS
tiesību uz aizstāvību pārkāpumu.
Otrkārt, prasītāja apgalvo, ka ar jēdzienu “atbildības uzņemšanās ar individuālu paziņojumu” (Lēmuma 125. un 127. apsvērums) Komisija ir radījusi juridisko pēctecību
sui generis
, kas pirmo reizi tika piemērota šajā lietā un kas ir neprecīza, nenoteikta un tāpēc acīmredzami prettiesiska gan tās piemērojamības, gan piemērošanas noteikumu dēļ.
Šis jaunais jēdziens neizrietot ne no primārajām, ne sekundārajām Kopienu tiesībām, ne no judikatūras, kas paredz pretēju risinājumu iepriekš 101. punktā minētajā spriedumā lietā Komisija/
Anic Partecipazioni
. “Precizitātes principa” pārkāpums izrietot arī no tā, ka savā 2005. gada 19. janvāra lēmumā
MCAA
Komisija pat ieņēma absolūti pretēju nostāju, proti, ka individuāls, neatkarīgs paziņojums faktiski nenozīmē atbildības pāreju. Turklāt jauno paziņojumu, kuru Komisija vēlējās piemērot turpmāk, sodot par aizliegtas vienošanās regulējošu tiesību aktu pārkāpumiem, tā savā paziņojumā par iebildumiem pat neesot minējusi.
Visbeidzot prasītāja atzīmē, ka, tā kā Komisija skaidri un galīgi nenorādīja, uz kādu juridisko pamatu tā atsaucās, uzliekot sodu, par to var izteikt tikai pieņēmumus. Šāda konstatējuma dēļ pretēji Komisijas apgalvotajam var nevis atzīt šo pamatu par nepieņemamu, bet gan tikai atzīt par spēkā neesošu Lēmumu.
Komisija apgalvo, ka prasītājas argumenti attiecībā uz apgalvotajām “Komisijas izraisītajām neprecizitātēm” ir tik neskaidri, ka izvirzītais pamats ir jānoraida kā nepieņemams neprecizitātes dēļ. Pakārtoti — tā prasa noraidīt pamatu kā nepamatotu.
Pirmās instances tiesas vērtējums
Par pamata pieņemamību
Komisija apstrīd piektā pamata pieņemamību, apgalvojot, ka tas ir neprecīzs.
Šajā sakarā ir jāatgādina, ka atbilstoši Pirmās instances tiesas Reglamenta 44. panta 1. punktam prasības pieteikumā ietver strīda priekšmetu, kā arī kopsavilkumu par izvirzītajiem pamatiem. Šai norādei ir jābūt pietiekami skaidrai un precīzai, lai ļautu atbildētājam sagatavoties savai aizstāvībai un Pirmās instances tiesai pieņemt nolēmumu par prasību, attiecīgā gadījumā bez papildu informācijas tās pamatojumam. Tādēļ pašā prasības pieteikumā ir skaidri jānorāda pamati, ar kuriem ir pamatota prasība, jo tajā esošs abstrakts izteikums vien neatbilst reglamenta prasībām (Pirmās instances tiesas 1995. gada 12. janvāra spriedums lietā
T-102/92
Viho
/Komisija,
Recueil
, II-17. lpp.
, 68. punkts, un spriedums lietā
T-352/94
Mo och Domsjö
/Komisija,
Recueil
, II-1989. lpp.
, 333. punkts).
Šajā gadījumā no prasītājas rakstveida apsvērumiem attiecībā uz pamatu, kas ir balstīts uz “precizitātes principa” pārkāpumu, izriet, ka patiesībā tā atsaucas uz tiesiskās drošības principu, kuru Komisija pārkāpa sakarā ar neprecizitāti attiecībā, pirmkārt, uz juridisko pamatu sodīšanai, un, otrkārt, uz atbildības uzlikšanu.
Jākonstatē, ka tādējādi prasītāja bija iesniegusi pietiekami skaidrus un precīzus norādījumus, ņemot vērā, ka tie nekavēja Komisiju atbildēt uz iebildumu rakstā izvirzītajiem argumentiem un ļāva Pirmās instances tiesai īstenot savu pārbaudi.
Līdz ar to pamats ir jāatzīst par pieņemamu un jāizvērtē pēc būtības.
Par lietas būtību
Atbilstoši pastāvīgajai judikatūrai, kuru prasītāja bija minējusi savos rakstveida apsvērumos, Kopienu tiesību aktiem ir jābūt skaidriem un to piemērojamībai ir jābūt paredzamai visām attiecīgajām personām. Lai būtu ievērots tiesiskās drošības princips, ikviena tāda tiesību akta obligātajam raksturam, kas paredz radīt juridiskas sekas, ir jābūt pamatotam ar Kopienu tiesību normu, kura skaidri ir jānorāda kā juridiskais pamats un kura paredz formu, kādā tiesību akts ir jāpieņem (Tiesas 1993. gada 16. jūnija spriedums lietā
C-325/91 Francija/Komisija,
Recueil
, I-3283. lpp.
, 26. punkts). Tāpat Tiesa ir precizējusi, ka sankciju, pat ja tas nav kriminālsods, var piemērot tikai tad, ja tā ir balstīta uz skaidru un nepārprotamu tiesisku pamatu (Tiesas spriedums lietā
117/83
Könecke
,
Recueil
, 3291. lpp.
, 11. punkts).
Attiecībā, pirmkārt, uz apgalvojumu par neprecīzu Lēmuma juridisko pamatu prasītāja norāda, ka Lēmums ir balstīts uz “apvienotām tiesību normām”, apvienojot vismaz EOTKL 65. pantu un Regulas Nr. 1/2003 23. pantu, kas ir neprecīza apvienošana. Papildus pilnīgi neatbilstošiem apsvērumiem par apgalvotajām neprecizitātēm iebildumu rakstā prasītāja apgalvo, ka šī apvienošana ir neprecīza, jo uzliktais naudas sods nebija “paredzams visām attiecīgajām personām” un ka “juridisko pamatu kokteiļa” neprecizitāte ir cēlonis procesuālām neskaidrībām, kuru dēļ ir pārkāptas tiesības uz aizstāvību.
Šī prasītājas argumentācija pamatojas uz kļūdainu pieņēmumu un ir jānoraida.
No Lēmuma skaidri izriet, ka tā juridiskais pamats, t.i., tiesību normas, kad dod Komisijai tiesības rīkoties attiecīgajā jomā, ir tikai Regulas Nr. 1/2003 7. panta 1. punkts un 23. panta 2. punkts, neietverot EOTKL 65. pantu. Atsauce Lēmumā uz EOTKL 65. pantu attiecas uz 1. punktu, proti, materiālo tiesību normu, kas paredzēta uzņēmumiem un uzņēmumu apvienībām un kas aizliedz noteiktu pret konkurenci vērstu darbību, un 5. punktu, ciktāl tajā ir paredzēta iespēja uzlikt naudas sodu, kas nepārsniedz apgrozījuma, kāds gūts ar precēm, attiecībā uz kurām tika noslēgta slepena vienošanās, divkāršu apmēru. Atsauce uz EOTKL 65. panta 5. punktu attiecas uz diskusiju par
lex mitior
principu, lai šajā gadījumā, aprēķinot naudas soda apmēru, pamatotu šīs tiesību normas un nevis Regulas Nr. 1/2003 23. panta 2. punkta piemērošanu (skat. Lēmuma 162.–168. un 178. apsvērumu).
Iepriekš izvērtētā pirmā un otrā atcelšanas pamata formulējums parāda, ka prasītāja nesaskārās ar reālu nenoteiktību saistībā ar Lēmuma juridisko pamatu.
Papildus skaidrai norādei uz Regulas Nr. 1/2003 7. panta 1. punktu un 23. panta 2. punktu Komisija Lēmuma 70. apsvērumā ir atgādinājusi pastāvīgo judikatūru, saskaņā ar kuru procesuālās tiesību normas parasti ir piemērojamas visiem strīdiem, kas tiek risināti brīdī, kad tās stājas spēkā, atšķirībā no materiālo tiesību normām, kuras parasti tiek interpretētas tādējādi, ka tās neattiecas uz situācijām, kas ir notikušas pirms to stāšanās spēkā (iepriekš 85. punktā minētais spriedums apvienotajās lietās
Meridionale Industria Salumi
u.c., 9. punkts). Turklāt Lēmuma 4. pantā ir skaidri minēts, ka šis lēmums ir piemērojams “saskaņā ar [EKL] 256. pantu”; Lēmums tika paziņots prasītājai, nosūtot vēstuli, kurā bija precizēts, ka paziņojums tika īstenots “saskaņā ar [EKL] 254. pantu”.
Šādos apstākļos nav nekādu šaubu, ka prasība par Lēmumu, kas tika pieņemts vairāk kā četrus gadus pēc EOTK līguma spēka zaudēšanas, bija jāceļ, ievērojot EKL 230. pantu un Reglamentu, un ka EOTKL līguma 23. pantu nevarēja piemērot nekādā gadījumā.
Turklāt ir jākonstatē, ka prasītāja nav iesniegusi nevienu paskaidrojumu, lai pamatotu īpašu iebildumu, saskaņā ar kuru juridiskais pamats ir neprecīzs, ja uzliktais naudas sods nav “paredzams visām attiecīgajām personām”, un ka tā katrā ziņā neatsaucas ne uz Regulas Nr. 1/2003 23. panta prettiesiskumu saskaņā ar
nullum crimen, nulla poena sine lege
principu, kas izriet no tiesiskās drošības principa, ne arī Lēmuma nepietiekamu pamatojumu.
Jāatgādina, ka Lēmums, ar kuru Komisija konstatēja EOTKL 65. panta 1. punkta pārkāpumu un sodīja prasītāju pēc EOTKL līguma spēka zaudēšanas, tika pieņemts, ievērojot principus, kuri reglamentē likuma piemērošanu laikā, ka Komisija pamatoti piemēroja minēto pantu kā materiālo tiesību normu, un ka noteikumi par kompetenci un procesuālie noteikumi izrietēja no Regulas Nr. 1/2003, tostarp 23. panta 2. punkta, kas skaidri paredz Komisijai iespēju uzlikt sodu uzņēmumiem par darbību, kas ir vērsta pret konkurenci.
Tiktāl, ciktāl prasītāja vēlas apšaubīt Lēmuma juridisko pamatu, atsaucoties uz “juridisko pamatu kokteili, ko nepieļauj ne judikatūra, ne doktrīna”, pietiek atgādināt, ka iepriekš tika atzīts, ka izmantotais juridiskais pamats piešķīra Komisijai kompetenci konstatēt un sodīt par EOTKL 65. panta 1. punkta pārkāpumu no Lēmuma pieņemšanas brīža.
Otrkārt, attiecībā uz apgalvojumu par neprecizitāti šajā lietā saistībā ar atbildības uzlikšanu, pietiek konstatēt, ka prasītājas atbildība par
Thyssen
rīcību ir pamatota skaidri un vienīgi ar 1997. gada 23. jūlija paziņojumu, kā nepārprotami izriet no Lēmuma 112.–117., 125., 127., 128. un 149. apsvēruma. Turklāt no prasītājas rakstveida apsvērumu pārbaudes izriet, ka šajā jautājumā nav nekādu neskaidrību.
Patiesībā šķiet, ka prasītājas argumenti, kas izvirzīti piektā atcelšanas pamata atbalstam, no jauna pierāda šāda pamatojuma nelikumīgumu, kas ir nepieņemams iebildums, jo Kopienu tiesa par šo tiesību jautājumu jau pieņēma galīgu lēmumu, atzīstot tā spēkā esamību, un tāpēc tam ir
res judicata
spēks (skat. iepriekš 139.–147. punktu).
No visiem iepriekš minētajiem apsvērumiem izriet, ka pamats par “precizitātes principa” pārkāpumu ir jānoraida.
5.
Par
non bis in idem
principa pārkāpumu
Lietas dalībnieku argumenti
Ar sesto pamatu prasītāja apgalvo, ka jēdziens “atbildības uzlikšana ar individuālu paziņojumu” pārkāpj
non bis in idem
principu, kurš arī ir jāievēro, “atsākot procedūru naudas soda piemērošanai”.
Šo lietu raksturojot divkārša nelikumīga sodīšana.
TKS
izdarītajam pārkāpumam jau tika piemērots galīgais sods, un Komisija uzlika
TKS
atbildību arī par
Thyssen
izdarīto pārkāpumu, sodot
TKS
divreiz par vienu un to pašu rīcību.
TKS
norāda, ka iepriekš 27. punktā minētā sprieduma apvienotajās lietās
ThyssenKrupp
/Komisija 88. punktā Tiesa ir konstatējusi, ka materiāltiesiskā ziņā nebija iespējams uzlikt
TKS
atbildību un ka tādējādi naudas sods tai tika uzlikts divreiz, lai arī šis jautājums tagad bija ieguvis
res judicata
spēku. Saskaņā ar šo Tiesas secinājumu tas, ka tika atcelta tā Lēmuma 98/247 daļa, ar kuru prasītājai teorētiski tika uzlikts naudas sods par
Thyssen
piedēvēto pārkāpumu, vairs neesot būtiski.
Turklāt saskaņā ar tās jauno jēdzienu par “atbildības uzņemšanos ar individuālu paziņojumu” Komisija esot uzlikusi atbildību, kas bija jāuzņemas trešajai personai. Pati Komisija esot uzsvērusi, ka sākotnēji
TKS
nebija atbildīga un ka jautājums nebija arī par atbildības uzlikšanu juridiskās pēctecības ietvaros. Tomēr prasītāja uzskata, ka, ja tas tā ir, ir jāuzskata, ka Komisija tai piemēro vēl vienu jaunu naudas sodu tā vietā, lai vienkārši izlabotu kļūdu procesā. Līdz ar to soda uzlikšana
TKS
par
Thyssen
izdarīto pārkāpumu būtu likumīga tikai tad, ja
TKS
nebūtu jau iepriekš tikusi sodīta par pašas izdarītu pārkāpumu. Tomēr, tā kā sods, kas
TKS
tika uzlikts 1998. gadā, ir kļuvis galīgs, process būtu jāuzskata par izbeigtu attiecībā uz visiem strīdīgajiem faktiem.
Komisija lūdz šo pamatu noraidīt.
Pirmās instances tiesas vērtējums
Jāatgādina, ka
non bis in idem
princips, kas ir Kopienu tiesību pamatprincips un turklāt ir nostiprināts Eiropas Cilvēktiesību un pamatbrīvību aizsardzības konvencijas (ECTK), kas parakstīta Romā 1950. gada 4. novembrī, 7. protokola 4. panta 1. punktā, aizliedz konkurences jomā atzīt uzņēmumu par vainīgu vai uzsākt pret to procesu atkārtoti sakarā ar pret konkurenci vērstu darbību, kuras dēļ tam tika uzlikts sods vai tas tika atzīts par nevainīgu ar iepriekš pieņemtu nepārsūdzamu lēmumu (iepriekš 113. punktā minētais spriedums apvienotajās lietās
Limburgse Vinyl Maatschappij
u.c./Komisija, 59. punkts).
Non bis in idem
principa piemērošana ir pakļauta trīskāršam nosacījumam, ka fakti, likumpārkāpējs un aizsargātās juridiskās intereses ir vienas un tās pašas (Tiesas 2004. gada 7. janvāra spriedums apvienotajās lietās
C-204/00 P, C-205/00 P, C-211/00 P, C-213/00 P, C-217/00 P un C-219/00 P
Aalborg Portland
u.c./Komisija,
Recueil
, I-123. lpp.
, 338. punkts).
Šajā gadījumā prasītāja apgalvo, ka tā nelikumīgi tika sodīta divreiz. Tā uzsver, ka tai jau tika piemērots galīgais sods Lēmumā 98/247 par tās izdarītu pārkāpumu un ka, ar Lēmumu uzliekot tai atbildību par
Thyssen
izdarīto pārkāpumu, Komisija to sodīja divreiz par “vienu un to pašu rīcību”.
Šī apgalvojuma pamatojumam prasītāja atkal aizbildinās ar atbildības uzlikšanas par
Thyssen
izdarīto pārkāpumu, pamatojoties uz 1997. gada 23. jūlija paziņojumu, nelikumīgumu, pirmkārt, atgādinot savus argumentus, saskaņā ar kuriem iepriekš 27. punktā minētā sprieduma apvienotajās lietās
ThyssenKrupp
/Komisija 88. punktā Tiesa ir atzinusi, ka
TKS
nebija materiāli atbildīga par
Thyssen
prettiesisko rīcību, un, otrkārt, apstiprinot, ka Komisija Lēmumā uzlika atbildību par trešo personu rīcību.
Prasītāja no minētās nelikumības secina, ka Lēmumā piemērotajam naudas sodam var būt tikai viens mērķis, proti, sodīt otro reizi par tās izdarītu pārkāpumu, kas ir pretrunā
non bis in idem
principam.
Pirmās instances tiesa uzskata, ka šāda argumentācija ir balstīta uz kļūdainu pieņēmumu.
Kā jau iepriekš tika minēts, Kopienu tiesa uzskatīja, ka, ņemot vērā 1997. gada 23. jūlija paziņojumu, Komisijai izņēmuma kārtā bija tiesības uzlikt
TKS
atbildību par prettiesisko rīcību, kas tiek pārmesta
Thyssen
.
Norādījusi uz procesuālo normu pārkāpumu saistībā ar
TKS
tiesību uz aizstāvību neievērošanu, Pirmās instances tiesa iepriekš 24. punktā minētajā spriedumā apvienotajās lietās
Krupp Thyssen Stainless
un
Acciai speciali Terni
/Komisija atcēla Lēmuma 98/247 1. pantu tiktāl, ciktāl tas uzlika
TKS
atbildību par EOTKL 65. panta pārkāpumu, kuru bija izdarījusi
Thyssen
, un līdz ar to samazināja arī
TKS
naudas sodu par summu, kāda tika noteikta par
Thyssen
izdarīto pārkāpumu, kā galīgo piemērojamā naudas soda apmēru nosakot EUR 403200 par
TKS
pašas pret konkurenci vērstajām darbībām.
Šo spriedumu apstiprināja Tiesa iepriekš 27. punktā minētajā spriedumā apvienotajās lietās
ThyssenKrupp
/Komisija, atgādinot, ka prasītājas interpretācija minētā sprieduma 88. punktam jau tika noraidīta.
Saskaņā ar EKL 233. pantu Komisijai ir jānovērš Kopienu tiesas konstatētais prettiesiskums, ko tā arī izdarīja, pieņemot Lēmumu. Pēc tam, kad ar šo Lēmumu bija izlabota kļūda procesā, tā vienīgais mērķis bija, pamatojoties uz 1997. gada 23. jūlija paziņojumu, uzlikt prasītājai atbildību par EOTKL 65. panta pārkāpumu, kuru bija izdarījusi
Thyssen
, un līdz ar to tai piemērot naudas sodu EUR 3168000 apmērā.
Tādējādi Lēmums nekādā ziņā nenosaka vēl vienu sodu par
TKS
prettiesisko rīcību, attiecībā uz kuru jau tika pieņemts galīgais Lēmums 98/247. Turklāt un kā to pamatoti uzsver Komisija, atbildības uzņemšanās ar 1997. gada 23. jūlija paziņojumu nepadara divus pārkāpumus, kurus ir izdarījusi
TKS
un
Thyssen
, par vienu pārkāpumu.
Turklāt ar Lēmumu, kurš vēlreiz un tikai vēršas pret
Thyssen
pret konkurenci vērstajām darbībām, nav pārkāpts
non bis idem
princips.
Jāatgādina, ka
non bis in idem
princips pats par sevi neizslēdz atkārotu procesa uzsākšanu par vienu un to pašu pret konkurenci vērsto rīcību, ja pirmais lēmums tika atcelts ar formu saistītu motīvu dēļ, nelemjot par pārmestajiem faktiem pēc būtības, jo atcelšanas lēmumu šādā gadījumā nevar uzskatīt par “attaisnošanu” šī termina krimināltiesību izpratnē. Šādā gadījumā ar jauno lēmumu uzliktie sodi tiek nevis pievienoti sodiem, kas tika uzlikti ar atcelto lēmumu, bet gan aizvieto tos (iepriekš 113. punktā minētais spriedums apvienotajās lietās
Limburgse Vinyl Maatschappij
u.c./Komisija, 62. punkts).
Šāds tiesisks risinājums ir pilnībā piemērojams šajā gadījumā, jo sods, kas prasītājai tika uzlikts Lēmumā kā tās atbildība par
Thysse
n izdarīto pārkāpumu, aizstāj sodu, kas par šādu pašu rīcību tika uzlikts Lēmumā 98/247, tādējādi izvairoties no
non bis in idem
principa pārkāpuma.
No visiem iepriekš minētajiem apsvērumiem izriet, ka pamats par
non bis in idem
principa pārkāpumu ir jānoraida.
6.
Par noilgumu
Lietas dalībnieku argumenti
Ar septīto pamatu prasītāja apgalvo, ka saskaņā ar Komisijas 1978. gada 6. aprīļa Lēmumu 715/78/EOTK par noilgumu attiecībā uz procesuālām darbībām un izpildi Eiropas Ogļu un tērauda kopienas dibināšanas līguma piemērošanas jomā [neoficiāls tulkojums] (
OV L 94, 22. lpp.
)
Thysse
n izdarītajam pārkāpumam ir piecu gadu noilguma termiņš, kas beidzās 1999. gadā, vai vēlākais 2003. gadā, ja tiek ņemts vērā datums, kurā citi aizliegtās vienošanās dalībnieki izbeidza pārkāpumu.
Noilgums Lēmuma 715/78 2. panta izpratnē neesot ticis ne pārtraukts, ne apturēts, jo
Thyssen
nebija lietas dalībnieks tiesvedībā, kuras rezultātā tika taisīts iepriekš 24. punktā minētais spriedums apvienotajās lietās
Krupp Thyssen Stainless
un
Acciai speciali Terni
/Komisija. Rezultāts nemainoties atkarībā no tā, vai atsauce ir uz noteikumiem par noilgumu Regulas Nr. 1/2003 25. pantā vai Padomes 1974. gada 26. novembra Regulā (EEK) Nr. 2988/74 attiecībā uz noilguma termiņiem procesuālās darbībās un sankciju piemērošanā atbilstīgi Eiropas Ekonomikas kopienas transporta un konkurences noteikumiem (
OV L 319, 1. lpp.
).
Pretēji Komisijas viedoklim noilgums šajā gadījumā netiekot noteikts ar
TKS
izdarīto pārkāpumu, atgādinot, ka Lēmumā uzliktais naudas sods sodīja par pārkāpumu, kuru sākotnēji izdarīja
Thyssen
. Atsaucoties uz Tiesas 2000. gada 16. novembra spriedumu lietā
C-297/98 P
SCA Holding
/Komisija (
Recueil
, I-10101. lpp.
), prasītāja apgalvo, ka, ja pārkāpumu, kurā tā tiek vainota, ir izdarījusi
Thyssen
, tad tai uzliktais sods var tikt piemērots tikai tiktāl, ciktāl tas būtu piemērots tā juridiskajam priekštecim, proti,
Thyssen
. Ja pārkāpumam attiecībā uz
Thyssen
ir noilgums, tad tam ir noilgums arī attiecībā uz prasītāju, kurai bija “jāaizstāj
Thyssen
procesā, kura rezultātā var tikt uzlikts naudas sods”.
Atbildot uz Komisijas argumentu, saskaņā ar kuru runa nav par “pēctecības problēmu”, jo
Thyssen
joprojām pastāv un tā kompetence turpināt atbildēt par pārkāpumiem izriet tikai un tieši no apgalvotā paziņojuma par atbildības uzņemšanos, prasītāja apgalvo, ka uz juridiskās pēctecības jēdzienu neattiecas nosacījums par to, ka juridiskais priekštecis vairs nepastāv un ka pēctecība ir tad, kad tiek grozīta juridiskā kompetence, pat ja juridiskais priekštecis vēl eksistē. Turklāt nav svarīgi, vai atbildības pāreja tiek kvalificēta kā “juridiskā pēctecība” vai kā tas, ka Komisija izmanto savas “sodīšanas pilnvaras” sakarā ar 1997. gada 23. jūlija paziņojumu, jo jautājums ir tas pats par atbildību pārkāpumā, kurā prasītāja nemaz nebija iesaistīta.
Prasītāja uzsver, ka Komisija iebilst arī noilgumam saistībā ar tās “leģitīmo interesi pārkāpuma konstatēšanā”, pieņemot
TKS
interesēm pretēju Lēmumu, un apgalvo, ka noilguma termiņi neattiecas tikai uz “konstatējošiem lēmumiem”. Šāds arguments nevarot tikt atbalstīts, jo nav skaidrs, kā Komisija varētu pamatot šādu “leģitīmo interesi” Regulas Nr. 1/2003 7. panta 1. punkta izpratnē, un šis nav deklaratīvs lēmums, bet gan lēmums, ar kuru tiek uzlikts naudas sods. Pat “leģitīma interese pārkāpuma konstatēšanā” nekādā veidā nevarētu mainīt to, ka pārkāpumam ir noilgums. Katrā ziņā “konstatējošs lēmums”, uz kuru neattiecas noteikumi par noilgumu, pārkāptu
TK
S tiesības uz aizstāvību, jo šī leģitīmā interese nekad netika minēta paziņojumā par iebildumiem.
Komisija lūdz septīto pamatu noraidīt.
Pirmās instances tiesas vērtējums
Pirmās instances tiesa uzskata, ka šo pamatu nevar atbalstīt, jo pieņēmums, uz kuru tas ir balstīts, proti, ka sods, kas tika uzlikts prasītājai ar Lēmumu 98/247 un pēc tam ar attiecīgo Lēmumu, attiecas uz “pārkāpumu, kurā tā nemaz nebija iesaistīta”, ir kļūdains.
Jāatgādina, ka
TKS
ar Komisijai adresētu 1997. gada 23. jūlija paziņojumu piekrita uzņemties atbildību par faktiem, kuros tiek vainota
Thyssen
, attiecībā uz laika periodu no 1993. gada, kaut arī
Thyssen
darbības attiecīgo izstrādājumu nozarē
TKS
pārņēma tikai ar .
Lēmums 98/247, ar kuru
TKS
ir uzlikta atbildība par
Thyssen
darbību, kas vērsta pret konkurenci, un arī naudas sods šajā sakarā ir pamatots precīzi un vienīgi ar 1997. gada 23. jūlija paziņojumu.
Iepriekš 24. punktā minētajā spriedumā apvienotajās lietās
Krupp Thyssen Stainless
un
Acciai speciali Terni
/Komisija Pirmās instances tiesa uzskatīja, ka, ņemot vērā 1997. gada 23. jūlija paziņojumu, Komisijai izņēmuma kārtā bija tiesības uzlikt
TKS
atbildību par rīcību, kurā tika vainota
Thyssen
, jo šāds paziņojums nozīmē, ka par šādu pārkāpumu būtu jāatbild juridiskai personai, kura pārņēma citas juridiskās personas darbības pēc tam, kad tika izdarīts ar šīm darbībām saistīts pārkāpums, kaut arī principā par to būtu jāatbild tai fiziskai vai juridiskai personai, kas ir vadījusi attiecīgo uzņēmumu pārkāpuma izdarīšanas brīdī (sprieduma 62. punkts).
Tāpēc šķiet, ka juridiski tiek uzskatīts, ka
TKS
pati ir izdarījusi attiecīgo pārkāpumu (pēc analoģijas skat. Tiesas 2000. gada 16. novembra spriedumu lietā
C-294/98 P
Metsä-Serla
u.c./Komisija,
Recueil
, I-10065. lpp.
, 28. punkts).
Tieši tas izskaidro, kāpēc iepriekš 24. punktā minētajā spriedumā apvienotajās lietās
Krupp Thyssen Stainless
un
Acciai speciali Terni
/Komisija Pirmās instances tiesa sodīja Komisiju par prasītājas tiesību uz aizstāvību pārkāpumu.
Atzīmējusi, ka 1997. gada 23. jūlija paziņojumu nevar interpretēt arī kā prasītājas atteikšanos no tās tiesībām tikt uzklausītai par faktiem, kuros tika vainota
Thyssen
, Pirmās instances tiesa konstatēja, ka prasītājai nosūtītais paziņojums par iebildumiem neuzlika tai atbildību par faktiem, kuros tika vainota
Thyssen
un par kuriem
TKS
piekrita uzņemties atbildību, ja tiktu uzlikts naudas sods, un ka
TKS
netika dota iespēja iesniegt apsvērumus par faktu, kuros tika vainota
Thyssen
, patiesumu un atbilstību. Pirmās instances tiesa no tā secināja, ka prasītāja nevarēja izmantot savas tiesības uz aizstāvību.
Šajā sakarā ir jāatgādina, ka, pamatojoties uz pierādījumiem, kas tika savākti pēc pārbaudēm, un lūgumiem sniegt informāciju, Komisijai ir jāizlemj, kurš ir vainojams minētajos pārkāpumos, un ka būtiska procesuālā garantija, kas ir paziņojums par iebildumiem, ir Kopienu tiesību pamatprincipa, kas prasa tiesību uz aizstāvību ievērošanu visā procesā, piemērošana (Tiesas 2000. gada 16. marta spriedums apvienotajās lietās
C-395/96 P un C-396/96 P
Compagnie maritime belge transports
u.c./Komisija,
Recueil
, I-1365. lpp.
, 142. un 143. punkts). Paziņojumā par iebildumiem — procesuālā dokumentā, kas iezīmē strīdīgā administratīvā procesa sākumu — Komisija izklāsta iebildumus un faktus, kuros tiek vainots uzņēmums — adresāts. Paziņojumā par iebildumiem, ņemot vērā tā nozīmi, ir nepārprotami jāprecizē juridiskā persona, kurai var uzlikt naudas sodus, un pēc tam šis paziņojums tai ir jānosūta (Tiesas spriedums lietā
C-176/99 P
ARBED
/Komisija,
Recueil
, I-10687. lpp.
, 21. punkts, un iepriekš 27. punktā minētais spriedums apvienotajās lietās
ThyssenKrupp
/Komisija, 92. punkts).
Pirmās instances tiesa līdz ar to uzskatīja, ka par pārkāpumu, kurā
TKS
juridiski varēja vainot saskaņā ar 1997. gada 23. jūlija paziņojumu, tai bija jāatbild vienai pašai.
Šādos apstākļos šajā gadījumā izvirzītais jautājums attiecībā uz noilgumu ir nevis par to, vai sods, kas
TKS
tika uzlikts Lēmumā, varēja tikt uzlikts tās apgalvotajam “juridiskajam priekštecim”, bet gan par to, vai Komisija 2006. gada 20. decembrī vēl bija tiesīga uzlikt
TKS
naudas sodu par pārkāpumu, kas tika izbeigts vai atkarībā no tā, vai tiek ņemts vērā datums, kad
TKS
pārņēma
Thyssen
darbības nerūsējošā tērauda plakano izstrādājumu tirgū, vai datums, kad Lēmuma 98/247 1. pantā minētais ilgstošais pārkāpums tika izbeigts.
Attiecībā uz noteikumiem par noilgumu, kas ir jāņem vērā, ir jākonstatē, ka, tā kā Komisija Lēmumā piemēroja noteikumus par kompetenci un procesuālos noteikumus, kas izriet no Regulas Nr. 1/2003, Regulu Nr. 2988/74 šajā gadījumā saskaņā ar Regulas Nr. 1/2003 37. pantu nevar piemērot. Regula Nr. 1/2003 un Lēmums 715/78 ietver noteikumus, kas būtībā ir identiski.
Minētie akti paredz, ka:
—
Komisijas pilnvaras uzlikt soda naudu par konkurences noteikumu pārkāpšanu principā ir pakļautas piecu gadu noilguma termiņam, kurš sākas no dienas, kad tika izdarīts pārkāpums, vai no dienas, kad pārkāpums tika izbeigts ilgstošu vai atkārtotu pārkāpumu gadījumā (Regulas Nr. 1/2003 25. panta 1. un 2. punkts un Lēmuma 715/78 1. panta 1. un 2. punkts);
—
jebkura rīcība, ko izmeklēšanā vai tiesvedībā attiecībā uz pārkāpumu veic Komisija, pārtrauc noilguma termiņu. Noilguma termiņu pārtrauc no dienas, kurā par rīcību ir paziņots vismaz vienam uzņēmumam, kas piedalījās pārkāpumā, un tas attiecas uz visiem uzņēmumiem, kas piedalījās pārkāpumā (Regulas Nr. 1/2003 25. panta 3. un 4. punkts un Lēmuma 715/78 2. panta 1. un 2. punkts);
—
pēc katra pārtraukuma noilgums sākas no jauna, bet vēlākais, kad iestājas noilgums, ir diena, kurā beidzas termiņš, kas ir divreiz ilgāks par noilguma termiņu, ja Komisija nav uzlikusi soda naudu vai periodisko soda maksājumu, jo pēdējā gadījumā šis termiņš tiktu pagarināts par laiku, uz kuru noilguma termiņš ir pārtraukts (Regulas Nr. 1/2003 25. panta 5. punkts un Lēmuma 715/78 2. panta 3. punkts);
—
noilguma termiņu tiesvedībā pārtrauc uz laiku, kamēr Komisijas lēmumu izskata Kopienu tiesas procesā (Regulas Nr. 1/2003 25. panta 6. punkts un Lēmuma 715/78 3. pants).
Šajā lietā ir jāatgādina, ka pēc 1997. gada 23. jūlija paziņojuma, kas tika darīts zināms mazliet vairāk kā divus gadus pēc tam, kad
TKS
pārņēma
Thyssen
darbības nerūsējošā tērauda plakano izstrādājumu nozarē, Komisija pieņēma Lēmumu 98/247, ar kuru tā pirmo reizi, , sodīja
TKS
, pirms bija beidzies piecu gadu noilguma termiņš.
Prasītāja cēla prasību par Lēmumu 98/247 1998. gada 11. martā, un Pirmās instances tiesa taisīja iepriekš 24. punktā minēto spriedumu apvienotajās lietās
Krupp Thyssen Stainless
un
Acciai speciali Terni
/Komisija . Par šo spriedumu prasītāja iesniedza apelācijas sūdzību, un Tiesa to noraidīja ar iepriekš 27. punktā minēto spriedumu apvienotajās lietās
ThyssenKrupp
/Komisija.
Jāatzīmē, ka pēc noilguma termiņa apturēšanas uz laiku, kamēr notika tiesvedība par Lēmumu 98/247, tas no jauna turpinājās no 2005. gada 14. jūlija līdz , kad tas atkal tika pārtraukts ar paziņojumu par iebildumiem, kas tika nosūtīts
TKS
procesā, kura rezultātā tika pieņemts Lēmums.
No minētajiem apsvērumiem izriet, ka Lēmums tika pieņemts, ievērojot noteikumus par noilgumu, kas bija paredzēti iepriekš 209. punktā minētajos aktos, ka noilguma termiņš sākās 1995. gada 1. janvārī vai , un ka līdz ar to atcelšanas pamats attiecībā uz procesuālo darbību noilguma termiņu ir jānoraida.
7.
Par tiesību uz aizstāvību pārkāpumu
Prasītāja atsaucas uz tiesību uz aizstāvību pārkāpumu — iebildumu, kam ir divas daļas, kas izriet, pirmkārt, no apgalvojuma, ka paziņojums par iebildumiem ir prettiesisks (devītais atcelšanas pamats), un, otrkārt, no tiesību pieejai lietas materiāliem pārkāpuma (astotais atcelšanas pamats).
Lietas dalībnieku argumenti
Pirmkārt, prasītāja apgalvo, ka Komisija pirmo reizi Lēmumā apgalvo, ka atbildības pāreja izriet nevis no pēctecības, bet tikai no 1997. gada 23. jūlija paziņojuma, un ka attiecībā uz pārkāpuma noilgumu tai ir “leģitīma interese pārkāpuma konstatēšanā”, kas netika minēta ne paziņojumā par iebildumiem, ne iepriekšējā procesā.
Tāpat tā apgalvo, ka saskaņā ar pareizu un pienācīgu formu sagatavota paziņojuma par iebildumiem vietā Komisija tai nosūtīja dažādu dokumentu “kopumu”, kas ietvēra arī 1997. gada paziņojumu par iebildumiem un dažādas veidlapas, kas bija aizpildītas ar nepilnīgiem juridiskiem apsvērumiem, no kuriem nebija iespējams izdalīt faktiskos un tiesiskos apsvērumus, kurus Komisija vēlējās izvirzīt, un jautājumus, attiecībā uz kuriem tā mainīja savu vērtējumu pēc tam, kad Tiesa un Pirmās instances tiesa bija kritizējusi un daļēji atcēlusi agrāk pieņemtu lēmumu un 1997. gada paziņojumu par iebildumiem.
Prasītāja uzskata, ka ar Komisijas izmantoto atsauces tehniku un galveno jautājumu juridiskās analīzes īpaši neskaidro raksturu formāli nebija pietiekami, lai varētu notikt likumīgs uz sacīkstes principu balstīts process, un tāpēc nebija iespējams pienācīgi sagatavoties Lēmuma pieņemšanai.
Otrkārt, prasītāja apgalvo, ka Komisija pārkāpa tās tiesības pieejai lietas materiāliem, iestādes telpās notiekošās iepazīšanās ar lietas materiāliem laikā liedzot tai pieeju visiem dokumentiem, kurus tā varētu izmantot savai aizstāvībai, jo daži no tiem ietvēra komercnoslēpumus.
Tā apgalvo, ka šis atteikums pieejai lietas materiāliem ir nepamatots, jo runa bija par dokumentiem, kas visi bija vairāk kā 10 gadus veci un tāpēc bija zaudējuši apgalvoto konfidenciālo raksturu saskaņā ar 23. punktu Komisijas paziņojumā par noteikumiem attiecībā uz piekļuvi Komisijas lietas materiāliem, ievērojot [EKL] 81. un [EKL] 82. pantu, EEZ līguma 53., 54. un 57. pantu un Padomes Regulu (EK) Nr. 139/2004 (
OV 2005, C 325, 7. lpp.
) (turpmāk tekstā — “2005. gada paziņojums”), un Komisija nebija precizējusi, par kāda veida komercnoslēpumiem varētu būt runa. Tāpat Komisija vispārīgākā nozīmē nav sapratusi, ka “atkārtotas pieņemšanas procesā” tai bija jādod iespēja iepazīties arī ar atbildēm, kuras uz 1997. gada paziņojumu par iebildumiem bija snieguši citi uzņēmumi.
Pēc tam, kad 2006. gada 17. maijā bija beidzies termiņš atbildes sniegšanai uz pēdējo paziņojumu par iebildumiem, Komisija ar vēstuli atļāva prasītājai pieeju noteiktiem dokumentiem, kuriem sākotnēji pieeja tika liegta. Tomēr šis pasākums nemazināja
TKS
tiesību uz aizstāvību pārkāpumu, jo tas neattiecās uz visiem dokumentiem, kurus
TKS
varēja izmantot savai aizstāvībai, un
TKS
nevarēja izmantot šos dokumentus, atbildot uz paziņojumu par iebildumiem, līdz ar to arī šajā sakarā tika pārkāptas tās tiesības uz aizstāvību. Prasītāja apgalvo, ka tai nebija iespējams darīt zināmu savu nostāju par dokumentiem, kas tai tika nosūtīti , jo vienlaikus tika noteikts datums arī uzklausīšanai tiesas sēdē.
Turklāt Komisijas arguments, saskaņā ar kuru dokumenti, kuri prasītājai nebija pieejami, neesot būtiski, jo prasītāja neapstrīdēja faktus, neesot pārliecinošs, jo tiesības uz aizstāvību var tikt pārkāptas ne tikai tad, kad uzņēmums savas aizstāvības dēļ vēlas apstrīdēt faktus. Šādi dokumenti var sniegt informāciju par mīkstinošiem apstākļiem, kam ir nozīme, aprēķinot naudas soda summu, vai attiecībā uz noilgumu saistībā ar procesu par pārkāpumu. Visbeidzot, tiktāl, ciktāl Komisija apgalvo, ka prasītājai vajadzēja iesniegt precīzāku informāciju par dokumentiem, kas tai nebija pieejami, lai pietiekami pamatotu lūgumu ar tiem iepazīties, ir jākonstatē, ka šis apgalvojums ir pretrunīgs, jo prasītāja nevarēja zināt, kas tie ir par dokumentiem.
Komisija apgalvo, ka šajā gadījumā netika pārkāptas tiesības uz aizstāvību.
Pirmās instances tiesas vērtējums
Vispirms ir jāatgādina, ka tieši paziņojums par iebildumiem, no vienas puses, un piekļuve lietas materiāliem, no otras puses, ļauj uzņēmumiem, attiecībā uz kuriem tiek veikta izmeklēšana, noskaidrot tos pierādījuma elementus, kas ir Komisijas rīcībā, un nodrošina tiesību uz aizstāvību pilnīgu efektivitāti (Tiesas 2007. gada 10. maija spriedums lietā
C-328/05 P
SGL Carbon
/Komisija, Krājums, I-3921. lpp.
, 55. punkts).
Par 2006. gada 5. aprīļa paziņojuma par iebildumiem saturu
Saskaņā ar judikatūru paziņojumā par iebildumiem iebildumi ir jāizklāsta pietiekami skaidri, pat ja tie tiek izklāstīti kopsavilkuma veidā, lai ieinteresētajām personām faktiski būtu zināma rīcība, par kuru Komisija tās vēlas saukt pie atbildības (iepriekš 156. punktā minētais spriedums lietā
Mo Och Domsjö
/Komisija, 63. punkts). Tiesību uz aizstāvību ievērošana procesā, kura rezultātā var tikt noteikti sodi, kā tas ir šajā lietā, nozīmē, ka attiecīgajiem uzņēmumiem un uzņēmumu apvienībām bija jādod iespēja administratīvā procesa laikā pienācīgi paust savu nostāju par Komisijas minēto faktu, iebildumu un apstākļu patiesumu un atbilstību (Pirmās instances tiesas 2000. gada 15. marta spriedums apvienotajās lietās
T-25/95, T-26/95, no T-30/95 līdz T-32/95, no T-34/95 līdz T-39/95, no T-42/95 līdz T-46/95, T-48/95, no T-50/95 līdz T-65/95, no T-68/95 līdz T-71/95, T-87/95, T-88/95, T-103/95 un T-104/95
Cimenteries CBR
u.c./Komisija,
Recueil
, II-491. lpp.
, 553. punkts). Šo prasību var uzskatīt par izpildītu, ja lēmumā ieinteresētās personas tiek vainotas tikai tajos pārkāpumos, kas ir norādīti iebildumu kopsavilkumā, un tajā ir norādīti tikai tie fakti, par kuriem ieinteresētajām personām tika dota iespēja izteikties (Tiesas spriedums lietā
41/69
ACF Chemiefarma
/Komisija,
Recueil
, 661. lpp.
, 94. punkts). No minētā izriet, ka Komisija var izteikt tikai tādus iebildumus, par kuriem šiem uzņēmumiem un uzņēmumu apvienībām bija iespēja paust savu viedokli (Pirmās instances tiesas spriedums apvienotajās lietās
T-39/92 un T-40/92
CB
un
Europay
/Komisija,
Recueil
, II-49. lpp.
, 47. punkts).
Prasītāja apgalvo, ka 2006. gada 5. aprīļa paziņojums par iebildumiem neatbilst minētajām prasībām divu iemeslu dēļ.
Tā apgalvo, pirmkārt, ka tā vietā, lai nosūtītu saskaņā ar pareizu un pienācīgu formu sagatavotu paziņojumu par iebildumiem, Komisija tai nosūtīja “dažādu dokumentu kopumu”, kas ietvēra arī 1997. gada paziņojumu par iebildumiem un dažādas veidlapas, kas bija aizpildītas ar nepilnīgiem juridiskiem apsvērumiem, “no kuriem nebija iespējams izdalīt faktiskos un tiesiskos apsvērumus, kurus Komisija vēlējās izvirzīt, un jautājumus, attiecībā uz kuriem tā mainīja savu vērtējumu pēc tam, kad Tiesa un Pirmās instances tiesa bija kritizējusi un daļēji atcēlusi agrāk pieņemtu lēmumu un 1997. gada paziņojumu par iebildumiem”.
Ir skaidrs, ka Komisija 2006. gada 5. aprīlī nosūtīja prasītājai paziņojumu par iebildumiem, kuram bija pievienots paziņojums par iebildumiem un tā pielikumi, kopā ar iepriekšējā procesa un “atkārtotas pieņemšanas procesa” dokumentu pilnu sarakstu, kuru nevar raksturot kā “dažādu dokumentu kopumu”.
Papildus tam, ka prasītāja nav izvirzījusi nevienu Kopienu tiesiskā regulējuma noteikumu, kas aizliedz šādu Komisijas pieeju, minēto pieeju izskaidro šīs lietas īpašie apstākļi.
Norādījusi uz procesuālo noteikumu pārkāpumu saistībā ar
TKS
tiesību uz aizstāvību neievērošanu, Pirmās instances tiesa iepriekš 24. punktā minētajā spriedumā apvienotajās lietās
Krupp Thyssen Stainless
un
Acciai speciali Terni
/Komisija atcēla Lēmuma 98/247 1. pantu tiktāl, ciktāl tas uzlika
TKS
atbildību par EOTKL 65. panta pārkāpumu, kuru bija izdarījusi
Thyssen
, un līdz ar to samazināja arī
TKS
naudas sodu par summu, kāda tika noteikta par
Thyssen
izdarīto pārkāpumu, kā galīgo piemērojamā naudas soda summu nosakot EUR 4032000 par pašas
TKS
pret konkurenci vērstajām darbībām.
Iepriekš 24. punktā minētais spriedums apvienotajās lietās
Krupp Thyssen Stainless
un
Acciai speciali Terni
/Komisija, kuru apstiprina iepriekš 27. punktā minētais spriedums apvienotajās lietās
ThyssenKrupp
/Komisija, uzlika Komisijai kā vienīgo pienākumu saskaņā ar EKL 233. pantu nepieļaut faktiski konstatētās nelikumības aktā, ar kuru ir paredzēts aizstāt atcelto aktu (šajā sakarā skat. iepriekš 113. punktā minēto spriedumu apvienotajās lietās
Limburgse Vinyl Maatschappij
u.c./Komisija, 48. punkts).
Atbilstoši judikatūrai, saskaņā ar kuru process, kura mērķis ir aizstāt atceltu aktu, principā ir jāatsāk tieši no tā punkta, kad notika nelikumība (iepriekš 113. punktā minētais spriedums apvienotajās lietās
Limburgse Vinyl Maatschappij
u.c./Komisija, 73. punkts), Komisija atgriezās brīdī, kad
TKS
uzņēmās atbildību par
Thyssen
prettiesisko rīcību, proti, 1997. gada 23. jūlijā, un atsāka procesu, kā sākumpunktu izmantojot šo datumu.
Izpildot iepriekš 24. punktā minēto spriedumu apvienotajās lietās
Krupp Thyssen Stainless
un
Acciai speciali Terni
/Komisija, kuru apstiprina iepriekš 27. punktā minētais spriedums apvienotajās lietās
ThyssenKrupp
/Komisija, Komisija 2006. gada 5. aprīlī nosūtīja prasītājai jaunu paziņojumu par iebildumiem, lai tā izteiktu savu nostāju par
Thyssen
pret konkurenci vērsto rīcību. Tā kā minētās rīcības faktiskie un tiesiskie apstākļi bija tādi paši kā sākotnējā procesā, Komisija bija tiesīga izvirzīt “agrākos iebildumus” no 1997. gada kā jaunā 2006. gada paziņojuma par iebildumiem neatņemamu sastāvdaļu.
2006. gada paziņojuma par iebildumiem 16. punktā Komisija precizēja:
“1997. gada paziņojums par iebildumiem, kas [
Thyssen
] tika nosūtīts jau iepriekš, tostarp tā pielikumi (I–V) kā ieskanēts oriģināls ir ietverts šī paziņojuma par iebildumiem 1. pielikumā un ir tā neatņemama sastāvdaļa.”
Šajā sakarā ir jāatgādina, ka tiesību uz aizstāvību ievērošana prasa, lai ieinteresētajam uzņēmumam būtu bijusi iespēja pienācīgi darīt zināmu savu viedokli par dokumentiem, uz kuriem Komisija ir atsaukusies, izdarot lēmuma pamatā esošos konstatējumus (Tiesas 1984. gada 17. janvāra spriedums apvienotajās lietās
43/82 un 63/82
VBVB
un
VBBB
/Komisija,
Recueil
, 19. lpp.
, 25. punkts). Līdz ar to principā tikai tie dokumenti, kas tika minēti paziņojumā par iebildumiem, ir uzskatāmi par pierādījumiem, kurus var izmantot pret paziņojuma par iebildumiem adresātu (Pirmās instances tiesas spriedumi lietā
T-11/89
Shell
/Komisija,
Recueil
, II-757. lpp.
, 55. punkts, un lietā T-13/89
ICI
/Komisija,
Recueil
, II-1021. lpp., 34. punkts).
2006. gada paziņojumā par iebildumiem Komisija izklāstīja skaidrus juridiskus apsvērumus attiecībā uz EOTKL 65. panta piemērošanu, lai arī EOTK līgums bija zaudējis spēku, kā arī attiecībā uz
lex mitior
principu, un pēc tam 15. punktā precizēja:
“1.   Iebildumi ir adresēti tikai
TKS
sakarā ar [
Thyssen
] rīcību. 2. Jebkādas norādes (piemēram, EK dalībvalstu skaits) ir jāskata vēsturiskā kontekstā. 3. 64. punkts par EOTK līguma 65. panta 5. punkta piemērojamību ir jālasa kopā ar šī paziņojuma par iebildumiem 26. punktu un nākamajiem punktiem. 4. Paziņojuma par iebildumiem datums un Komisijas loceklis, kas tajā laikā Komisijas vārdā pieņēma lēmumu, katrs ir aizstāti, pamatojoties uz šo paziņojumu par iebildumiem.”
Šādos apstākļos nevar apgalvot, kā to dara prasītāja, nesniedzot pamatojumu, ka 2006. gada paziņojums par iebildumiem tai neļāva iepazīties ar faktiskajiem un tiesību apsvērumiem, kurus Komisija vēlējās izvirzīt pēc iepriekš 24. punktā minētā sprieduma apvienotajās lietās
Krupp Thyssen Stainless
un
Acciai speciali Terni
/Komisija un iepriekš 27. punktā minētā sprieduma apvienotajās lietās
ThyssenKrupp
/Komisija. Turklāt prasītāja izklāstīja savu nostāju atbildē uz paziņojumu par iebildumiem un neapstrīdēja minētajā paziņojumā izklāstītos faktus un to juridisko kvalifikāciju.
Tāpat prasītāja apgalvo, ka 2006. gada paziņojums par iebildumiem neļāva nošķirt tos Tiesas konstatējumus, kurus Komisija vēlējās atzīt, un ka tiktāl, ciktāl Komisija apgalvoja, ka tā nebija saistīta ar visiem Tiesas konstatējumiem, tai vajadzēja
a fortiori
pieņemt saprotamu un konsekventu paziņojumu par iebildumiem. Pirmās instances tiesa uzskata, ka papildus tam, ka šis iebildums atkal ir neprecīzs, tas ir netieši, bet pavisam noteikti balstīts uz prasītājas kļūdainu pieņēmumu par to, ka iepriekš 27. punktā minētajā spriedumā apvienotajās lietās
ThyssenKrupp
/Komisija Tiesa atzina, ka
TKS
nevarēja būt materiāli atbildīga par
Thyssen
rīcību. Kā tika norādīts jau iepriekš, šis pieņēmums izriet no minētā sprieduma, un konkrētāk — tā 88. punkta, kļūdainas interpretācijas.
Komisija nekādā ziņā neapgalvoja, ka nav saistīta ar visiem Tiesas konstatējumiem un, izpildot Kopienu tiesas nolēmumus, tā nosūtīja prasītājai jaunu paziņojumu par iebildumiem — lai pēdējā minētā varētu izteikt savus apsvērumus par
Thyssen
rīcību — kurā tā skaidri norādīja, ka tā uzskatīja, ka saskaņā ar 1997. gada 23. jūlija paziņojumu prasītāja uzņēmās atbildību par
Thyssen
rīcību.
Otrkārt, prasītāja apgalvo, ka Komisija “negaidīti” sniedza Lēmumā jaunus tiesību argumentus. Līdz ar to Komisija pirmo reizi Lēmumā apgalvoja, ka atbildības pāreja izrietēja nevis no pēctecības, bet tikai no 1997. gada 23. jūlija paziņojuma, un attiecībā uz pārkāpuma noilguma termiņu Komisija apgalvoja, ka tai bija “leģitīma interese pārkāpuma konstatēšanā”, kas nebija minēta ne 2006. gada paziņojumā par iebildumiem, ne iepriekš notikušajā procesā.
Par atsauci uz 1997. gada 23. jūlija paziņojumu kā pamatu atbildības uzlikšanai
TKS
par
Thyssen
rīcību ir jāatzīmē, pirmkārt, ka Lēmumā 98/247 jau bija atsauce uz šo paziņojumu par atbildības uzlikšanu, ko Pirmās instances tiesa atzīmēja iepriekš 24. punktā minētā sprieduma apvienotajās lietās
Krupp Thyssen Stainless
un
Acciai speciali Terni
/Komisija 59.–62. punktā, un, otrkārt, ka 2006. gada paziņojuma par iebildumiem, un konkrētāk — tā 5., 7., 11. un 33. punkta saturs nerada nekādas šaubas šajā jautājumā.
Attiecībā uz norādi Lēmumā par to, ka Komisijai ir “leģitīma interese pārkāpuma konstatēšanā”, pietiek konstatēt, ka tā veido daļu no Komisijas atbildes uz prasītājas norādi atbildē uz paziņojumu par iebildumiem uz to, ka pieņemamais lēmums ir nelikumīgs, jo ir pārkāpti noteikumi par noilgumu.
Šajā sakarā ir jāatgādina, ka saskaņā ar judikatūru lēmumam nav obligāti jābūt paziņojuma par iebildumiem precīzai kopijai (Tiesas 1980. gada 29. oktobra spriedums apvienotajās lietās no
209/78 līdz 215/78 un 218/78
van Landewyck
u.c./Komisija,
Recueil
, 3125. lpp.
, 68. punkts). Komisijai faktiski ir jābūt iespējai savā lēmumā ņemt vērā attiecīgo uzņēmumu atbildes uz paziņojumu par iebildumiem. Šajā sakarā tai ir ne tikai jāatzīst vai jānoraida attiecīgo uzņēmumu argumenti, bet arī pašai jāveic uzņēmumu sniegtās informācijas analīze, lai vai nu atteiktos no iebildumiem, kas ir izrādījušies nepamatoti, vai arī gan faktu, gan juridiskā ziņā pielāgotu vai papildinātu savus argumentus izvirzīto iebildumu atbalstam (iepriekš 225. punktā minētais spriedums lietā
ACF Chemiefarma
/Komisija, 92. punkts; šajā sakarā skat. arī Tiesas spriedumu apvienotajās lietās no
40/73 līdz 48/73, 50/73, no 54/73 līdz 56/73, 111/73, 113/73 un 114/73
Suiker Unie
u.c./Komisija,
Recueil
, 1663. lpp.
, 437. un 438. punkts). Tāpēc tikai tad, ja galīgajā lēmumā attiecīgie uzņēmumi tiek vainoti pārkāpumos, kas nav minēti paziņojumā par iebildumiem, vai tiek ņemti vērā citi fakti, ir jāuzskata, ka ir pārkāptas tiesības uz aizstāvību (iepriekš 225. punktā minētais spriedums lietā
ACF Chemiefarma
/Komisija, 94. punkts; šajā sakarā skat. arī iepriekš 225. punktā minēto spriedumu apvienotajās lietās
CB
un
Europay
/Komisija, 49.–52. punkts). Tā tas nav tādā gadījumā kā šajā lietā, kad apgalvotās atšķirības starp paziņojumu par iebildumiem un galīgo lēmumu attiecas tikai uz tādām darbībām, attiecībā uz kurām attiecīgie uzņēmumi jau sniedza paskaidrojumus un kas līdz ar to nav saistītas ar nevienu jaunu iebildumu (šajā sakarā skat. spriedumu apvienotajās lietās
Limburgse Vinyl Maatschappij
u.c./Komisija, 103. punkts).
Visbeidzot prasītāja apgalvo replikas raksta 63. punktā, ka “paziņojumā par iebildumiem un Lēmumā nav ticis atbildēts pat jautājums par pilnvaru pamatu vai arī atbildes uz to nav bijušas vienotas un ir atšķīrušās”. Papildus tam, ka šis apgalvojums būtībā ir pretrunīgs, ir jāuzsver, ka tas ir nesaderīgs arī ar 2006. gada paziņojuma par iebildumiem saturu (skat. 19. punktu un nākamos punktus) un pašas prasītājas paziņojumiem, kas izteikti šī paša replikas raksta citā punktā (27. punkts) un saskaņā ar kuriem Komisija “apgalvoja paziņojumā par iebildumiem (PI) (19. punkts un nākamie punkti), ka tikai [EOTKL] 65. pants, nevis EK līgums ir faktiskais juridiskais pamats un ka procesuālajā ziņā ir piemērojama tikai Regula Nr. 1/2003.”
No tā izriet, ka pamata, kas attiecas uz tiesību uz aizstāvību pārkāpumu, pirmā daļa, kas izriet no apgalvojuma, ka 2006. gada 5. aprīļa paziņojums par iebildumiem ir nelikumīgs, ir jānoraida.
Par tiesībām uz pieeju lietas materiāliem
— Par pieņemamību
Saskaņā ar Regulas Nr. 1/2003 27. panta 2. punktu puses ir “tiesīgas piekļūt Komisijas lietas materiāliem, uz ko attiecas uzņēmumu likumīgās intereses savu komercnoslēpumu aizsargāšanā”.
Kopienu tiesa ir precizējusi, ka piekļuves lietas materiāliem mērķis ir cita starpā ļaut iepazīties paziņojuma par iebildumiem adresātiem ar pierādījumiem, kas atrodas Komisijas lietas materiālos, lai tie varētu atbilstoši izteikt savu viedokli par secinājumiem, pie kuriem Komisija ir nonākusi paziņojumā par iebildumiem. No minētā izriet, ka Komisijai ir pienākums ļaut paziņojuma par iebildumiem adresātiem pieeju visiem dokumentiem, vai tie būtu par vai pret viņu interesēm, kurus tā ir ieguvusi izmeklēšanas laikā, izņemot konfidenciāliem dokumentiem (iepriekš 24. punktā minētais spriedums apvienotajās lietās
Krupp Thyssen Stainless
un
Acciai speciali Terni
/Komisija, 45. un 46. punkts).
Tādējādi tiesību pieejai Komisijas lietas materiāliem mērķis ir nodrošināt tiesību uz aizstāvību efektīvu īstenošanu (Tiesas 1999. gada 8. jūlija spriedums lietā
C-51/92 P
Hercules Chemicals
/Komisija,
Recueil
, I-4235. lpp.
, 76. punkts). Šīs tiesības ne vien pieder Kopienu tiesību pamatprincipiem, bet ir paredzētas arī ECTK 6. pantā (iepriekš 113. punktā minētais spriedums apvienotajās lietās
Limburgse Vinyl Maatschappij
u.c./Komisija, 316. punkts).
Lēmums, ar kuru tiek uzlikti naudas sodi uzņēmumiem par konkurences noteikumu pārkāpumiem, nevar tikt atcelts pilnībā vai daļēji, pamatojoties uz nepietiekamu pieeju, ja vien nav konstatēts, ka šī nepietiekamā pieeja izmeklēšanas materiāliem ir liegusi iepazīties ar dokumentiem, kurus šie uzņēmumi varēja izmantot savai aizstāvībai, un ka tādējādi tika pārkāptas to tiesības uz aizstāvību (šajā sakarā skat. iepriekš 179. punktā minēto spriedumu apvienotajās lietās
Aalborg Portland
u.c./Komisija, 101. punkts).
Šajā lietā prasītāja jau prasības pieteikuma iesniegšanas brīdī norādīja, ka Komisija pārkāpa tās tiesības uz pieeju lietas materiāliem, liedzot pieeju visiem dokumentiem, kurus tā varēja izmantot savai aizstāvībai, un it īpaši atsakot tai paziņot citu uzņēmumu, kas bija aizliegtās vienošanās dalībnieki, atbildes uz 1997. gada paziņojumu par iebildumiem (turpmāk tekstā — “agrākās atbildes”), kuras prasītāja varēja izmantot savai aizstāvībai.
Jāuzskata, ka šādā veidā un pretēji Komisijas apgalvojumiem prasītāja ir izpildījusi Reglamenta 44. panta 1. punktā norādītās prasības, kā tās ir interpretētas judikatūrā un saskaņā ar kurām prasības pieteikumā ir skaidri jānorāda pamati, uz kuriem ir balstīta prasība, tāpēc tajā esošs abstrakts izteikums vien neatbilst Reglamenta prasībām (iepriekš 156. punktā minētais spriedums lietā
Viho
/Komisija, 68. punkts, un iepriekš 156. punktā minētais spriedums lietā
Mo och Domsjö
/Komisija, 333. punkts).
Prasības pieteikumā ietvertās norādes bija pietiekami skaidras un precīzas, ņemot vērā, ka tās nekavēja Komisiju atbildēt uz iebildumu rakstā izvirzītajiem argumentiem un ļāva Pirmās instances tiesai īstenot savu pārbaudi.
Līdz ar to iebildums ir jāatzīst par pieņemamu un jāizvērtē pēc būtības.
— Par lietas būtību
Ir skaidrs, ka laikā starp prasītājas iepazīšanos ar lietas materiāliem Komisijas telpās 2006. gada 24. aprīlī un Lēmuma pieņemšanu Komisija secīgi nosūtīja prasītājai dažādus uzņēmumu, kas bija aizliegtās vienošanās dalībnieki un sodīti ar Lēmumu 98/247, dokumentus.
Tiesas sēdē lietas dalībnieki bija vienisprātis par to, ka prasītāja saņēma visu uzņēmumu, kas bija iesaistīti aizliegtajā vienošanās, atbilžu uz 1997. gada 24. aprīļa paziņojumu kopijas, izņemot to dokumentu kopijas, kas bija norādīti Komisijas atbildes uz Pirmās instances tiesas jautājumu 9. un 10. punktā un kuri prasītājai tika nosūtīti versijā, kas nebija konfidenciāla (S 2 pielikums, kas atbilst 2260.–2262., 3108.–3318., 5824.–5836. un 5838.–5842. lappusei Komisijas lietas materiālos pirmajā administratīvajā procesā; turpmāk tekstā — “agrākie lietas materiāli”).
Komisija norāda, pirmkārt, ka tā deva pieeju visiem dokumentiem, kas bija minēti prasītājas lūgumā, ar nosacījumu, ka to saskaņā ar 2005. gada paziņojumu neliedza konfidencialitātes apsvērumi, kas ir saistīti ar attiecīgo uzņēmumu komercnoslēpumu aizsardzību.
2005. gada paziņojumā ir precizēts, ka Komisijas lietas materiāli var ietvert gan pieejamus, gan nepieejamus dokumentus; pēdējie minētie ietver it īpaši tādus dokumentus, kuros ir divu veidu informācija, proti, komercnoslēpumi un cita konfidenciāla informācija, kurai pieeja var būt daļēji vai pilnībā liegta un kas ir definēta minētā paziņojuma 18. un 19. punktā. 18. punktā ir noteikts:
“Ciktāl informācijas par uzņēmuma komercdarbību izpaušana var nopietni kaitēt šim pašam uzņēmumam, šāda informācija ir komercnoslēpums. Informācija, kuru var klasificēt kā komercnoslēpumu, ir šāda: tehniskā un/vai finanšu informācija attiecībā uz uzņēmuma nepatentētām praktiskām zināšanām, izmaksu novērtēšanas metodēm, ražošanas noslēpumiem un procesiem, piegādes avotiem, saražotajiem un pārdotajiem apjomiem, tirgus daļām, klientu un izplatītāju sarakstiem, tirdzniecības plāniem, izmaksu un cenu struktūru un pārdošanas stratēģiju.”
Prasītāja apgalvo, ka minētais atteikums pieejai lietas materiāliem ir nepamatots kaut vai tikai tāpēc, ka runa ir par dokumentiem, kas ir vairāk nekā 10 gadus veci un tāpēc zaudējuši attiecībā uz tiem apgalvoto konfidenciālo raksturu saskaņā ar 2005. gada paziņojuma 23. punktu, un tāpēc, ka Komisija nevienā brīdī neprecizēja, kāda veida komercnoslēpumus tie ietver.
Minētajā 23. punktā ir noteikts:
“Informāciju saistībā ar kādu uzņēmumu, bet kura jau ir zināma ārpus uzņēmuma (uzņēmumu grupas gadījumā — ārpus tās), vai ārpus apvienības, kurai uzņēmums šo informāciju ir sniedzis, parasti neuzskatīs par konfidenciālu. Informācija, kura ir zaudējusi savu komerciālo nozīmi, piemēram, noilguma dēļ, vairs nevar tikt uzskatīta par konfidenciālu. Parasti Komisija pieņem, ka informācija, kas attiecas uz lietas dalībnieku apgrozījumu, pārdošanas apjomiem, tirgus daļas datiem un līdzīga informācija, kura ir vecāka par 5 gadiem, vairs nav konfidenciāla.”
Ņemot vērā Komisijas atbildes uz Pirmās instances tiesas uzdoto jautājumu S 2 pielikumu, ir jāatzīmē, ka informācija, kas nebija pieejama prasītājai nosūtītajā versijā, kas nebija konfidenciāla, neietilpst
a priori
kategorijā, kas definēta 2005. gada paziņojuma 23. punkta pēdējā teikumā, jo minētajā teikumā ietvertie vārdi “parasti” un “pieņem” izslēdz jebkādu automātisku kvalifikāciju dokumentam, kas ir vairāk nekā piecus gadus vecs.
Kā norāda Komisija, kam neiebilst arī prasītāja, no agrāko lietas materiālu 3108.–3318. lappuses tika izdzēsti tikai noteikti statistiskie dati par
Usinor-Sacilor
tirdzniecības politiku, piemēram, dati par cenām vai izmaksām, peļņas apjomu, vai noteiktu statistisko datu avoti. Turklāt prasītāja neapstrīd, ka lietas materiāli, kuriem tai tika dota pieeja 2006. gada 24. aprīlī Komisijas telpās, jau ietvēra 5914.–5922. lappusi, kurās bija izklāstīta attiecīgā uzņēmuma atbilde uz 1997. gada paziņojumu par iebildumiem. Šīs pēdējās lappuses tika nosūtītas prasītājai atkārtoti (skat. iebildumu raksta KB 8 pielikumu, kurā ir ietverta Komisijas vēstule prasītājai).
No agrāko lietas materiālu 2260.–2262. lappuses, kas attiecas uz dažādiem
ALZ NV
izrakstītiem rēķiniem, tika izdzēstas tikai tās norādes, kas ļāva identificēt klientu. Visbeidzot attiecībā uz agrāko lietas materiālu 5824.–5836. lappusi un 5838.–5842. lappusi uzreiz ir jāatzīmē, ka 5838.–5842. lappusē ir tikai atkārtoti iekļautas noteiktas daļas no 5824.–5836. lappuses. Pēdējās minētajās lappusēs bez informācijas par noteiktu klientu identitāti un atbilstošās vēstules datuma tika izdzēsta tikai informācija par cenu noteikšanas sistēmu, kuru 2006. gadā joprojām izmantoja
Avesta Sheffield
(kas vēlāk kļuva par
Outokumpu
) un par noteiktiem klientiem piešķirtiem atbrīvojumiem (skat. iebildumu raksta KB 8 pielikumu, kurā ir ietverta Komisijas 2006. gada 8. augusta vēstule prasītājai).
Turklāt, lai ļautu Komisijai līdzsvarot, no vienas puses, nepieciešamību aizsargāt lietas dalībnieku tiesības uz aizstāvību, dodot tik plašu pieeju lietas materiāliem, cik vien iespējams, un, no otras puses, nepieciešamību aizsargāt citu lietas dalībnieku vai trešo personu konfidenciālo informāciju, šiem citiem lietas dalībniekiem vai trešajām personām ir jāiesniedz Komisijai visa atbilstošā informācija.
Šajā sakarā 2005. gada paziņojuma 47. punktā ir noteikts:
“Ja puse uzskata, ka pēc piekļuves lietas materiāliem iegūšanas tai aizstāvības dēļ ir nepieciešama īpaša nepieejama informācija, tā var iesniegt Komisijai pamatotu pieprasījumu. Ja Konkurences ģenerāldirektorāta vienības nevar akceptēt šo prasību un ja puse nepiekrīt tam, strīdu var izšķirt uzklausīšanas amatpersona saskaņā ar spēkā esošajiem uzklausīšanas amatpersonu darba uzdevumiem.”
Ir skaidrs, ka pēc prasītājas atbildes uz paziņojumu par iebildumiem, kurā tā apgalvoja, ka tika pārkāptas tiesības uz aizstāvību, jo netika dota pieeja visām agrākajām atbildēm, Komisija ar 2006. gada 20. jūnija vēstuli lūdza prasītāju saskaņā ar 2005. gada paziņojuma 47. punktu iesniegt motivētu lūgumu, “tajā norādot, kāpēc šajā gadījumā tās aizstāvībai ir nepieciešama nepieejama informācija”.
Savā 2006. gada 29. jūnija vēstulē prasītāja ar savu padomdevēju starpniecību norādīja, ka, “pēc tās domām, nav jāiesniedz jauns vai atkārtots lūgums iepazīties ar lietas materiāliem un nav jāpaskaidro, kāpēc tai būtu jādod pieeja noteiktiem dokumentiem, attiecībā uz kuriem līdz šim tai pieeja tika liegta, vai kāpēc tie varētu noderēt tās aizstāvībai”. Prasītāja atgādināja, ka šo informāciju vairs nevarēja uzskatīt par konfidenciālu kaut vai tikai aizritējušā laika dēļ, un norādīja, ka šī informācija ir nozīmīga tās aizstāvībai tāpēc, ka “attiecīgie uzņēmumi pirmajā procesā jau izmantoja šos apsvērumus savai aizstāvībai pret faktiem, kuros tagad tiek vainota prasītāja”. Prasītāja būtībā saglabāja šādu nostāju gan 2006. gada 5. un 7. jūlija vēstulēs, gan vēstulē.
Jākonstatē, ka šī atbilde, kas ir vispārīga un nav detalizēta attiecībā pret katru dokumentu, neatbilst motivētam lūgumam un neatbild uz Komisijas jautājumu par nepieejamās informācijas acīmredzamu atbilstību prasītājas aizstāvībai administratīvā procesa īpašā kontekstā, kad prasītājai kā vienīgajam šajā procesā iesaistītajam uzņēmumam vajadzēja iesniegt apsvērumus par
Thyssen
pret konkurenci vērsto rīcību.
Kad Pirmās instances tiesa jautāja tiesas sēdē par motivēta lūguma attiecībā uz pieeju esamību pēc iepazīšanās ar lietas materiāliem, prasītāja atsaucās uz savu 2006. gada 5. jūlija vēstuli, kas tika minēta jau iepriekš, un vēstuli, kas tika adresēta uzklausīšanas amatpersonai un netika iesniegta tiesā un kuras satura mutisks izklāsts neļāva secināt, ka tika iesniegts īss motivēts lūgums 2005. gada paziņojuma 47. punkta izpratnē.
Tāpat ir jāuzsver, ka saskaņā ar judikatūru un 2005. gada paziņojuma 17. pantu prasītājai bija pieeja attiecīgo dokumentu versijai, kas nebija konfidenciāla. Prasītāja neapgalvo un nav arī
a fortiori
pierādījusi, ka šī minēto dokumentu versija bija tāda, kas neļāva prasītājai noteikt, vai izdzēstā informācija bija noderīga tās aizstāvībai, un līdz ar to vai bija pietiekams pamats lūgt Komisijai pieeju informācijai, kas, kā tika apgalvots, bija konfidenciāla (skat. 2005. gada paziņojuma 38. punktu). Turklāt no vēstules, kuru prasītāja nosūtīja Komisijai 2006. gada 8. augustā — kurā Komisija paskaidro savu nostāju attiecībā uz minēto dokumentu konfidencialitāti, ņemot vērā tajos ietvertās informācijas raksturu — izriet, ka prasītāja saņēma divas vēstules no sabiedrības
Arcelor
, kuras tika nosūtītas un 1. augustā un kurās bija norādīti iemesli, kāpēc agrāko lietas materiālu 2260.–2262. lappusei un 3108.–3318. lappusei bija jāpaliek konfidenciālai.
Šādos apstākļos Komisijas atteikumu konfidencialitātes dēļ dot pieeju prasītājai visiem attiecīgajiem dokumentiem nevar uzskatīt kā nepamatotu.
Otrkārt, pēc Komisijas domām, katrā ziņā nevar apgalvot, ka tika pārkāptas prasītājas tiesības uz aizstāvību, jo pēdējai minētai nav “juridiskās intereses” iegūt pieeju lietas materiāliem, kaut arī tā atzina faktus un to juridisko vērtējumu un faktu, ka tās agrāko atbilžu daļas, kurām netika dota pieeja, neietver ne tās interesēm atbilstošus, ne arī pretējus pierādījumus.
Atbildot uz šo argumentu, prasītāja norāda, “ka tiesības uz aizstāvību tiek pārkāptas ne tikai tad, kad uzņēmums savai aizstāvībai vēlas apstrīdēt faktus, bet arī tad, ja no šiem dokumentiem var izrietēt informācija par mīkstinošiem apstākļiem, kam ir nozīme, aprēķinot naudas soda summu, vai kas attiecas uz noilgumu saistībā ar procesu par pārkāpumu”.
Jākonstatē, ka prasītājas paziņojums ir tikai vispārīgs attiecībā uz jēdziena par tiesību uz aizstāvību pārkāpumu apjomu un ļauj domāt, ka tā savai aizstāvībai varētu izmantot daļēji pieejamos dokumentus tāpēc, ka tie ietver attaisnojošus pierādījumus. Prasītāja ne kritizē, ne
a fortiori
arī pierāda, ka Komisija administratīvajā procesā tai nenosūtīja dokumentus, kuri Lēmumā tika izmantoti pret tās interesēm.
Attiecībā uz to, ka nebija ticis paziņots attaisnojošs dokuments, attiecīgajam uzņēmumam ir tikai jākonstatē, ka nepaziņošana varēja uzņēmumam nelabvēlīgi ietekmēt procesa norisi un Komisijas Lēmuma saturu. Pietiek, ja uzņēmums pierāda, ka tas minēto attaisnojošo dokumentu varēja izmantot savai aizstāvībai tādējādi, ka, ja tas to būtu varējis izmantot administratīvās procedūras laikā, uzņēmums būtu varējis atsaukties uz pierādījumiem, kuri nesaskan ar pierādījumiem, ko šajā stadijā izmantoja Komisija un tādēļ kaut kādā veidā varētu ietekmēt tās Lēmumā ietvertos vērtējumus; vismaz attiecībā uz tam pārmestās darbības smagumu un ilgumu un tādējādi naudas soda apmēru. Šajā kontekstā iespējamību, ka nepaziņots dokuments varētu ietekmēt procedūru un Komisijas Lēmuma saturu, var konstatēt tikai tad, kad ir veikta pagaidu pārbaude atsevišķiem pierādīšanas līdzekļiem, kurā noskaidrotos, ka nepaziņotiem dokumentiem saistībā ar šiem pierādīšanas līdzekļiem varētu būt nozīme, kuru nevar atstāt neievērotu (iepriekš 179. punktā minētais spriedums apvienotajās lietās
Aalborg Portland
u.c./Komisija, 74.–76. punkts).
Atliek konstatēt, ka šajā gadījumā prasītāja nav izteikusi konkrētus un precīzus apgalvojumus attiecībā uz tās tiesību uz aizstāvību pārkāpumu, kas ir saistīts ar dokumentiem, attiecībā uz kuriem tai tika daļēji liegta pieeja, un naudas soda apmēru vai jautājumu par noilgumu.
Ar šiem vispārīgajiem argumentiem nevar konstatēt, ka ir noticis reāls tiesību uz aizstāvību pārkāpums, kas ir jāizvērtē, ņemot vērā katra gadījuma īpašos apstākļus (šajā sakarā skat. Pirmās instances tiesas 2005. gada 25. oktobra spriedumu lietā
T-38/02
Groupe Danone
/Komisija, Krājums, II-4407. lpp.
, 69. punkts).
Pilnīgai skaidrībai jānorāda, ka iespēja, ka dokumenti, attiecībā uz kuriem Komisija nedeva pilnīgu pieeju, varēja ietekmēt procesa norisi un Lēmuma saturu, šķiet pilnīgi hipotētiska.
Jāatgādina, ka, lai uzliktu
TKS
atbildību par
Thyssen
izdarīto pārkāpumu un šajā sakarā Lēmumā piemērotu naudas sodu EUR 3168000, Komisija pamatoti atsaucās uz 1997. gada 23. jūlija paziņojumu. Jau iepriekš tika norādīts, ka, šādi rīkojoties, Komisija nepārkāpa noteikumus attiecībā uz noilgumu, un nepieejamā informācija attiecībā uz statistiku un uzņēmumu nosaukumiem šķiet pilnīgi neatbilstoša, ciktāl jautājums ir tikai par prasītājas tiesisko stāvokli.
Attiecībā uz naudas soda apmēru un Komisijas atbilstošo vērtējumu par pārkāpuma smagumu un ilgumu, ir jāatzīmē, ka Komisija uzskatīja, ka vienošanās vai saskaņotas darbības, kuru priekšmets ir vienota cenu paaugstināšana, bija smags pārkāpums, un ka šī nelikumīgā saskaņošana sākās 1993. gada 16. decembra Madrides sanāksmē un beidzās , kas nozīmē, ka pārkāpums ilga vairāk nekā gadu (Lēmuma 171. un 173. apsvērums).
Lai nonāktu pie šāda secinājuma, Komisija it īpaši atsaucās uz uzņēmumu, kas bija iesaistīti aizliegtajā vienošanās, paziņojumiem, kas tika iegūti, veicot izmeklēšanu pirmajā administratīvajā procesā, un uz prasītājas paziņojumiem, ar kuriem tika atzīts 1997. gada paziņojumā par iebildumiem izklāstīto faktu patiesums. Turklāt savā 2006. gada 17. maija atbildē uz šī paša gada 5. aprīļa paziņojumu par iebildumiem prasītāja atkal neapstrīdēja tajā izklāstītos faktus. Šādos apstākļos nevar pamatoti apgalvot, ka dokumentiem, attiecībā uz kuriem netika pilnībā nodrošināta pieeja, varēja būt tāda nozīme, kuru nevarēja atstāt neievērotu attiecībā uz Komisijas vērtējumu par attiecīgā pārkāpuma smagumu un ilgumu iepriekš 274. punktā minētās judikatūras izpratnē.
Turklāt ir jāatgādina, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru, ja Komisija savā paziņojumā par iebildumiem ir skaidri norādījusi, ka tā pārbaudīs, vai attiecīgajiem uzņēmumiem ir uzliekams naudas sods, un ja tā norāda galvenos faktiskos un tiesību apstākļus, kas varētu ietekmēt naudas sodu, piemēram, apgalvotā pārkāpuma smagumu un ilgumu un to, ka pārkāpums ir izdarīts tīši vai aiz neuzmanības, tā ir izpildījusi savu pienākumu ievērot uzņēmumu tiesības tikt uzklausītiem. Šādi rīkojoties, Komisija tiem sniedz informāciju, kas nepieciešama, lai aizstāvētos ne tikai pret pārkāpuma konstatēšanu, bet arī pret naudas soda uzlikšanu (Pirmās instances tiesas 2002. gada 20. marta spriedums lietā
T-23/99
LR AF
1998/Komisija,
Recueil
, II-1705. lpp.
, 199. punkts; šajā sakarā skat. arī Tiesas spriedumu apvienotajās lietās no
100/80 līdz 103/80
Musique diffusion française
u.c./Komisija,
Recueil
, 1825. lpp.
, 21. punkts).
Līdz ar to attiecībā uz naudas soda apmēra noteikšanu attiecīgo uzņēmumu tiesības uz aizstāvību pret Komisiju ir nodrošinātas tādējādi, ka tie var izteikt savu viedokli par tiem lietas apstākļiem, saistībā ar kuriem tie tiek sodīti un kuri attiecas uz pārkāpuma ilgumu, smagumu, un uz to, kādā veidā tie ierobežo konkurenci. Turklāt attiecībā uz naudas soda apmēra noteikšanu uzņēmumu rīcībā ir papildu garantijas, jo Pirmās instances tiesai ir neierobežota kompetence veikt pārbaudi un it īpaši saskaņā ar Regulas Nr. 17 17. pantu atcelt naudas sodu vai samazināt tā apmēru (Pirmās instances tiesas 1994. gada 6. oktobra spriedums lietā
T-83/91
Tetra Pak
/Komisija,
Recueil
, II-755. lpp.
, 235. punkts, un iepriekš 281. punktā minētais spriedums lietā
LR AF
1998/Komisija, 200. punkts).
Tomēr nav apstrīdams, ka 2006. gada paziņojumā par iebildumiem un tā pielikumos Komisija izklāstīja galvenos faktiskos un tiesību apstākļus, kas varētu ietekmēt naudas sodu, piemēram, apgalvotā pārkāpuma smagumu un ilgumu.
No minētā izriet, ka pamata, kas izriet no tiesību uz aizstāvību pārkāpuma, otrā daļa, kas attiecas uz tiesību iepazīties ar lietas materiāliem pārkāpumu, ir jānoraida.
Visbeidzot prasītāja apgalvo, ka Komisija ar 2006. gada 8. augusta vēstuli tai deva pieeju noteiktiem dokumentiem, kas sākumā nebija pieejami, taču tā nevarēja izmantot šos dokumentus savā atbildē uz paziņojumu par iebildumiem, līdz ar to arī šajā gadījumā tika pārkāptas prasītājas tiesības uz aizstāvību.
Ir jāatgādina, ka saskaņā ar Regulas Nr. 1/2003 27. pantu Komisijai ir jādod iespēja uzņēmumiem vai uzņēmumu apvienībām, uz kurām attiecas tiesas procesi, izteikties par izvirzītajiem iebildumiem “pirms lēmumu pieņemšanas, kas paredzēta minētās regulas 7., 8., 23. pantā un 24. panta 2. punktā”.
Lai ievērotu uzņēmumu tiesības uz aizstāvību, Komisijai, pirms tā pieņem vienu no iepriekš minētajiem lēmumiem, ir jādod attiecīgajiem lietas dalībniekiem tiesības tikt uzklausītiem, un prasītājas gadījumā Komisija piešķīra šīs tiesības procesa, kura rezultātā tika pieņemts Lēmums, ietvaros.
Ir skaidrs, ka pēc tam, kad prasītājai 2006. gada 5. aprīlī tika nosūtīts paziņojums par iebildumiem un tā bija iepazinusies ar Komisijas lietas materiāliem iestādes telpās, prasītājai tika dota iespēja izteikt savu viedokli atbildē uz minēto paziņojumu.
Taisnība, ka, kaut arī Komisija pēc tam, kad tā bija saņēmusi šo atbildi un atbildējusi uz prasītājas lūgumu nosūtīt visas uzņēmumu, kas bija iesaistīti aizliegtajā vienošanās, atbildes uz 1997. gada paziņojumu par iebildumiem, vairākas reizes nosūtīja prasītājai dokumentus, kad tā bija izvērtējusi to konfidencialitāti, lai aizsargātu komercnoslēpumus, tā tomēr nekādi neizmainīja savus iebildumus, kas bija izklāstīti 2006. gada 5. aprīļa paziņojumā par iebildumiem. Jāuzsver, ka prasītāja ne apgalvo, ne arī ir
a fortiori
pierādījusi, ka saskaņā ar Lēmumu tā tiek vainota pārkāpumā, kas nav minēts iebildumu kopsavilkumā, vai ka šis Lēmums ietver faktus, par kuriem tai nebija iespējas izteikties.
Turklāt prasītāja neapstrīd, ka tad, kad tai 2006. gada 8. augustā tika nosūtīti jauni dokumenti, tai tika dota iespēja rakstveidā darīt zināmu savu viedokli mēneša laikā, lai nepieciešamības gadījumā papildinātu tās atbildi uz paziņojumu par iebildumiem, ko tā neizdarīja.
Savā 2006. gada 23. augusta vēstulē prasītāja atbildēja, ka tā “vairs nevarēja laikus izvērtēt papildu dokumentus un iesniegt pamatotus apsvērumus par tiem”, ņemot vērā nepieciešamību sagatavoties uzklausīšanai, kas tika noteikta , kas bija ļoti drīz.
Šis apgalvojums ir ietverts prasītājas rakstveida apsvērumos, taču, ņemot vērā šīs lietas apstākļus, nešķiet nekādā veidā pamatots. Jāatgādina, ka paziņojums par iebildumiem tika sagatavots 2006. gada 5. aprīlī un ir balstīts uz faktiem, kas ir izklāstīti iepriekšējā, proti, 1997. gada iebildumu kopsavilkumā, par kura saturu prasītāja bija pilnībā informēta. Prasītājas apgalvojums par to, ka pēdējo piecu nedēļu laikā pirms uzklausīšanas (proti, laika periodā no līdz 15. septembrim) tai nebija iespējams sagatavoties uzklausīšanai — kuru tā beigās tomēr lūdza organizēt — un uzrakstīt apsvērumus par dažiem tai atsūtītiem dokumentiem, kā to pamatoti uzsver Komisija, ir tikai atruna.
Turklāt savā 2006. gada 23. augusta vēstulē prasītāja norādīja, ka “tā piekristu paredzētajai uzklausīšanai, ja tā notiktu, pamatojoties uz pašreizējo pieeju lietas materiāliem, lai izvairītos no procesa aizkavēšanas”. Prasītāja paziņoja, ka, ja procesam būtu jānotiek pēc uzklausīšanas, tā prasītu, “ja būtu nepieciešams, iespēju iesniegt rakstveidā papildu aizsardzības pamatus”. Jākonstatē, ka pēc uzklausīšanas un pat pēc tam, kad tika dota papildu pieeja lietas materiāliem, prasītāja nepapildināja savu atbildi uz paziņojumu par iebildumiem.
No visiem iepriekš minētajiem apsvērumiem izriet, ka pamats, kas izriet no prasītājas tiesību uz aizstāvību pārkāpuma, ir pilnībā jānoraida.
8.
Par prasītājas sadarbību
Lietas dalībnieku argumenti
Pakārtoti — prasītāja desmitā pamata ietvaros apgalvo, ka naudas soda summa tika aprēķināta kļūdaini, jo Komisija neņēma vērā, ka prasītāja neapstrīdēja visa pārkāpuma esamību.
TKS
otrās sadarbības rezultātā esot vajadzējis piešķirt naudas soda samazinājumu par vairāk nekā 20%, kāds jau tika noteikts, pamatojoties uz D punktu Komisijas paziņojumā par atbrīvojumu no sodanaudas un sodanaudas samazināšanu karteļu gadījumos (
OV 1996, C 207, 4. lpp.
; turpmāk tekstā — “paziņojums par sadarbību”), ciktāl šī sadarbība ļāva apstiprināt visus faktus un tos novērtēt kā EOTKL 65. panta 1. punkta pārkāpumu.
Komisija iebilda pret jebkādu samazinājumu, atsaucoties uz prasītājas apsvērumiem attiecībā uz piemērotā soda juridiskā pamata, kas bija pilnīgi neatbilstošs, spēkā esamību, ņemot vērā attiecīgo problēmu autonomo raksturu.
TKS
precīzās piezīmes nekādā ziņā nepadarīja pārkāpuma pierādīšanu grūtāku. Pierādīt pārkāpumu nekādā ziņā nebija grūtāk.
Komisija lūdz šo pamatu noraidīt.
Pirmās instances tiesas vērtējums
Ir jāatgādina, ka Komisijai ir plaša rīcības brīvība attiecībā uz naudas soda apmēra noteikšanas metodi, un tā šajā sakarā var ņemt vērā vairākus faktorus, tostarp attiecīgo uzņēmumu sadarbību izmeklēšanā, ko veic šīs iestādes dienesti. Šajā sakarā Komisijai ir plaša rīcības brīvība, izvērtējot uzņēmuma sadarbības kvalitāti un noderīgumu, īpaši salīdzinājumā ar citu uzņēmumu ieguldījumu (iepriekš 224. punktā minētais spriedums lietā
SGL Carbon
/Komisija, 81. un 88. punkts).
Paziņojumā par sadarbību Komisija ir precizējusi nosacījumus, ar kādiem uzņēmumi, kas sadarbojas ar Komisiju, tai izmeklējot aizliegtu vienošanos, var tikt atbrīvoti no naudas soda vai tiem var tikt samazināts naudas soda, kas tiem citādi būtu piemērots, apmērs (skat. Paziņojuma par sadarbību A punkta 3. apakšpunktu).
Paziņojuma par sadarbību D punktā ir noteikts:
“1.
Ja uzņēmums sadarbojas, neizpildot visus B un C punktā uzskaitītos nosacījumus, tam naudas soda, kas tam būtu uzlikts gadījumā, ja tas nebūtu sadarbojies, apmēru samazina no 10 līdz 50%.
2.
Tā īpaši var būt gadījumos, ja:
—
pirms paziņojuma par iebildumiem nosūtīšanas uzņēmums sniedz Komisijai informāciju, dokumentus vai citus pierādījumus, kuri palīdz konstatēt pārkāpuma esamību;
—
uzņēmums pēc paziņojuma par iebildumiem saņemšanas informē Komisiju, ka pēc būtības neapstrīd faktus, ar kuriem Komisija ir pamatojusi apsūdzību.”
Lēmumā 98/247 Komisija piešķīra
TKS
, pamatojoties uz paziņojuma par sadarbību D punktu, 10% samazinājumu naudas soda summai par to, ka tā atzina 1997. gada paziņojumā par iebildumiem izklāstīto faktu patiesumu. Kaut arī diviem citiem uzņēmumiem, kas bija iesaistīti aizliegtajā vienošanās, Komisija piešķīra 40% samazinājumu, tā pamatoja šo 10% likmi, norādot, ka ar
TKS
paziņojumiem un atbildi uz paziņojumu par iebildumiem, pirmkārt, netika sniegti nekādi jauni pierādījumi, un, otrkārt, tika apstrīdēta pārkāpuma esamība.
Iepriekš 24. punktā minētajā spriedumā apvienotajās lietās
Krupp Thyssen Stainless
un
Acciai speciali Terni
/Komisija Pirmās instances tiesa kritizēja šī vērtējuma pirmo daļu (sprieduma 232.–248. punkts) un, izmantojot savu neierobežoto kompetenci, piešķīra
TKS
uzliktajam naudas sodam 20% samazinājumu.
Šajā gadījumā Komisija atgādina, ka šis process turpina sākotnējo procesu no brīža, kad tika pieļauts procesuālo noteikumu pārkāpums, un ka sākotnējā procesā
TKS
palīdzēja noskaidrot faktus attiecībā uz
Thyssen
, kas, ņemot vērā Pirmās instances tiesas secinājumu iepriekš 24. punktā minētajā spriedumā apvienotajās lietās
Krupp Thyssen Stainless
un
Acciai speciali Terni
/Komisija, pamatoja 20% samazinājumu naudas sodam saskaņā ar paziņojuma par sadarbību D punktu (Lēmuma 179. un 182. apsvērums).
Prasītāja apstrīd šādu skaitlisku vērtējumu un apgalvo, ka savā atbildē uz 2006. gada paziņojumu par iebildumiem tā neapstrīdēja faktus vai it īpaši to juridisko kvalifikāciju, tos kvalificējot kā EOTKL 65. panta 1. punkta pārkāpumu. Tā precizē, ka faktori, kuru dēļ tika noteikts 20% samazinājums, vēl joprojām ir spēkā, un ka ir jāņem vērā arī tas, ka “atkārtotas pieņemšanas procesā” tā neapstrīdēja EOTKL 65. panta 1. punkta pārkāpumu, bet, tieši pretēji, izteica savu piekrišanu, kura dēļ Komisijai vajadzēja tai piešķirt naudas soda samazinājumu, kas ir lielāks par Lēmumā noteikto 20% samazinājumu.
Ņemot vērā atbildes uz 2006. gada paziņojumu par iebildumu kopējo analīzi, un it īpaši šī paziņojuma 75. punktu, šādus prasītājas argumentus nevar atbalstīt.
2006. gada paziņojuma par iebildumiem 75. punktā ir noteikts:
“
TKS
skaidri paziņo, ka tā neapstrīd faktus, kuros tā tiek vainota paziņojumā par iebildumiem saistībā ar laika periodu no 1993. gada līdz 1998. gada janvārim, un ka neapstrīdētie fakti ir uzskatāmi par EOTKL 65. panta 1. punkta pārkāpumu.”
Jākonstatē, ka formulējums ir bezpersonisks, abstrakts un divdomīgs, un tas neļauj precizēt, kurš tieši būtu jāuzskata par vainīgu pārkāpumā, un vai brīdī, kad tika sniegta atbilde uz 2006. gada paziņojumu par iebildumiem, šo vainīgo personu vēl juridiski bija iespējams noteikt. Papildus tam, ka prasītāja neatsaucas uz 1993./1994. gada laika periodu — kas ir vienīgais minētajā paziņojumā par iebildumiem minētais laika periods — tā skaidri un precīzi neapstiprina, ka attiecīgie fakti ir uzskatāmi par pārkāpumu, par kuru tā ir atbildīga.
Tieši pretēji, atbildē uz 2006. gada paziņojumu par iebildumiem ietvertie punkti, kas ir pirms šī paziņojuma 75. punkta (skat. iepriekš šī sprieduma 306. punktu), nepārprotami norāda uz to, ka prasītāja noliedz jebkādu iespēju, ka Komisija šajā gadījumā varēja piemērot EOTKL 65. panta 1. punktu un uzlikt tai atbildību par
Thyssen
rīcību.
Tomēr ir jāatzīmē, ka, lai piešķirtu samazinājumu par sadarbību, attiecīgā uzņēmuma darbībām ir jāatvieglo Komisijas uzdevums konstatēt un sodīt Kopienu konkurences noteikumu pārkāpumus (skat. Pirmās instances tiesas 1998. gada 14. maija spriedumu lietā
T-347/94
Mayr-Melnhof
/Komisija,
Recueil
, II-1751. lpp.
, 309. un 332. punkts), un Komisijai katrā konkrētā gadījumā ir jāizvērtē, vai minētās darbības patiešām tai atviegloja darbu (šajā sakarā skat. Pirmās instances tiesas spriedumu lietā
T-48/00
Corus UK
/Komisija, Krājums, II-2325. lpp.
, 193. punkts, un spriedumu apvienotajās lietās no T-259/02 līdz
T-264/02 un T-271/02
Raiffeisen Zentralbank Österreich
u.c./Komisija, Krājums, II-5169. lpp.
, 559. punkts, pašlaik norisinās apelācijas tiesvedība).
Prasītājas apgalvojums, saskaņā ar kuru “neapstrīdētie fakti ir uzskatāmi par EOTKL 65. panta 1. punkta pārkāpumu”, šīs lietas apstākļos, kas izklāstīti iepriekš 308. punktā, Komisijai nekādā veidā nav noderīgs.
Turklāt jāatgādina, ka saskaņā ar Tiesas judikatūru samazinājumu, pamatojoties uz paziņojumu par sadarbību, var veikt tikai tad, ja sniegto informāciju un — plašākā nozīmē — attiecīgā uzņēmuma rīcību šajā sakarā var uzskatīt par patiesas sadarbības pierādījumu (Tiesas 2005. gada 28. jūnija spriedums apvienotajās lietās
C-189/02 P, C-202/02 P, no C-205/02 P līdz C-208/02 P un C-213/02 P
Dansk Rørindustri
u.c./Komisija, Krājums, I-5425. lpp.
, 395. punkts, un iepriekš 81. punktā minētais spriedums lietā
SGL Carbon
/Komisija, 68. punkts).
Savā atbildē uz 2006. gada paziņojumu par iebildumiem prasītāja vispirms stingri apstrīdēja Komisijas iespēju šajā gadījumā piemērot EOTKL 65. panta 1. punktu un tai uzlikt atbildību par šī panta pārkāpumu, pirmo reizi kopš sākotnējās procedūras uzsākšanas noliedzot 1997. gada 23. jūlija paziņojuma jebkādu spēkā esamību, un beigās pievienoja paziņojumu, ar kuru bija paredzēts pierādīt tās sadarbību, bet kas patiesībā pēc savas būtības bija divdomīgs un maldinošs.
Šo prasītājas rīcību, kas atspoguļo stratēģiju pretrunīgu mērķu apvienošanai, nevar uzskatīt par patiesas sadarbības pierādījumu.
Šādos apstākļos Komisija pamatoti uzskatīja, ka prasītājas paziņojums tās atbildes uz 2006. gada paziņojuma par iebildumiem 75. punktā nepamatoja vairāk kā 20% samazinājumu naudas sodam ne saskaņā ar paziņojuma par sadarbību D punktu, ne arī kādu citu mīkstinošu apstākli.
No tā izriet, ka šis pamats ir jānoraida.
Ņemot vērā visus iepriekš minētos apsvērumus, ir noraidāma prasība kopumā.
Par tiesāšanās izdevumiem
Atbilstoši Reglamenta 87. panta 2. punktam lietas dalībniekam, kuram spriedums nav labvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram spriedums ir labvēlīgs. Tā kā prasītājai spriedums nav labvēlīgs, tai ir jāpiespriež atlīdzināt Komisijas tiesāšanās izdevumus.

Ar šādu pamatojumu
PIRMĀS INSTANCES TIESA (piektā palāta)
nospriež:

1)
prasību noraidīt;

2)
ThyssenKrupp Stainless AG
atlīdzina tiesāšanās izdevumus.

Vilaras
Prek
Ciucă
Pasludināts atklātā tiesas sēdē Luksemburgā 2009. gada 1. jūlijā.
[Paraksti]
Satura rādītājs

Atbilstošās tiesību normas

1. EOTK līguma noteikumi

2. Komisijas paziņojums par noteiktiem tādu konkurences lietu izskatīšanas aspektiem, kuras rodas EOTK līguma darbības beigšanās dēļ

3. Regulas (EK) Nr. 1/2003 noteikumi

Prāvas rašanās fakti

Process un lietas dalībnieku prasījumi

Juridiskais pamatojums

1. Par it kā jaunu un novēlotu Komisijas argumentu esamību

2. Par Komisijas kompetenci

Lietas dalībnieku argumenti

Pirmās instances tiesas vērtējums

Par Lēmuma juridisko pamatu

Par Komisijas kompetenci konstatēt un sodīt par EOTKL 65. panta 1. punkta pārkāpumu, pamatojoties uz Regulu Nr. 1/2003, pēc tam, kad EOTK līgums ir zaudējis spēku

3. Par “res judicata” spēku un 1997. gada 23. jūlija paziņojuma spēkā esamību

Lietas dalībnieku argumenti

Pirmās instances tiesas vērtējums

Par Pirmās instances tiesas sprieduma apvienotajās lietās
Tribunal Krupp Thyssen Stainless
un
Acciai speciali Terni
/Komisija piemērojamību

Par Tiesas sprieduma apvienotajās lietās
ThyssenKrupp
/Komisija piemērojamību

Par
res judicata
spēka sekām

4. Par “precizitātes principa” pārkāpumu

Lietas dalībnieku argumenti

Pirmās instances tiesas vērtējums

Par pamata pieņemamību

Par lietas būtību

5. Par
non bis in idem
principa pārkāpumu

Lietas dalībnieku argumenti

Pirmās instances tiesas vērtējums

6. Par noilgumu

Lietas dalībnieku argumenti

Pirmās instances tiesas vērtējums

7. Par tiesību uz aizstāvību pārkāpumu

Lietas dalībnieku argumenti

Pirmās instances tiesas vērtējums

Par 2006. gada 5. aprīļa paziņojuma par iebildumiem saturu

Par tiesībām uz pieeju lietas materiāliem

— Par pieņemamību

— Par lietas būtību

8. Par prasītājas sadarbību

Lietas dalībnieku argumenti

Pirmās instances tiesas vērtējums

Par tiesāšanās izdevumiem
(
*1
)	Tiesvedības valoda — vācu.