CELEX: 62004TJ0201
Konkurence
Dominējošā stāvokļa ļaunprātīga izmantošana
Klientu personālo datoru [PC] operētājsistēmas
Darba grupas serveru operētājsistēmas
Nepārtrauktas plūsmas nolasīšanu nodrošinoši multimediju draiveri
Lēmums, ar kuru konstatēts EKL 82. panta pārkāpums
Dominējošā stāvoklī esoša uzņēmuma atteikums sniegt informāciju par savstarpēju izmantojamību [sadarbspēju] un atļaut tās izmantošanu
Dominējošā stāvoklī esoša uzņēmuma veikta klientu personālo datoru operētājsistēmas pārdošana ar nosacījumu, ka vienlaikus notiek tā multimediju draivera iegāde
Korektīvie pasākumi
Neatkarīgas pilnvarotas personas norīkošana
Naudas sods
Apmēra noteikšana
Samērīgums

Prāvas priekšvēsture
Microsoft Corp
., sabiedrība, kas reģistrēta Redmondā [
Redmond
], Vašingtonā (Amerikas Savienotās Valstis), izgudro, izstrādā un tirgo plašu programmatūras produktu klāstu, kas paredzēta dažādiem skaitļošanas [dator]iekārtu veidiem. Šo programmatūras produktu klāstā tostarp ir klientu personālo datoru (turpmāk tekstā — “klientu
PC
”) operētājsistēmas, darba grupas serveru operētājsistēmas un nepārtrauktas plūsmas nolasīšanu nodrošinoši multimediju draiveri.
Microsoft
sniedz arī tehnisko apkopi šiem dažādajiem produktiem.
1998. gada 15. septembrī Grīns [
Green
],
Sun Microsystems
,
Inc
. (turpmāk tekstā — “
Sun
”) viceprezidents, kas reģistrēta Palo Alto, Kalifornijā (Amerikas Savienotās Valstis) un kas tostarp piegādā serverus un serveru operētājsistēmas, rakstīja
Microsoft
viceprezidentam Maricam [
Maritz
] šādi:
“Mēs jums rakstam, lai lūgtu
Microsoft
sniegt [
Sun
] pilnīgu informāciju, kas ļautu [
Sun
] sniegt vietējo atbalstu
COM
objektiem uz
Solaris
.
Mēs arī lūdzam
Microsoft
sniegt [
Sun
] pilnu informāciju, kas ļautu [
Sun
] sniegt vietējo atbalstu
Active Directory
tehnoloģiju pilnajam komplektam uz
Solaris
.
Mēs uzskatām, ka tas ir industrijas interesēs, ka lietotnes, kas sarakstītas izpildei uz
Solaris
, spētu netraucēti komunicēt caur
COM
un/vai
Active Directory
ar operētājsistēmu
Windows
un/vai
Windows
bāzētu programmatūru.
Mēs uzskatām, ka
Microsoft
būtu jāiekļauj references implementēšana un cita informācija, kas nepieciešama, lai nodrošinātu bez reversās inženierijas nepieciešamības to, ka
COM
objekti un
Active Directory
tehnoloģiju pilnais komplekts darbosies pilnīgi saderīgā veidā uz
Solaris
. Mēs arī uzskatām, ka ir nepieciešams, lai šāda informācija tiktu sniegta bez nevajadzīgas kavēšanās un pastāvīgi saistībā ar
COM
objektiem un
Active Directive
tehnoloģijām, kas nākotnē tiks laistas tirgū.”
Turpmāk uz šo vēstuli tiks norādīts kā uz “1998. gada 15. septembra vēstuli”.
Ar 1998. gada 6. oktobra vēstuli Marics atbildēja uz 1998. gada 15. septembra vēstuli. Viņš tajā norādīja:
“Paldies par jūsu interesi strādāt ar
Windows
. Mums ir kopīgi klienti, kas izmanto mūsu produktus, un es uzskatu, ka tas ir lieliski, ka jūs esat ieinteresēti atvērt savu sistēmu, lai tā varētu savstarpēji sadarboties ar
Windows
.
Microsoft
vienmēr ir uzskatījis, ka ir jāpalīdz programmatūras izstrādātājiem, ieskaitot [tās] konkurentiem, izstrādāt vislabākos, iespējams, produktus un sadarbspēju [tās] platformai.
Jūs, iespējams, nenojaušat, ka informācija, kuru jūs esat lūguši par veidu kā savstarpēji sadarboties ar
COM
un
Active Directory
tehnoloģijām, ir publiskota un pieejama ikvienam citam programmatūras ražotājam pasaulē ar
Microsoft
Developer Network
(MSDN)
Universal
produkta starpniecību.
MSDN
ietver pilnu informāciju par
Windows
platformas pakalpojumiem un saskarnēm un ir lielisks avots ražotājiem, kas ir ieinteresēti radīt programmas
Windows
videi vai savstarpēji sadarboties ar
Windows
vidi. Faktiski [
Sun
] tagad ir 32 aktīvas licences saistībā ar “MSDN Universal” abonēšanu. Turklāt, kā jūsu uzņēmums jau to ir darījis pagātnē, es pieņemu, ka jūs sūtīsiet ievērojamu skaitu cilvēku uz mūsu “Professional Developers” konferenci Denverā 1998. gada 11.—15. oktobrī. Šī būs vēl viena iespēja saņemt tehnisko informāciju, kuru jūs lūdzat, lai varētu strādāt ar mūsu sistēmu tehnoloģijām. Dažiem no 23 [
Sun
] darbiniekiem, kas apmeklēja pagājušā gada konferenci, būtu jāspēj jums sniegt komentārus par šajās “Professional Developers” konferencēs apskatītās informācijas kvalitāti un precizitāti.
Jūs būsiet priecīgi uzzināt, ka jau pastāv
COM
references implementēšana uz
Solaris
. Šī
COM
implementēšana uz
Solaris
ir pilnībā atbalstīts binārais produkts, kas ir pieejams pie
Microsoft
.
COM
pirmkodu var licencēt no citiem avotiem, ieskaitot
Software AG
[..]
Saistībā ar
Active Directory
mums nav plānu to “portēt” uz
Solaris
. Tomēr, lai apmierinātu mūsu savstarpējos klientus, pastāv daudzas metodes ar dažādu funkcionalitātes pakāpi, lai savstarpēji sadarbotos ar
Active Directory
. Piemēram, jūs varat izmantot standarta protokolu
LDAP
, lai piekļūtu
Windows NT Server Active Directory
no
Solaris
.
Ja pēc piedalīšanās [“Professional Developers” konferencē] un pēc iepazīšanās ar visu publisko
MSDN
saturu jums ir nepieciešama papildu palīdzība, mūsu “Developer Relations” grupā ir “Account Managers”, kas cenšas palīdzēt ražotājiem, kuriem ir nepieciešams papildu atbalsts saistībā ar
Microsoft
platformām. Es lūdzu Maršalam Goldbergam [
Marshall Goldberg
],
Lead Program Manager
, lai viņš jums vajadzības gadījumā palīdzētu [..].”
Turpmāk uz Marica 1998. gada 6. oktobra vēstuli tiks norādīts kā uz “1998. gada 6. oktobra vēstuli”.
1998. gada 10. decembrī
Sun
iesniedza Komisijai sūdzību saskaņā ar 3. pantu Padomes 1962. gada 6. februāra Regulā Nr. 17 — Pirmā Regula par [EKL] [81.] un [82.] panta īstenošanu (
OV 13, 204. lpp.
).
Sūdzībā
Sun
norādīja uz
Microsoft
atteikumu sniegt tai informāciju un tehnoloģiju, kas nepieciešamas, lai ļautu tās darba grupas serveru operētājsistēmām savstarpēji sadarboties ar
Windows
klientu
PC
operētājsistēmu.
2000. gada 2. augustā Komisija nosūtīja
Microsoft
pirmo iebildumu rakstu (turpmāk tekstā — “pirmais iebildumu raksts”), kas būtībā skāra jautājumus par sadarbspēju starp, no vienas puses,
Windows
klientu
PC
operētājsistēmu un, no otras puses, citu piegādātāju serveru operētājsistēmām (“klienta — servera sadarbspēja”).
Uz pirmo iebildumu rakstu
Microsoft
atbildēja 2000. gada 17. novembrī.
Šajā starplaikā, 2000. gada februārī, Komisija, rīkojoties pēc savas ierosmes, sāka izmeklēšanu tostarp saistībā ar
Microsoft Windows 2000
paaudzes klientu
PC
un darba grupas serveru operētājsistēmām un saistībā ar to, ka
Microsoft
integrēja
Windows Media Player Windows
klientu
PC
operētājsistēmā. Klientu
PC
operētājsistēma
Windows 2000
klāsts bija paredzēts profesionālai lietošanai un to sauca “Windows 2000 Professional”. Attiecībā uz serveru operētājsistēmām šajā klāstā tās ir šādās trīs versijās:
Windows 2000 Server
,
Windows 2000 Advanced Server
un
Windows 2000 Datacenter Server
.
Šī izmeklēšana tika pabeigta 2001. gada 29. augustā, kad Komisija nosūtīja
Microsoft
otro iebildumu rakstu (turpmāk tekstā — “otrais iebildumu raksts”). Tajā tā atkārtoti izteica savus agrākos iebildumus klienta/servera sadarbspējas jautājumā. Komisija turklāt uzdeva vairākus jautājumus saistībā ar darba grupas serveru sadarbspēju (“serveris/serveris sadarbspēju”). Visbeidzot, Komisija uzdeva vairākus jautājumus saistībā ar
Windows Media Player
multimediju draivera integrēšanu
Windows
klientu
PC
operētājsistēmā.
Uz otru iebildumu rakstu
Microsoft
atbildēja 2001. gada 16. novembrī.
2001. gada decembrī
Microsoft
nosūtīja Komisijai ziņojumu, kurā bija ietverti
Mercer Management Consulting
(turpmāk tekstā — “
Mercer
”) veiktās aptaujas rezultāti un analīze.
No 2003. gada aprīļa līdz jūnijam Komisija veica plašu tirgus izpēti, izsūtot virkni informācijas pieprasījumu dažādām sabiedrībām un asociācijām, pamatojoties uz Regulas Nr. 17 11. pantu (turpmāk tekstā — “2003. gada tirgus izpēte”).
2003. gada 6. augustā Komisija nosūtīja
Microsoft
trešo iebildumu rakstu, kā uzskata Komisija, lai papildinātu abus iepriekšējos iebildumu rakstus un norādītu korektīvos pasākumus, ko tā paredzēja noteikt (turpmāk tekstā — “trešais iebildumu raksts”).
Uz šo trešo iebildumu rakstu
Microsoft
atbildēja ar 2003. gada 17. oktobra vēstuli.
2003. gada 31. oktobrī
Microsoft
nosūtīja Komisijai ziņojumu, kurā bija ietverti
Mercer
veikto divu papildu aptauju rezultāti un analīze.
Komisija 2003. gada 12., 13. un 14. novembrī organizēja uzklausīšanu.
2003. gada 1. decembrī
Microsoft
iesniedza papildu apsvērumus par trešo iebildumu rakstu.
Komisija 2004. gada 24. martā pieņēma Lēmumu 2007/53/EK par procesu saskaņā ar [EKL] 82. pantu un Eiropas Ekonomikas zonas līguma 54. pantu pret
Microsoft Corporation
(Lieta COMP/C-3/37.792 —
Microsoft
) (
OV 2007, L 32, 23. lpp.
; turpmāk tekstā — “apstrīdētais lēmums”).
Apstrīdētais lēmums
Apstrīdētajā lēmumā tika atzīts, ka
Microsoft
ir pārkāpusi EKL 82. pantu un Eiropas Ekonomikas zonas līguma (EEZ) 54. pantu divos dominējošā stāvokļa ļaunprātīgas izmantošanas gadījumos.
Komisija vispirms identificēja trīs dažādus pasaules mēroga preču tirgus un uzskatīja, ka
Microsoft
ieņēma dominējošu stāvokli divos no tiem. Pēc tam Komisija konstatēja divus
Microsoft
stāvokļa ļaunprātīgas izmantošanas gadījumus šajos tirgos. Tādēļ Komisija uzlika
Microsoft
naudassodu un pienākumu veikt noteiktus korektīvos pasākumus.
I —
Attiecīgie preču tirgi un ģeogrāfiskais tirgus
Apstrīdētajā lēmumā ir norādīti trīs atsevišķi preču tirgi, proti, klientu
PC
operētājsistēmu tirgus (apstrīdētā lēmuma 324.–342. apsvērums), darba grupas serveru operētājsistēmas (apstrīdētā lēmuma 343.–401. apsvērums) un nepārtrauktas plūsmas nolasīšanu nodrošinošu multimediju draiveru tirgus (apstrīdētā lēmuma 402.–425. apsvērums).
Pirmais apstrīdētajā lēmumā identificētais preču tirgus ir klientu
PC
operētājsistēmu tirgus. Operētājsistēma tajā ir definēta kā “sistēmas programmatūra”, kas kontrolē datora pamatfunkcijas un ļauj lietotājam šo datoru lietot un palaist tajā lietojumprogrammatūras (37. apsvērums). Klientu
PC
ir vairākfunkciju datori, kas paredzēti vienam lietotājam un var tikt sasaistīti ar tīklu (45. apsvērums).
Saistībā ar otro tirgu apstrīdētajā lēmumā darba grupas serveru operētājsistēma ir definēta kā operētājsistēma, kas ir izveidota un tiek tirgota, lai integrētā veidā sniegtu “pamatinfrastruktūras pakalpojumus” relatīvi ierobežotam skaitam klientu
PC
, kas ir savienoti maza vai vidēja lieluma tīklos (53. un 345. apsvērums).
Apstrīdētajā lēmumā, konkrētāk, ir identificēti trīs pakalpojumu veidi, proti, pirmkārt, pakalpojumi serveros saglabāto datņu koplietošanai, otrkārt, printeru koplietošanai un, treškārt, lietotāju un lietotāju grupu pārvaldībai, tas ir, kārtības, kādā lietotāji un lietotāju grupas piekļūst pakalpojumiem tīklā, pārvaldībai (53. un 345. apsvērums). Šis pēdējais pakalpojumu kopums konkrēti garantē drošu piekļuvi tīkla resursiem un to izmantošanu, pirmkārt, autentificējot lietotājus un, otrkārt, pārbaudot, vai viņi ir pilnvaroti veikt attiecīgo darbību (54. apsvērums). Apstrīdētajā lēmumā ir precizēts, ka, lai nodrošinātu efektīvu grupas un lietotāju pārvaldības informācijas glabāšanu un pārbaudīšanu, darba grupas serveru operētājsistēmas plaši balstītas uz “direktoriju pakalpojumu” tehnoloģijām (55. apsvērums). Direktoriju pakalpojums, kas ir iekļauts
Microsoft Windows 2000 Server
operētājsistēmā, tiek saukts par “Active Directory” (149. apsvērums).
Saskaņā ar apstrīdēto lēmumu šie trīs iepriekš aprakstītie pakalpojumu veidi ir cieši saistīti darba grupu operētājsistēmu iekšienē. Tos var lielā mērā uzskatīt par “vienotu pakalpojumu”, bet apskatītu no diviem dažādiem skatupunktiem, proti, no lietotāja skatupunkta (datņu un drukāšanas pakalpojumi) un no tīkla administratora skatupunkta (lietotāju un lietotāju grupu administrēšanas pakalpojumi) (56. apsvērums). Apstrīdētajā lēmumā šie dažādie pakalpojumi ir raksturoti kā “darba grupas pakalpojumi”.
Trešais apstrīdētajā lēmumā identificētais tirgus ir nepārtrauktas plūsmas nolasīšanu nodrošinošu multimediju draiveru tirgus. Multimediju draiveris ir definēts kā programmatūras produkts, kas ciparu formātā spēj nolasīt skaņas un grafisko informāciju, proti, atšifrēt attiecīgos datus un tos translēt instrukcijās aparatūrai (piemēram, skaļruņi vai ekrāns) (60. apsvērums). Nepārtrauktas plūsmas nolasīšanu nodrošinoši multimediju draiveri spēj nolasīt interneta tīklā izplatītu skaņas un grafisko informāciju (63. apsvērums).
Saistībā ar attiecīgo ģeogrāfisko tirgu Komisija apstrīdētajā lēmumā konstatē, kā tas norādīts šī sprieduma 22. punktā, ka tam ir pasaules mērogs katrā no trijiem noteiktajiem preču tirgiem (427. apsvērums).
II —
Dominējošais stāvoklis
Apstrīdētajā lēmumā Komisija uzskata, ka
Microsoft
ir bijis dominējošs stāvoklis klientu
PC
operētājsistēmu tirgū vismaz kopš 1996. gada un darba grupas serveru operētājsistēmu tirgū kopš 2002. gada (429.–541. apsvērums).
Saistībā ar klientu
PC
operētājsistēmu tirgu Komisija būtībā pamatojas uz šādiem faktoriem, lai nonāktu pie šī secinājuma:
—
Microsoft
aizņem vairāk nekā 90 % tirgus (430.–435. apsvērums);
—
Microsoft
tirgus spēks ir “baudījis pastāvīgu stabilitāti un turpinātību” (436. apsvērums);
—
pastāv būtiski šķēršļi iekļūšanai tirgū sakarā ar tīkla netiešu iedarbību (448.–464. apsvērums);
—
šīs tīkla netiešās iedarbības pamatā ir divi faktori, proti, pirmkārt, tas, ka patērētāji atzinīgi novērtē platformas, kurās viņi var izmantot lielu skaitu lietojumprogrammatūru, un, otrkārt, tas, ka programmatūru izstrādātāji izstrādā lietojumprogrammatūras patērētāju vispieprasītākajām datoru operētājsistēmām (449. un 450. apsvērums).
Komisija 472. apsvērumā precizē, ka šai dominējošajai pozīcijai ir “ārkārtējs raksturs” tādā ziņā, ka
Windows
ir ne tikai dominējošais produkts klientu
PC
operētājsistēmu tirgū, bet papildus tas ir “
de facto
standarts” šīm sistēmām.
Attiecībā uz darba grupas serveru operētājsistēmu tirgu Komisija būtībā balstās uz šādiem faktoriem:
—
saskaņā ar piesardzīgiem aprēķiniem
Microsoft
daļa šajā tirgū atbilst vismaz 60 % (473.–499. apsvērums);
—
trīs galveno
Microsoft
konkurentu stāvoklis tajā pašā tirgū ir šāds:
Novell
ar savu programmatūru
NetWare
aizņem no 10 līdz 25 % atbilstošu tirgus daļu;
Linux
produkti aizņem no 5 līdz 15 % atbilstošu tirgus daļu un
UNIX
produkti aizņem no 5 līdz 15 % atbilstošu tirgus daļu (503., 507. un 512. apsvērums);
—
darba grupas serveru operētājsistēmu tirgum ir raksturīgi būtiski šķēršļi iekļūšanai tirgū tādēļ, ka pastāv īpaša tīkla iedarbība un ka
Microsoft
atsakās atklāt sadarbspējas informāciju (515.–525. apsvērums);
—
pastāv komerciālas un tehnoloģiskas saiknes starp šo minēto tirgu un klientu
PC
operētājsistēmu tirgu (526.–540. apsvērums).
Linux
ir “atklātā” operētājsistēma, ko izplata ar “GNU GPL (
General Public Licence
)” licenci. Precīzi runājot, to var saukt tikai par programmatūru bāzi, ko sauc par “kodolu”, kas izpilda ierobežota skaita pakalpojumus, kuri ir specifiski operētājsistēmai. Tomēr to var sasaistīt ar citām programmatūrām, lai izveidotu “
Linux
operētājsistēmu” (87. apsvērums).
Linux
tiek it īpaši izmantots kā bāze darba grupas serveru operētājsistēmām (101. apsvērums) un tādējādi darba grupas serveru operētājsistēmu tirgū
Linux
atrodas kopā ar
Samba
programmatūru, kuru arī izplata ar “GNU GPL” licenci (506. un 598. apsvērums).
“UNIX” apzīmē vairākas operētājsistēmas ar zināmiem kopīgiem raksturlielumiem (42. apsvērums).
Sun
ir izstrādājusi uz
UNIX
bāzētu darba grupas serveru operētājsistēmu, kas tiek saukta par “Solaris” (97. apsvērums).
III —
Dominējošā stāvokļa ļaunprātīga izmantošana
A —
Atteikšanās sniegt informāciju par sadarbspēju un atļaut izmantošanu
Pirmā
Microsoft
stāvokļa ļaunprātīga izmantošana, kurā
Microsoft
tiek vainota, ir
Microsoft
atteikšanās sniegt saviem konkurentiem “informāciju par sadarbspēju” un tiem ļaut to izmantot ar tās produktiem konkurējošu produktu izstrādei un izplatīšanai darba grupas serveru operētājsistēmu tirgū laikposmā no 1998. gada oktobra līdz apstrīdētā lēmuma paziņošanas dienai (apstrīdētā lēmuma 2. panta a) punkts). Šī rīcība ir aprakstīta apstrīdētā lēmuma 546.–791. apsvērumā.
Apstrīdētā lēmuma nozīmē “informācija par sadarbspēju” ir “visu to protokolu pilnīgas un precīzas specifikācijas, kas [ieviestas]
Windows
darba grupas serveru operētājsistēmās un kurus izmanto
Windows
darba grupas serveri, lai
Windows
darba grupas tīkliem nodrošinātu datņu koplietošanas un drukas, kā arī lietotāju un [lietotāju] grupu pārvaldības pakalpojumus, tai skaitā
Windows
domēna kontroliera pakalpojumus,
Active Directory
pakalpojumus un “Group Policy” pakalpojumus (apstrīdētā lēmuma 1. panta 1. punkts).
“
Windows
darba grupas tīkls” ir definēts kā “
Windows
klientu
PC
[kuros instalēta
Windows
operētājsistēma, kas paredzēta klientu
PC
] un
Windows
darba grupas serveru [kuros instalēta
Windows
operētājsistēma darba grupas serveriem] grupas, kas savā starpā savienotas datortīklā” (apstrīdētā lēmuma 1. panta 7. punkts).
“Protokoli” ir kā “noteikumu kopums savstarpējai savienojamībai un mijiedarbei starp dažādu
Windows
darba grupas tīklā dažādos datoros instalētu
Windows
darba grupas serveru operētājsistēmu un
Windows
klientu personālo datoru [
PC
] operētājsistēmu” (apstrīdētā lēmuma 1. panta 2. punkts).
Apstrīdētajā lēmumā Komisija uzsver, ka konkrētā atteikšanās attiecas nevis uz
Microsoft
“pirmkoda” elementiem, bet vienīgi uz attiecīgajām protokolu specifikācijām, proti, no konkrētas programmatūras sagaidāmā izpildījuma aprakstu, kas ir pretnostatāms implementācijai (šā sprieduma kontekstā saukta arī kā “realizācija” vai “īstenojumi”), kas sastāv no šī koda implementēšanas datorā (24. un 569. apsvērums). Komisija tostarp precizē, ka tā nedomā “izdot rīkojumu
Microsoft
, lai tā atļautu trešām personām kopēt
Windows
” (572. apsvērums).
Turklāt Komisija uzskata, ka
Microsoft
atteikums
Sun
ir daļa no vispārējas rīcības tendences (573.–577. apsvērums). Komisija arī apgalvo, ka
Microsoft
rīcība, kas izjauc agrākos augstākus piegāžu līmeņus (578.–584. apsvērums), izraisa konkurences likvidēšanas risku darba grupas serveru operētājsistēmas tirgū (585.–692. apsvērums) un negatīvi iespaido tehnisko attīstību un patērētāju labklājību (693.–708. apsvērums).
Visbeidzot, Komisija noraida
Microsoft
argumentus, ka atteikšanās ir objektīvi pamatota (709.–778. apsvērums).
B —
Windows klientu
PC
operētājsistēmas un
Windows Media Player
pārdošana ar piesaisti
Otrs
Microsoft
pārmestais stāvokļa ļaunprātīgas izmantošanas fakts izpaužas tādējādi, ka laikā no 1999. gada maija līdz apstrīdētā lēmuma pieņemšanas dienai
Windows
klientu
PC
operētājsistēmas iegādi
Microsoft
pakārtoja vienlaicīgas
Windows Media Player
iegādes nosacījumam (apstrīdētā lēmuma 2. panta b) punkts). Šī rīcība ir aprakstīta 792.–989. apsvērumā.
Apstrīdētajā lēmumā Komisija uzskata, ka šī
Microsoft
darbība atbilst nosacījumiem, kas nepieciešami, lai konstatētu ļaunprātīgu pārdošanu ar piesaisti EKL 82. panta nozīmē (794.–954. apsvērums). Šajā sakarā, pirmkārt, Komisija atkārto, ka
Microsoft
ieņem dominējošu stāvokli klientu
PC
operētājsistēmu tirgū (799. apsvērums). Otrkārt, nepārtrauktas plūsmas nolasīšanu nodrošinošus multimediju draiverus un klientu
PC
operētājsistēmas tā uzskata par atšķirīgiem produktiem (800.–825. apsvērums). Treškārt, tā norāda, ka
Microsoft
nedod patērētājiem iespēju nopirkt
Windows
bez
Windows Media Player
(826.–834. apsvērums). Ceturtkārt, Komisija apgalvo, ka konstatētā pārdošana ar piesaisti ierobežo konkurenci multimediju draiveru tirgū (835.–954. apsvērums).
Visbeidzot Komisija noraida
Microsoft
argumentus, ka, pirmkārt, attiecīgā pārdošana ar piesaisti radot veiktspējas priekšrocības, kas kompensē Komisijas konstatēto konkurenci ierobežojošo ietekmi (955.–970. apsvērums), un, otrkārt, ka
Microsoft
nebija ieinteresēta pret konkurenci vērstā pārdošanā ar piesaisti (971.–977. apsvērums).
IV —
Naudassods un soda pasākumi
Par abiem apstrīdētajā lēmumā konstatētajiem stāvokļa ļaunprātīgas izmantošanas gadījumiem tika uzlikts naudas sods EUR 497196304 apmērā (apstrīdētā lēmuma 3. pants).
Turklāt saskaņā ar apstrīdētā lēmuma 4. panta pirmo daļu
Microsoft
tika uzlikts pienākums šī lēmuma 5. un 6. pantā paredzētajā kārtībā izbeigt 2. pantā konstatēto stāvokļa ļaunprātīgu izmantošanu.
Microsoft
turklāt jāatturas no 2. pantā minētajai darbībai līdzīgas darbības, kā arī mērķa vai seku ziņā identisku vai līdzvērtīgu darbību veikšanas (apstrīdētā lēmuma 4. panta otrā daļa).
Kā pasākumu, kas paredzēts, lai labotu apstrīdētā lēmuma 2. panta a) punktā konstatēto ļaunprātīgo atteikšanos, šī lēmuma 5. pantā
Microsoft
ir uzlikts pienākums veikt šādas darbības:
“a)
120 dienu laikā pēc [apstrīdētā lēmuma] paziņošanas
Microsoft
[..] izpauž informāciju par sadarbspēju visiem uzņēmumiem, kas vēlas izstrādāt un izplatīt darba grupas serveru operētājsistēmas, un ļauj šiem uzņēmumiem ar saprātīgiem un nediskriminējošiem noteikumiem izmantot informāciju par sadarbspēju, lai izstrādātu un izplatītu darba grupas serveru operētājsistēmas;
b)
Microsoft
[..] nodrošina, lai izpaustā informācija par sadarbspēju tiktu pēc vajadzības un pēc iespējas laikus atjaunināta;
c)
120 dienu laikā pēc [apstrīdētā lēmuma] paziņošanas dienas
Microsoft
[..] izveido novērtēšanas mehānismu, kas ļautu ieinteresētajiem uzņēmumiem efektīvi iepazīties ar informācijas par sadarbspēju izmantošanas apjomu un nosacījumiem;
Microsoft
[..] drīkst paredzēt saprātīgus un nediskriminējošus noteikumus, lai nodrošinātu, ka šajā sakarā nodrošinātā pieeja informācijai par sadarbspēju tiktu izmantota vienīgi novērtēšanas mērķiem;
[..].”
Kā pasākumu, kas paredzēts, lai labotu apstrīdētā lēmuma 2. panta b) punktā konstatēto ļaunprātīgo pārdošanu ar piesaisti, šī lēmuma 6. pantā
Microsoft
ir uzdots 90 dienu laikā pēc šā lēmuma paziņošanas dienas piedāvāt pilnībā funkcionējošu
Windows
klientu
PC
operētājsistēmas versiju, kas neietver
Windows Media Player
, kaut gan
Microsoft
saglabā tiesības piedāvāt
Windows
klientu
PC
operētājsistēmu komplektā ar
Windows Media Player
.
Visbeidzot apstrīdētā lēmuma 7. pantā ir noteikts:
“30 dienu laikā pēc šī [apstrīdētā lēmuma] paziņošanas
Microsoft
ir jāiesniedz Komisijai piedāvājums par pienācīga mehānisma izveidi, kas ļautu Komisijai pārliecināties, ka
Microsoft
[..] pilda [apstrīdēto lēmumu]. Šim mehānismam ir jāietver pilnvarotā persona, kas ir neatkarīga no
Microsoft
[..]
Ja Komisija uzskatīs, ka [
Microsoft
] piedāvātais mehānisms nav atbilstošs, Komisijai ir tiesības noteikt šādu mehānismu ar lēmumu.”
Process par Amerikas pretmonopola tiesību pārkāpumu
Paralēli Komisijas veiktajai izmeklēšanai attiecībā uz
Microsoft
tika veikta izmeklēšana saistībā ar ASV pretmonopola likumu pārkāpumiem.
1998. gadā Amerikas Savienotās Valstis, 20 federālās pavalstis un Kolumbijas apgabals uzsāka tiesvedību pret
Microsoft
saskaņā ar
Sherman Act
[“Šērmana likumu”]. To sūdzības attiecās uz pasākumiem, kurus
Microsoft
veica pret
Netscape Internet
tīkla pārlūkprogrammu “Netscape Navigator” un
Sun Microsystems
piedāvātajām “Java” tehnoloģijām. Minētās federālās pavalstis turklāt uzsāka tiesvedību pret
Microsoft
par to pretmonopola likumu pārkāpumiem.
Pēc tam, kad
United States Court of Appeals for the District of Columbia Circuit
[Amerikas Savienoto Valstu Kolumbijas apgabala iecirkņa Apelācijas tiesa] (turpmāk tekstā — “Apelācijas tiesa”), kurā
Microsoft
apelācijas kārtībā pārsūdzēja
United States District Court for the District of Columbia
[Amerikas Savienoto Valstu Kolumbijas apgabala Apgabaltiesas] (turpmāk tekstā — “
District Court
”) 2000. gada 3. aprīļa spriedumu, pasludināja savu spriedumu 2001. gada 28. jūnijā,
Microsoft
2001. gada novembrī noslēdza izlīgumu ar Amerikas Savienoto Valstu Tieslietu ministriju un deviņu pavalstu
Attorneys General
[ģenerālprokuroriem] (turpmāk tekstā — “ASV izlīgums”), saskaņā ar kuru
Microsoft
uzņēmās divu veidu saistības.
Pirmkārt,
Microsoft
apņēmās izveidot to sakaru protokolu specifikācijas, kurus
Windows
serveru operētājsistēmas izmanto, lai “savstarpēji sadarbotos”, proti, lai būtu saderīgas ar
Windows
klientu
PC
operētājsistēmām, un ar konkrētiem nosacījumiem piešķirt trešām personām licences attiecībā uz šīm specifikācijām.
Otrkārt, ASV izlīgumā tika paredzēts, ka
Microsoft
jāļauj elektronisko iekārtu ražotājiem un gala patērētājiem aktivizēt vai likvidēt pieeju tās starpprogrammatūrai (
middleware
). Saskaņā ar ASV izlīgumā noteikto —
Windows Media Player
programmatūra ir viens no šādai kategorijai piederīgiem produktiem. Šie noteikumi ir paredzēti, lai nodrošinātu, ka starpprogrammatūras piegādātāji varētu izstrādāt un izplatīt produktus, kas pareizi darbotos ar
Windows
.
District Court
šos noteikumus apstiprināja ar 2002. gada 1. novembra spriedumu.
Sakarā ar Masačūsetsas pavalsts iesniegto apelācijas sūdzību Apelācijas tiesa 2004. gada 30. jūnijā apstiprināja
District Court
2002. gada 1. novembra spriedumu.
Izpildot ASV izlīgumu, 2002. gada augustā tika ieviesta
Microsoft Communications Protocol Program
(
Microsoft
sakaru protokola programma) (turpmāk tekstā — “
MCPP
”).
Process
2004. gada 7. jūnijā, iesniedzot prasības pieteikumu Pirmās instances tiesas kancelejā,
Microsoft
cēla šo prasību.
Ar atsevišķu Pirmās instances tiesas kancelejā 2004. gada 25. jūnijā reģistrētu dokumentu
Microsoft
saskaņā ar EKL 242. pantu turklāt lūdza apstrīdētā lēmuma 4. panta, 5. panta no a) līdz c) punkta un 6. panta a) punkta izpildes apturēšanu.
Ar 2004. gada 22. decembra rīkojumu lietā
T-201/04 R
Microsoft
/Komisija (Krājums, II-4463. lpp.
) Pirmās instances tiesas priekšsēdētājs noraidīja šo lūgumu un atlika lēmumu par tiesāšanās izdevumiem.
Ar 2005. gada 9. marta rīkojumu Pirmās instances tiesas ceturtās palātas priekšsēdētājs atļāva iestāties lietā
Microsoft
prasījumu atbalstam šādām asociācijām un sabiedrībām:
—
The Computing Technology Industry Association, Inc.
(turpmāk tekstā — “
CompTIA
”);
—
DMDsecure.com BV
,
MPS Broadband AB
,
Pace Micro Technology plc
,
Quantel Ltd
un
Tandberg Television Ltd
(turpmāk tekstā — “
DMDsecure
u.c.”);
—
Association for Competitive Technology, Inc
. (turpmāk tekstā — “
ACT
”);
—
TeamSystem SpA
un
Mamut ASA
;
—
Exor AB
.
Ar šo pašu rīkojumu Pirmās instances tiesas ceturtās palātas priekšsēdētājs atļāva iestāties lietā Komisijas prasījumu atbalstam šādām asociācijām un sabiedrībām:
—
Software & Information Industry Association
(turpmāk tekstā — “
SIIA
”);
—
Free Software Foundation Europe eV
(turpmāk tekstā — “
FSFE
”);
—
Audiobanner.com
, kas darbojas ar komercnosaukumu “VideoBanner”;
—
RealNetworks, Inc
.
Ar 2004. gada 13. decembra, 2005. gada 9. marta, 27. jūnija un 9. augusta vēstulēm
Microsoft
lūdza, lai noteikti konfidenciāli fakti, kas ietverti prasības pieteikumā un aizstāvības rakstā, replikas rakstā,
Microsoft
apsvērumos par iestāšanās rakstiem un atbildē uz repliku, netiktu paziņoti personām, kas iestājušās lietā. Prasītāja iesniedza šo procesuālo dokumentu nekonfidenciālo versiju. Tikai šie nekonfidenciālie teksti tika nosūtīti personām, kas iestājušās lietā un kas minētas šī sprieduma 62. un 63. punktā. Personas, kas iestājušās lietā, šajā sakarā neizteica nekādus iebildumus.
Katra no šī sprieduma 62. un 63. punktā minētajām personām, kas iestājušās lietā, iesniedza iestāšanās rakstu noteiktajā termiņā. Lietas pamatdalībnieki izteica savus apsvērumus par šiem iestāšanās rakstiem 2005. gada 13. jūnijā.
Ar 2005. gada 28. aprīļa rīkojumu lietā
T-201/04
Microsoft
/Komisija (Krājums, II-1491. lpp.
) Pirmās instances tiesas ceturtās palātas priekšsēdētājs atļāva
European Committee for Interoperable Systems
(
ECIS
) iestāties lietā Komisijas prasījumu atbalstam. Tā kā šīs asociācijas lūgums par iestāšanos lietā tika iesniegts pēc termiņa, kas noteikts Pirmās instances tiesas reglamenta 116. panta 6. punktā, tai tika atļauts iesniegt apsvērumus mutvārdu procesa laikā, pamatojoties uz tai iesniegto tiesas sēdes protokolu.
Ar plenārsēdes 2005. gada 11. maija lēmumu lieta tika nodota Pirmās instances tiesas ceturtajai palātai paplašinātā sastāvā.
Ar plenārsēdes 2005. gada 7. jūlija lēmumu lieta tika nodota Pirmās instances tiesas virspalātai un tā tika uzticēta jaunam tiesnesim referentam.
Ar Pirmās instances tiesas virspalātas priekšsēdētāja 2006. gada 16. janvāra lēmumu
RealNetworks
tika izslēgta no lietas kā persona, kas iestājusies lietā Komisijas prasījumu atbalstam.
2006. gada 1. februārī Pirmās instances tiesa uzaicināja lietas dalībniekus uz neformālu sanāksmi pie virspalātas priekšsēdētāja un tiesneša referenta, lai tostarp vienotos par tiesas sēdes noteikumiem. Šī sanāksme notika Pirmās instances tiesā 2006. gada 10. martā.
Pamatojoties uz tiesneša referenta ziņojumu, Pirmās instances tiesa (virspalāta) nolēma uzsākt mutvārdu procesu un Pirmās instances tiesas reglamenta 64. panta ietvaros aicināja lietas dalībniekus līdz tiesas sēdei iesniegt atsevišķus dokumentus un atbildēt uz virkni rakstveida jautājumu. Lietas dalībnieki šos lūgumus izpildīja noteiktajos termiņos.
Lietas dalībnieku mutvārdu paskaidrojumi un atbildes uz Pirmās instances tiesas jautājumiem tika uzklausīti 2006. gada 24., 25., 26., 27. un 28. aprīļa tiesas sēdēs.
Tiesas sēdē Pirmās instances tiesa lūdza
Microsoft
iesniegt informācijas pieprasījumu, ko Komisija tika nosūtījusi saistībā ar 2003. gada tirgus izpēti par multimediju draiveriem, un atbilžu uz šiem informācijas pieprasījumiem kopijas, kā arī ziņojumu, kuros ietverti
Mercer
veikto aptauju (turpmāk tekstā — “
Mercer
ziņojumi”) rezultāti un analīze, kopijas.
Microsoft
iesniedza šos dažādos dokumentus noteiktajos termiņos.
Ar Pirmās instances tiesas 2006. gada 3. maija vēstuli
Microsoft
tika lūgts iesniegt citus informācijas pieprasījumus, ko Komisija bija nosūtījusi saistībā ar 2003. gada tirgus izpēti, un atbilžu uz tiem kopijas.
Microsoft
izpildīja šo lūgumu noteiktajos termiņos.
Ar 2006. gada 22. jūnija lēmumu Pirmās instances tiesas virspalātas priekšsēdētājs mutvārdu procesu slēdza.
Lietas dalībnieku prasījumi
Prasītājas prasījumi Pirmās instances tiesai ir šādi:
—
atcelt apstrīdēto lēmumu;
—
pakārtoti, atcelt vai būtiski samazināt naudassodu;
—
piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus;
—
piespriest
SIIA
,
FSFE
un
Audiobanner.com
segt savus tiesāšanās izdevumus, kas saistīti ar iestāšanos lietā.
Komisijas prasījumi Pirmās instances tiesai ir šādi:
—
prasību noraidīt;
—
piespriest
Microsoft
atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
CompTIA
,
ACT
,
TeamSystem
un
Mamut
prasījumi Pirmās instances tiesai ir šādi:
—
atcelt apstrīdēto lēmumu;
—
piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
DMDsecure
u.c. prasījumi Pirmās instances tiesai ir šādi:
—
atcelt apstrīdētā lēmuma 2. panta b) punktu, 4. pantu, 6. panta a) punktu un 7. pantu;
—
piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
Exor
prasījumi Pirmās instances tiesai ir šādi:
—
atcelt apstrīdētā lēmuma 2. un 4. pantu, 6. panta a) punktu un 7. pantu;
—
piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
SIIA
,
FSFE
,
Audiobanner.com
un
ECIS
prasījumi Pirmās instances tiesai ir šādi:
—
prasību noraidīt;
—
piespriest
Microsoft
atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
Atbilstošās tiesību normas
Iesākumā ir jāizvērtē pamati, kas saistīti ar prasījumiem par apstrīdētā lēmuma atcelšanu, un pēc tam tie pamati, kas saistīti ar prasījumiem par naudassoda atcelšanu vai tā apmēra samazināšanu.
I —
Par prasījumiem par apstrīdētā lēmuma atcelšanu
Pamati, ko
Microsoft
izvirza, lai pamatotu lūgumu atcelt apstrīdēto lēmumu, var tikt sagrupēti apmēram trīs problemātikas aspektos, pirmkārt, saistībā ar atteikumu sniegt informāciju par sadarbspēju un atļaut tās izmantošanu, otrkārt, saistībā ar
Windows
klientu
PC
operētājsistēmas un
Windows Media Player
pārdošanu ar piesaisti, un, treškārt, saistībā ar pienākumu norīkot neatkarīgu pilnvaroto personu, kas uzrauga, lai
Microsoft
ievērotu apstrīdēto lēmumu.
A —
Ievada jautājumi
Savos procesuālajos dokumentos Komisija izvirza noteiktus jautājumus par Kopienu tiesas kontroles apjomu un par vairāku prasības pieteikuma pielikumu un replikas raksta pieņemamību.
1. Par Kopienu tiesas kontroles apjomu
Komisija apgalvo, ka apstrīdētais lēmums balstīts uz vairākiem apsvērumiem, kas ietver sarežģītus tehniskus un ekonomiskus vērtējumus. Komisija norāda, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru Kopienu tiesas var tikai ierobežotā mērā kontrolēt šādus vērtējumus (Tiesas 1991. gada 21. novembra spriedums lietā
C-269/90
Technische Universität München
,
Recueil
, I-5469. lpp.
, 13. punkts, un 2004. gada 7. janvāra spriedums apvienotajās lietās
C-204/00 P, C-205/00 P, C-211/00 P, C-213/00 P, C-217/00 P un C-219/00 P
Aalborg Portland
u.c./Komisija,
Recueil
, I-123. lpp.
, 279. punkts; Pirmās instances tiesas 2005. gada 21. aprīļa spriedums lietā
T-28/03
Holcim
(
Deutschland
)/Komisija, Krājums, II-1357. lpp.
, 95., 97. un 98. punkts).
Microsoft
, kā piemēru minot Pirmās instance tiesas 2000. gada 6. jūlija spriedumu lietā
T-62/98
Volkswagen
/Komisija (
Recueil
, II-2707. lpp.
, 43. punkts), atbild, ka Kopienu tiesa neatturas “detalizēti izvērtēt Komisijas lēmumu atbilstību, pat ļoti sarežģītās lietās”.
Pirmās instances tiesa atgādina, ka no pastāvīgās judikatūras izriet, ka, lai gan kopumā Kopienu tiesas veic vispusīgu kontroli jautājumam — vai ir izpildīti nosacījumi konkurences noteikumu piemērošanai, tomēr šo tiesu veiktajai kontrolei attiecībā uz Komisijas veiktu sarežģītu ekonomisko vērtējumu jāaprobežojas ar pārbaudi, vai ir ievērotas procesuālās normas un normas par pamatojuma norādīšanu, kā arī faktu saturiskā pareizība, vai nav pieļauta acīmredzama kļūda novērtējumā un vai nav notikusi pilnvaru nepareiza izmantošana (Pirmās instances tiesas 2000. gada 30. marta spriedums lietā
T-65/96
Kish Glass
/Komisija,
Recueil
, II-1885. lpp.
, 64. punkts, kas tika apstiprināta apelācijas tiesvedībā ar Tiesas 2001. gada 18. oktobra rīkojumu lietā
C-241/00 P
Kish Glass
/Komisija,
Recueil
, I-7759. lpp.
; šajā sakarā arī skat. saistībā ar EKL 81. pantu Tiesas 1985. gada 11. jūlija spriedumu lietā
42/84
Remia
u.c./Komisija,
Recueil
, 2545. lpp.
, 34. punkts, un 1987. gada 17. novembra spriedumu apvienotajās lietās
142/84 un 156/84
BAT
un
Reynolds
/Komisija,
Recueil
, 4487. lpp.
, 62. punkts).
Tāpat tā kā Komisijas lēmums ir sarežģītu tehnisku vērtējumu rezultāts, šie vērtējumi principā ir pakļauti ierobežotai tiesas kontrolei, kas nozīmē, ka Kopienu tiesas nevar aizstāt Komisijas veikto faktu vērtējumu ar savu vērtējumu (skat. saistībā ar lēmumu, kas tika pieņemts pēc sarežģītiem vērtējumiem medicīnas/farmācijas jomā, Tiesas priekšsēdētāja 2001. gada 11. aprīļa rīkojumu lietā
C-459/00 P(R) Komisija/
Trenker
,
Recueil
, I-2823. lpp.
, 82. un 83. punkts; skat. arī Tiesas 1999. gada 21. janvāra spriedumu lietā
C-120/97
Upjohn
,
Recueil
, I-223. lpp.
, 34. punkts un tajā minētā judikatūra, un Pirmās instances tiesas 2002. gada 3. jūlija spriedumu lietā
T-179/00
A. Menarini
/Komisija,
Recueil
, II-2879. lpp.
, 44. un 45. punkts, un 2002. gada 11. septembra spriedumu lietā
T-13/99
Pfizer Animal Health
/Padome,
Recueil
, II-3305. lpp.
, 323. punkts).
Tomēr, lai arī Kopienu tiesas atzīst Komisijai piešķirto rīcības brīvību ekonomikas vai tehnikas jomā, kas principā ir ierobežotā tiesas kontrolē, tas tomēr nenozīmē, ka Kopienu tiesām ir jāatturas no Komisijas veiktās šāda rakstura datu interpretācijas kontroles. It īpaši Kopienu tiesām ir jāpārbauda ne vien izvirzīto pierādījumu materiālā precizitāte, ticamība un konsekvence, bet arī jākontrolē, vai šie pierādījumi veido visu atbilstošo datu kopumu, kas ir jāņem vērā, lai izvērtētu sarežģītu situāciju, un to, vai šo pierādījumu raksturs ļauj pamatot no tiem izdarītos secinājumus (šajā sakarā saistībā ar koncentrācijas operāciju kontroli skat. Tiesas 2005. gada 15. februāra spriedumu lietā
C-12/03 P Komisija/
Tetra Laval
, Krājums, I-987. lpp.
, 39. punkts).
Ņemot vērā šos principus, Pirmās instances tiesai ir jāizvērtē dažādie pamati, ko
Microsoft
ir izvirzījusi, lai pamatotu prasību atcelt apstrīdēto lēmumu.
2. Par atsevišķu pielikumu satura pieņemamību
Komisija, kuru šajā jautājumā atbalsta
SIIA
, apgalvo, ka vairākos prasības pieteikuma pielikumos un replikas rakstā
Microsoft
balstās uz argumentiem, kas nav iekļauti šajos procesuālajos dokumentos. Turklāt vairākos gadījumos
Microsoft
vispārēji atsaucas uz ziņojumiem, kas pievienoti šiem dokumentiem. Papildus tam Komisija kritizē faktu, ka noteikti ekspertu atzinumi, ko ir iesniegusi
Microsoft
, ir balstīti uz informācijas, kurai ne Komisijai, ne Pirmās instances tiesai nebija piekļuves, un apgalvo, ka Pirmās instances tiesa nevar ņemt vērā šos argumentus, ziņojumus un eksperta atzinumus.
Microsoft
apgalvo, ka “atbilstīgās prasības pieteikuma daļas” ietver būtiskus faktiskos un tiesību apstākļus, uz kuriem ir balstīta šī prasība. Saskaņā ar judikatūru specifiski punkti prasības pieteikumā var tikt atbalstīti un papildināti ar atsaucēm uz specifiskām daļām pievienotajos dokumentos (Pirmās instances tiesas 1993. gada 29. novembra rīkojums lietā
T-56/92
Koelman
/Komisija,
Recueil
, II-1267. lpp.
, 21. punkts). Turklāt prasītāja norāda, ka tā apzināti nolēma ierobežot pielikumu skaitu, jo nevēlējās, lai lieta būtu pārāk plaša, ka tai nav pienākuma iesniegt katru dokumentu, uz kuru ir izdarīta atsauce pielikumu zemsvītras piezīmēs, ka Komisijai ir kopija no visiem administratīvajā procesā iesniegtajiem dokumentiem un ka nevar tikt apstrīdēts, ka
Microsoft
ir tiesības sniegt informāciju saviem ekspertiem.
2006. gada 10. marta neformālajā sanāksmē (skat. šī sprieduma 70. punktu) tiesnesis referents vērsa
Microsoft
uzmanību uz faktu, ka tās dokumentu atsevišķos pielikumos tā šķietami izvirza argumentus, kas tieši neparādās pašos dokumentos, un iztaujāja
Microsoft
šajā sakarā. Atbilstoši sanāksmes protokolā pierakstītajam —
Microsoft
atbildēja, ka “
Microsoft
nebalstās uz argumentiem, kas nav tieši norādīti prasības pieteikumā vai replikas rakstā”.
Pirmās instances tiesa atgādina, ka saskaņā ar Tiesas Statūtu 21. pantu un Pirmās instances tiesas reglamenta 44. panta 1. punkta c) apakšpunktu prasības pieteikumā ir jānorāda strīda priekšmets un kopsavilkums par izvirzītajiem pamatiem. Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru, lai prasība būtu pieņemama, pamata faktiskajiem un tiesiskajiem apstākļiem, uz kuriem prasība pamatota, jāizriet — vismaz kopsavilkuma veidā un tomēr saskaņotā un saprotamā veidā — no paša prasības pieteikuma teksta. Kaut arī atsevišķos jautājumos prasības pieteikumu var pamatot un papildināt, atsaucoties uz tam pievienotajiem materiāliem, vispārēja atsauce uz citiem dokumentiem, pat ja tie ir pievienoti prasības pieteikumam, nevar kompensēt galveno juridisko argumentu neesamību, kam atbilstoši iepriekš minētajiem noteikumiem ir jābūt ietvertiem prasības pieteikumā (Tiesas 1992. gada 31. marta spriedums lietā
C-52/90 Komisija/Dānija,
Recueil
, I-2187. lpp.
, 17. punkts; iepriekš 92. punktā minētais Pirmās instances tiesas rīkojums lietā
Koelman
/Komisija, 21. punkts, un Pirmās instances tiesas 1999. gada 21. maija rīkojums lietā
T-154/98
Asia Motor France
u.c./Komisija,
Recueil
, II-1703. lpp.
, 49. punkts). Pirmās instances tiesai turklāt nav pienākuma pielikumos meklēt un identificēt pamatus un argumentus, ko tā varētu uzskatīt par tādiem, kuri veido prasības pamatojumu, jo pielikumi izmantojami vienīgi pierādīšanas un tehniskos nolūkos (Pirmās instances tiesas 1997. gada 7. novembra spriedums lietā
T-84/96
Cipeke
/Komisija,
Recueil
, II-2081. lpp.
, 34. punkts, un 2002. gada 21. marta spriedums lietā
T-231/99
Joynson
/Komisija,
Recueil
, II-2085. lpp.
, 154. punkts).
Šāda Tiesas Statūtu 21. panta un Pirmās instances tiesas reglamenta 44. panta 1. punkta c) apakšpunkta interpretācija arī paredz nosacījumus, ar kādiem ir pieņemams replikas raksts, kas saskaņā ar šī reglamenta 47. panta 1. punktu ir paredzēts, lai papildinātu prasības pieteikumu (šajā sakarā skat. Pirmās instances tiesas 1999. gada 20. aprīļa spriedumu apvienotajās lietās no
T-305/94 līdz T-307/94, no T-313/94 līdz T-316/94, T-318/94, T-325/94, T-328/94, T-329/94 un T-335/94
Limburgse Vinyl Maatschappij
u.c./Komisija,
Recueil
, II-931. lpp.
, 40. punkts, ko Tiesa šajā sakarā neatcēla apelācijas tiesvedībā 2002. gada 15. oktobra spriedumā apvienotajās lietās
C-238/99 P, C-244/99 P, C-245/99 P, C-247/99 P, no C-250/99 P līdz C-252/99 P un C-254/99 P
Limburgse Vinyl Maatschappij
u.c./Komisija,
Recueil
, I-8375. lpp.
).
Šajā lietā ir jākonstatē, ka vairākos dokumentos, kas ir pievienoti prasības pieteikumam un replikas rakstam,
Microsoft
izvirza juridiska vai ekonomiska rakstura argumentus, ar kuriem tā nevis pamato vai papildina faktu vai tiesību apstākļus, kas tieši izklāstīti minētajos procesuālajos dokumentos, bet izvirza jaunus argumentus.
Turklāt vairākos gadījumos
Microsoft
papildina prasības pieteikuma un replikas raksta tekstu specifiskos punktos ar atsaucēm uz pievienotajiem dokumentiem. Tomēr atsevišķas atsauces uz pievienotajiem dokumentiem ir vispārēja rakstura, kas neļauj Pirmās instances tiesai precīzi noteikt argumentus, kurus varētu uzskatīt par tādiem, kas papildina pamatus, kuri ietverti prasības pieteikumā vai replikas rakstā.
Pirmās instances tiesa norāda, ka, lai gan Komisija uzskata, ka nav jāņem vērā šajos dažādajos pielikumos minētā argumentācija, tā tomēr sniedz komentārus par to zemsvītras piezīmēs, kas pievienotas Komisijas procesuālajiem dokumentiem.
Saskaņā ar šī sprieduma 94. un 95. punktā atgādināto judikatūru un
Microsoft
paziņojumu neformālajā sanāksmē 2006. gada 10. martā (skat. šī sprieduma 93. punktu) šī sprieduma 96.–98. punktā minētos pielikumus Pirmās instances tiesa ņems vērā tikai tiktāl, ciktāl tie papildina vai pamato pamatus vai argumentus, kurus Komisija vai
Microsoft
ir tieši izklāstījušas procesuālo dokumentu tekstā, un ciktāl Pirmās instances tiesai ir iespējams noteikt, ko šajos pielikumus ietvertais pamato vai papildina attiecīgajos prasījumos vai argumentos.
Saistībā ar Komisijas pausto kritiku par faktu, ka
Microsoft
neiesniedza informāciju, uz kuru balstīti noteikti ekspertu atzinumi, kas pievienoti
Microsoft
procesuālajiem dokumentiem, ir pietiekami norādīt, ka Pirmās instances tiesas ziņā ir novērtēt, ja nepieciešams, vai apgalvojumiem šajos ziņojumos nav pierādījuma spēka. Ja, neesot piekļuvei šiem dokumentiem, Pirmās instances tiesa uzskatīs, ka šiem apgalvojumiem nav pietiekama pierādījuma spēka, tā neņems tos vērā.
B —
Par atteikumu sniegt informāciju par sadarbspēju un atļaut izmantošanu
Šajā pirmajā jautājumā
Microsoft
izvirza vienu pamatu, apgalvojot EKL 82. panta pārkāpumu. Šo pamatu var sadalīt trīs daļās. Pirmajā daļā
Microsoft
apgalvo, ka kritēriji, saskaņā ar kuriem dominējošā stāvoklī esošam uzņēmumam varētu uzlikt pienākumu izsniegt licenci, kā tie ir definēti Kopienu judikatūrā, nav izpildīti šajā lietā. Otrajā daļā
Microsoft
apgalvo, ka
Sun
nelūdza piekļuvi “tehnoloģijai”, kuru Komisija lika
Microsoft
atklāt, un ka 1998. gada 6. oktobra vēstule nevar tikt nekādā gadījumā interpretēta kā tāda, kas ietver faktisku
Microsoft
atteikumu. Visbeidzot, trešajā daļā
Microsoft
apgalvo, ka Komisija pienācīgi neņem vērā pienākumus, kas Kopienām izriet no 1994. gada 15. aprīļa Līguma par ar tirdzniecību saistītajām intelektuālā īpašuma tiesībām [
Agreement on Trade-Related Aspects of Intellectual Property Rights
] (
TRIPS
) (Līguma par Pasaules Tirdzniecības organizācijas izveidošanu (PTO) 1.C pielikums, (turpmāk tekstā — “
TRIPS
līgums”)).
1. Par pirmo daļu — ka kritēriji, kas ļauj dominējošā stāvoklī esošam uzņēmumam uzlikt pienākumu izsniegt licenci, kā tos ir precizējusi Kopienu tiesa, nav izpildīti šajā lietā
a) Ievads
Iesākumā būtu lietderīgi vispārēji izklāstīt lietas pamatdalībnieku attiecīgo nostāju jautājumā par atteikšanos sniegt un atļaut izmantot informāciju par sadarbspēju.
Saskaņā ar apstrīdēto lēmumu
Microsoft
ļaunprātīgi izmantoja dominējošo stāvokli klientu
PC
operētājsistēmu tirgū, atsakoties, pirmkārt, sniegt
Sun
un citiem konkurentiem specifikācijas par protokoliem, kas implementēti
Windows
darba grupas serveru operētājsistēmās un kurus izmanto serveri, kuros funkcionē šīs operētājsistēmas, lai sniegtu datņu un drukas pakalpojumus un grupu un lietotāju pārvaldības pakalpojumus
Windows
darba grupas tīkliem, un, otrkārt, atļaut šiem dažādajiem uzņēmumiem izmantot šīs specifikācijas, lai izstrādātu un tirgotu darba grupas serveru operētājsistēmas.
Kā uzskata Komisija, informācija, kuru
Microsoft
atsakās sniegt, ir sadarbspējas informācija Padomes 1991. gada 14. maija Direktīvas 91/250/EEK par datorprogrammu tiesisko aizsardzību (
OV L 122, 42. lpp.
) nozīmē. Komisija it īpaši apgalvo, ka šī direktīva paredz savstarpējo izmantojamību starp diviem programmatūras produktiem, kas ir to spēja apmainīties ar informāciju un savstarpēji izmantot šo informāciju, lai abi šie programmatūras produkti spētu darboties visos paredzētajos veidos (skat. it īpaši pirmā iebildumu raksta 256. punktu, otrā iebildumu raksta 79. punktu un trešā iebildumu raksta 143. punktu). Komisija uzskata, ka
Microsoft
aizstāvētais sadarbspējas jēdziens ir neprecīzs (apstrīdētā lēmuma 749.–763. apsvērums).
Komisija, pamatojoties uz virkni faktisku un tehnisku faktoru, konstatē, ka “
Windows
darba grupas tīkla pareiza funkcionēšana balstīta uz klients/serveris un serveris/serveris savienotības un sadarbības arhitektūru, kas nodrošina atklātu piekļuvi darba grupas serveru pakalpojumu kodolam (saistībā ar
Windows 2000
/
Windows

šī “
Windows
domēnu arhitektūra” [“Windows domain architecture”] var tikt saukta par “
Active Directory
domēnu arhitektūru” [“Active Directory domain architecture”]) un ka “kopējā spēja būt par daļu no šīs arhitektūras ir saderības elements starp
Windows
klientu
PC
un
Windows
darba grupas serveriem” (apstrīdētā lēmuma 182. apsvērums). Komisija raksturo saderību kā “sadarbspēju ar
Windows
domēnu arhitektūru” (apstrīdētā lēmuma 182. apsvērums) un apgalvo, ka šāda sadarbspēja ir “nepieciešama darba grupas serveru izplatītājam, lai tas varētu rentabli palikt tirgū” (apstrīdētā lēmuma 779. apsvērums).
Turklāt Komisija uzskata, ka, lai
Microsoft
konkurenti varētu izstrādāt darba grupas serveru operētājsistēmas, kas varētu sasniegt tādu sadarbspējas līmeni, kad serveri, kurās tās ir instalētas, tiek pievienoti
Windows
darba grupai, ir nepieciešams, ka tiem ir piekļuve informācijai par sadarbspēju ar
Windows
domēnu arhitektūru (apstrīdētā lēmuma 183. un 184. apsvērums). Komisija it īpaši apgalvo, ka neviena no piecām
Microsoft
aprakstītajām metodēm, lai nodrošinātu sadarbspēju starp dažādu izplatītāju operētājsistēmām, nav pietiekams aizstājējs šīs informācijas izpaušanai (apstrīdētā lēmuma 666.–687. apsvērums).
Visbeidzot, Komisija norāda, ka saskaņā ar judikatūru, kaut gan uzņēmumi principā var brīvi izvēlēties savus biznesa partnerus, noteiktos apstākļos dominējošā stāvoklī esoša uzņēmuma atteikšanās sniegt informāciju var būt dominējošā stāvokļa ļaunprātīga izmantošana EKL 82. panta nozīmē. Komisija apgalvo, ka šajā lietā ir vairāki “izņēmuma apstākļi”, kas ļauj secināt, ka
Microsoft
atteikums bija ļaunprātīga izmantošana, pat pie visstriktākās hipotēzes — un tādēļ pie vislabvēlīgākās
Microsoft
—, ka šis atteikums tiek uzskatīts par atteikumu izsniegt licenci saistībā ar intelektuālā īpašuma tiesībām trešām personām (apstrīdētā lēmuma 190. un 546.–559. apsvērums). Komisija apgalvo, ka tai ir tiesības ņemt vērā ne tikai tos “izņēmuma apstākļus”, ko Tiesa ir identificējusi 1995. gada 6. aprīļa spriedumā apvienotajās lietās
C-241/91 P un C-242/91 P
RTE
un
ITP
/Komisija (
Recueil
, I-743. lpp.
; turpmāk tekstā — “spriedums lietā
Magill
”), un apstiprinājusi 2004. gada 29. aprīļa spriedumā lietā
C-418/01
IMS Health
(
Recueil
, I-5039. lpp.
). Katrā ziņā šie minētie izņēmuma apstākļi ir šajā lietā.
Attiecībā uz
Microsoft
, kopš administratīvā procesa sākuma
Microsoft
ir apgalvojusi, ka sadarbspējas jēdziens, ko izmanto Komisija šajā lietā, nav saderīgs ar “pilnās sadarbspējas” jēdzienu, kas paredzēts Direktīvā 91/250, un ka tas neatbilst veidam, kādā uzņēmumi organizē savus datortīklus praksē (skat. it īpaši 2001. gada 16. novembra atbildes uz otro iebildumu rakstu 151.–157. punktu un 2003. gada 17. oktobra atbildes uz trešo iebildumu rakstu 29. un 30. lappusi).
Microsoft
it īpaši apgalvo, ka “pilna sadarbspēja ir pieejama servera operētājsistēmas izstrādātājam, kad visai tā programmas funkcionalitātei var piekļūt no
Windows PC
klienta operētājsistēmas” (2000. gada 17. novembra atbildes uz pirmo iebildumu rakstu 143. punkts; šajā pašā sakarā skat. arī 2003. gada 17. oktobra atbildes uz trešo iebildumu rakstu 29. un 63. lappusi). Tādējādi
Microsoft
pieņem to, ko Komisija dēvē par “vienvirziena” definīciju, bet Komisija pamatojas uz “divvirzienu attiecībām” (apstrīdētā lēmuma 758. apsvērums).
Microsoft
uzskata, ka iepriekš minētā pilnā sadarbspēja var tikt panākta, atklājot saskarnes informāciju, ko tā jau sniedz it īpaši ar tā saukto “MSDN” produktu vai konferencēs, ko tā organizē priekš “Professional Developers”, vai, izmantojot citas noteiktas tirgū pieejamas metodes (skat. it īpaši 2000. gada 17. novembra atbildes uz pirmo iebildumu rakstu 12., 57.–63., 73.–83. un 147. punktu; 2001. gada 16. novembra atbildes uz otro iebildumu rakstu 6., 72., 94.–96., 148. un 149. punktu, un 2003. gada 17. oktobra atbildes uz trešo iebildumu rakstu 31. lappusi).
Microsoft
apgalvo, ka Komisijas sadarbspējas jēdziens savukārt nozīmē, ka tās konkurentu operētājsistēmām ir jāfunkcionē visādā ziņā kā
Windows
serveru operētājsistēmai. Kā uzskata
Microsoft
, šādu situāciju varētu sasniegt tikai tad, ja šiem konkurentiem tiktu atļauts klonēt
Microsoft
produktus vai kādus no to aspektiem, un ja
Microsoft
produktu iekšējie mehānismi tiktu paziņoti šiem konkurentiem (skat. it īpaši 2000. gada 17. novembra atbildes uz pirmo iebildumu rakstu 7., 20., 27., 144.–150. un 154.–169. punktu; 2001. gada 16. novembra atbildes uz otro iebildumu rakstu 158.–161. punktu, un 2003. gada 17. oktobra atbildes uz trešo iebildumu rakstu 10. un 20. lappusi).
Microsoft
uzskata, ka, ja tai liktu atklāt šādu informāciju, tas apdraudētu tās brīvu rīcību ar savām intelektuālā īpašuma tiesībām un tās stimulu veikt inovācijas (skat. it īpaši 2001. gada 16. novembra atbildes uz otro iebildumu rakstu 162., 163. un 176. punktu, un 2003. gada 17. oktobra atbildes uz trešo iebildumu rakstu 3., 10. un 11. lappusi).
Visbeidzot,
Microsoft
apgalvo, ka šī lieta ir jāizvērtē, ņemot vērā šī sprieduma 107. punktā minēto spriedumu lietā
Magill
un spriedumu lietā
IMS Health
, jo tai pārmestais atteikums ir jāanalizē kā atteikums piešķirt trešām personām licenci, kas attiecas uz intelektuālā īpašuma tiesībām, un tāpēc, ka apstrīdētais lēmums netieši paredz piespiedu licencēšanu.
Microsoft
norāda, ka, pēc tās domām, neviens no kritērijiem, kurus Tiesa bija, kā tā uzskata, izsmeļoši akceptējusi šajos spriedumos, nav izpildīts šajā lietā.
Microsoft
secina, ka attiecīgais atteikums nevar tikt uzskatīts par ļaunprātīgu un ka Komisija tādēļ nevar tai likt atklāt sadarbspējas informāciju. Pakārtoti –
Microsoft
norāda uz Tiesas 1998. gada 26. novembra spriedumu lietā
C-7/97
Bronner
(
Recueil
, I-7791. lpp.
) un apgalvo, ka tajā noteiktie kritēriji arī nav izpildīti šajā lietā.
Otrkārt, ir jāprecizē veids, kādā
Microsoft
strukturē argumentāciju pamata pirmajā daļā, un veids, kādā Pirmās instances tiesa izvērtēs šo argumentāciju.
Tādējādi pirms savas argumentācijas izklāstīšanas (skat. iepriekš minēto pirmās daļas d) punktu)
Microsoft
sniedz vairākus apsvērumus par sadarbspēju, kurus var apkopot šādi. Pirmkārt,
Microsoft
apgalvo, ka pastāv pieci veidi kā panākt sadarbspēju starp, no vienas puses,
Windows
klientu
PC
un serveru operētājsistēmām un, no otras puses, konkurējošām serveru operētājsistēmām. Otrkārt,
Microsoft
kritizē, pirmkārt, sadarbspējas pakāpi, ko Komisija pieprasa šajā lietā (un būtībā apgalvo, ka Komisijas patiesais mērķis ir atļaut
Microsoft
konkurentiem klonēt
Microsoft
produktus vai noteiktus to aspektus), un, otrkārt, arī korektīvā pasākuma apjomu, kas noteikts apstrīdētā lēmuma 5. pantā.
Papildus šiem dažādajiem apsvērumiem
Microsoft
izklāsta virkni argumentu, lai pierādītu, ka sakaru protokoli, kas tai ir jāatklāj konkurentiem saskaņā ar apstrīdēto lēmumu, ir tehnoloģiski jauninājumi un ka šos protokolus vai to specifikācijas aizsargā intelektuālā īpašuma tiesības.
Microsoft
faktiskā argumentācija, kas ietverta šī pamata pirmajā daļā, var tikt izklāstīta šādi:
—
šī lieta ir jāizvērtē, ņemot vērā dažādos apstākļus, ko Tiesa atzinusi iepriekš 107. punktā minētajā spriedumā lietā
Magill
un ko tā ir apstiprinājusi iepriekš 107. punktā minētajā spriedumā lietā
IMS Health
;
—
apstākļi, kuros dominējošā stāvoklī esoša uzņēmuma atteikumu sniegt trešām personām licenci, kas aptver intelektuālā īpašuma tiesības, var raksturot kā ļaunprātīgu, pirmkārt, ir gadījumā, kad attiecīgais produkts vai pakalpojums ir neaizstājams, lai veiktu noteiktu darbību; otrkārt, gadījumā, kad šis atteikums var izslēgt visu konkurenci sekundārajā tirgū; treškārt, gadījumā, kad atteikums neļauj parādīties jaunam produktam, pēc kura ir potenciāls patērētāju pieprasījums, un, ceturtkārt, gadījumā, kad atteikums nav objektīvi pamatots;
—
neviens no šiem četriem apstākļiem nepastāv šajā lietā;
—
pakārtoti, piemērojamie kritēriji ir tie, ko Tiesa atzinusi iepriekš 112. punktā minētajā spriedumā lietā
Bronner
un kuri atbilst iepriekš minētajam pirmajam, otrajam un ceturtajam apstāklim, un kas ir norādīti iepriekš 107. punktā minētajā spriedumā lietā
Magill
un spriedumā lietā
IMS Health
;
—
attiecīgi neviens no iepriekš 112. punktā minētā sprieduma lietā
Bronner
trīs kritērijiem nav izpildīts šajā lietā.
Pirmās instances tiesa iesākumā izvērtēs
Microsoft
apgalvojumus par dažādām sadarbspējas pakāpēm un par korektīvā pasākuma apjomu, kas noteikts apstrīdētā lēmuma 5. pantā. Prasītājas argumenti par piecām metodēm, lai panāktu sadarbspēju starp
Microsoft
operētājsistēmām un konkurentu operētājsistēmām, tiks analizēti tad, kad Pirmās instances tiesa izvērtēs, kas ir apgalvotais sadarbspējas informācijas obligātais raksturs. Tad Pirmās instances tiesa izskatīs
Microsoft
argumentus par intelektuālā īpašuma tiesībām, kas aptver sakaru protokolus vai šo protokolu specifikācijas. Visbeidzot Pirmās instances tiesa izvērtēs faktisko argumentāciju, ko
Microsoft
izklāsta pamata pirmajā daļā, un noteiks, pirmkārt, kritērijus, saskaņā ar kuriem uz
Microsoft
attiecinātā rīcība būtu jāizvērtē, un, otrkārt, vai šie apstākļi pastāv šajā lietā.
b) Par dažādām sadarbspējas pakāpēm un apstrīdētā lēmuma 5. pantā noteiktā korektīvā pasākuma apjomu
Lietas dalībnieku argumenti
Microsoft
būtībā uzskata, ka sadarbspējas jēdziens, uz kuru Komisija pamato secinājumu, ka atteikums sniegt sadarbspējas informāciju ir dominējošā stāvokļa ļaunprātīga izmantošana, un kas kalpo par pamatu apstrīdētā lēmuma 5. pantā noteiktajam korektīvajam pasākumam, ir nepareizs.
Microsoft
uzsver, ka “sadarbspēja izpaužas kontinuumā” un ka “tā nav absolūts standarts”.
Microsoft
norāda, ka, “lai gan var pastāvēt minimāls sadarbspējas līmenis, kas ir nepieciešams efektīvai konkurencei”, tomēr tā uzskata, ka šo līmeni nav grūti sasniegt, un pastāv vairāki veidi, kā panākt sadarbspēju tādā nozīmē, ka “dažādu izplatītāju operētājsistēmas labi strādā kopā”.
Microsoft
uzskata, ka Komisija apstrīdētajā lēmumā ir pieņēmusi sadarbspējas jēdzienu, kas pilnībā atšķiras no jēdziena, kas izklāstīts Direktīvā 91/250 un ko praksē izmanto uzņēmumi, kad tie organizē savus datortīklus. Komisija pieļauj, ka ir iespējams, ka kāda
Microsoft
konkurenta ražota operētājsistēma “funkcionētu visos aspektos” tāpat kā
Windows
operētājsistēma (tas ir, sasniegtu “pilnīgu aizvietojamību” vai “spraudņaizvietojamību” [“plug replaceability”]). Faktiski šāda līmeņa savstarpēja izmantojamība varētu tikt sasniegta tikai tad, ja
Microsoft
konkurentiem būtu atļauts klonēt tās produktus vai noteiktus šo produktu aspektus.
Microsoft
piebilst, ka divas serveru sistēmas ir spējīgas savstarpēji sadarboties informācijas apmaiņas ziņā viena ar otru vai sniegt pakalpojumus viena otrai, obligāti nebūdamas “pilnīgi vienādas”. Tādējādi ir svarīgi nošķirt “sadarbspējas” jēdzienu no “klonēšanas” jēdziena vai “dublicēšanas” jēdziena.
Lai pamatotu šos apgalvojumus,
Microsoft
atsaucas uz divu informātikas ekspertu ziņojumu, ko tā pievienoja 2001. gada 16. novembra atbildei uz otro iebildumu rakstu un kurā šie eksperti izskaidro jēdzienus “ciešā saistīšana” [“tight coupling”] un “vājā saistīšana” [“loose coupling”], un arī paskaidro, kādēļ mēģinājumi panākt “ciešo saistīšanu” ar dažādu izstrādātāju programmatūru nav guvuši panākumus (prasības pieteikuma A.9.2. pielikums). Šiem mēģinājumiem nebija panākumu gan tehnisku, gan komerciālu iemeslu dēļ.
Microsoft
arī norāda, ka administratīvā procesa laikā tā iesniedza 50 paziņojumus gan no publiskiem, gan privātiem uzņēmumiem, kas darbojas visos industrijas sektoros no dažādām dalībvalstīm. Šajos ziņojumos šie uzņēmumi apliecina augsto sadarbspējas līmeni starp
Windows PC
klientu un serveru operētājsistēmām, no vienas puses, un tās konkurentu operētājsistēmām, no otras puses, jau tirgū pieejamo metožu izmantošanas dēļ. Tā piebilst, ka
Mercer
ziņojumi parāda, ka uzņēmuma operētājsistēmas izvēli nenosaka bažas par sadarbspēju ar
Windows PC
klientu un serveru operētājsistēmām.
Replikas rakstā, ieviešot argumentāciju, kas vērsta, lai parādītu, ka
Microsoft
protokolus aizsargā intelektuālā īpašuma tiesības, un arī atbildē uz vienu no rakstveida jautājumiem, ko uzdeva Pirmās instances tiesa,
Microsoft
izvirza virkni apgalvojumu par apstrīdētā lēmuma 5. pantā noteiktā korektīvā pasākuma apjomu. Ar šiem apgalvojumiem
Microsoft
arī izvirza jautājumu par sadarbspējas pakāpi, ko Komisija pieprasa šajā lietā.
Tādējādi replikas rakstā
Microsoft
apgalvo, ka pastāv nesaskaņotība starp šo korektīvo pasākumu un “sadarbspējas standartu”, uz ko Komisija atsaucas apstrīdētajā lēmumā, lai novērtētu “sadarbspējas alternatīvu līdzekļu” atbilstību. Atbildē uz vienu no Pirmās instances tiesas uzdotajiem rakstveida jautājumiem
Microsoft
apgalvo, ka informācijas atklāšanas pienākuma apjomu, kas noteikts apstrīdētā lēmuma 5. pantā, Komisija ir interpretējusi dažādi.
Saistībā ar pēdējo punktu
Microsoft
norāda, ka apstrīdētā lēmuma 669. apsvērumā Komisija norāda, ka “atklātie industrijas standarti neļauj konkurentiem panākt tādu pašu sadarbspējas pakāpi ar
Windows
domēnu arhitektūru, kādu to sasniedz
Windows
darba grupas serveru operētājsistēmas”.
Microsoft
arī norāda, ka apstrīdētā lēmuma 679. apsvērumā Komisija apgalvo, ka “
Novell
“bezklientu” [“clientless”] darba grupas serveru operētājsistēmas nevar izmantot visas
Windows
klientu
PC
un darba grupas serveru iespējas tādā mērā, kā to spēj [
Windows
] darba grupas serveru operētājsistēmas”.
Microsoft
no šiem apgalvojumiem, pirmkārt, secina, ka Komisija paredzēja, ka sadarbspēja nozīmē tās konkurentu spēju izgatavot savus produktus tā, lai tie funkcionētu tādā pašā veidā kā
Windows
serveru operētājsistēmas. Tādējādi Komisija paredz, ka pastāv kvaziidentiskums starp
Windows
serveru operētājsistēmām un tās konkurentu serveru operētājsistēmām.
Microsoft
apgalvo, ka, lai šāda Komisijas atbalstītā sadarbspējas pakāpe tiktu sasniegta (pakāpe, kuru
Microsoft
dažādi sauc kā “plug replacement”, “plug-replaceability”, “drop-in”, “functional equivalent” un “functional clone”),
Microsoft
būtu jāatklāj daudz vairāk informācijas par to, kas ir norādīta apstrīdētā lēmuma 5. pantā, it īpaši informāciju par tās serveru operētājsistēmas iekšējās darbības mehānismu (ieskaitot “algoritmus un lēmumu noteikumus”).
Microsoft
apgalvo, ka otrajā reizē Komisija atbalstīja šaurāku 5. panta interpretāciju, uzskatot, ka šajā pantā prasītājai tiek uzlikts pienākums licencēt saviem konkurentiem tikai “on the wire” sakaru protokolus. Lai pamatotu šo apgalvojumu,
Microsoft
izvirza faktu, ka tiesas sēdē par pagaidu noregulējuma pasākumiem lietas dalībnieki, kuriem tad bija atļauts iestāties lietā Komisijas prasījumu atbalstam, apgalvoja, ka tiem nebija intereses saņemt piekļuvi informācijai par
Windows
serveru operētājsistēmas iekšējās darbības mehānismiem. Tā atsaucas arī uz to, ka Komisija apstiprināja aizstāvības rakstā un atbildes rakstā uz repliku, ka tā nepiedāvāja atļaut
Microsoft
konkurentiem klonēt datņu un drukas pakalpojumus vai grupas un lietotāju pārvaldības pakalpojumus, ko sniedz
Windows
serveru operētājsistēmas.
Microsoft
norāda, ka tomēr tūkstošiem lapaspušu, ko
Microsoft
nosūtīja Komisijai saskaņā ar apstrīdēto lēmumu, ļaus tās konkurentiem kopēt noteiktus tās produktu “aspektus”, ko tā izstrādājusi, pateicoties saviem izpētes un izstrādes pūliņiem. Tādējādi, piemēram, pastāvot piekļuvei pie
DRS
(
Directory Replication Service
) protokola, trešās personas varēs reversi inženierēt citas daļas no
Windows
serveru operētājsistēmas, kas izmanto
Active Directory
.
Pieņemot trešo pieeju 2005. gada oktobrī un tādējādi vairākus mēnešus pēc rakstveida procesa izbeigšanas šajā lietā, Komisija atkal interpretēja apstrīdētā lēmuma 5. pantu tādējādi, ka informācijai, kas
Microsoft
ir jāatklāj, ir jāļauj tās konkurentiem radīt
Windows
serveru operētājsistēmas “funkcionālos ekvivalentus” vai, citiem vārdiem, sistēmas, kas ir “pilnībā aizvietojamas” ar šīm sistēmām.
Microsoft
atkal apgalvo, ka šāda 5. panta interpretācija uzliek tai pienākumu sniegt piekļuvi informācijai par
Windows
serveru operētājsistēmas iekšējās darbības mehānismiem.
Tiesas sēdē
Microsoft
plaši apsprieda “multimaster replication” mehānismu un šajā kontekstā izvirzīja argumentus ar tādu pašu nozīmi, kādi minēti iepriekš.
Microsoft
izskaidroja, ka pagātnē direktoriju pakalpojumus īstenoja viens serveris, kas bija ļoti liels un ļoti dārgs. Mūsdienās šos pakalpojumus kopumā īsteno daudzi mazi, lētāki serveri, kas atrodas dažādās vietās un ir savienoti kopā, kā to ilustrēja
Microsoft
vairākos slaidos, kas tika parādīti tiesas sēdē kā “zilais burbulis” [“blue bubble”].
Microsoft
apgalvoja, ka programmatūrai, kas instalēta šajos serveros, kuri veido šo “zilo burbuli”, un kas ir iesaistīta direktoriju pakalpojumu sniegšanā, ir jābūt tādai pašai iekšējai loģikai, lai serveri varētu strādāt kopā, it kā tie būtu viena vienība. Katram no šiem serveriem ir faktiski jāpieņem, ka citi reaģēs tādā pašā veidā, atbildot uz sniegto lūgumu.
Microsoft
piebilda, ka sakari starp serveriem, kas strādā noteiktā operētājsistēmā “zilā burbuļa” ietvaros, ir ļoti īpaša rakstura.
Microsoft
arī izskaidroja, ka
multimaster replication
mehānisms ļauj, ka jebkura izmaiņa datos uz servera, kas funkcionē kā domēna kontrolieris “zilā burbuļa” ietvaros (piemēram, izmaiņas lietotāja parolē), tiek automātiski “replicēta” visos citos serveros, kas funkcionē kā domēna kontrolieri un pieder pie tā paša “zilā burbuļa”.
Microsoft
precizēja, ka pirmā sabiedrība, kam izdevās izveidot šādu mehānismu, bija
Novell
, un tas notika 1993. gadā. Tomēr tās
NetWare
servera operētājsistēmas mehānisms ļauj funkcionēt tikai maksimums 150 domēna kontrolieriem pilnībā sinhronizētā veidā “zilā burbuļa” ietvaros, bet mehānisms, kas tika izmantots
Active Directory Windows 2000 Server
sistēmā, spēj funkcionēt ar vairākiem tūkstošiem domēnu kontrolieru vienlaikus.
Vēl joprojām, atsaucoties uz
multimaster replication
mehānismu,
Microsoft
atkārtoja, ka apstrīdētā lēmuma mērķis ir ļaut tās konkurentiem izstrādāt serveru operētājsistēmas, kas ietvertu tās
Windows
serveru operētājsistēmas “funkcionālos ekvivalentus”. Lēmumā bija it īpaši paredzēts, ka direktoriju pakalpojumus implementējoši serveri, kuros ir instalēta ne-
Microsoft
serveru operētājsistēma, varētu aizvietot “zilā burbuļa” ietvaros pastāvošos serverus, kuros ir instalēta
Windows
serveru operētājsistēma, kas izmanto
Active Directory
. Lai šāds rezultāts varētu tikt sasniegts, ne-
Microsoft
serveru operētājsistēmām būtu jāfunkcionē tādā pašā veidā — un tādējādi tām būtu jābūt tādai pašai iekšējai loģikai — kā
Windows
serveru operētājsistēmām, kas izmanto
Active Directory
. Tas būtu iespējams tikai tad, ja
Microsoft
konkurentiem būtu informācija par tās serveru operētājsistēmu iekšējās darbības mehānismiem, ieskaitot noteiktus algoritmus, proti, informācija, kas krietni pārsniedz sadarbspējas informāciju apstrīdētā lēmuma nozīmē.
Microsoft
piebilst, ka tādējādi
multimaster replication
nevar iejaukties starp serveriem, kas darbojas saskaņā ar operētājsistēmām no dažādiem piegādātājiem. Piemēram, serveri, kurā ir instalēta
Sun
operētājsistēma, nevarētu ievietot “zilā burbuļa” ietvaros, kurā funkcionē serveri saskaņā ar
Novell
operētājsistēmu un izmantojot
Active Directory
. Tomēr
Microsoft
izskaidroja, ka, tā kā
Active Directory
pamatojas uz standarta protokoliem, tādiem kā
LDAP
(
Lightweight Directory Access Protocol
), tā spēj funkcionēt tajā pašā datortīklā ar direktoriju pakalpojumiem, kurus sniedz konkurentu serveru operētājsistēmas. Nav nekādas starpības, vai šī sadarbspēja notiek starp diviem atsevišķiem serveriem vai starp serveri un serveru grupu, kas savienota “zilā burbuļa” ietvaros.
Komisija noraida
Microsoft
apgalvojumus.
Iesākumā Komisija atgādina “sadarbspējas” definīciju un “protokola” definīciju, kas norādītas apstrīdētā lēmuma 1. panta 1. un 2. punktā. Saskaņā ar lēmumu
Microsoft
ir pienākums iesniegt tehnisko dokumentāciju ar nosaukumu “specifikācijas”, kurā sīki aprakstīti minētie protokoli. Specifikācijas parāda, “kā formatēt ziņojumus, kad tos sūtīt, kā tos interpretēt, kā rīkoties ar nepareiziem ziņojumiem utt.”. Komisija tomēr uzsver, ka esot svarīgi nošķirt šo tehnisko dokumentāciju no
Microsoft
produktu pirmkoda. Tā paskaidro, ka konkurentam, kurš vēlētos izstrādāt
Microsoft
protokolus “atpazīstošu” serveru operētājsistēmu, būtu jāieraksta savā produktā pirmkods, kas ļautu īstenot specifikācijas. Divi programmētāji, implementējot viena un tā paša protokola specifikācijas, neuzrakstītu vienu un to pašu pirmkodu un viņu izstrādātās programmas funkcionētu dažādi (apstrīdētā lēmuma 24., 25., 698. un 719.–722. apsvērums). No šāda viedokļa protokoli varētu tikt salīdzināti ar valodu, kuras sintakse un leksika ir specifikācijas, jo apstāklis, ka divas personas apgūst vienas valodas sintaksi un leksiku, pats par sevi nenodrošina, ka viņas to izmantos vienādi. Turklāt Komisija precizē, ka “fakts, ka divi produkti sniedz pakalpojumus, izmantojot savietojamus protokolus, nenorāda neko par to, kā tie sniedz pakalpojumus”.
Komisija apgalvo, ka
Microsoft
aizstāv šauru sadarbspējas jēdziena definīciju, kas nav saderīga ar Direktīvu 91/250. Komisija atsaucas uz apstrīdētā lēmuma 749.–763. apsvērumu un norāda, ka
Microsoft
nesniedz nevienu jaunu argumentu salīdzinājumā ar apgalvojumiem, kas jau tika izteikti administratīvā procesa laikā. Tiesas sēdē Komisija precizēja, ka tā bija pamatojusies uz direktīvu ne tikai, lai pierādītu savstarpējās savietojamības nozīmi programmatūras sektorā, bet arī, lai izvērtētu sadarbspējas jēdzienu.
Turklāt Komisija arī atzīst, ka pastāv plaša gamma iespējamu sadarbspējas pakāpju starp
PC
, kas funkcionē ar
Windows
, un darba grupas serveru operētājsistēmām, un ka “noteikta sadarbspēja” ar
Windows
domēnu arhitektūru ir jau iespējama. Tā apgalvo, ka nav noteikusi
a priori
noteiktu sadarbspējas līmeni, kas nepieciešams efektīvas konkurences uzturēšanai tirgū, bet pēc izmeklēšanas tā konstatēja, ka sadarbspējas līmenis, ko varētu sasniegt konkurenti ar pieejamajām metodēm, ir pārāks zems, lai tie varētu rentabli palikt tirgū. Komisija atsaucas uz apstrīdētā lēmuma nodaļu, kurā tā parāda, ka “sadarbspēja ir galvenais dzinējs, kas liek izvēlēties
Microsoft
darba grupas serveru operētājsistēmas” (apstrīdētā lēmuma 637.–665. apsvērums), un norāda, ka kļuva acīmredzams, ka šīs metodes “neļāva sasniegt klientiem nepieciešamo sadarbspējas pakāpi ekonomiski rentablā veidā”.
Atbildes rakstā uz repliku Komisija precizēja, ka apstrīdētajā lēmumā tā nesecināja, ka ir nepieciešams, lai
Microsoft
konkurentiem tiek atļauts reproducēt
Microsoft
“sadarbspējas risinājumus”. Nozīme ir tam, ka tie paši spēj sasniegt pienācīgu sadarbspējas pakāpi ar pašu radošajiem spēkiem.
Visbeidzot Komisija uzsver, ka, pretēji tam, ko apgalvo
Microsoft
, apstrīdētajā lēmumā nav paredzēts, lai ne-
Microsoft
serveru operētājsistēmas varētu funkcionēt visos aspektos tāpat kā
Windows
serveru operētājsistēma, un līdz ar to konkurentiem būtu ļauts klonēt
Microsoft
produktu aspektus. Apstrīdētajā lēmumā ir paredzēts ļaut šiem konkurentiem izstrādāt produktus, kas “funkcionētu atšķirīgi, [bet būtu] spējīgi saprast attiecīgo
Microsoft
produktu sūtītos ziņojumus”. Tā piebilst, ka sadarbspējas informācija, kas
Microsoft
ir jāatklāj tās konkurentiem saskaņā ar apstrīdēto lēmumu, neļautu tiem izveidot precīzi tādus pašus produktus kā
Microsoft
produktus.
Šajā sakarā Komisija tiesas sēdē precizēja, ka jēdziens “funkcionālais ekvivalents” ir jānošķir no jēdziena “funkcionālais klons”. Funkcionālais ekvivalents nav sistēma, kas darbojas identiski
Windows
darba grupas serveru operētājsistēmai, ko tā aizvieto, bet sistēma, kas var sniegt pienācīgu atbildi uz specifiskiem pieprasījumiem ar tiem pašiem nosacījumiem kā
Windows
operētājsistēma un var likt
Windows
klienta
PC
vai serverim reaģēt uz tās ziņojumiem tādā pašā veidā, it kā tie būtu no šīs
Windows
operētājsistēmas.
Komisija apgalvo, ka “ciešā saistīšana” un “vājā saistīšana” nav skaidri definēti tehniski termini, it īpaši operētājsistēmu programmatūras jomā. Katrā ziņā tā nepiekrīt, ka “cieši sasaistītās saskarnes detaļas”, kas minētas ziņojumā prasības pieteikuma A.9.2. pielikumā, ir inovatīvas.
Saistībā ar klientu paziņojumiem, ko
Microsoft
iesniedza administratīvā procesa laikā, Komisija atgādina, ka tie jau ir komentēti apstrīdētā lēmuma 357., 358., 440.–444., 511., 513., 595., 602., 628. un 707. apsvērumā. Tā norāda, ka šie paziņojumi, kas izdarīti 2000. un 2001. gadā, būtībā attiecas uz uzņēmumiem, kas lielā mērā ir pieņēmuši
Windows
kā “standartu” saviem darba grupu tīkliem. Saistībā ar
Mercer
ziņojumiem Komisija apgalvo, ka apstrīdētā lēmuma 645. apsvērumā tā jau ir norādījusi, ka šajā ziņojumā analizētie dati parāda tieši pretējo tam, ko apgalvo
Microsoft
.
Turklāt Komisija noraida argumentu, ko
Microsoft
izvirza — ka pastāv nesaskaņotība starp korektīvo pasākumu un “sadarbspējas standartu”, ko Komisija izmanto apstrīdētā lēmuma 5. pantā, lai novērtētu “sadarbspējas alternatīvu līdzekļu” atbilstību.
Komisija atzīst, ka ir grūti saprast šī argumenta jēgu. Šajā sakarā tā norāda, ka izvilkumos no apstrīdētā lēmuma 669. un 679. apsvēruma, kurus citē
Microsoft
, Komisija nenoraida noteiktas alternatīvas sadarbspējas informācijas atklāšanai uz tā pamata, ka šīs alternatīvas neļauj klonēt
Microsoft
produktus vai noteiktus šo produktu aspektus. Tā konstatē, ka šie risinājumi nodrošina “mazāku sadarbspējas pakāpi ar
Microsoft
galvenajiem produktiem (mazāku spēju piekļūt [šo] produktu aspektiem) salīdzinājumā ar to, kādu piedāvā
Microsoft
pašas produkti”. Tādējādi runa ir par spēju “strādāt ar”
Windows
vidi.
Komisija piebilst, ka no apstrīdētā lēmuma 568.–572., 740. un 749.–763. apsvēruma skaidri izriet, ka šajā lēmumā ir paredzēta tikai saskarnes specifikāciju atklāšana. Turklāt Komisija uzskata, ka
Microsoft
nepamato juridiski pienācīgā līmenī apgalvojumu, ka, pastāvot piekļuvei pie tās sakaru protokolu specifikācijām, trešās personas varēs reversi inženierēt citas daļas no
Windows
serveru operētājsistēmas, kas izmanto
Active Directory
.
Tiesas sēdē Komisija apstrīdēja to apgalvojumu pamatotību, ko
Microsoft
izteica par
multimaster replication
mehānismu. Komisija apstiprināja, ka apstrīdētā lēmuma mērķis bija it īpaši nodrošināt, ka serveri, kuri funkcionē ar darba grupas serveru operētājsistēmu, kuru ir ražojis viens no
Microsoft
konkurentiem, varētu būt daļa no “zilā burbuļa”, kas sastāv no serveriem, kuros ir instalēta
Windows
darba grupas operētājsistēma, un ka tādējādi atklāšanas pienākums, kas ir noteikts apstrīdētā lēmuma 5. pantā, arī aptvertu informācijas izpaušanu par sakariem starp serveriem“zilā burbuļa” ietvaros. Tomēr Komisija noraidīja
Microsoft
apgalvojumu, ka šo mērķi var sasniegt, tikai sniedzot piekļuvi informācijai par
Microsoft
produktu iekšējās darbības mehānismiem.
SIIA
uzsver to būtisko nozīmi, kas sadarbspējai ir programmatūras sektorā. Tā uzskata, ka nav šaubu, ka patērētāji piešķir ļoti lielu nozīmi faktam, lai datorprogrammas būtu sadarboties spējīgas ar kvazimonopolistiskajiem produktiem, ko pārstāv
Windows
klientu
PC
operētājsistēmas. Tā norāda, ka normālas konkurences apstākļos programmatūras izstrādātājiem ir patiess stimuls atbalstīt sadarbspēju starp to produktiem un konkurentu produktiem un atklāt sadarbspējas informāciju. Tādējādi tie konkurē, pamatojoties uz “normāliem” faktoriem, tādi kā cenu un produkta drošums, skaitļošanas ātrums vai atsevišķu funkcionalitāšu novitāte.
Microsoft
savukārt izmanto savu kvazimonopolistisko situāciju noteiktos tirgus, lai izmantotu “sviras efektu” (
leveraging
) blakus tirgos. Konkrētāk,
Microsoft
ierobežo konkurentu spēju sasniegt sadarbspēju ar tās kvazimonopolistiskajiem produktiem, neievēro industrijas standarta protokolus, pievienojot tiem “mazus (un nebūtiskus) papildinājumus” un pēc tam atsakoties atklāt konkurentiem informāciju par šiem “paplašinātajiem protokoliem”.
Turklāt
SIIA
apstrīd
Microsoft
apgalvojumu, ka apstrīdētais lēmums ir vērsts uz to, lai atļautu
Microsoft
konkurentiem izstrādāt serveru operētājsistēmas, kas visos aspektos funkcionētu kā
Windows
operētājsistēmas. Kā uzskata
SIIA
, apstrīdētā lēmuma mērķis ir ļaut ne-
Microsoft
darba grupas serveru operētājsistēmām savstarpēji sadarboties ar
Windows
klientu
PC
un darba grupu operētājsistēmām tādā pašā veidā, kā to dara
Windows
darba grupas serveru operētājsistēmas.
Pirmās instances tiesas vērtējums
Microsoft
ar saviem dažādajiem argumentiem, kas iepriekš izklāstīti 118.–135. punktā, izvirza divus galvenos jautājumus: pirmkārt, sadarbspējas pakāpi, ko Komisija pieprasa šajā lietā, un, otrkārt, korektīvā pasākuma apjomu, kas noteikts apstrīdētā lēmuma 5. pantā.
Ir jānorāda, ka šie divi jautājumi ir cieši saistīti, jo, kā it īpaši ir redzams no apstrīdētā lēmuma 998. apsvēruma, korektīvā pasākuma mērķis ir likt
Microsoft
atklāt to, ko atbilstoši Komisijas apgalvojumam tā ir ļaunprātīgi atteikusies atklāt, un atklāt to gan
Sun
, gan citiem konkurentiem. Tādējādi korektīvā pasākuma apjoms ir jāizvērtē atkarībā no ļaunprātīgās rīcības, par kuru tika konstatēts, ka
Microsoft
bija to veikusi, kas ir it īpaši atkarīgs no sadarbspējas pakāpes, ko Komisija paredzēja apstrīdētajā lēmumā.
Lai spriestu par šiem jautājumiem, iesākumā ir jāatgādina virkne faktu un tehnisko konstatējumu, kas ietverti apstrīdētajā lēmumā. Pamatojoties uz veidu, kā tiek organizēti
Windows
darba grupu tīkli, un izpētot saiknes starp dažādajām operētājsistēmām šajos tīklos, Komisija izvērtēja sadarbspējas pakāpi, kas tiek pieprasīta šajā lietā, un tādējādi secināja, ka piekļuve šai sadarbspējas informācijai ir obligāta. Ir jāprecizē arī informācijas raksturs, uz kuru attiecas apstrīdētais lēmums.
— Faktu un tehniskie konstatējumi
Apstrīdētā lēmuma 21.–59., 67.–106., 144.–184. apsvērumā Komisija izklāsta virkni faktu un tehnisko konstatējumu par attiecīgajiem produktiem un tehnoloģijām.
Iesākumā ir jānorāda, ka
Microsoft
būtībā neapstrīd šos dažādos konstatējumus. Lielā mērā šie konstatējumi balstīti uz paziņojumiem, ko
Microsoft
sniedza administratīvā procesa laikā, it īpaši tās atbildēs uz trīs iebildumu rakstiem, un arī dokumentiem un ziņojumiem, kas publicēti tās tīmekļa vietnē. Turklāt lietas dalībnieku ekspertu, ieskaitot
Microsoft
ekspertu, prezentācijas par tehniskajiem jautājumiem apstiprina šo konstatējumu pamatotību.
Pirmkārt, Komisija, norādījusi, ka terminu “sadarbspēja” tehniķi var izmantot dažādos kontekstos un tas var tikt dažādi saprasts, iesākumā citē Direktīvas 91/250 preambulas 10., 11. un 12. apsvērumu (apstrīdētā lēmuma 32. apsvērums).
Šie apsvērumi ir formulēti šādi:
“tā kā datorprogrammu uzdevums ir savienoties un darboties kopā ar citām datorsistēmas sastāvdaļām un tās lietotājiem, un tas prasa šo sastāvdaļu loģisku un dažkārt arī fizisku savstarpēju savienošanu un mijiedarbi, un lai visi tās lietotāji, programmatūras un datortehnikas elementi darbotos kā paredzēts kopā ar citām programmatūrām un datortehniku;
tā kā programmas daļas, kas nodrošina programmatūras un datortehnikas elementu savstarpēju savienojamību un mijiedarbi, parasti sauc par “saskarnēm”;
tā kā šādu funkcionālu savstarpēju savienojamību un mijiedarbi sauc par “sadarbspēju”; tā kā sadarbspēju var definēt kā spēju apmainīties ar informāciju un savstarpēji lietot sniegto un saņemto informāciju [..].”
Turpinājumā Komisija norāda, ka
Microsoft
to kritizē par to, ka šajā lietā tā pieņēma sadarbspējas jēdzienu, kas pārsniedz Direktīvā 91/250 paredzēto. Komisija precizē, ka tomēr tā un
Microsoft
ir vienisprātis, ka “sadarbspēja ir pakāpes jautājums un ka dažādie programmatūras produkti sistēmā “savstarpēji sadarbojas” [“interoperate”] (vismaz daļēji), kad tie ir spējīgi apmainīties ar informāciju un savstarpēji izmantot informāciju, ar kuru tie ir apmainījušies” (apstrīdētā lēmuma 33. apsvērums).
Otrkārt, Komisija norāda, ka mūsdienās uzņēmumos un organizācijās datori arvien vairāk funkcionē saistībā ar citiem datoriem datortīklā. Tā precizē, ka atkarībā no specifiskajiem uzdevumiem, ko klientu
PC
lietotāji vēlas paveikt, šie klientu
PC
lietotāji izmanto gan viņu pašu klientu
PC
skaitļošanas kapacitāti un tajā pašā laikā vairāku tipu daudz jaudīgāku “multi-user” datoru kapacitāti, proti, serveru, kuriem viņi piekļūst netieši caur saviem klientu
PC
(apstrīdētā lēmuma 47. apsvērums). Tā paskaidro, ka, lai nodrošinātu vieglu un efektīvu piekļuvi tīkla “resursiem”, lietotnēm ir jābūt sadalītām pa vairākiem datoriem, kuros katrā ir dažādas komponentes, kas “savstarpēji sadarbojas”, un datoriem, kas saslēgti tīklā, ir jābūt integrētiem vienotā “dalītā datorsistēmā” [“distributed computer system”] (apstrīdētā lēmuma 48. apsvērums). Visbeidzot Komisija norāda, ka ideālā variantā šāda sistēma padarītu tās pamatā esošās aparatūras un programmatūras komplicētību “caurspīdīgu” (tas ir, neredzamu) lietotājam, tā, ka lietotāji un lietotnes varētu orientēties šajā komplicētībā, lai piekļūtu skaitļošanas resursiem” (apstrīdētā lēmuma 48. apsvērums).
Treškārt, Komisija uzsver, ka šajā lietā tā koncentrējas uz darba grupas serveru pakalpojumiem, proti, uz bāzes infrastruktūras pakalpojumiem, ko biroju darbinieki izmanto ikdienas darbā (apstrīdētā lēmuma 53. apsvērums). Komisija identificē trīs pakalpojumu veidus: pirmkārt, serveros glabāto datņu koplietošana, otrkārt, printeru koplietošana, un, treškārt, grupu un lietotāju grupu pārvaldība. Tā precizē, ka trešais pakalpojumu veids tostarp ietver drošas piekļuves nodrošināšanu tīkla resursiem un šo resursu drošu izmantošanu, pirmkārt, autentificējot lietotājus un, otrkārt, pārbaudot, vai viņiem ir tiesības veikt noteiktu darbību (apstrīdētā lēmuma 54. apsvērums).
Turklāt Komisija konstatē, ka šie dažādie pakalpojumi ir cieši saistīti un faktiski lielā mērā var tikt uzskatīti par “vienu un to pašu pakalpojumu”, kas apskatīts no divām dažādām perspektīvām, proti, no vienas puses, no lietotāja perspektīvas (datņu un printeru pakalpojumi) un, no otras puses, no tīkla administratora perspektīvas (grupas un lietotāju grupu pārvaldības pakalpojumi) (apstrīdētā lēmuma 56. un 176. apsvērums). Ir jānorāda, ka, kaut gan argumentācijā par konkurences likvidēšanu
Microsoft
apgalvo, ka Komisija pieņēma “mākslīgi šauru” attiecīgā produkta tirgus definīciju, iekļaujot tikai trīs iepriekš minēto pakalpojumu veidus (skat. šī sprieduma 443.–449. punktu), tā neapstrīd, ka starp šiem pakalpojumiem pastāv šādas saiknes.
Ņemot vērā šos faktus, Komisija “darba grupas serveru operētājsistēmu” definē kā operētājsistēmu, kas ir izveidota un tiek tirgota, lai integrēti sniegtu datņu un printeru pakalpojumus un arī grupas un lietotāju grupu pārvaldības pakalpojumus relatīvi mazam skaitam klientu
PC
, kas ir savienoti maza vai vidēja lieluma tīklos (apstrīdētā lēmuma 53. un 345. apsvērums). Ta tostarp precizē, ka, lai nodrošinātu efektīvu informācijas par lietotāju un lietotāju grupu pārvaldību glabāšanu un meklēšanu, šis operētājsistēmas galvenokārt balstītas uz direktoriju pakalpojumu tehnoloģijām (apstrīdētā lēmuma 55. apsvērums).
Ceturtkārt, Komisija izvērtē veidu, kādā sadarbspēja tiek panākta
Windows
darba grupu tīklos (apstrīdētā lēmuma 144.–184. apsvērums), proti, “
Windows
klientu
PC
grupās [kuros instalēta
Windows
operētājsistēma klientu
PC
], un serveros [kuros instalēta
Windows
operētājsistēma darba grupas serveriem], kas savā starpā savienoti datortīklā” (apstrīdētā lēmuma 1. panta 7. punkts).
Šajā sakarā Komisija koncentrējas uz
Microsoft Windows 2000
operētājsistēmu paaudzi, norādot, ka šo sistēmu būtiskās pazīmes ir līdzīgas nākamās paaudzes sistēmu pazīmēm (proti,
Windows XP Home Edition
un
Windows XP Professional
operētājsistēmas klientu
PC
un
Windows

2003 Server
operētājsistēma serveriem) (apstrīdētā lēmuma 182. zemsvītras piezīme).
Iesākumā Komisija izklāsta virkni apsvērumu par lietotāju un lietotāju grupu pārvaldības pakalpojumiem (apstrīdētā lēmuma 145.–157. apsvērums). Tā norāda, ka
Windows
darba grupas tīklos “
Windows
domēni” ir šo pakalpojumu sniegšanas centrā, raksturojot šos domēnus kā “administratīvās vienības”, ar kuru starpniecību
Windows
darba grupas operētājsistēmas pārvalda klientu
PC
un darba grupas serverus (apstrīdētā lēmuma 145. un 146. apsvērums). Komisija tostarp paskaidro, ka katram “resursam” (datoram, printerim, lietotājam, lietotnei utt.)
Windows
domēnā ir viens “domēna konts”, kas definē tā identitāti visam domēnam, un ka tajā pašā
Windows
domēnā ir “vienotā lietotāja pieslēgšanās” [“single user logon”] tādā ziņā, ka tad, kad lietotājs piesakās domēna resursā (parasti savā klienta
PC
), viņu “atpazīst” visi citi resursi tajā pašā domēnā un viņam atkal nav jāievada savs vārds un parole (apstrīdētā lēmuma 146. apsvērums).
Komisija uzsver to serveru nozīmību
Windows
domēna ietvaros, kas tiek saukti par “domēna kontrolieriem”, salīdzinājumā ar citiem serveriem, kas ir pazīstami kā “ierindas serveri” (“member servers”) (apstrīdētā lēmuma 147. apsvērums). Tā paskaidro, ka domēnu kontrolieri ir atbildīgi par domēnu kontu un saistītās informācijas glabāšanu. Citiem vārdiem, tie darbojas kā “vadības pults operatori” [“switchboard operators”]
Windows
domēnā (apstrīdētā lēmuma 147. apsvērums).
Komisija vēl konkrētāk uzsver
Active Directory
galveno nozīmi un izmaiņas, kas ar “pilno direktoriju pakalpojumu” [“full-fledged directory service”]
Windows 2000 Server
operētājsistēmā tikušas izdarītas veidā, kādā domēnu kontrolieri sadarbojas viens ar otru
Windows 2000
domēnos salīdzinājumā ar agrākām
Windows
serveru operētājsistēmām, proti, ar tām no
Windows NT
paaudzes (apstrīdētā lēmuma 149. apsvērums).
Šajā sakarā Komisija, pirmkārt, paskaidro, ka
Windows NT 4.0
operētājsistēmā bija primārie domēnu kontrolieri un domēnu sekundārie kontrolieri. Šajā sistēmā izmaiņas domēnu kontos varēja izdarīt tikai primārais domēnu kontrolieris un tad šīs izmaiņas periodiski un automātiski tika nodotas visiem domēnu sekundārajiem kontrolieriem. Savukārt
Windows 2000
domēnā visi domēna kontrolieri darbojas kā “vienranga” (
peers
), lai būtu iespējams veikt izmaiņas domēna kontā jebkurā no tiem, un tad šīs izmaiņas tiek nodotas citiem domēna kontrolieriem (apstrīdētā lēmuma 150. apsvērums). Šīs operācijas tiek veiktas, jaunu sinhronizācijas protokolu dēļ, kas atšķiras no tiem, kas tika izmantoti
Windows NT 4.0
operētājsistēmā.
Otrkārt, Komisija norāda, ka
Windows 2000
domēnu jauna iezīme ir tāda, ka tos var organizēt hierarhiski ar
Windows 2000
domēnu “kokiem” [“trees”], kas savienoti viens ar otru ar automātiskās uzticības attiecībām, bet vairāki “koki” tad var tikt savienoti ar uzticības attiecībām “mežā” [“forest”] (apstrīdētā lēmuma 151. apsvērums). Tā piebilst, ka
Windows 2000
domēna kontrolieri var tikt izveidoti kā “globālie kataloga serveri” [“Global Catalog servers”], kas nozīmē, ka tie glabā ne tikai informāciju par to kontrolētajos domēnos pieejamajiem resursiem, bet arī “kopsavilkumu” par visiem resursiem, kas ir pieejami “mežā”, proti, “globālo katalogu” [“Global Catalog”]. Tā precizē, ka globālajā katalogā glabātos datus atjaunina saskaņā ar dažādiem protokoliem.
Turklāt Komisija skaidro, ka pāreja no
Windows NT
tehnoloģijas uz
Windows 2000
tehnoloģiju arī ir ietvērusi izmaiņas attiecībā uz
Windows
darba grupas tīklu drošības arhitektūru (apstrīdētā lēmuma 152.–154. apsvērums). Komisija tostarp konstatē, ka
Windows 2000
domēnā autentificēšana ir bāzēta uz “Kerberos” protokolu un vairs ne uz
NTLM
(
NT LAN Manager
) protokolu, kas sniedz virkni priekšrocību attiecībā uz savienojuma ātrumu, savstarpējo autentificēšanu un uzticības attiecību pārvaldību (“trust management”). Komisija norāda, ka “atslēgu sadales centrs” (
Key Distribution Centre
), ko paredz
Kerberos
protokols, “ir integrēts citos
Windows 2000
drošības pakalpojumos, kas funkcionē uz domēna kontroliera un izmanto domēna
Active Directory
kā drošības konta datu bāzi” (apstrīdētā lēmuma 153. apsvērums). Komisija precizē, ka
Kerberos
protokols, kas implementēts
Windows 2000 Professional
un
Windows 2000 Server
operētājsistēmās, nav standarta versija, ko izstrādājis
Massachusetts Institute of Technology
(
MIT
) [Masačūsetsas Tehnoloģiju institūts], bet gan versija, ko
Microsoft
“paplašinājusi” (apstrīdētā lēmuma 153. un 154. apsvērums).
Visbeidzot, izmaiņu, ko radīja pāriešana no
Windows NT
tehnoloģijas uz
Windows 2000
tehnoloģiju un
Active Directory
, starpā Komisija norāda uz faktu, ka vairākas funkcijas ir integrētas gan
Windows 2000 Professional
operētājsistēmā, gan
Windows 2000 Server
operētājsistēmā, lai vienkāršotu
Windows
klientu
PC
pārvaldību
Windows
domēnos (apstrīdētā lēmuma 155.–157. apsvērums). Tā uzsver, ka šīs funkcijas — it īpaši minot “Group Policy” un “Intellimirror”— ir “būtiski uzlabotas”, vai ir tikai pieejamas atsevišķi
Windows 2000
domēnā, ko pārvalda
Windows 2000
domēna kontrolieris, izmantojot
Active Directory
(apstrīdētā lēmuma 156. apsvērums). Komisija norāda, ka
Microsoft
ir paskaidrojusi, ka “[
Group Policy
bija]
Windows 2000
funkcija [..], kas [ļāva] administratoriem centralizēti pārvaldīt lietotāju, datoru, lietotņu un citu tīkla resursu kopumu, tā vietā, lai pārvaldītu šos objektus katru atsevišķi”. Grupas var tikt definētas vietēji attiecīgam datoram vai visam
Windows
domēnam. Attiecībā uz
Intellimirror —
Komisija norāda, ka šī funkcija, kas ir pieejama tikai
Windows 2000
domēnā, ļauj, ka lietotājiem ir sava “darba vide” (dati, programmatūra utt.) ar personīgajiem iestatījumiem neatkarīgi no tā, vai viņi ir pieslēgti pie tīkla, vai nē, un jebkad, kad viņi ir tīklā (apstrīdētā lēmuma 157. apsvērums).
Otrkārt, Komisija izklāsta virkni apsvērumu par datņu un printeru koplietošanas pakalpojumiem (apstrīdētā lēmuma 158.–164. apsvērums).
Komisija it īpaši norāda, ka modernās darba grupas serveru sistēmas sniedz atbalstu “dalīto datņu sistēmām” [“distributed file systems”] un 1990. gadu beigās
Microsoft
laida tirgū šādu sistēmu, sauktu par “Dfs” (
Distributed File System
) paplašinājuma [“add-on”] formā, ko varēja instalēt klientu un servera
PC
, kuri funkcionēja ar
Windows NT

4.0
. Tā norāda, ka
Windows 2000
ir
Microsoft
produktu pirmā paaudze, kurā iekļauts “vietējais atbalsts” [“native support”]
Dfs
gan klientu
PC
pusē, gan darba grupas serveru pusē (apstrīdētā lēmuma 161.–163. apsvērums).
Komisija arī norāda, ka saskaņā ar
Windows 2000
operētājsistēmu
Dfs
var instalēt vai nu “autonomā” [“stand-alone”] režīmā, vai nu “domēna” [“domain-based”] režīmā, bet ka domēna režīms, kas sniedz vairākas priekšrocības
Dfs
informācijas no klientu
PC
“inteliģentas” iegūšanas ziņā, ir pieejams tikai
Windows
domēnos un to uzlabo domēnu kontrolieri, kuri izmanto
Active Directory
(apstrīdētā lēmuma 164. apsvērums).
Treškārt, Komisija paskaidro, ka
Microsoft
ir izstrādājusi savu atbilstošo “objektbāzēto sistēmu” tehnoloģijas [“distributed object-based system technologies”] kopumu, kas ietver
COM
(
Component Object Model
) tehnoloģijas un
DCOM
(
Distributed Component Object Model
) tehnoloģijas (apstrīdētā lēmuma 166. apsvērums). Tā precizē, ka šīs divas minētās tehnoloģijas ir cieši saistītas un
COM
, kas ir implementēts gan
Windows
klientu
PC
operētājsistēmās, gan
Windows
darba grupas serveru operētājsistēmās, sasaista šīs divas operētājsistēmas saskanīgā platformā dalītajām lietotnēm (apstrīdētā lēmuma 166. apsvērums). Komisija norāda, ka atbildē uz trešo iebildumu rakstu
Microsoft
norādīja, ka “
COM
[bija] fundamentāla nozīme
Windows
operētājsistēmas arhitektūrai un ka daudzas
Windows
saskarnes [bija] bāzētas uz
COM
” (apstrīdētā lēmuma 167. apsvērums). Komisija, precīzāk, uzsver, ka daudzās mijiedarbības starp klientu
PC
un
Active Directory
pakalpojumu
Windows
darba grupas serveros ietver
COM
/
DCOM
. Tā piebilst, ka
DCOM
protokols tika izmantots klients/serveris sakaros, kuru dēļ
Windows
serveri sniedz autentificēšanas pakalpojumus vai datņu pakalpojumus
Windows
klientu
PC
(apstrīdētā lēmuma 167. apsvērums).
Ceturtkārt, Komisija paskaidro, ka
Microsoft
dažādos veidos veicina, lai gan tās klientu, gan programmatūras izstrādātāji “dabiski migrētu” no
Windows NT
operētājsistēmas uz
Windows 2000
operētājsistēmu (apstrīdētā lēmuma 168.–175. apsvērums).
Komisija norāda, ka
Windows
domēnā ir iespējams “atjaunināt” datorus, kuros ir instalētas iepriekšējās
Windows
versijas, liekot tiem “pārmigrēt” uz
Windows 2000
, neizmantojot
Active Directory
. Tomēr klienti var pilnībā izmantot atjauninājumu, tikai “vietējā režīmā” [“native mode”] instalējot
Windows 2000
domēnu, kas izmanto
Active Directory
, kas nozīmē, ka visi domēna kontrolieri attiecīgajā domēnā “migrē” uz
Windows 2000
un
Active Directory
. Domēna darba grupas serveriem, kas nefunkcionē kā domēna kontrolieri, arī ir jābūt saderīgiem ar
Windows 2000
(kas it īpaši prezumē, ka tie implementē
Kerberos
protokolu tādā versijā, kā to ir paplašinājusi
Microsoft
). Komisija paskaidro — kad
Windows 2000
domēns ir instalēts “jauktajā režīmā” (proti, kad primārais domēna kontrolieris ir “migrējis” uz
Windows 2000
, bet daži no domēnu sekundārajiem kontrolieriem vēl joprojām izmanto
Windows NT
), lietotājs nespēj baudīt visas šī domēna modernizētās iezīmes. Lietotājam ir tostarp jāatsakās no lielākās daļas papildu pielāgojamības, ko
Active Directory
sniedz lietotāju grupu pārvaldībai. Komsijas precizē, ka, tiklīdz lietotājs pārslēdz savu primāro kontrolieri uz “vietējo režīmu”, viņš vairs kā domēna kontrolieri nevar izmantot serveri, kas ir savstarpēji izmantojams tikai ar
Windows NT

4.0
paaudzes
Microsoft
produktiem (ieskaitot darba grupas serverus, kurās ir instalētas ne-
Microsoft
sistēmas).
Saistībā ar programmatūras izstrādātājiem Komisija konstatē, ka
Microsoft
tos stingri mudina izmantot
Windows
operētājsistēmu jaunās iezīmes, it īpaši
Active Directory
, un it īpaši ar sertifikācijas programmu palīdzību, kuras tā ir ieviesusi (apstrīdētā lēmuma 171.–175. lpp.).
Piektkārt, Komisija izdara virkni secinājumu (apstrīdētā lēmuma 176.–184. apsvērums).
Iesākumā tā atgādina, ka
Windows
tehnoloģijās datņu un printeru koplietošanas pakalpojumi, kā arī lietotāju un lietotāju grupu pārvaldība
Windows
klientu
PC
lietotājiem tiek sniegti kā “savstarpēji saistītu pakalpojumu kopums”. Ilustrējot, Komisija norāda, ka
Windows 2000
domēnā “servera ziņojuma bloks (
SMB
) (
Server Message Block
) klientam un serverim, kas ir pamatā [
Dfs
], [
DCOM
],
LDAP
autentificēšanai, [..] autentificēšanai visi automātiski izmanto [
Microsoft
]
Kerberos
” (apstrīdētā lēmuma 176. apsvērums). Tā piebilst, ka papildu autentificēšanai pilnvarošanas process ir atkarīgs no spējas radīt, grozīt un interpretēt “Access Control Lists” (
ACL
), kas ietver sakarus ar domēna kontrolieriem (apstrīdētā lēmuma 176. apsvērums).
Turpinājumā Komisija konstatē, ka, lai spētu sniegt šos pakalpojumus “pārskatāmā veidā” klientu
PC
lietotājiem,
Windows
darba grupas serveri izmanto specifiskas programmatūras koda daļas
Windows
klientu
PC
operētājsistēmā (apstrīdētā lēmuma 177. apsvērums). Šajā sakarā Komisija tostarp norāda, ka
Microsoft
apgalvoja, ka “
Dfs
[bija] lokāls komponents, kas strādātu pat tad, ja klientu
PC
, kas izmanto
Windows 2000 Professional
, strādātu neatkarīgā režīmā” un ka “
Windows 2000 Professional
ietvēra klientu kodu, ko [varēja] izmantot, lai piekļūtu
Active Directory
” (apstrīdētā lēmuma 177. apsvērums). Citējot
Microsoft Press
publicētā darba “Understanding Active Directory Services” (Izprotot aktīvo direktoriju pakalpojumus) autoru, Komisija arī norāda, ka “
Active Directory
ir pilnībā — bieži vien neredzami — integrēta [
Windows
]
PC
” (apstrīdētā lēmuma 177. apsvērums).
Komisija uzsver, ka tomēr ir svarīgi starpsavienojamību un sadarbību, kas ietver
Windows 2000 Professional
pirmkodu, neapskatīt tikai kā tādu, kas vērsts uz to, lai dotu iespēju konkrētam darba grupas serverim komunicēt ar konkrētu
Windows
klientu
PC
. Komisija apstiprina, ka precīzāk būtu aprakstīt šo starpsavienojamību un mijiedarbību sadarbspējas kategorijās datorsistēmas ietvaros, kas ietver vairākus
Windows
klientu
PC
un vairākus
Windows
darba grupas serverus, kas visi savienoti tīklā. Tā konstatē, ka sadarbspējai šādas datorsistēmas ietvaros ir divi neatdalāmi komponenti, proti, klienta/servera savstarpējā izmantojamība un servera/servera savstarpējā izmantojamība (apstrīdētā lēmuma 178. apsvērums).
Saistībā ar šo minēto aspektu Komisija piebilst, ka vairākos gadījumos pastāv “simetrija starp servera/servera un klienta/servera starpsavienojamību un mijiedarbību” (apstrīdētā lēmuma 179. apsvērums). Komisija kā piemēru min faktu, ka viena un tā pati “lietojumprogrammas saskarne” [“application program interface”] (
API
), proti, “ADSI” (
Active Directory Service Interface
), ir implementēta gan
Windows 2000 Professional
, gan
Windows 2000 Server
, lai vadītu piekļuvi
Active Directory
domēna kontrolieriem. Komisija sniedz vēl vienu piemēru, ka
Windows
domēnā
Kerberos
protokols
Microsoft
paplašinātajā versijā tiek izmantots autentificēšanai gan starp
Windows
klientu
PC
un
Windows
darba grupas serveri, gan starp vairākiem
Windows
darba grupas serveriem.
Komisija arī norāda, ka noteiktos apstākļos “serveri var sūtīt pieprasījumus citiem serveriem klienta
PC
vārdā” (apstrīdētā lēmuma 180. apsvērums). Komisija kā piemēru šajā sakarā min “
Kerberos
deleģēšanu” [“Kerberos delegation”], funkcionalitāti, kas pastāv
Windows 2000 Server
operētājsistēmā un kas ļauj serverim aizņemties klienta
PC
identitāti un pieprasīt pakalpojumu no cita servera šī klienta
PC
vārdā. Tādējādi serveri diezgan bieži sūta pieprasījumus citiem serveriem un tādēļ darbojas kā klienta
PC
(skat. arī apstrīdētā lēmuma 51. zemsvītras piezīmi).
Komisija piebilst, ka noteikti klienta/servera sakari tiek balstīti uz pieņēmumu, ka noteikti servera/servera sakari ir jau notikuši. Šajā ziņā tā it īpaši norāda uz faktu, ka tad, kad klienta
PC
, kas darbojas ar
Windows 2000 Professional
, sūta pieprasījumus domēna kontrolierim
Windows 2000
domēnā, klienta
PC
sagaida “jau iepriekšēju koordināciju starp domēna kontrolieriem, kas darbojas ar
Windows 2000 Server
” (apstrīdētā lēmuma 181. apsvērums). Komisija uzskata, ka “[tas] ietver, piemēram, gan faktu, ka domēna kontrolieri uzturēs pilnīgu
Active Directory
datu, kas tiek visu laiku atjaunināti caur sinhronizācijas protokoliem, kopiju, un faktu, ka globālā kataloga [
Global Catalog
] serveri var uzglabāt informāciju par ārpus to domēna esošajiem “meža” [“forest”] datoriem, kas ir iespējams, izmantojot dažādus ar globālo katalogu saistītus protokolus” (apstrīdētā lēmuma 181. apsvērums). Komisija izklāsta, ka šādā situācijā servera/servera sakari “ir loģiski saistīti” ar klienta/servera sakariem, jo tā notiek, sagatavojoties klienta/servera sakariem.
No iepriekš apskatītajiem faktiem izriet — fakti, ko
Microsoft
būtībā neapstrīd un kuru pareizumu lielā mērā apstiprināja tehniskās prezentācijas tiesas sēdē —, ka, un to Komisija pareizi norāda apstrīdētā lēmuma 182. apsvērumā,
Windows
darba grupas tīkli balstīti gan uz klientu/serveru, gan serveru/serveru starpsavienojamības un mijiedarbības “arhitektūru” un ka šī arhitektūra — kuru Komisija kvalificē kā “
Windows
domēna arhitektūru” — ļauj nodrošināt “pārredzamu piekļuvi” galvenajiem pakalpojumiem, ko sniedz darba grupas serveri.
Šie dažādie fakti arī parāda, kā tas ir konstatēts apstrīdētā lēmuma vairākos punktos (skat. it īpaši apstrīdētā lēmuma 279. un 689. apsvērumu), ka šī starpsavienojamība un mijiedarbība ir savstarpēji cieši saistītas.
Citiem vārdiem,
Windows
darba grupas tīklu pienācīga funkcionēšana balstīta gan uz klienta/servera sakaru protokoliem — kuri pēc savas būtības ir vienlaikus implementēti
Windows
klientu
PC
operētājsistēmās un
Windows
darba grupas serveru operētājsistēmās —, gan uz servera/servera sakaru protokoliem. Kā Komisija to izskaidroja tiesas sēdē, saistībā ar daudziem uzdevumiem servera/servera sakaru protokoli faktiski izpaužas kā klienta/servera sakaru protokolu “paplašinājumi”. Noteiktos gadījumos serveris darbojas kā klienta
PC
attiecībā pret citu serveri (skat. šī sprieduma 184. punktu). Ir arī jānorāda, ka, kaut gan ir taisnība, ka noteikti protokoli ir implementēti tikai
Windows
darba grupas serveru operētājsistēmās, tomēr no funkcionāla skatpunkta tie ir saistīti ar klienta
PC
. Šajā sakarā Komisija norāda, ko neapstrīd
Microsoft
, uz ar globālo katalogu saistītajiem protokoliem un uz sinhronizēšanas un replicēšanas protokoliem starp domēna kontrolieriem.
Tādēļ ir jāuzskata, ka Komisija ļoti pareizi secināja, ka “kopējā spēja būt par daļu no [
Windows
domēna arhitektūras] ir saderības starp
Windows
klientu
PC
un
Windows
darba grupas serveriem pazīme” (apstrīdētā lēmuma 182. apsvērums).
Visbeidzot, ir jāpatur prātā direktoriju pakalpojumu lielā nozīme darba grupas serveru operētājsistēmu tirgū.
Microsoft
pati replikas rakstā norāda, ka šajā tirgū “direktoriju pakalpojums ir galvenais konkurētspējas aspekts, kas ir lielā mērā atbildīgs par noteiktu produktu panākumiem”. Tā tostarp uzsver, ka “
Active Directory
ir [..]
Windows
serveru operētājsistēmu centrā”, pēc tam, kad bija norādījusi, ka “saistībā ar datņu un printeru pakalpojumiem un lietotāju un lietotāju grupu pārvaldības pakalpojumiem [bija] svarīgi precīzi zināt, kuram lietotājam [bija] tiesības piekļūt kādiem tīkla resursiem”.
Active Directory
reģistrē visu informāciju par tīkla objektiem un ļauj to vadīt centralizēti. Tā pilnībā integrē pārvaldības un lietotāju autentificēšanas un piekļuves kontroles funkcionalitātes, un tādējādi nodrošina informācijas drošību. Turklāt ir jāatgādina, ka
Active Directory
izmanto
multimaster replication
mehānismu.
— Par apstrīdētajā lēmumā norādītās informācijas raksturu
Pirmā ļaunprātīgā rīcība, kas tika pārmesta
Microsoft
, ir tās atteikšanās sniegt saviem konkurentiem informāciju par sadarbspēju un tiem ļaut to izmantot ar tās produktiem konkurējošu produktu izstrādei un izplatīšanai darba grupas serveru operētājsistēmu tirgū laikposmā no 1998. gada oktobra līdz lēmuma paziņošanas dienai (apstrīdētā lēmuma 2. panta a) punkts).
Kā pasākumu, kas paredzēts, lai labotu šo atteikšanos,
Microsoft
ir uzlikts pienākums (apstrīdētā lēmuma 5. panta a) punkts) veikt šādas darbības:
“120 dienu laikā pēc [apstrīdētā lēmuma] paziņošanas
Microsoft
[..] jāizpauž informācija par sadarbspēju visiem uzņēmumiem, kas vēlas izstrādāt un izplatīt darba grupas serveru operētājsistēmas, un jāļauj šiem uzņēmumiem ar saprātīgiem un nediskriminējošiem noteikumiem izmantot informāciju par sadarbspēju, lai izstrādātu un izplatītu darba grupas serveru operētājsistēmas.”
Ir jāatgādina veids, kādā Komisija definēja un izvērtēja galvenos jēdzienus, kuriem ir nozīme šajā lietā.
Apstrīdētā lēmuma 1. panta 1. punktā Komisija definēja, ka “informācija par sadarbspēju” ir “visu to protokolu pilnīgas un precīzas specifikācijas, kas [ieviesti]
Windows
darba grupas serveru operētājsistēmās un kurus izmanto
Windows
darba grupas serveri, lai
Windows
darba grupas tīkliem nodrošinātu datņu koplietošanas un printēšanas, kā arī lietotāju un lietotāju grupu pārvaldības pakalpojumus, tai skaitā
Windows
domēna kontroliera pakalpojumus,
Active Directory
pakalpojumu un “Group Policy” pakalpojumu”.
Attiecībā uz “protokoliem” Komisija tos raksturo kā noteikumu kopumu savstarpējai savienojamībai un mijiedarbībai starp dažādiem programmatūras elementiem datortīklā (apstrīdētā lēmuma 49. apsvērums). Saistībā, kokrētāk, ar attiecīgajiem protokoliem šajā lietā tā definēja, ka protokoli ir “noteikumu kopums savstarpējai savienojamībai un mijiedarbībai starp dažādu
Windows
darba grupas tīklā dažādos datoros instalētu
Windows
darba grupas serveru operētājsistēmu un
Windows
klientu personālo datoru operētājsistēmu lietošanas sistēmām” (apstrīdētā lēmuma 1. panta 2. punkts).
Ir jākonstatē, ka
Microsoft
neapstrīd veidu, kādā Komisija izmanto jēdzienu “protokoli”. Tieši pretēji, prasības pieteikumā
Microsoft
pati raksturo protokolus kā tādus, kas ļauj “datoriem, kas savienoti tīklā, apmainīties ar informāciju, lai paveiktu iepriekš noteiktus uzdevumus”. Ir skaidrs, ka ziņojumā, ko sagatavojis viens no tās ekspertiem, Medniks [
Madnick
], un kas ir pievienots prasītājas apsvērumiem par iestāšanās rakstiem, prasītāja nošķir divas protokolu kategorijas atkarībā no tā, vai tie ir “vienkārši” vai “komplicēti”, un norāda, ka
DRS
protokols ietilpst otrajā kategorijā (I.3. pielikums (
Madnick
, “Response to Mr. Ronald S. Alepin’s Annex on Interoperability and the FSFE’s Submission”)). Tomēr, veicot šo nošķiršanu,
Microsoft
netiecas apstrīdēt iepriekš minētās definīcijas pareizību, bet tikai konstatēt, ka kompleksie protokoli nosaka sadarbību starp dažādiem līdzīgiem tīkla elementiem, kas, cieši koordinējoties, sniedz kopīgu pakalpojumu, un ka tie “atklāj” detalizētāku un vērtīgāku informāciju nekā vienkāršie protokoli.
Saistībā ar jēdzienu “specifikācijas” — tās nav definētas apstrīdētā lēmuma rezolutīvajā daļā. Tomēr nav strīda par to, ka specifikācijas ir detalizēta tehniska dokumentācija, kas turklāt atbilst tam, kā šis jēdziens tiek kopumā saprasts datornozarē.
Apstrīdētā lēmuma 24. apsvērumā Komisija uzsver, ka ir svarīgi nošķirt jēdzienu “specifikācijas” no jēdziena “implementācija” tādā ziņā, ka “specifikācija ir apraksts, kas programmatūras produktam ir jāsasniedz, bet implementācija attiecas uz konkrēto kodu, kas tiks izpildīts datorā” (šajā pašā sakarā skat. apstrīdētā lēmuma 570. apsvērumu). Citiem vārdiem, specifikācijas apraksta saskarnes, ar kurām noteikts datorsistēmas elements var izmantot citu elementu šajā pašā sistēmā. Specifikācijas tostarp ļoti abstraktā veidā apraksta, kādas funkcionalitātes ir pieejamas, un noteikumus, kas ļauj šīs funkcionalitātes izsaukt un saņemt.
Apstrīdētā lēmuma 571. apsvērumā Komisija izskaidro, ka ir iespējams sniegt saskarņu specifikācijas, neatklājot implementācijas detaļas. Tā precizē, ka datornozarē tā rīkoties ir parasta prakse it īpaši tad, kad tiek pieņemti atklātie sadarbspējas standarti (šajā sakarā skat. arī apstrīdētā lēmuma 34. apsvērumu). Rakstā par iestāšanos lietā
SIIA
izvirza tādus pašus argumentus.
Vairāki fakti apstiprina šo dažādo apgalvojumu pamatotību. Pirmkārt, praksi, uz kuru norāda Komisija, apstiprina virkne piemēru — ko neapstrīd
Microsoft
—, kas ir minēti apstrīdētajā lēmumā, proti, “POSIX 1” specifikācijas (apstrīdētā lēmuma 42. un 88. apsvērums), “Java” specifikācijas (apstrīdētā lēmuma 43. apsvērums), “Kerberos version 5” protokola specifikācijas (apstrīdētā lēmuma 153. apsvērums),
NFS
(
Network File System
) protokola, ko izstrādājusi
Sun
, specifikācijas (apstrīdētā lēmuma 159. apsvērums) un “CORBA” specifikācijas, ko izveidojusi
Object Management Group
(apstrīdētā lēmuma 165. apsvērums). Otrkārt, ir jānorāda, ka apstrīdētā lēmuma 571. apsvērumā Komisija norāda, ka saskaņā ar
MCPP
, kas tika ieviests saskaņā ar ASV izlīgumu, licences ņēmējiem netiek sniegta piekļuve
Microsoft
pirmkodam, bet gan attiecīgo protokolu specifikācijām.
Turklāt
Microsoft
neapstrīd, ja vien tikai netieši, iepriekš minēto nošķīrumu starp jēdzienu “specifikācijas” un jēdzienu “implementēšana”, aprobežojoties prasības pieteikuma 74. zemsvītras piezīmē tikai ar vispārēju atsauci uz tās ekspertu, Mednika un Nikolsa [
Nichols
], atzinumu, ko
Microsoft
iesniedza Komisijai administratīvā procesa laikā un kas ir pievienots prasības pieteikumam (prasības pieteikuma A.12.2. pielikums). Šī sprieduma 94. un 97. punktā izklāstīto iemeslu dēļ Pirmās instances tiesa uzskata, ka tai nav jāņem vērā šis atzinums. Turklāt un katrā ziņā ir jākonstatē, ka argumenti šajā atzinumā ir bāzēti lielā daļā uz nepareizu pieņēmumu, proti, ka sadarbspējas pakāpei, ko Komisija pieprasa šajā lietā, ir jābūt tādai, ka
Microsoft
konkurentiem ir jābūt spējīgiem reproducēt vai klonēt
Microsoft
produktus vai noteiktas to funkcionalitātes (skat. šī sprieduma 234.–239. punktu).
Turklāt ir jānorāda, ka apstrīdētajā lēmumā Komisija tieši uzsver faktu, ka ļaunprātīgais atteikums, kurā tiek vainota
Microsoft
, attiecas tikai uz noteiktu protokolu specifikācijām un nevis uz pirmkoda specifikācijām (skat. it īpaši apstrīdētā lēmuma 568.–572. apsvērumu).
Šajā pašā ziņā Komisija vairākos gadījumos uzsver, ka tai nav nodoma likt
Microsoft
atklāt šādus faktus konkurentiem. Tādējādi apstrīdētā lēmuma 999. apsvērumā tā norāda, ka “termins “specifikācijas” izskaidro to, ka
Microsoft
nav pienākuma atklāt šo specifikāciju implementēšanu, tas ir, tās pirmkodu”. Tāpat Komisija apstrīdētā lēmuma 1004. apsvērumā norāda, ka lēmumā “nav paredzēts uzlikt pienākumu
Microsoft
atklāt
Windows
pirmkodu, jo tas nav nepieciešams sasvstarpēji izmantojamu produktu izstrādāšanai”. Šajā pašā apsvērumā Komisija precizē, ka “rīkojums par izspaušanu skar tikai saskarnes specifikāciju atklāšanu”.
Ir jānorāda, ka atzinumā ar nosaukumu “Innovation in Communication Protocols that Microsoft is ordered to license to its server operating system Competitors” (“Inovācijas sakaru protokolos, kuri
Microsoft
ir jālicencē saviem konkurentiem”), kas pievienots kā replikas raksta C.4. pielikums, Līss [
Lees
], viens no
Microsoft
ekspertiem, nošķir “protokolus, kas tiek izmantoti sakariem starp serveriem, un [..] lēmumu algoritmus/noteikumus, kas iekšēji darbojas katrā serverī”, pēc tam norādot, ka tie ir protokoli, kas ir jāatklāj saskaņā ar apstrīdētā lēmuma 5. pantu. Atzinumā Līss koncentrējas uz
DRS
protokolu, kas tiek izmantots
multimaster replication
mehānismā, un norāda, ka tas ir viens no daudziem protokoliem, kuriem
Microsoft
sniedz piekļuvi saviem konkurentiem saskaņā ar apstrīdēto lēmumu.
No tā izriet, ka informācija, uz kuru attiecas apstrīdētais lēmums, ir noteiktu starpsavienojamības un mijiedarbības noteikumu, kas var tikt izmantoti
Windows
darba grupas tīklos darba grupas pakalpojumu sniegšanai, detalizēts tehnisks apraksts. Šis apraksts neattiecas uz veidu, kādā
Microsoft
implementē šos noteikumus, proti, uz tās produktu iekšējo struktūru vai pirmkodu.
— Par sadarbspējas pakāpi, ko Komisija pieprasa apstrīdētajā lēmumā
Komisija izmantoja divpakāpju pieeju, lai izvērtētu, vai attiecīgā informācija bija obligāta. Iesākumā tā izvērtēja sadarbspējas pakāpi ar
Windows
domēna arhitektūru, kas darba grupas serveru operētājsistēmām, kuras piegādā
Microsoft
konkurenti, ir jāsasniedz, lai šie konkurenti varētu rentabli palikt tirgū. Pēc tam tā noskaidroja, vai sadarbspējas informācija, kurai
Microsoft
liedza piekļuvi, bija obligāta, lai sasniegtu šādu sadarbspējas pakāpi.
Pirmās instances tiesa izvērtēs sadarbspējas pakāpi, ko Komisija pieprasīja apstrīdētajā lēmumā. Tomēr šajā stadijā tā neizvērtēs jautājumu par to, vai Komisija pamatoti secināja, ka
Microsoft
konkurenti varēji rentabli palikt tirgū tikai tad, ja to produkti spēja sasniegt šo sadarbspējas pakāpi. Šis jautājums kopā ar citiem Komisijas argumentācijas aspektiem, kas aprakstīti iepriekš, tiks izvērtēti tad, kad Pirmās instances tiesa vērtēs, kas Komisijas apgalvojumos tiek saprasts ar attiecīgās informācijas obligāto raksturu (skat. šī sprieduma 369.–436. apsvērumu).
Iesākumā ir jāatgādina lietas pamatdalībnieku argumenti.
Microsoft
piekrīt Komisijas uzskatam, ka “sadarbspēja ir pakāpes jautājums” (apstrīdētā lēmuma 33. apsvērums).
Tomēr
Microsoft
apgalvo, ka sadarbspējas pakāpe, ko pieprasa Komisija šajā lietā, nav atbilstīga tādā ziņā, ka tā pārsniedz “pilnās sadarbspējas” jēdzienu, kas ir paredzēts Direktīvā 91/250. Tā uzskata, ka šis jēdziens — kuru tā apraksta kā “multiizplatītāju sadarbspēju” [“multivendor interoperability”] — pieprasa tikai, ka dažādu izstrādātāju operētājsistēmas ir spējīgas “pareizi funkcionēt” kopā.
Konkrētāk,
Microsoft
uzsver, ka Komisijas patiesais nolūks ir tāds, lai konkurējošās serveru operētājsistēmas funkcionētu visos aspektos kā
Windows
serveru operētājsistēma.
Microsoft
šajā sakarā vienlaikus atsaucas uz izteikumiem “plug replacement”, “plug-replaceability”, “drop-in”, “functional equivalent” un “functional clone”. Tā apgalvo, ka šādas pakāpes sadarbspēju varētu sasniegt tikai tad, ja tā ļautu konkurentiem klonēt vai reproducēt tās produktus (vai šo produktu iezīmes) un ja tā sniegtu konkurentiem informāciju par tās produktu iekšējās darbības mehānismiem.
Visbeidzot,
Microsoft
apgalvo, ka multiizplatītāju sadarbspēja var tikt sasniegta ar jau tirgū pieejamajām metodēm.
Ir konstatēts, ka šādi aprakstīta
Microsoft
pozīcija atbilst tai, ko tā ir aizstāvējusi visa administratīvā procesa laikā.
Tādējādi 2000. gada 17. novembra atbildē uz iebildumu rakstu
Microsoft
norādīja, ka sadarbspējas pakāpe, ko, iespējams, pieprasa Komisija, neatbilst Kopienu tiesībām un nepastāv tirgū. Pamatojoties, konkrētāk, uz Direktīvas 91/250 10. apsvērumu (angļu un franču valodas versijās), prasītāja apgalvo, ka “pilna sadarbspēja ir pieejama servera operētājsistēmas izstrādātājam, kad visai tā programmas funkcionalitātei var piekļūt no
Windows PC
klienta operētājsistēmas” (atbildes 143. punkts; skat. arī apstrīdētā lēmuma 751. apsvērumu).
Microsoft
apgalvo, ka Komisija kļūdās, definējot sadarbspēju daudz plašāk, uzskatot, ka, lai starp diviem programmatūras produktiem pastāvētu sadarbspēja, abu produktu funkcionalitātēm ir jāstrādā pareizi. Tas nozīmē pieprasīt “plug-replaceability” vai klonēšanu (atbildes 144. punkts).
Microsoft
kritizē faktu, ka Komisija tādējādi piekrīt
Sun
pozīcijai, saskaņā ar kuru ir jābūt iespējamam nomainīt uzņēmuma datortīklā, kas sastāv no klientu
PC
, kuri funkcionē ar
Windows
, serveri, kurš funkcionē ar
Windows 2000
, ar serveri, kurš funkcionē ar
Solaris
operētājsistēmu, neradot funkcionalitāšu, kurām piekļūst lietotāji, samazinājumu (atbildes 145. un 162. punkts). Kā uzskata
Microsoft
, lai sasniegtu pilnu sadarbspēju, ir pietiekami, ka
Microsoft
atklātu
Windows
klientu
PC
operētājsistēmu eksponētās saskarnes, kuras konkurējošo serveru operētājsistēmu izstrādātājiem ir jāzina, lai padarītu šo sistēmu funkcionalitātes pieejamas
Windows
klientu
PC
lietotājiem.
Tāpat 2001. gada 16. novembra atbildē uz otro iebildumu rakstu
Microsoft
būtībā atkārto to pašu argumentāciju, ko tā bija izklāstījusi atbildē uz pirmo iebildumu rakstu, uzsverot, ka kritika no Komisijas puses ir balstīta uz “nepareizas sadarbspējas definīciju” (atbildes 149.–163. punkts). Šajā sakarā
Microsoft
atkārto, ka Direktīva 91/250 nepieprasa “plug-replaceablity”, bet gan pilnu sadarbspēju, un ka tā informācijas atklāšana, ko tā jau veic, ir pietiekama, lai to sasniegtu.
2003. gada 17. oktobra atbildē uz trešo iebildumu rakstu
Microsoft
būtībā atkal izmanto to pašu argumentāciju un atkārto, ka Komisija uzskata, ka tās konkurentiem ir jābūt piekļuvei pie visas nepieciešamās informācijas, lai varētu izgatavot “
Windows
serveru operētājsistēmu kopijas”, un ka Komisija tādējādi attiecas pret sadarbspēju tādā pašā veidā kā pret klonēšanu (atbildes 29.–32. lappuse).
Microsoft
apgalvo, ka “sadarbspēja paredz pietiekamu informācijas pieejamību
Windows
klientu
PC
operētājsistēmas un serveru operētājsistēmas eksponētajām saskarnēm, lai ļautu konkurentu produktiem strādāt ar
Windows
klientu [
PC
] operētājsistēmās un serveru operētājsistēmām visos veidos, [kādos] bija paredzēts, lai konkurentu produkti strādātu” (atbildes 29. lappuse). Tāpat
Microsoft
apgalvo, ka tā “no paša sākuma ir piekritusi, ka potenciāli varētu rasties konkurences tiesību problēma, ja konkurenti nevarētu izstrādāt serveru operētājsistēmas, kuru funkcionalitātei var pilnībā piekļūt no
Windows
klientu
PC
operētājsistēmas” (atbildes 63. lappuse). Tā apgalvo, ka nevienā no trīs iebildumu rakstiem Komisija tomēr nepierādīja šādas problēmas pastāvēšanu.
Komisija aizstāv pozīciju, ka sadarbspējas jēdziens, kas izmantots apstrīdētajā lēmumā, ir saderīgs ar Direktīvā 91/250 paredzēto jēdzienu. Tā noraida tostarp šī jēdziena vienvirziena interpretāciju, ko sniedz
Microsoft
.
Komisija atzīst, ka noteikta sadarbspēja ar
Windows
domēna arhitektūru ir jau iespējama, bet apgalvo, ka no izmeklēšanas izriet, ka sadarbspējas pakāpe, kas var tikt sasniegta, izmantojot pieejamās metodes, ir pārāk zema, lai ļautu
Microsoft
konkurentiem rentabli palikt tirgū (apstrīdētā lēmuma 712. zemsvītras piezīme).
Komisija norāda, ka
Windows
darba grupas serveru tīklos klienta/servera un servera/servera sadarbspēja ir cieši saistīta, un uzskata, ka, lai šī pilnā sadarbspēja varētu tikt sasniegta starp
Windows
klienta
PC
un ne-
Microsoft
operētājsistēmu,
Microsoft
ir jāsniedz piekļuve gan klienta/servera sakaru protokoliem, gan servera/servera sakaru protokoliem (apstrīdētā lēmuma 177.–182. un 689. apsvērums), ieskaitot tos, kas ir “tikai” servera/servera protokoli, tas ir, protokoli, kas nav implementēti klienta
PC
, bet kuri ir tikai “funkcionāli saistīti [ar klienta
PC
]” (apstrīdētā lēmuma 277., 567. un 690. apsvērums).
Komisija noliedz, ka apstrīdētajā lēmumā ir paredzēts, ka
Microsoft
konkurentiem būtu jāattīsta produkti, kas funkcionētu visos aspektos kā
Windows
servera operētājsistēma. Faktiski šis lēmums ir vērsts uz to, lai ļautu “radīt konkurējošus produktus, kas funkcionētu atšķirīgi, bet spētu saprast
Microsoft
attiecīgo produktu sūtītos ziņojumus”. Tādējādi, kā uzskata Komisija, attiecīgo sadarbspējas informāciju
Microsoft
konkurenti izmantos, nevis lai izstrādātu tādus pašus produktus kā
Microsoft
, bet lai izstrādātu uzlabotus produktus ar “pievienoto vērtību”.
Pirmkārt, Pirmās instances tiesa konstatē, ka no iepriekš minētajiem apsvērumiem izriet, ka
Microsoft
un Komisijas starpā ir nesaskaņas par to, vai sadarbspējas jēdziens, kas izmantots apstrīdētajā lēmumā, ir vai nav saderīgs ar Direktīvā 91/250 noteikto.
Šajā sakarā ir jānorāda, ka apstrīdētā lēmuma 749.–763. apsvērumā Komisija detalizēti izklāsta iemeslus, kādēļ tā uzskata, ka
Microsoft
sadarbspējas vienvirziena interpretācija nav pareiza.
Iesākumā ir jānorāda, ka rakstveida procesuālajos dokumentos
Microsoft
neizvirza nevienu argumentu, kas varētu apstrīdēt Komisijas vērtējumu šajā sakarā.
Microsoft
tikai apgalvo, atsaucoties uz noteiktām daļām atbildēs uz otro un trešo iebildumu rakstu, ka “apstrīdētajā lēmumā ir izmantots pilnībā atšķirīgs sadarbspējas jēdziens nekā Direktīvā [91/250] paredzētais” (prasības pieteikuma 95. punkts).
Ir jākonstatē, ka sadarbspējas jēdziens, kas ir izmantots apstrīdētajā lēmumā, — saskaņā ar kuru sadarbspēja starp diviem programmatūras produktiem ir to spēja apmainīties ar informāciju un savstarpēji izmantot šo informāciju, lai abi šie programmatūras produkti spētu darboties visos paredzētajos veidos, — ir saderīgs ar jēdzienu, kas paredzēts Direktīvā 91/250.
Tādējādi, kā Komisija izskaidro apstrīdētā lēmuma 752.–754., 759. un 760. apsvērumā, Direktīvas 91/250 10. apsvērums — vai nu angļu vai franču valodas versijā — neatbilst vienvirziena interpretācijai, kuru atbalsta
Microsoft
. Tieši pretēji, kā Komisija pareizi uzsver apstrīdētā lēmuma 758. apsvērumā, šis apsvērums skaidri parāda, ka pēc savas būtības sadarbspēja paredz “divvirzienu” attiecības, jo tajā ir teikts, ka“datorprogrammu uzdevums ir savienoties un darboties kopā ar citām datorsistēmas sastāvdaļām”. Šajā pašā sakarā ir jānorāda, ka Direktīvas 91/250 12. apsvērumā sadarbspēja tiek definēta kā “spēja apmainīties ar informāciju un savstarpēji lietot sniegto un saņemto informāciju”.
Katrā ziņā jāatgādina, ka šajā lietā runa ir par lēmumu, kas pieņemts, piemērojot EKL 82. pantu, kas ir hierarhiski augstāks noteikums nekā Direktīva 91/250. Šajā lietā jautājums ir ne tik daudz par to, vai sadarbspējas jēdziens, kas ir izmantots apstrīdētajā lēmumā, atbilst jēdzienam, kas paredzēts šajā direktīvā, bet gan par to, vai Komisija pareizi noteica sadarbspējas pakāpi, kas ir jāsasniedz, ņemot vērā EKL 82. panta mērķus.
Otrkārt, Pirmās instances tiesa atgādina, ka Komisija novērtēja sadarbspējas pakāpi saistībā ar to, kas, pēc tās domām, bija nepieciešams, lai ļautu darba grupas serveru operētājsistēmu izstrādātājiem, kas ir
Microsoft
konkurenti, rentabli palikt tirgū (skat. it īpaši apstrīdētā lēmuma 712. lappusē zemsvītras piezīmi un 779. apsvērumu).
Šīs pieejas pareizība nevar tikt apstrīdēta. EKL 82. pants attiecas uz viena vai vairāku tirgus dalībnieku rīcību, kas ietver ļaunprātīgu ekonomiskās varas izmantošanu, kas ļauj attiecīgajam tirgus dalībniekam kavēt efektīvas konkurences uzturēšanu attiecīgajā tirgū, un līdz ar to ļauj tam ievērojamā mērā rīkoties neatkarīgi no saviem konkurentiem, klientiem un, visbeidzot, patērētājiem (Tiesas 2000. gada 16. marta spriedums apvienotajās lietās
C-395/96 P un C-396/96 P
Companie maritime belge transports
u.c./Komisija,
Recueil
, I-1365. lpp.
, 34. punkts). Ir arī jāatgādina, ka, kaut gan dominējošā stāvokļa konstatēšana pati par sevi neietver pārmetumus attiecīgajam uzņēmumam, šim uzņēmumam ir īpaša atbildība neatkarīgi no šī stāvokļa cēloņiem neļaut tā rīcībai traucēt patiesai neizkropļotai konkurencei kopējā tirgū (Tiesas 1983. gada 9. novembra spriedums lietā
322/81
Michelin
/Komisija,
Recueil
, 3461. lpp.
, 57. punkts, un Pirmās instances tiesas 1999. gada 7. oktobra spriedums lietā
T-228/97
Irish Sugar
/Komisija,
Recueil
, II-2969. lpp.
, 112. punkts). Ja šajā lietā tiek konstatēts, ka pastāvošā sadarbspējas pakāpe neļauj ne-
Microsoft
darba grupas serveru operētājsistēmu izstrādātājiem rentabli palikt operētājsistēmu tirgū, no tā izrietēs, ka efektīvas konkurences uzturēšana šajā tirgū ir traucēta.
No apstrīdētā lēmuma izriet, ka, izmantojot šo pieeju un balstot to uz attiecīgo produktu un tehnoloģiju, kā arī veidu, kādā sadarbspēja tiek panākta
Windows
darba grupas tīklos, faktiskās un tehnoloģiskās analīzes, Komisija uzskatīja, ka, lai spētu rentabli konkurēt ar
Windows
darba grupas serveru operētājsistēmām, konkurējošām operētājsistēmām būtu jāspēj sadarboties ar
Windows
domēna arhitektūru līdzvērtīgā veidā tam, kā to dara
Windows
darba grupas operētājsistēmām (šajā sakarā it īpaši skat. apstrīdētā lēmuma 182. un 282. apsvērumu).
Komisijas tādējādi pieprasītajai sadarbspējai ir divas neatņemamas sastāvdaļas, proti, pirmkārt, klienta/servera sadarbspēja, un, otrkārt, servera/servera sadarbspēja (apstrīdētā lēmuma 177.–182. un 689. apsvērums).
Komisija arī uzskata, ka tad, kad ne-
Microsoft
darba grupas servera operētājsistēma ir instalēta
Windows
darba grupas servera tīklā, tai ir jāspēj ne tikai sniegt visas tās funkcionalitātes
Windows
klientu
PC
, bet arī izmantot visas funkcionalitātes, kuras piedāvā šie klientu
PC
.
Ņemot vērā šos dažādos faktus, Komisija it īpaši uzskata, ka serverim, kas darbojas ar ne-
Microsoft
darba grupas servera operētājsistēmu, ir jāspēj darboties kā domēna kontrolieriem, un nevis tikai kā ierindas serverim
Windows
domēnā, kas izmanto
Active Directory
, un līdz ar to jābūt spējīgam piedalīties “multimaster replication” mehānismā kopā ar citiem domēna kontrolieriem.
Pirmās instances tiesa uzskata, ka, pretēji
Microsoft
apgalvotajam, no Komisijas šādā veidā pieprasītās sadarbspējas pakāpes nevar izsecināt, ka Komisija patiesībā paredzētu, ka ne-
Microsoft
operētājsistēmām būtu jāfunkcionē visos aspektos kā
Windows
operētājsistēmai, un līdz ar to, ka
Microsoft
konkurentiem būtu jābūt spējīgiem klonēt vai reproducēt tās produktus vai šo produktu noteiktas iezīmes.
Šādi formulēti apgalvojumi no
Microsoft
puses balstīti uz kļūdainu apstrīdētā lēmuma izpratni.
Šajā sakarā ir jānorāda, ka saskaņā ar apstrīdētā lēmuma 1003. apsvērumu tā mērķis ir “nodrošināt, ka
Microsoft
konkurenti var izstrādāt produktus, kas sadarbojas ar
Windows
domēna arhitektūru, kura tiek vietēji atbalstīta [“natively supported”] dominējošajā
Windows
klienta
PC
operētājsistēmā”, un tādējādi rentabli konkurētu ar
Microsoft
darba grupas serveru operētājsistēmu”.
Kā Komisija izskaidroja detalizētāk tiesas sēdē, šī mērķa sasniegšana prezumē to, ka ne-
Microsoft
darba grupas serveru operētājsistēmas ir spējīgas saņemt specifisku ziņojumu no
Windows
klientu
PC
vai darba grupas serveru operētājsistēmas un sniegt pieprasīto atbildi uz šo ziņojumu ar tiem pašiem nosacījumiem kā
Windows
darba grupas servera operētājsistēma, kā arī to, ka
Windows
klientu
PC
vai darba grupas servera operētājsistēmas reaģē uz šo atbildi, it kā tā būtu nākusi no
Windows
darba grupas servera operētājsistēmas.
Lai šādas operācijas varētu tikt īstenotas, ne-
Microsoft
darba grupas serveru operētājsistēmām iekšēji nav jāfunkcionē tādā pašā veidā, kā
Windows
darba grupas serveru operētājsistēmām.
Šos dažādos apsvērumus nevājina rindkopas, ko
Microsoft
citējusi no apstrīdētā lēmuma 669. un 679. apsvēruma (skat. šī sprieduma 126. punktu). Pirmajā rindkopā Komisija tikai konstatē, ka sadarbspējas pakāpe ar
Microsoft
domēna arhitektūru, kas var tikt sasniegta ar ne-
Microsoft
darba grupas serveru operētājsistēmām, kas izmanto standarta protokolus, ir zemāka par to, kas tiek sasniegta ar
Windows
darba grupas serveru operētājsistēmām. Otrajā rindkopā Komisija tikai norāda, ka ne-
Microsoft
darba grupas serveru operētājsistēmas ir spējīgas izmantot
Windows
klientu
PC
un darba grupas serveru operētājsistēmu funkcionalitātes, bet tikai mazākā mērā kā
Windows
darba grupas serveru operētājsistēmas.
Šajā pašā kontekstā ir jānoraida
Microsoft
apgalvojums, ka apstrīdētajā lēmumā ir paredzēts, ka tās konkurentiem būtu jāizstrādā tādi paši produkti kā
Windows
darba grupas serveru operētājsistēmas. Kā tiks detalizētāk izskaidrots šī sprieduma 653.–658. punktā, izvērtējot apstākli saistībā ar jauna produkta parādīšanos, Komisijas mērķis ir likvidēt šķērsli
Microsoft
konkurentiem, kas izpaužas kā nepietiekama sadarbspējas pakāpe ar
Windows
domēna arhitektūru, lai ļautu šiem konkurentiem piedāvāt darba grupas serveru operētājsistēmas, kas atšķiras no šāda veida
Microsoft
produktiem svarīgos aspektos, it īpaši tādos kā drošība, uzticamība, skaitļošanas ātrums vai noteiktu funkcionalitāšu novitāte.
Ir arī jānorāda, kā to
Microsoft
rakstveida procesuālajos dokumentos (skat., piemēram, replikas raksta 14. un 48. punktu) ir tieši atzinusi, ka tās konkurenti nebūs spējīgi izstrādāt produktus, kas ir
Windows
darba grupas serveru operētājsistēmu “kloni” vai reprodukcijas, pastāvot piekļuvei pie sadarbspējas informācijas, uz kuru ir vērsts apstrīdētais lēmums. Kā tika norādīts šī sprieduma 192.–206. punktā, šī informācija neattiecas uz
Microsoft
pirmkoda elementiem. Konkrētāk, ar apstrīdētā lēmuma 5. pantu netiek pieprasīts no
Microsoft
atklāt implementēšanas detaļas konkurentiem.
Ir jāpiebilst, ka tas tiks izskaidrots detalizētāk šī sprieduma 658. punktā, kad tiks izvērtēts apstāklis, kas attiecas uz jaunu produktu, ka
Microsoft
konkurentiem nebūtu intereses attīstīt tieši tādu pašu darba grupas serveru operētājsistēmu kā
Microsoft
.
Nevar arī pieņemt
Microsoft
apgalvojumu, ka no uzņēmumu paziņojumiem, ko tā iesniedza administratīvā procesa laikā, izriet, ka jau pastāv augsta sadarbspējas pakāpe starp
Windows
klientu
PC
un serveru operētājsistēmām, no vienas puses, un ne-
Microsoft
serveru operētājsistēmām, no otras puses, sakarā ar to metožu izmantošanu, kas jau ir pieejamas tirgū.
Šajā ziņā pietiek tikai konstatēt, ka attiecīgie paziņojumi jau tika pilnībā izvērtēti apstrīdētajā lēmumā (skat. it īpaši 357., 358., 440.–444., 511., 513., 595., 598., 602., 628., 702. un 707. apsvērumu) un ka
Microsoft
neizvirza nevienu konkrētu argumentu, kas spētu pierādīt, ka Komisijas vērtējums ir kļūdains. Būtībā, kā Komisija uzsvēra apstrīdētā lēmuma 707. apsvērumā, šie paziņojumi attiecas uz organizācijām, kas lielā mērā bija pieņēmušas “
Windows
risinājumu” saviem darba grupas tīkliem.
Attiecībā uz
Microsoft
apgalvojums, ka no
Mercer
ziņojumiem izriet, ka uzņēmumu izvēli par servera operētājsistēmu nenosaka to sasvstarpējā izmantojamība ar
Windows
klientu
PC
un serveru operētājsistēmu, ir kļūdaina, kā tas tiks izskaidrots detalizētāk šī sprieduma 401.–412. punktā.
— Par apstrīdētā lēmuma 5. panta a) punkta apjomu
Apstrīdētā lēmuma 5. panta a) punkts attiecas uz visu protokolu, kas implementēti
Windows
darba grupas serveru operētājsistēmām un kuri tiek izmantoti serveros, kuros šīs sistēmas ir instalētas, lai sniegtu darba grupas pakalpojumus
Windows
darba grupas serveru tīkliem, izsmeļošām un pareizām specifikācijām.
Kā izriet no tehniskajām un faktu konstatācijām šī sprieduma 154.–191. punktā,
Windows
darba grupas tīklu pienācīga funkcionēšana balstīta gan uz klienta/servera, gan servera/servera starpsavienojamības un sadarbības arhitektūru.
Tādējādi Komisija apstrīdētā lēmuma 999. apsvērumā precizē, ka lēmumā noteiktais atklāšanas pienākums “vienlaikus ietver gan tiešo starpsavienojamību un mijiedarbību starp
Windows
darba grupas serveri un
Windows
klientu
PC
, kā arī starpsavienojamību un mijiedarbību starp šīm mašīnām, kas ir netieša un iet cauri citam
Windows
darba grupas serverim”.
Specifikācijas, kas
Microsoft
ir jāizveido un jāatklāj saviem konkurentiem, attiecas gan uz klienta/servera sakaru protokoliem, kas ir implementēti gan
Windows
klientu
PC
operētājsistēmās, gan
Windows
darba grupas serveru operētājsistēmās, un arī uz servera/servera sakaru protokoliem.
Ir jāprecizē, ka informācijai, kas
Microsoft
ir jāatklāj saviem konkurentiem saskaņā ar apstrīdētā lēmuma 5. panta a) punktu, būtu tostarp jāļauj datoriem, kuros darbojas tās konkurentu darba grupas serveru operētājsistēmas, ieņemt
Windows
domēnā, kas izmanto
Active Directory
, ierindas servera lomu vai domēna kontroliera lomu, un attiecīgi piedalīties
multimaster replication
mehānismā. Tādējādi šajā noteikumā noteiktais korektīvais pasākums līdz ar to it īpaši attiecas uz sakariem starp serveriem “zilā burbuļa” ietvaros.
Tādējādi precizētais apstrīdētā lēmuma 5. panta apjoms izriet no virknes šī lēmuma apsvērumu, proti, it īpaši no 194.–198., 206., 564. un 690. apsvēruma.
Tādējādi apstrīdētā lēmuma 194.–198. apsvērumā Komisija citu sadarbspējas informācijas piemēru starpā min, ka
Microsoft
atsakās atklāt gan
Sun
, gan citiem tās konkurentiem noteiktu informāciju par replicēšanas mehānismu, ko izmanto
Active Directory
.
Apstrīdētā lēmuma 206. apsvērumā Komisija tieši noraida apgalvojumu, ko
Microsoft
pauda 2001. gada 16. novembra atbildē uz otro iebildumu rakstu, ka “
Active Directory
replicēšanas un globālā kataloga aspekti neattiecas uz sadarbspēju”. Šajā sakarā Komisija izskaidro, ka “domēna kontrolieris
Active Directory
domēnā (vietējā režīmā) replicē datus, kas tiek glabāti
Active Directory
, ar datiem, kas tiek glabāti citu domēnu kontrolieru
Active Directory
, izmantojot noteiktus sinhronizēšanas protokolus”. Komisija arī norāda, ka ar citu protokolu, kuru specifikācijas ir sadarbspējas informācija, palīdzību globālā kataloga dati tiek nosūtīti un saņemti “meža” domēnu kontrolieru starpā.
Tāpat, kad apstrīdētā lēmuma 564. apsvērumā tiek minēts fakts, ka
Microsoft
“turpināja atteikt” pēc
Sun
sūdzības saņemšanas un trīs iebildumu rakstiem no Komisijas, tā norāda uz [apstrīdētā lēmuma] 194. un turpmākajiem apsvērumiem.
Turklāt ir jānorāda, ka apstrīdētā lēmuma 690. apsvērumā Komisija izskaidro, ka
CPLC
“neattiecas uz plašāku jautājumu — kā to, kas tiek apskatīts šajā lietā”, it īpaši tādēļ, ka tas neaptver protokolus, kas ir “tikai” servera/servera protokoli, bet tikai tos, kas ir funkcionāli saistīti ar klientu
PC
, ieskaitot “replicēšanas protokolus starp domēna kotrolieriem un ar globālo katalogu saistītos”.
Jāpiebilst, ka
Microsoft
interpretē apstrīdētā lēmuma 5. panta a) punktu tādā pašā veidā. Tādējādi prasības pieteikumā, lai pierādītu sakaru protokolu, kas tai ir jāatklāj konkurentiem, novitātes raksturu, tā specifiski balstās uz
multimaster
replicēšanas mehānismu, ko izmanto
Active Directory
(skat. it īpaši prasības pieteikuma A.20. pielikumā Kembela-Kelija [
Campbell-Kelly
] atzinumu “Commentary on Innovation in Active Directory”). Tāpat replikas rakstā
Microsoft
šajā sakarā galvenokārt pamatojas uz
DRS
protokolu, ko
Active Directory
izmanto, lai tostarp izpildītu replicēšanas funkcijas (skat. it īpaši Līsa atzinumu, kas minēts šī sprieduma 205. punktā). Šajā atzinumā Līss tostarp skaidro, ka
Microsoft
izveidotais
DRS
protokols ietver virkni jaunu iezīmju, proti, “tas var apkopot atjauninājumus no vairākiem serveriem vienlaikus; tas ir integrēts ar
Domain Naming Service
(
DNS
) (vārdu došanai) un
Kerberos
protokolu (savstarpējai autentificēšanai); tas nosūta informāciju, kas apraksta veidu, kādā noteikts uzņēmums ir izveidojis savu direktoriju pakalpojumu; tas nosūta informāciju par lomu, kāda noteiktiem serveriem ir, pārvaldot direktoriju pakalpojumu, un tas automātiski starp serveriem nosūta direktoriju atjauninājumus”. Līss precizē, ka
DRS
protokols ir viens no daudziem sakaru protokoliem, kuru
Microsoft
ir pienākums atklāt saskaņā ar apstrīdēto lēmumu. Viņš arī norāda uz šādiem protokoliem:
Microsoft Remote Procedure Call
(
MSRPC
),
Network Autentification
(
Kerberos extensions
),
Dfs
un
File Replication Service
(
FRS
).
Visbeidzot ir jānorāda, ka šādi precizēts apstrīdētā lēmuma 5. panta apjoms arī ietver informāciju, kurai
Sun
lūdza piekļuvi ar 1998. gada 15. septembra vēstuli. Kā tiks detalizētāk izskaidrots šī sprieduma 737.–749. punktā, ar savu lūgumu
Sun
tiecās panākt, ka
Solaris
darba grupas serveru operētājsistēma funkcionētu kā pilnībā saderīgs domēna kontrolieris
Windows 2000
darba grupas tīklos vai kā ierindas serveris (it īpaši kā datņu vai printeru serveris), kas būtu pilnībā saderīgs ar
Windows
domēna arhitektūru.
Turklāt kā nepamatots ir jānoraida
Microsoft
apgalvojums, ka apstrīdētā lēmuma 5. panta a) punktā noteiktais korektīvais pasākums nav saderīgs ar “sadarbspējas standartu”, ko Komisija izmanto, lai novērtētu “alternatīvu sadarbspējas metožu” atbilstību (skat. šī sprieduma 125.–129. punktu).
Šis apgalvojums faktiski balstīts uz kļūdainu ideju, ka Komisija uzskata sadarbspēju par
Microsoft
konkurentu spēju izgatavot darba grupas serveru operētājsistēmas, kas strādātu tādā pašā veidā kā
Windows
operētājsistēmas, un ka tā tiecas dot konkurentiem iespēju klonēt šīs sistēmas (skat. šī sprieduma 234.–242. punktu).
Ir jāpiebilst, ka, pretēji tam, ko apgalvo,
Microsoft
, pozīcija, kuru Komisija aizstāv rakstveida procesuālajos dokumentos, par šajā lietā pieprasītās sadarbspējas pakāpi un apstrīdētā lēmuma 5. panta a) punktā noteiktā korektīvā pasākuma apjomu ir pilnībā saderīga ar pozīciju, ko tā ir ieņēmusi apstrīdētajā lēmumā. Turklāt
Microsoft
nevar pamatoties uz apgalvojumiem, ko personas, kas iestājušās lietā, tika izteikušas tiesvedībā par pagaidu noregulējuma pasākumiem, lai piedēvētu Komisijai konkrētu apstrīdētā lēmuma interpretāciju. Ir vēlreiz jāatgādina, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru Kopienu tiesību akta likumība ir izvērtējama, balstoties uz faktiskajiem un tiesību apstākļiem, kas pastāvēja tiesību akta pieņemšanas brīdī (Tiesas 1979. gada 7. februāra spriedums apvienotajās lietās
15/76 un 16/76 Francija/Komisija,
Recueil
, 321. lpp.
, 7. un 8. punkts, un Pirmās instances tiesas 1996. gada 12. decembra spriedums apvienotajās lietās
T-177/94 un T-377/94
Altmann
u.c./Komisija,
Recueil
, II-2041. lpp.
, 119. punkts).
Visbeidzot, ir jānoraida kā nepamatoti arī argumenti par
multimaster
replicēšanas mehānismu un “zilo burbuli”, kurus
Microsoft
izvirzīja tiesas sēdē.
Ar šo argumentāciju
Microsoft
mēģina pierādīt, ka apstrīdētā lēmuma mērķi var pilnībā sasniegt tikai tad, ja
Microsoft
atklāj saviem konkurentiem noteiktu informāciju par servera operētājsistēmas iekšējās darbības mehānismu un it īpaši par algoritmiem, tas ir, informāciju, kas pārsniedz to, kas ir noteikta šajā lēmumā.
Microsoft
pamato savu argumentu ar to, ka, lai domēna kontrolieris, kas funkcionē ar konkurentu darba grupas servera operētājsistēmu, varētu tikt ievietots “zilajā burbulī”, kas sastāv no domēna kontrolieriem ar
Windows
darba grupas serveru operētājsistēmu, kas izmanto
Active Directory
, šīm dažādajām sistēmām būtu jābūt vienai un tādai pašai iekšējai loģikai.
Pirmkārt, ir jākonstatē, ka
Microsoft
nepierāda, ka, lai tās funkcionētu kopā “zilā burbuļa” ietvaros, tās darba grupas serveru operētājsistēmai un konkurentu operētājsistēmām obligāti būtu jābūt vienai un tai pašai iekšējai loģikai.
Otrkārt,
Microsoft
nepierāda arī to, ka, pat ja šāds iekšējās loģikas identiskums būtu pieprasīts, tas obligāti nozīmētu, ka
Microsoft
būtu jāpaziņo saviem konkurentiem informācija par
Microsoft
produktu iekšējās darbības mehānismiem un it īpaši par to algoritmiem. Šajā sakarā ir jāatgādina, ka replikas rakstam pievienotajā atzinumā viens no
Microsoft
ekspertiem, komentējot
DRS
protokolu, kas tiek izmantots
multimaster
replicēšanas mehānismā, nošķir “protokolus, kas tiek izmantoti sakariem starp serveriem”, un “lēmumu pieņemšanas algoritmus/noteikumus, kas iekšēji darbojas katrā serverī”, pēc tam norādot, ka tie ir protokoli, kas ir jāatklāj saskaņā ar apstrīdētā lēmuma 5. pantu (skat. šī sprieduma 205. punktu).
Treškārt, saistībā ar “Intersite Topology” algoritmu, kuru
Microsoft
īpaši minēja tiesas sēdē, ir pilnībā iespējams, kā to Komisija arī izskaidroja tiesas sēdē, ka konkurentiem ir jābūt tikai tādā stāvoklī, lai implementētu algoritmu ar tādu pašu rezultātu kā tam algoritmam. Citiem vārdiem,
Microsoft
nebūtu pienākuma sniegt jebkādu informāciju par šī algoritma implementēšanu tā darba grupas serveru operētājsistēmās, bet tas varētu vienkārši sniegt vispārēju šī algoritma aprakstu, ļaujot tā konkurentiem izstrādāt savu šī algoritma implementāciju.
No iepriekš minētā ir jāsecina, ka starp apstrīdētā lēmuma 5. panta a) punktu un “sadarbspējas standartu”, ko Komisija pieprasījusi šajā lēmumā, nepastāv nekāda nesaskaņa.
c) Par apgalvojumu, ka
Microsoft
sakaru protokolus aizsargā intelektuālā īpašuma tiesības
Lietas dalībnieku argumenti
Iesākumā
Microsoft
izvirza virkni argumentu, lai pierādītu, ka tās sakaru protokoli ir tehnoloģiski inovatīvi. Tā tostarp paskaidro, ka sakaru protokoli tiek bieži izstrādāti saistībā ar serveru operētājsistēmu specifiskiem uzdevumiem un ir cieši saistīti ar veidu, kā šie uzdevumi tiek izpildīti. Šo protokolu licencēšana tādējādi obligāti nozīmē, ka konkurentiem tiek sniegta informācija par serveru operētājsistēmas iekšējām iezīmēm, ar kurām šie sakaru protokoli tiek izmantoti.
Microsoft
piebilst, ka liels skaits inženieru un ievērojami finanšu resursi tiek izmantoti, lai izstrādātu un uzlabotu sakaru protokolus.
Microsoft
, konkrētāk, uzstāj uz
Active Directory
inovatīvo raksturu, pēc tam, kad tā uzsvēra, ka direktoriju pakalpojumi ir būtisks konkurences aspekts darba grupas serveru operētājsistēmu tirgū. Šajā sakarā prasītāja norāda uz ziņojumu, ko sagatavojis viens no tās ekspertiem, Kembels-Kelijs, kurā autors apraksta inovācijas, kuras raksturo
Active Directory
, un it īpaši “tās metodi, saskaņā ar kuru tā replicē sevi dažādos serveru datoros datortīklā” (prasības pieteikuma A.20. pielikums).
Microsoft
arī norāda uz Līsa atzinumu replikas raksta C.4. pielikumā (skat. šī sprieduma 205. un 256. punktu), kurā autors apraksta inovatīvos aspektus saistībā ar vienu no protokoliem, ko izmanto
Active Directory
, proti,
DRS
protokolu, saistībā ar kuru
Microsoft
uzskata, ka tai ir pienākums sniegt informāciju konkurentiem saskaņā ar apstrīdēto lēmumu. Visbeidzot,
Microsoft
norāda uz replikas raksta C.8.1. pielikumu, kurā viens no tās inženieriem, Hirsts [
Hirst
], apraksta virkni specifikāciju, kas attiecas uz
Active Directory
izmantoto
multimaster
replicēšanas mehānismu, par kuru
Microsoft
apgalvo, ka tai tas ir jānodrošina, piemērojot apstrīdēto lēmumu.
Pēc tam
Microsoft
izvirza vairākus argumentus, lai pierādītu, ka tās sakaru protokolus aizsargā intelektuālā īpašuma tiesības.
Pirmkārt,
Microsoft
norāda, ka tās sakaru protokolu inovatīvie aspekti ir patentējami.
Microsoft
norāda, ka ir saņēmusi saistībā ar šiem protokoliem vairākus patentus Eiropā un Amerikas Savienotajās Valstīs, un aptuveni 20 patentu pieteikumi tiek izskatīti. Turklāt, pamatojoties uz diviem atzinumiem (prasības pieteikuma A.21. pielikums un replikas raksta C.6. pielikums), kurus sniedzis Knauers [
Knauer
], advokāts, kas specializējies patentu tiesībās, tā apstiprina apgalvojumu, ka apstrīdētā lēmuma 5. pantā ir paredzēta obligāta patentu licenču izsniegšana.
Otrkārt,
Microsoft
apgalvo, ka servera/servera sakaru protokolu specifikācijas, kas tai ir jāsagatavo un jāatklāj konkurentiem saskaņā ar apstrīdēto lēmumu, ir aizsargātas ar autortiesībām.
Replikas rakstā
Microsoft
apskata autortiesību jautājumu no diviem dažādiem aspektiem. Pirmkārt, tā norāda uz jēdzienu “piespiedu radīšana” un “piespiedu publicēšana” un apgalvo, ka, ja apstrīdētajā lēmumā tai nebūtu uzlikts pienākums to darīt, tā nebūtu sagatavojusi attiecīgās specifikācijas un licencējusi tās konkurentiem. Otrkārt, pamatojoties uz Direktīvas 91/250 4. pantu, tā izvirza jautājumu par “ar autortiesībām aizsargāto darbu piemērošanu vai modificēšanu”. Tā it īpaši norāda, ka konkurents, kas izmanto specifikācijas, lai panāktu, ka tā serveru operētājsistēma sadarbojas ar
Windows
serveru operētājsistēmas daļām, kas sniedz darba grupas pakalpojumus, nebūs “atsevišķa darba” radīšana.
Treškārt,
Microsoft
uzsver, ka sakaru protokoli ir ļoti vērtīgi komercnoslēpumi. Tā it īpaši šajā sakarā norāda, ka tā piedāvā klienta/servera sakaru protokolus tikai saskaņā ar licences līgumu, kas nosaka konfidencialitātes pienākumu un atzīst prasītājas kā tehnoloģijas īpašnieces statusu. Tā uzsver, ka komercnoslēpumi ir rūpnieciskā īpašuma paveids un ka tos aizsargā valsts tiesības. Visbeidzot, tā noraida Komisijas aizstāvēto ideju, ka uzņēmums cieš mazākus zaudējumus, atklājot komercnoslēpumu, salīdzinājumā ar situāciju, kad tam ir jāsamierinās ar tā patentu vai autortiesību pārkāpšanu.
Microsoft
no iepriekš minētajiem apsvērumiem secina, ka prasība, ka tai ir jālicencē sakaru protokolu specifikācijas tās konkurentiem, atņemtu tai labumu no būtiskiem ieguldījumiem un izpētes un izstrādes, ko tā velta sakaru protokolu projektēšanai un uzlabošanai. Turklāt tas arī samazinātu tās konkurentiem stimulu investēt sakaru protokolos.
Komisija apstrīd dažādos argumentus, kas ir izklāstīti šī sprieduma 267.–274. punktā.
Iesākumā tā noraida
Microsoft
apgalvojumus, ka, pirmkārt, attiecīgie sakaru protokoli ir inovatīvi, un, otrkārt, šo protokolu licencēšana ietver informācijas sniegšanu par tās darba grupas serveru operētājsistēmu iekšējām īpašībām. Tā tostarp uzskata, ka Līsa (replikas raksta C.4. pielikums) un Hirsta sagatavotie dokumenti (replikas raksta C.8.1. pielikums) nepierāda, ka attiecīgā informācija ietver “raksturīgi vērtīgu izgudrojumu”. Komisija norāda uz diviem ziņojumiem, ko sagatavojis tās konsultants
OTR
(atbildes raksta uz repliku D.2. un D.3. pielikums), kuros sniegti komentāri par Līsa un Hirsta dokumentiem, un izskaidro, kādēļ idejas un principi, kas ir attiecīgo sakaru protokolu pamatā, nav jauni.
Turklāt Komisija noraida
Microsoft
tēzi, ka, pirmkārt,
Microsoft
protokolus aizsargā intelektuālā īpašuma tiesības, un, otrkārt, ka apstrīdētais lēmums paredz obligāto licencēšanu.
Pirmkārt, Komisija uzsver, ka
Microsoft
nepierāda, ka iespējamās inovācijas, kas izpaužas sakaru protokolos, būtu patentētas. Turklāt vairāki faktori pierāda, ka
Microsoft
atteikums nebija pamatots ar apsvērumiem, kas saistīti ar patentu aizsardzību. Šajā sakarā tā norāda, ka tikai administratīvā procesa beigās jeb dažas nedēļas pirms apstrīdētā lēmuma pieņemšanas un pēc tam, kad Komisija uzstāja,
Microsoft
identificēja patentu (proti, patents EP 0669020).
Otrkārt, Komisija noraida
Microsoft
apgalvojumus par autortiesībām. Tā tostarp norāda, ka neizslēdz iespēju, ka specifikācijas, par ko ir apstrīdētais lēmums, kā tādas var būt autortiesību objekts. Komisija tomēr precizē, ka tas nenozīmē, ka “šādi dokumentētas” informācijas izmantošana, to ieviešot operētājsistēmā, būtu autortiesību pārkāpums. Specifikācijas ieviešana nav tās kopēšana, bet gan izteikti atšķirīgs jaunradīts darbs. Turklāt Komisija uzstāj uz faktu, ka jautājums, vai uz specifikācijām attiecas autortiesības, pēc savas būtības ir pilnībā papildu jautājums, atgādinot, ka šajā lietā galvenais ir tas, ka
Microsoft
ir uzlikts pienākums atklāt informāciju un atļaut tās izmantošanu, kas obligāti ietver dokumenta sagatavošanu. Visbeidzot, Komisija uzsver, ka
Microsoft
replikas rakstā izvirza divus jaunus argumentus saistībā ar autortiesībām (skat. šī sprieduma 272. punktu), un uzskata, ka tie ir jāatzīst par nepieņemamiem saskaņā ar Reglamenta 48. panta 2. punktu. Komisija uzskata, ka tie katrā ziņā nav pamatoti.
Treškārt, Komisija atzīst, ka informācija, kas
Microsoft
ir jāatklāj saskaņā ar apstrīdēto lēmumu, līdz šim ir turēta noslēpumā no tās konkurentiem darba grupas serveru operētājsistēmu tirgū. Savukārt tā uzskata, ka nebūt nav acīmredzama pielīdzināšana, ko veic
Microsoft
starp tās “komercnoslēpumiem” intelektuālā īpašuma tiesībām, “kuras ir radītas ar likumu”. Komisija šajā sakarā uzsver, ka judikatūra par obligāto licencēšanu neattiecas uz komercnoslēpumiem un ka šādu komercnoslēpumu aizsardzība saskaņā ar valsts tiesībām parasti ir daudz ierobežotāka nekā tā, kura attiecas uz autortiesībām vai patentiem. Tā apstiprina, ka, lai gan var būt pieņēmums, ka atteikšanās piešķirt licenci attiecībā uz “likumā atzītām” intelektuālā īpašuma tiesībām ir likumīga, tomēr konkurences tiesībās atteikuma izpaust noslēpumu, kura esamība ir atkarīga vienīgi no vienpusēja komerciāla lēmuma, likumiskums ir atkarīgs vairāk no lietas apstākļiem un it īpaši iesaistītajām interesēm. Šajā lietā attiecīgā “noslēpuma” vērtība slēpjas nevis apstāklī, ka tas ietver inovāciju, bet gan, ka tas pieder dominējošā stāvoklī esošam uzņēmumam.
SIIA
būtībā izvirza tādus pašus argumentus, kādus Komisija ir izvirzījusi šajā sakarā, un apgalvo, ka
Microsoft
nepierāda, ka apstrīdētais lēmums pārkāpj tās intelektuālā īpašuma tiesības vai paredz obligāto licencēšanu.
FSFE
apgalvo, ka “tehnoloģija”, ko
Microsoft
atsakās atklāt konkurentiem, nav ne jauna, ne inovatīva. Tā paskaidro, ka
Microsoft
praktizē politiku, saskaņā ar kuru tā pieņem pastāvošos protokolus un tad veic tajos nebūtiskus grozījumus, lai novērstu sadarbspēju.
FSFE
it īpaši norāda uz šādiem protokoliem:
CIFS
/
SMB
(
Common Internet File System/Server Message Block
),
DCE
/
RPC
(
Distributed Computing Environment/Remote Procedure Call
),
Kerberos
5 un
LDAP
.
Pirmās instances tiesas vērtējums
Kaut gan lietas dalībnieki veltīja garus argumentus gan rakstveida procesuālos dokumentos, gan tiesas sēdē jautājumam par intelektuālā īpašuma tiesībām, kas aptver
Microsoft
sakaru protokolus vai šo protokolu specifikācijas, Pirmās instances tiesa uzskata, ka nav jālemj par šo jautājumu, lai atrisinātu šo lietu.
Argumenti, kurus
Microsoft
balsta uz iespējamām intelektuālā īpašuma tiesībām, nevar ietekmēt apstrīdētā lēmuma tiesiskumu. Nevērtējot šo argumentu pamatotību, Komisija pieņēma lēmumu, prezumējot, ka
Microsoft
varēja pamatoties uz šīm tiesībām šajā lietā. Citiem vārdiem, tā balstījās uz pieņēmumu, ka tiktāl, ciktāl tā attiecas uz sadarbspējas informāciju, attiecīgā rīcība šajā lietā nevarētu būt vienkārši atteikšanās piegādāt produktu vai sniegt pakalpojumu, kas ir obligāts specifiskas darbības veikšanai, bet ir atteikšanās piešķirt trešām personām intelektuālā īpašuma tiesību licenci, un tādējādi izvēlējās stingrāko juridisko risinājumu un līdz ar to vislabvēlīgāko
Microsoft
(skat. šī sprieduma 312.–336. punktu). Tādēļ Komisija ne konstatē, ne izslēdz to, ka, pirmkārt,
Microsoft
pārmestā rīcība bija atteikums sniegt licenci, un, otrkārt, ka apstrīdētā lēmuma 5. pantā noteiktais korektīvais pasākums ietvēra obligāto licencēšanu.
Tādējādi apstrīdētā lēmuma 190. apsvērumā Komisija norāda, ka administratīvā procesa laikā
Microsoft
pamatojās uz to, ka pastāv intelektuālā īpašuma tiesības, un uz faktu, ka attiecīgā sadarbspējas informācija ir komercnoslēpums. Komisija norāda, ka nevar izslēgt to, ka
Microsoft
varētu pamatoties uz šīm tiesībām, lai liegtu
Sun
implementēt šīs attiecīgās specifikācijas tās produktos. Komisija arī atzīst, ka ir iespējams, ka šīs specifikācijas ietver inovācijas un ir komercnoslēpumi. Kopumā Komisija konstatē, ka nevar izslēgt to, ka, nosakot
Microsoft
pienākumu atklāt sadarbspējas informāciju trešām personām un ļaut tām to izmantot, traucētu tās intelektuālo tiesību brīvu izmantošanu. Komisija atkārto šo konstatējumu apstrīdētā lēmuma 546. apsvērumā. Apstrīdētā lēmuma 249. zemsvītras piezīmē Komisija skaidro, ka “katrā ziņā, tā kā attiecīgās specifikācijas nav pieejamas [izvērtēšanai], Komisijai nav iespējams noteikt, kādā mērā
Microsoft
apgalvojumi par intelektuālā īpašuma tiesībām ir pareizi”.
Turklāt apstrīdētā lēmuma 1003. un 1004. apsvērumā Komisija, aprakstot pasākuma, kas vērsts, lai koriģētu
Microsoft
ļaunprātīgo atteikumu, uzsver, ka, pirmkārt, šis pasākums attiecas uz saskarņu specifikācijām un nevis uz pirmkodu, un, otrkārt, Komisijas mērķis ir tāds, lai
Microsoft
konkurentiem būtu atļauts implementēt atklātās specifikācijas darba grupas serveru operētājsistēmās. Tādējādi tā it īpaši norāda, ka “specifikācijas arī netiks reproducētas, adaptētas, labotas vai grozītas, bet tiks izmantotas, lai trešās personas izstrādātu savas specifikācijām atbilstošās saskarnes” (apstrīdētā lēmuma 1004. apsvērums). Komisija secina, apstiprinot, ka “katrā ziņā tiktāl, ciktāl [apstrīdētais] lēmums varētu pieprasīt
Microsoft
atturēties no tās intelektuālā īpašuma tiesību pilnīgas realizēšanas, [tas] būtu pamatots ar nepieciešamību izbeigt konstatēto pārkāpumu” (apstrīdētā lēmuma 1004. apsvērums).
Rakstveida procesuālajos dokumentos Komisija izvirza tādus pašus argumentus. Tādējādi atbildes rakstā uz repliku tā raksturo kā “maldinošu”
Microsoft
replikas rakstā ietverto apgalvojumu, ka “apstrīdētajā lēmumā ir pieprasīts, lai [tā] izsniegtu licences saistībā ar jebkurām intelektuālā īpašuma tiesībām, kas nepieciešamas, lai implementētu tās produktu specifikācijas”. Komisija šajā sakarā, pirmkārt, precizē, ka “[apstrīdētajā lēmumā] ir pieprasīts, lai
Microsoft
piešķirtu tiesības izmantot specifikācijas sadarbspējīgu produktu izstrādāšanai”, un ka “tiktāl, ciktāl [šis pienākums] var ierobežot
Microsoft
tiesības pilnībā realizēt noteiktas tās [intelektuālā īpašuma tiesības], [tas] ir pamatots ar nepieciešamību izbeigt pārkāpumu”. Komsija uzsver, ka “apstrīdētajā lēmumā nav pausta pozīcija par to, vai
Microsoft
[intelektuālā īpašuma tiesības] ir skartas, vai nav”. Komisija pēc tam precizē, ka tomēr nav jāizsecina, ka
Microsoft
atteikums ir attaisnots saistībā ar intelektuālā īpašuma tiesību izmantošanu vai ka šajā lietā ir iesaistīta obligātā licencēšana. Nav arī nekādu faktu lietas materiālos vai prasības pieteikumā, kas pierādītu, ka tas tā būtu vai it īpaši ka “konkurentiem ir nepieciešama licence, kas sniedz piekļuvi noteiktām
Microsoft
[intelektuālā īpašuma tiesībām], lai panāktu sadarbspēju ar
Windows
domēna arhitektūru”.
Ir arī jānorāda, ka Komisija atbildē uz vienu no rakstveida jautājumiem, ko tai uzdeva Pirmās instances tiesa, apstiprināja, ka apstrīdētajā lēmumā netika konstatēts, ka uz sadarbspējas informāciju neattiecas patents vai autortiesības, vai, tieši pretēji, ka uz to tie attiecas. Tā uzskatīja, ka nebija jālemj par šo jautājumu, jo katrā ziņā “nosacījumi pārkāpuma konstatēšanai un korektīvā pasākuma noteikšanai [saskaņā ar apstrīdētā lēmuma 5. pantu] tika izpildīti neatkarīgi no tā, vai informāciju aizsargā kāds patents vai autortiesības”.
No iepriekš minētajiem apsvērumiem izriet, ka pamata pirmās daļas pamatotība ir jāizvērtē, prezumējot, ka attiecīgos protokolus vai šo protokolu specifikācijas aizsargā intelektuālā īpašuma tiesības vai ka tie ir komercnoslēpumi, un ka šie komercnoslēpumi ir jāuzskata par komercnoslēpumiem, kas ir pielīdzināmi intelektuālā īpašuma tiesībām.
No tā izriet, ka galvenais jautājums, kas ir jāatrisina šajā pamata daļā, ir tas, vai, kā to apgalvo Komisija un noliedz
Microsoft
, nosacījumi, kas ļauj dominējošā stāvoklī esošam uzņēmuma uzlikt pienākumu izsniegt licenci, kas aptver tā intelektuālā īpašuma tiesības, ir izpildīti šajā lietā.
d) Par argumentiem, kas tieši izvirzīti pamata pirmās daļas atbalstam
i)  Par apstākļiem, saistībā ar kuriem ir jāvērtē pārmestā rīcība
Lietas dalībnieku argumenti
Microsoft
, ko atbalsta
CompTIA
un
ACT
, prioritāri uzsver, ka pirmais jautājums ir jāizvērtē saistībā ar kritērijiem, kurus Tiesa atzinusi iepriekš 107. punktā minētajā spriedumā lietā
Magill
, un kas atkārtoti iepriekš 107. punktā minētajā spriedumā lietā
IMS Health
.
Lai pamatotu šo argumentu, pirmkārt,
Microsoft
atkārto, ka apstrīdētā lēmuma 5. pants paredz tās sakaru protokolu obligāto licencēšanu, kuri ir tehnoloģiski inovatīvi un kurus aizsargā intelektuālā īpašuma tiesības.
Otrkārt,
Microsoft
interpretē Komisijas argumentu, kas ir izklāstīts šī sprieduma 302. punktā, tādējādi, ka Komisija uzskata, ka tai nav jāpiemēro šie kritēriji, kad ir iesaistīta “pārdošana ar tehnoloģisko piesaisti”. Šo argumentu nekādā veidā neatbalsta Komisijas izvirzītais Pirmās instances tiesas 1994. gada 6. oktobra spriedums lietā
T-83/91
Tetra Pak
/Komisija (
Recueil
, II-755. lpp.
), kas apelācijas tiesvedībā apstiprināts ar Tiesas 1996. gada 14. novembra spriedumu lietā
C-333/94 P
Tetra Pak
/Komisija (
Recueil
, I-5951. lpp.
) (turpmāk tekstā — “spriedums lietā
Tetra Pak II
”).
Treškārt,
Microsoft
noraida argumentus, ar kuriem Komisija tiecas nošķirt apstākļus šajā lietā no apstākļiem iepriekš 107. punktā minētajā spriedumā lietā
IMS Health
.
Šajā sakarā
Microsoft
norāda, ka pirmajā lietā bija vērojama stipra tīkla iedarbība un tieši šīs iedarbības dēļ 1860 moduļu struktūra, ko izveidoja
IMS Health
, tika uzskatīta par industrijas standartu.
Microsoft
piebilst, ka Komisija apstrīdētajā lēmumā neizvirzīja argumentu, saskaņā ar kuru
Microsoft
, “liedzot saderību”, rīkojās pretrunā sabiedrības interešu mērķiem, kas noteikti Direktīvā 91/250. Katrā ziņā neskaidri apsvērumi, kas pamatoti ar vispārējām sabiedrības interesēm, nevar būt par pamatu, lai uzņēmumam liktu izsniegt licences. Visbeidzot,
Microsoft
uzsver, ka Direktīva 91/250 nenosaka pozitīvu pienākumu atklāt informāciju.
Otrkārt,
Microsoft
noraida Komisijas apgalvojumu, ka
Microsoft
izmantoja tirgus spēku, kas tai ir klientu
PC
operētājsistēmu tirgū, lai ieņemtu darba grupas serveru operētājsistēmu tirgu. Tā uzskata, ka ne apstrīdētajā lēmumā, ne aizstāvības rakstā nav skaidri norādīts, ne kādu tirgus spēku
Microsoft
varētu būt izmantojusi, ne veidu, kādā šis spēks ir ticis izmantots.
Treškārt,
Microsoft
uzskata, ka Komisijas apgalvojums, ka
Microsoft
izjauca iepriekšējos piegādes līmeņus, ir kļūdains gan tiesiski, gan faktiski, un ka šajā apgalvojumā nav ņemti vērā principi, kas noteikti iepriekš 112. punktā minētajā spriedumā lietā
Bronner
. Tā apliecina, ka nevienā brīdī
Microsoft
nav piešķīrusi
Sun
vai citam konkurējošam operētājsistēmu izplatītājam licenci par tās sakaru protokolu specifikācijām. Tā norāda, ka
Microsoft
licencēja tīkla tehnoloģiju sabiedrībai
AT & T
1994. gadā, kas ļāva tai izstrādāt produktu ar nosaukumu “Advanced Server for UNIX (AS/U)”, un vadošie
UNIX
izplatītāji izstrādāja virkni
AS/U
bāzētu produktu, ieskaitot
Sun
“PC NetLink”. Tā precizē, ka, kaut gan
Microsoft
un
AT & T
2001. gadā vienojās nepagarināt licences piešķiršanu, lai ietvertu jaunas tehnoloģijas, “
AS/U
tehnoloģija” un uz tās bāzētie produkti ir vēl joprojām pieejami.
Microsoft
uzskata, ka fakts, ka tā tādējādi licencēja specifisku tehnoloģiju sabiedrībai
AT & T
vairāk nekā 10 gadu iepriekš, neuzliek tai pienākumu licencēt visas citas saistītās tehnoloģijas, ieskaitot sakaru protokolus, uz nenoteiktu laiku.
Ceturtkārt,
Microsoft
norāda, ka apstrīdētā lēmuma 577. apsvērumā Komisija norāda, ka “
Microsoft
atteikums piešķirt
Sun
informāciju ir daļa no plašākas rīcības neatklāt sadarbspējas informāciju darba grupas serveru operētājsistēmu izplatītājiem”. Tā uzskata, ka šādā veidā uz to attiecināts rīcības modelis atbilst “nediskriminējošas politikas praktizēšanai, ko izmanto praktiski visas tehnoloģiju sabiedrības, lai aizsargātu izpētes un izstrādes augļus”, un ka šāda rīcība nevar būt “izņēmuma apstāklis” iepriekš 107. punktā minēto sprieduma lietā
Magill
un sprieduma lietā
IMS Health
nozīmē.
Pakārtoti —
Microsoft
, ko atbalsta
CompTIA
un
ACT
, apgalvo, ka, pieņemot, ka tiks uzskatīts, ka šajā lietā nav iesaistītas intelektuālā īpašuma tiesības, piemērojamie kritēriji būs tie, kurus Tiesa ir atzinusi iepriekš 112. punktā minētajā spriedumā lietā
Bronner
, kas atbilst pirmajam, otrajam un ceturtajam kritērijam iepriekš 107. punktā minētajā spriedumā lietā
IMS Health
, kā tas ir izklāstīts šī sprieduma 116. punktā.
Visbeidzot,
Microsoft
, ko atbalsta
CompTIA
un
ACT
, apgalvo, ka neviens no četriem kritērijiem, kas izklāstīti iepriekš 107. punktā minētajā spriedumā lietā
IMS Health
, un līdz ar to neviens no trīs kritērijiem, kas izklāstīti iepriekš 112. punktā minētajā spriedumā lietā
Bronner
, nav izpildīti šajā lietā.
Prioritāri, Komisija, ko atbalsta
SIIA
un
FSFE
, uzsver, ka, pat ja būtu jāuzskata, ka attiecīgais atteikums ir attaisnojams ar intelektuālā īpašuma tiesību izmantošanu un ka apstrīdētais lēmums ietver obligāto licencēšanu, no tā neizriet, ka apskatāmā problēma automātiski būtu jāizvērtē saskaņā ar kritērijiem, kas noteikti “
IMS Health
judikatūrā”.
Šajā sakarā, pirmkārt, Komisija apgalvo, ka judikatūrā noteiktais “izņēmuma apstākļu noteikums” nevar tikt piemērots “kā tāds bez turpmākas kvalificēšanas” atteikumam atklāt komercnoslēpumus, kā rezultātā atsevišķs produkts tiek “tehnoloģiski piesaistīts” dominējošam produktam.
Otrkārt, Komisija apgalvo, ka iepriekš 107. punktā minētajā spriedumā lietā
IMS Health
nav noteikts izsmeļošs izņēmuma apstākļu saraksts. Tā norāda, ka šajā spriedumā, kā arī iepriekš 107. punktā minētajā spriedumā lietā
Magill
Tiesa noteica nosacījumus, ar kuriem varētu pieņemt lēmumu, kas paredz obligāto licencēšanu, ņemot vērā šo lietu īpašos apstākļus. Tādējādi iepriekš 107. punktā minētajā spriedumā lietā
IMS Health
Tiesa tikai noteica kritēriju sarakstu, kurus bija “pietiekami” izpildīt. Praksē, lai noteiktu, vai dominējošā stāvoklī esoša uzņēmuma, kas atsakās sniegt informāciju, rīcība ir ļaunprātīga, Komisijai ir jāizvērtē virkne faktoru, kas aptver šo atteikumu, un it īpaši ekonomiskais un normatīvais konteksts.
Treškārt, Komisija uzskaita faktus, kas nošķir šīs lietas apstākļus no iepriekš 107. punktā minētā sprieduma lietā
IMS Health
apstākļiem un kas ļauj uzskatīt, ka
Microsoft
pārmestais atteikums ir dominējošā stāvokļa ļaunprātīga izmantošana.
Pirmkārt, Komisija norāda, ka apstrīdētā lēmuma īpaša iezīme ir tāda, ka tas attiecas uz atteikumu sniegt informāciju datorprogrammatūras industrijā. Lēmums ir vērsts uz to, lai tiktu atļauts izstrādāt produktus, kas ir saderīgi ar
Microsoft
produktiem, toties precedenti, ko ir minējusi
Microsoft
, attiecas uz situācijām, kurās “aizsargātais produkts” bija jāinkorporē konkurentu produktos tādu iemeslu dēļ, kas pārsniedza vienkāršu saderīgumu starp diviem dažādiem produktiem. Turklāt šie precedenti neattiecas uz specifiskām problēmām, kas parādās sektoros, kuros tīkla iedarbība ir izplatīta. Komisija piebilst, ka atšķirībā no attiecīgā sektora šajā lietā attiecīgie ekonomikas sektori šajos precedentos nebija sektori, “kuros likumdevējs tika tieši atzinis, ka saderīgums bija noderīgs sabiedrībai kopumā”. Konkrētāk, Komisija, atsaucoties uz apstrīdētā lēmuma 745.–763. apsvērumu, atgādina nozīmīgumu, kādu Kopienu likumdevējs ir piešķīris sadarbspējai it īpaši Direktīvas 91/250 kontekstā, un arī likumdevēja pozīciju, proti, ka informācijas atklāšana sadarbspējas nodrošināšanai ir labvēlīga konkurencei un inovācijai.
Otrkārt, Komisija izvirza faktu, ka izskatāmā problēma netieši paredz, ka dominējošā stāvoklī esošs piegādātājs, kas izmanto tā tirgus spēku noteiktā tirgū, šajā gadījumā klientu
PC
operētājsistēmu tirgū, lai likvidētu konkurenci blakus tirgū, proti, darba grupas serveru operētājsistēmu tirgū, “tādējādi paaugstinot iekļūšanas barjeras tā oriģinālajā tirgū, vienlaikus nodrošinot papildu monopola renti”. Šāda situācija pastiprina kaitējumu patērētājiem, kas rodas jau no jaunu produktu izstrādes ierobežošanas.
Treškārt, Komisija uzsver, ka izskatāmā problēma attiecas uz dominējošā stāvoklī esošu piegādātāju, kas izjauc iepriekšējos piegādes līmeņus (apstrīdētā lēmuma 578.–584. apsvērums). Tā norāda, ka
Microsoft
sākotnējā politika bija atklāt sadarbspējas informāciju, nevis to paturēt, kas cita starpā ļāva
Microsoft
ieviest savu darba grupas serveru operētājsistēmu tirgū un neatturēja to no inovēšanas. Tomēr, līdzko tās“serveru produkti” bija pietiekami nostabilizējušies tirgū,
Microsoft
mainīja attieksmi un izvēlējās norobežot savus konkurentus, atsakot tiem piekļuvi šai informācijai (apstrīdētā lēmuma 587., 588., 637. un turpmākie apsvērumi).
Komisija uzskata, ka
Microsoft
nevar noliegt, ka tā izjauca iepriekšējos piegādes līmeņus. Šajā sakarā tā, pirmkārt, norāda, ka vienošanās starp
Microsoft
un
AT & T
, kas ļāva
AT & T
attīstīt
AS/U
, ietvēra ne tikai tāda tipa sadarbspējas informācijas atklāšanu, par kādu ir runa apstrīdētajā lēmumā, bet arī papildu informācijas atklāšanu. Pēc tam Komisija uzskata, ka faktam, ka
AS/U
tehnoloģija vēl joprojām ir pieejama, nav nozīmes. Atsaucoties uz apstrīdētā lēmuma 580.–583. apsvērumu, Komisija norāda, ka informācijas atklāšana “
AS/U
kontekstā” tagad ir novecojusi, jo
Microsoft
grozīja atbilstošos protokolus vēlākājās
Windows
versijās. Visbeidzot, Komisija uzskata, ka
Microsoft
apgalvojums, ka fakts, ka tā licencēja specifisku tehnoloģiju
AT & T
vairāk nekā 10 gadu iepriekš, nevar tai uzlikt pienākumu licencēt visas saistītās tehnoloģijas uz nenoteiktu laiku, ir nenozīmīgs, ņemot vērā pieeju, kas izmantota apstrīdētajā lēmumā. Jautājums par iepriekšējo piegādes līmeņu izjaukšanu tiek apskatīts šajā lēmumā nevis kā ļaunprātīga izmantošana, bet gan kā viens no faktiem, kuram ir nozīme
Microsoft
pārmestā atteikuma sniegt informāciju izvērtēšanā (apstrīdētā lēmuma 578. un turpmākie apsvērumi).
Ceturtkārt, Komisija norāda, ka neapgalvo, ka vienkāršs fakts, ka atteikšanās licencēt intelektuālā īpašuma tiesības ir daļa no vispārējās rīcības shēmas, pats par sevi ir “izņēmuma apstāklis”, kas ir pietiekams, lai padarītu atteikšanos par ļaunprātīgu. Tā tikai uzskatīja, ka fakts, ka
Sun
nav vienīgais konkurents, kuram
Microsoft
liedza piekļuvi sadarbspējas informācijai, ir nozīmīgs apstāklis, izvērtējot
Microsoft
rīcības saderīgumu ar EKL 82. pantu.
Attiecībā uz argumentāciju, ko
Microsoft
uzsver pakārtoti, ka šī lieta ir jāizskata, ņemot vērā kritērijus, kas noteikti iepriekš 112. punktā minētajā spriedumā lietā
Bronner
, Komisija uzskata, ka tas nevar tikt atbalstīts. Tā norāda, ka šis spriedums attiecās uz piekļuvi infrastruktūrai, kas bija prasījusi būtiskas investīcijas, un uzskata, ka, ja tiks konstatēts, ka attiecīgo informāciju šajā lietā neaizsargā intelektuālā īpašuma tiesības, bet tā sastāv no pilnībā brīvām ziņojumu kombinācijām, šis spriedums noteikti nebūtu “atbilstīgs salīdzināšanas punkts”.
Pakārtoti, Komisija, ko atbalsta
SIIA
un
FSFE
, apgalvo, ka, pieņemot, ka apstrīdētā lēmuma tiesiskums tiktāl, ciktāl tas attiecas uz pirmo jautājumu, ir jāizvērtē saskaņā ar Tiesas atzītajiem kritērijiem iepriekš 107. punktā minētajā spriedumā lietā
IMS Health
, šie kritēriji ir izpildīti šajā lietā.
Pirmās instances tiesas vērtējums
Ir jāatgādina, ka
Microsoft
aizstāv tēzi, ka tai pārmestais atteikums sniegt sadarbspējas informāciju nevar būt dominējošā stāvokļa ļaunprātīga izmantošana EKL 82. panta nozīmē tāpēc, ka, pirmkārt, šo informāciju aizsargā intelektuālā īpašuma tiesības — vai tā ir komercnoslēpums —, un, otrkārt, judikatūrā noteiktie kritēriji, kas nosaka, ka dominējošā stāvoklī esošam uzņēmumam var uzlikt pienākumu izsniegt licenci trešai personai, nav izpildīti šajā lietā.
Ir arī jāatgādina, ka Komisija uzskata, ka nav jālemj, vai
Microsoft
pārmestā rīcība ir atteikums licencēt intelektuālā īpašuma tiesības trešajai personai un vai komernoclēpumiem ir tāda paša līmeņa aizsardzība kā intelektuālā īpašuma tiesībām, tā kā stingrie kritēriji, saskaņā ar kuriem var konstatēt, ka šāds atteikums ir dominējošā stāvokļa ļaunprātīga izmantošana EKL 82. panta nozīmē, katrā ziņā ir izpildīti šajā lietā (skat. šī sprieduma 284.–288. apsvērumu).
Lai gan
Microsoft
un Komisija piekrīt viena otrai, ka attiecīgais atteikums var tikt izvērtēts saskaņā ar EKL 82. pantu, pieņemot, ka tas ir atteikums licencēt intelektuālā īpašuma tiesības, tās nav vienisprātis par judikatūrā noteiktajiem kritērijiem, kas ir piemērojami šādā situācijā.
Tādējādi
Microsoft
izvirza, prioritāri, principus, kas noteikti iepriekš 107. punktā minētajos spriedumā lietā
Magill
un spriedumā lietā
IMS Health
, un, pakārtoti, kritērijus, kas noteikti iepriekš 112. punktā minētajā spriedumā lietā
Bronner
.
Toties Komisija apgalvo, ka kritēriju, kas noteikti iepriekš 107. punktā minētajā spriedumā lietā
IMS Health
, “automātiska” piemērošana šajā lietā būtu “problemātiska”. Tā apgalvo, ka, lai noteiktu, vai šāda atteikšanās ir ļaunprātīga, ir jāņem vērā visi īpašie apstākļi, kas pastāv saistībā ar šo atteikšanos, kuriem nav obligāti jābūt tādiem pašiem kā tiem, kas identificēti iepriekš 107. punktā minētajos spriedumā lietā
Magill
un spriedumā lietā
IMS Health
. Tādēļ Komisija apstrīdētā lēmuma 558. apsvērumā precizē, ka “Eiropas Kopienu Tiesas judikatūra [..] ļauj domāt, ka Komisijai ir jāanalizē visi apstākļi saistībā ar atteikšanos un tai jāpieņem lēmums, [pamatojoties] uz šādas vispusīgas izvērtēšanas rezultātiem”.
Tiesas sēdē Komisija, kurai šajā sakarā jautājumus uzdeva Pirmās instances tiesa, apstiprināja, ka apstrīdētajā lēmumā tā uzskatīja, ka
Microsoft
piedēvētajā rīcībā bija vērojamas trīs pazīmes, kas ļāva to raksturot kā ļaunprātīgu. Pirmā pazīme izpaužas faktā, ka informācija, ko
Microsoft
atsakās atklāt konkurentiem, attiecas uz sadarbspēju datorprogrammatūras sektorā, jautājumu, kuram Kopienu likumdevējs piešķir īpašu nozīmi. Otrā pazīme izpaužas faktā, ka
Microsoft
izmanto savu milzīgo spēku klientu
PC
operētājsistēmu tirgū, lai likvidētu konkurenci darba grupas serveru operētājsistēmu blakus tirgū. Trešā pazīme izpaužas faktā, ka attiecīgā rīcība ietver iepriekšējo piegādes līmeņu izjaukšanu.
Komisija apgalvo, ka katrā ziņā kritēriji, kurus Tiesa atzinusi iepriekš 107. punktā minētajos spriedumā lietā
Magill
un spriedumā lietā
IMS Health
, ir arī izpildīti šajā lietā.
Atbildot uz šiem dažādajiem argumentiem, ir jānorāda, kā to pamatoti uzsver Komisija apstrīdētā lēmuma 547. apsvērumā, ka, lai gan uzņēmumi principā var brīvi izvēlēties savus uzņēmējdarbības sadarbības partnerus, noteiktos apstākļos atteikšanās piešķirt [informāciju] no dominējošā stāvoklī esoša uzņēmuma puses var būt dominējošā stāvokļa ļaunprātīga izmantošana EKL 82. panta nozīmē, ja vien tā nav objektīvi pamatota.
Tiesa arī uzskatīja, ka izejmateriālu tirgū dominējošā stāvoklī esoša sabiedrība, kura ar mērķi rezervēt šādus materiālus, lai pati ražotu preces, atteicās piegādāt klientam, kas pats bija šādu preču ražotājs, un tādējādi varēja likvidēt visu konkurenci no šī klienta puses, ļaunprātīgi izmantoja dominējošo stāvokli EKL 82. panta nozīmē (Tiesas 1974. gada 6. marta spriedums apvienotajās lietās
6/73 un 7/73
Istituto Chemioterapico Italiano
un
Commercial Solvents
/Komisija,
Recueil
, 223. lpp.
; skat. saistībā ar atteikšanos sniegt pakalpojumu Tiesas 1985. gada 3. oktobra spriedumu lietā
311/84
CBEM
,
Recueil
, 3261. lpp.
).
1988. gada 5. oktobra spriedumā lietā
238/87
Volvo
(
Recueil
, 6211. lpp.
) Tiesai saskaņā ar EKL 234. pantu tika iesniegts prejudiciālais jautājums par to, vai automašīnu ražotāja, kurš bija dizainparauga, kas aptvēra automašīnas virsbūves daļas, īpašnieks, atsakot trešām personām licenci, lai tās varētu piegādāt produktus, kas ietver aizsargāto dizainu, ir jāuzskata par dominējošā stāvokļa ļaunprātīgu izmantošanu EKL 82. panta nozīmē. Šajā spriedumā Tiesa uzsvēra, ka aizsargāta dizaina īpašnieka tiesības aizliegt trešām personām bez tā piekrišanas ražot, pārdot vai importēt produktus, kas ietver tā dizainu, ir tā ekskluzīvo tiesību pati būtība. Tiesa secināja (8. punkts), ka “pienākuma, kas uzlikts aizsargāta dizaina īpašniekam, izsniegt trešām personām pat pret pienācīgu atlīdzību licences, lai tās varētu piegādāt šo dizainu ietverošus produktus, rezultāts būtu tāds, ka šim īpašniekam tādējādi tiktu atņemta tā ekskluzīvo tiesību būtība, un ka licences atteikumu pašu par sevi nevar uzskatīt par ļaunprātīgu dominējošā stāvokļa izmantošanu”. Tomēr Tiesa piebilda, ka “reģistrētā dizainparauga attiecībā uz automašīnu virsbūves daļām īpašnieka ekskluzīvo tiesību izmantošana [varētu] tikt aizliegta ar [EKL 82.] pantu, ja šī izmantošana ietvertu no dominējošā stāvoklī esoša uzņēmuma puses noteiktu ļaunprātīgu rīcību — tādu kā patvaļīga atteikšanās piegādāt rezerves daļas neatkarīgiem automašīnu remontdarbu veicējiem, netaisnīga rezerves daļu cenu noteikšana vai nolemšana turpmāk neražot noteikta automašīnas modeļa rezerves daļas, kas joprojām tiek plaši izmantots satiksmē, ja šāda rīcība varētu ietekmēt tirdzniecību starp dalībvalstīm” (9. punkts).
Iepriekš 107. punktā minētajā spriedumā lietā
Magill
Tiesai, lemjot par apelācijas sūdzību, bija jāspriež jautājums par dominējošā stāvoklī esoša uzņēmuma atteikšanos licencēt trešām personām intelektuālā īpašuma tiesību izmantošanu. Šī lieta, kurā tika pieņemts šis spriedums, attiecās uz lēmumu, kurā Komisija uzskatīja, ka trīs raidorganizācijas bija ļaunprātīgi izmantojušas dominējošo stāvokli iknedēļas programmu sarakstu tirgū un televīzijas programmu tirgū, kuros šie saraksti tika publicēti, pamatojoties uz autortiesībām uz šiem sarakstiem, lai aizliegtu trešām personām publicēt pilnīgas nedēļas programmas, kurās būtu atspoguļoti televīzijas raidījumi, kurus pārraida šie dažādie atšķirīgie televīzijas kanāli. Tādēļ Komisija lika, lai šīs raidorganizācijas laikus piegādātu viena otrai iknedēļas programmu sarakstus un sniegtu tos arī trešām personām pēc pieprasījuma un pie nediskriminējošiem nosacījumiem, un atļautu šīm trešām personām tos reproducēt. Komisija arī precizēja, ka jebkurām atlīdzībām, ko lūgtu šīs raidorganizācijas, jā tās nolemtu izsniegt licences un atļaut šo programmu reproducēšanu, ir jābūt saprātīgām.
Iepriekš 107. punktā minētajā spriedumā lietā
Magill
(49. punkts) Tiesa, atsaucoties uz spriedumu iepriekš 321. punktā minētajā lietā
Volvo
, norādīja, ka “ekskluzīvās reproducēšanas tiesības ir daļa no autortiesībām, tādējādi licences atteikumu, pat ja to ir izdarījis dominējošā stāvoklī esošs uzņēmums, pašu par sevi nevar uzskatīt par dominējošā stāvokļa ļaunprātīgu izmantošanu”. Vēl joprojām, atsaucoties uz iepriekš 321. punktā minēto spriedumu lietā
Volvo
, Tiesa tomēr paskaidroja, ka “izņēmuma apstākļos īpašnieka ekskluzīvo tiesību izmantošana var ietvert ļaunprātīgu rīcību” (50. punkts).
Tiesa uzskatīja, ka šādi apstākļi bija atbilstīgi, lai konstatētu, ka attiecīgā raidorganizāciju pārmestā rīcība bija ļaunprātīga. Pirmkārt, to atteikums attiecās uz produktu — televīzijas kanālu iknedēļu programmu saraksti —, kura piegāde bija obligāta attiecīgās darbības veikšanai — pilnā iknedēļas televīzijas programmu ceļveža publicēšanai (53. punkts). Otrkārt, atteikums liedza parādīties jaunam produktam, visaptverošam nedēļas televīzijas programmu ceļvedim, kuru attiecīgās teleraidīšanas sabiedrības nepiedāvāja un pēc kura bija potenciāls patērētāju pieprasījums, kas bija ļaunprātīga rīcība saskaņā ar EKL 82. panta otrās daļas b) punktu (54. punkts). Treškārt, šis atteikums nebija pamatots (55. punkts). Visbeidzot, ceturtkārt, šīs teleraidīšanas sabiedrības ar savu rīcību bija sev rezervējušas sekundāro tirgu — tirgu iknedēļas televīzijas programmu ceļvežiem, izslēdzot jebkādu konkurenci šajā tirgū (56. punkts).
Lietā, kurā tika pieņemts iepriekš 112. punktā minētais spriedums lietā
Bronner
, Tiesa, kurai tika iesniegts prejudiciālais jautājums saskaņā ar EKL 234. pantu, tika lūgts spriest, vai tas, ka preses grupa, kurai pieder ļoti liela dienas laikrakstu tirgus daļa Austrijā un kura izmanto vienīgo visas valsts mēroga laikrakstu piegādes uz mājām shēmu, atteica sniegt konkurējoša laikraksta izdevējam piekļuvi šai shēmai par pienācīgu atlīdzību vai atļaut šim izdevējam pirkt noteiktus papildpakalpojumus no šīs grupas, bija dominējošā stāvokļa ļaunprātīga izmantošana pretrunā EKL 82. pantam.
Spriedumā (38. punkts) Tiesa iesākumā norādīja, ka, lai gan iepriekš 320. punktā minētajā spriedumā apvienotajās lietās
Istituto Chemioterapico Italiano
un
Commercial Solvents
/Komisija un
CBEM
tā bija nospriedusi, ka noteiktā tirgū dominējošā stāvoklī esoša uzņēmuma atteikums piegādāt uzņēmumam, ar kuru tas konkurē blakus tirgū, attiecīgi izejmateriālus un pakalpojumus, kas ir obligāti konkurenta komercdarbības veikšanai, bija pārkāpums, un Tiesa bija to nospriedusi tiktāl, ciktāl attiecīgā rīcība varēja likvidēt jebkādu konkurenci no šī uzņēmuma puses.
Pēc tam Tiesa norādīja (39. punkts), ka iepriekš 107. punktā minētā sprieduma lietā
Magill
49. un 50. punktā tā apstiprināja, ka intelektuālā īpašuma tiesību īpašnieka atteikums izsniegt licenci, pat ja tā ir dominējošā stāvoklī esoša uzņēmuma rīcība, pati par sevi nevar būt dominējošā stāvokļa ļaunprātīga izmantošana, bet izņēmuma apstākļos šāda ekskluzīvo tiesību izmantošana varētu būt ļaunprātīga rīcība.
Visbeidzot, Tiesa atgādināja izņēmuma apstākļus, kurus tā bija noteikusi iepriekš 107. punktā minētajā spriedumā lietā
Magill
, un norādīja (41. punkts):
“Pat ja šī judikatūra par intelektuālā īpašuma tiesību izmantošanu būtu attiecināma uz jebkurām īpašuma tiesībām, būtu vēl nepieciešams, lai uz šo spriedumu varētu efektīvi pamatoties, lai apgalvotu ļaunprātīgas rīcības pastāvēšanu [EKL 82.] panta nozīmē situācijā, par kādu ir runa [..] prejudiciālajā jautājumā, ne tikai, ka atteikums sniegt pakalpojumu, kas ietver piegādi mājās, varētu likvidēt jebkādu konkurenci dienas laikrakstu tirgū no tās personas puses, kas lūdz pakalpojumu, un ka šāds atteikums nevarētu tikt objektīvi pamatots, bet arī, ka pakalpojums kā tāds ir obligāts šīs personas uzņēmējdarbības veikšanai tiktāl, ciktāl nav nekādu faktisku vai potenciālu aizvietotāju šādai piegādes uz mājām shēmai.”
Iepriekš 107. punktā minētajā spriedumā lietā
IMS Health
Tiesa atkal sprieda par apstākļiem, kuros dominējošā stāvoklī esoša uzņēmuma atteikums izsniegt trešai personai licenci, lai tā varētu izmantot produktu, ko aizsargā intelektuālā īpašuma tiesības, varētu būt ļaunprātīga rīcība EKL 82. panta nozīmē.
Atsaucoties uz iepriekš 321. punktā minēto spriedumu lietā
Volvo
un iepriekš 107. punktā minēto spriedumu lietā
Magill
, Tiesa iesākumā apstiprināja (34. punkts), ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru reproducēšanas ekskluzīvās tiesības ir daļa no intelektuālā īpašuma īpašnieka tiesībām, līdz ar to intelektuālā īpašuma tiesību īpašnieka atteikums izsniegt licenci, pat ja to dara dominējošā stāvoklī esošs uzņēmums, pati par sevi nevar būt tā dominējošā stāvokļa ļaunprātīga izmantošana. Tiesa arī norādīja (35. punkts), ka no šīs pašas judikatūras izriet, ka izņēmuma apstākļos šāda ekskluzīvo tiesību izmantošana varētu būt ļaunprātīga rīcība. Uzskaitot izņēmuma apstākļus, kas tika konstatēti iepriekš 107. punktā minētajā spriedumā lietā
Magill
, Tiesa norādīja (38. punkts), ka no šīs judikatūras izriet, ka, lai uzņēmuma, kuram pieder autortiesības, atteikumu sniegt piekļuvi produktam vai pakalpojumam, kas ir obligāts noteiktas uzņēmējdarbības veikšanai, varētu uzskatīt par ļaunprātīgu, bija pietiekami izpildīt trīs kumulatīvus nosacījumus, proti, ka šis atteikums liedz parādīties jaunam produktam, pēc kura ir potenciāls patērētāju pieprasījums, ka tas nav pamatots un ka tas ir tāds, lai izslēgtu jebkādu konkurenci sekundārajā tirgū.
No iepriekš minētās judikatūras izriet, ka dominējošā stāvoklī esoša uzņēmuma atteikums piešķirt trešai personai licenci tāda produkta izmantošanai, ko aizsargā intelektuālā īpašuma tiesības, pats par sevi nav dominējošā stāvokļa ļaunprātīga izmantošana EKL 82. panta nozīmē. Tikai izņēmuma apstākļos intelektuālā īpašuma īpašnieka veiktā ekskluzīvo tiesību izmantošana var būt šāda ļaunprātīga rīcība.
No šīs judikatūras arī izriet, ka par izņēmuma apstākļiem tostarp ir jāuzskata šādi apstākļi:
—
pirmkārt, atteikums attiecas uz produktu vai pakalpojumu, kas ir obligāts noteiktas uzņēmējdarbības veikšanai blakus tirgū;
—
otrkārt, atteikums ir tāda rakstura, ka tas izslēdz jebkādu efektīvu konkurenci blakus tirgū;
—
treškārt, atteikums ir šķērslis tam, ka parādās jauns produkts, pēc kura ir potenciāls patērētāju pieprasījums.
Kad ir konstatēts, ka šādi apstākļi pastāv, dominējošā stāvoklī esošā īpašnieka atteikums piešķirt licenci var būt EKL 82. panta pārkāpums, ja vien šis atteikums nav objektīvi pamatots.
Ir jānorāda, ka apstāklis, ka atteikums liedz parādīties jaunam produktam, pēc kura ir potenciāls patērētāju pieprasījums, parādās tikai judikatūrā par intelektuālā īpašuma tiesību izmantošanu.
Visbeidzot, ir jāpiebilst, ka, lai atteikumu sniegt piekļuvi produktam vai pakalpojumam, kas ir obligāts noteiktas uzņēmējdarbības veikšanai, varētu uzskatīt par ļaunprātīgu, ir jānošķir divi tirgi, proti, pirmkārt, tirgus, kuru veido produkts vai pakalpojums un kurā uzņēmums, kas atsakās sniegt piekļuvi, ieņem dominējošu stāvokli un, otrkārt, blakus tirgus, kurā produkts vai pakalpojums tiek izmantots, lai ražotu citu produktu vai sniegtu citu pakalpojumu. Ir jāprecizē, ka apstāklis, ka obligātais produkts vai pakalpojums netiek pārdots atsevišķi, neliedz uzreiz iespēju identificēt atsevišķu tirgu (šajā sakarā skat. iepriekš 107. punktā minēto spriedumu lietā
IMS Health
, 43. punkts). Tādējādi Tiesa iepriekš 107. punktā minētā sprieduma lietā
IMS Health
44. punktā nosprieda, ka ir pietiekami, ka potenciālais tirgus vai pat hipotētiskais tirgus var tikt identificēts, un ka tā tas bija gadījumā, kad produkti vai pakalpojumi bija obligāti noteiktas uzņēmējdarbības veikšanai un kad pastāvēja faktisks pieprasījums pēc tiem no uzņēmumiem, kas grasījās veikt šo uzņēmējdarbību. Tiesa sprieduma nākamajā punktā secināja, ka bija noteicoši tas, ka var noteikt divus ražošanas posmus, kas bija saistīti šajā augšupējā produktā tādā ziņā, ka tas ir obligāts elements, lai varētu piegādāt lejupējo produktu.
Ņemot vērā iepriekš minētos faktus, Pirmās instances tiesa uzskata, ka iesākumā ir jāizvērtē, vai apstākļi, kas identificēti iepriekš 107. punktā minētajos spriedumā lietā
Magill
un spriedumā lietā
IMS Health
un aprakstīti 332. un 333. punktā, pastāv arī šajā lietā. Tikai, ja tā konstatēs, ka trūkst viena vai vairāku no šiem apstākļiem, Pirmās instances tiesa izvērtēs īpašos apstākļus, kurus izvirza Komisija (skat. iepriekš 317. punktu).
ii) Par sadarbspējas informācijas obligāto raksturu
Lietas dalībnieku argumenti
Microsoft
apgalvo, ka sadarbspējas informācija, par ko ir apstrīdētais lēmums, nav obligāta, lai darba grupas serveru operētājsistēmu piegādātājs varētu veikt savu uzņēmējdarbību. Tā norāda, ka konkrētā tehnoloģija nevar tikt raksturota kā obligāta, ja dominējošā stāvoklī esoša uzņēmuma konkurentiem ir “ekonomiski rentabli” izstrādāt un tirgot produktus bez piekļuves šai tehnoloģijai.
Microsoft
uzskata, ka šajā sakarā apstrīdētajā lēmumā ir pieļauta tiesību kļūda un kļūda faktos.
Pirmkārt, saistībā ar tiesību kļūdu
Microsoft
apgalvo, ka tā izpaužas faktā, ka Komisija izmantoja neatbilstīgu, pārmērīgu un absolūtu standartu, “izvērtējot, vai konkurence varēja pastāvēt”. Prasītāja, atsaucoties uz apstrīdētā lēmuma 176.–184. apsvērumu, apgalvo, ka Komisija uzskata, ka ne-
Microsoft
serveru operētājsistēmām ir jāspēj komunicēt ar
Windows
klientu
PC
un serveru operētājsistēmām tieši tādā pašā veidā, kā to dara
Windows
serveru operētājsistēmas. Judikatūrā nav pieprasīts, lai tiktu piešķirta šāda “optimāla piekļuve” tirgum.
Replikas rakstā
Microsoft
kritizē faktu, ka Komisija izvērtēja nepieciešamo sadarbspējas pakāpi saistībā ar to, kas ir vajadzīgs tās konkurentiem, lai tie rentabli paliktu tirgū. Tā apgalvo, ka sadarbspējas jēdziens, ko Komisija izmanto apstrīdētā lēmuma 666.–687. apsvērumā, ir nesaprātīgs, jo tas paredz “kvaziidentiskumu” starp
Windows
operētājsistēmām un konkurējošām operētājsistēmām. Atsaucoties uz izvilkumiem no apstrīdētā lēmuma 669. un 679. apsvēruma, kas izklāstīti šī sprieduma 126. punktā,
Microsoft
apgalvo, ka, ja tiktu pieņemts šāds jēdziens, “jebkura tehnoloģija būtu obligāta”.
Microsoft
piebilst, ka vienīgais pamatojums, kas norādīts šim apgalvojumam apstrīdētajā lēmumā, ir tāds, ka šāda sadarbspējas “pakāpe” ir obligāta, lai konkurenti varētu rentabli palikt tirgū, un rodas no fakta, ka piekļuve attiecīgajām specifikācijām varētu ļaut konkurentiem izvairīties, ka lietotāji “piesakās divreiz” (apstrīdētā lēmuma 183. apsvērums). Tā uzskata, ka šis pamatojums nav pietiekams, jo, pirmkārt, daudzi izplatītāji jau piedāvā “vienotās pieteikšanās” [“single sign-on”] risinājumus; otrkārt, tas, ka jāpiesakās divreiz, ir alternatīvs risinājums (pat ja tas ir nedaudz neizdevīgāks), un, treškārt, apstrīdētā lēmuma 5. pantā noteiktais korektīvais pasākums pārsniedz to, kas ir nepieciešams, lai atrisināto šo nelielo problēmu.
Atbildē pēc atsaukšanās uz argumentiem, kas izklāstīti šī sprieduma 125.–128. punktā, un atkārtošanas, ka apstrīdētā lēmuma 5. pantā noteiktais korektīvais pasākums neļaus tās konkurentiem izstrādāt produktus, kas ir “kvaziidentiski”
Windows
serveru operētājsistēmām,
Microsoft
apgalvo, ka Komisija nav pierādījusi cēloņsakarību starp sakaru protokolu specifikācijas “nepieejamību” un iespējamo konkurentu nespēju palikt rentabli tirgū.
Apsvērumos par rakstiem par iestāšanos lietā
Microsoft
noliedz, ka tirgus dalībnieki un patērētāji pieprasa “spraudņaizvietojamību”, un apgalvo, ka šāda prasība krietni pārsniedz “obligātuma kritēriju”, ko Tiesa noteikusi iepriekš 112. punktā minētajā spriedumā lietā
Bronner
un iepriekš 107. punktā minētajā spriedumā lietā
IMS Health
. Tā tostarp norāda, ka tās konkurentiem “nav nepieciešama
Active Directory
”, jo to operētājsistēmām ir savi direktoriju pakalpojumi, kas var sniegt darba grupas pakalpojumus
Windows
klientu
PC
un serveru operētājsistēmām.
Otrkārt,
Microsoft
uzskata, ka apstrīdētajā lēmumā ir pieļauta kļūda faktos tiktāl, ciktāl Komisija neņēma vērā faktu, ka tirgū ir vairākas darba grupas serveru sistēmas.
Microsoft
apgalvo, ka uzņēmumi Eiropā turpina uzturēt dažādu tipu datortīklus, proti, kuros funkcionē dažādu izplatītāju operētājsistēmas.
Šajā sakarā
Microsoft
atgādina, ka administratīvā procesa laikā tā iesniedza ziņojumus, kuros informātikas eksperti aprakstīja “veidus, kādos sadarbspēja var tikt nodrošināta datortīklos”. Tā piebilst, ka atbildes uz informācijas pieprasījumiem no Komisijas apstiprina, ka sadarbspēja starp dažādu tipu operētājsistēmām ir parasta parādība datortīklos Eiropā. Tādējādi 47 % sabiedrību, kas atbildēja uz šiem informācijas pieprasījumiem, norādīja, ka tās izmanto
Microsoft
konkurentu operētājsistēmas datņu un printeru pakalpojumu sniegšanai
Windows
klientu
PC
operētājsistēmām. Līdzīgi pierādījumi pastāv saistībā ar lietotāju un lietotāju grupu pārvaldīšanas pakalpojumiem. Turklāt
Microsoft
atkārto, ka no
Mercer
ziņojumiem izriet, ka uzņēmumi neuzskata, ka to serveru izvēli ierobežotu apsvērumi par sadarbspēju.
Microsoft
arī apgalvo, ka sadarbspēja starp
Microsoft
konkurentu serveru operētājsistēmām un
Windows
klientu
PC
operētājsistēmām var tikt panākta ar piecām dažādām metodēm. Katra no šīm metodēm ir alternatīvs risinājums attiecīgo sakaru protokolu atklāšanai un ļauj šīm dažādajām operētājsistēmām “pareizi strādāt kopā”.
Microsoft
uzsver, ka “pilnīgu aizvietojamību”, ko Komisija uzskata par nepieciešamu, nevar panākt ar šīm dažādajām metodēm, bet tās ļauj sasniegt “sadarbspējas minimālu pakāpi [..], kas ir nepieciešama efektīvas konkurences nodrošināšanai”.
Piecas metodes, uz kurām atsaucas
Microsoft
, ir šādas: pirmkārt, izmantojot standarta sakaru protokolus, piemēram,
TCP/IP
(
Transmission Control Protocol/Internet Protocol
[pārraides vadības protokols/interneta protokols] un
HTTP
(
HyperText Transfer Protocol
[hiperteksta transporta protokols]); otrkārt, pievienojot
Windows
klientu
PC
vai serveru operētājsistēmai programmatūras kodu, kas tai ļautu nodrošināt sakarus ar
Microsoft
konkurējošu serveru operētājsistēmu, izmantojot šīs serveru operētājsistēmas konkrētos sakaru protokolus; treškārt,
Microsoft
konkurējošu serveru operētājsistēmai pievienojot programmatūras kodu, kas tai ļautu nodrošināt sakarus ar
Windows
klientu
PC
vai serveru operētājsistēmu, izmantojot
Windows
operētājsistēmu sakaru protokolus; ceturtkārt, izmantojot
Windows
serveru operētājsistēmu kā “tiltu”
passerelle
starp
Windows
klientu personālo datoru operētājsistēmu un konkurējošo serveru operētājsistēmu; piektkārt, visu tīklā sasaistīto klientu
PC
un serveru operētājsistēmām pievienojot programmatūras kodu bloku, kas sadarbspēju ļautu nodrošināt ar sakariem starp šiem programmatūras kodu blokiem. Šajā pašā kontekstā
Microsoft
iebilst, ka apstrīdētāja lēmumā Komisija nepierādīja, ka tās sakaru protokolu reversā inženierija bija “tehniski un ekonomiski neiespējama”.
Microsoft
piebilst, ka pierādījumi, kurus Komisija apkopojusi administratīvā procesa laikā, norāda, ka praksē šīs piecas metodes strādā priekš
Linux
un citām darba grupas serveru operētājsistēmām. Tā uzsver, ka
Linux
produktu izplatītāji ir konstanti palielinājuši savu tirgus daļu darba grupas serveru operētājsistēmu tirgū, nepastāvot piekļuvei
Microsoft
sakaru protokolu specifikācijām. Atsaucoties uz Evansa [
Evans
], Nikolsa un Padiljas [
Padilla
] ziņojuma D un E daļu (replikas raksta C.11. pielikums),
Microsoft
piebilst, ka
Linux
produkti turpinās progresēt uz
Windows
serveru operētājsistēmu rēķina. Tā vēl precizē — kopumā ir atzīts, ka
Linux
ir nopietns konkurents
Microsoft
un ka 10 lielākie serveru, kuru cena ir līdz 25000 ASV dolāru (USD), piegādātāji piedāvā darba grupas serverus, kas funkcionē ar
Linux
.
CompTIA
un
ACT
būtībā izvirza argumentus, kas ir tādi paši, kā
Microsoft
izvirzītie.
CompTIA
it īpaši kritizē faktu, ka Komisija uzskata, ka konkurentu darba grupas serveru operētājsistēmām ir jāsasniedz tāda sadarbspējas pakāpe ar
Windows
klientu
PC
operētājsistēmām, kas ir “tikpat laba, kā tā, kuru ir sasniegusi pati
Microsoft
”.
Atsaucoties uz argumentiem, ko savos rakstveida procesuālajos dokumentos šajā sakarā ir norādījusi
Microsoft
,
ACT
apgalvo, ka ir vairākas metodes, kā iespējams nodrošināt dažādu piegādātāju operētājsistēmu pietiekamu sadarbspēju. Turklāt
ACT
ir bažas par to, ka Komisijas veiktajai obligātuma kritērija interpretācijai būs nelabvēlīga iedarbība uz inovāciju.
Komisija apgalvo, ka
Microsoft
sadarbspējas informācijas atklāšana tās konkurentiem ir obligāta, lai tie turpinātu konkurēt darba grupas serveru operētājsistēmu tirgū.
Pirmkārt, saistībā ar iespējamo tiesību kļūdu Komisija apgalvo, ka
Microsoft
apgalvojumi balstīti uz nepareizu Komisijas pozīcijas atspoguļojumu un uz dažādo apstrīdētajā lēmumā analizēto jautājumu sajaukšanu. Tā paskaidro, ka obligātuma kritērijs prasa pārbaudīt, pirmkārt, kāda ir vajadzīgā sadarbspējas pakāpe, lai būtu rentabli konkurenti tirgū, un, otrkārt, vai neatklātā informācija ir vienīgais ekonomiski rentablais avots, lai panāktu šādu sadarbspējas pakāpi.
Uzsvērusi, ka informācija, ko
Microsoft
atsakās atklāt, ir “funkcionāli saistīta ar klientu
PC
”, Komisija precizē, ka šīs informācijas obligātais raksturs izriet, pirmkārt, no sadarbspējas ar klientu
PC
nozīmes darba grupas serveru operētājsistēmām (apstrīdētā lēmuma 383.–386. apsvērums) un, otrkārt, no
Microsoft
kvazimonopola klientu
PC
operētājsistēmu tirgū.
Komisija arī norāda, ka tā tika analizējusi obligātuma kritēriju, kā tas ir definēts judikatūrā, apstrīdētā lēmuma 666.–686. apsvērumā un ka tā it īpaši izvērtēja, vai nepastāv alternatīvi risinājumi papildu attiecīgās informācijas atklāšanai, kas ļautu uzņēmumiem rentabli konkurēt ar
Microsoft
darba grupas serveru operētājsistēmu tirgū.
Kā uzskata Komisija, ka
Microsoft
apgalvo, ka fakts, ka ir neefektīvas sadarbspējas risinājumi, kas ļauj tās konkurentiem sasniegt tikai “de minimis” tirgus penetrāciju vai aizsargāt “de minimis” pozīcijas tirgū, tas pierāda, ka obligātuma kritērijs nav izpildīts. Šādam argumentam nevar piekrist, jo šis kritērijs ir jāizvērtē saistībā ar mērķi saglabāt efektīvas konkurences struktūru, kas sniedz labumu patērētājiem. Jautājums ir par to, vai informācija, ko
Microsoft
atsakās atklāt, ir obligāta jebkuram konkurentam uzņēmējdarbības veikšanai attiecīgajā tirgū kā rentablam konkurējošam pretsvaram un nevis kā “de minimis” tirgus dalībniekam, kas ir faktiski pametis tirgu, lai ieņemtu “nišu”.
Atbildes rakstā uz repliku Komisija precizē, ka tā aizstāv tēzi, ka dominējošā stāvoklī esošam uzņēmumam nav tiesību kompromitēt efektīvu konkurenci sekundārajā tirgū, ļaunprātīgi liedzot tā konkurentiem piekļuvi “ievadei”, kas nepieciešama to rentabilitātei. Tā piebilst, ka, ja nav risinājuma liegtas “ievades” aizstāšanai, kura ļautu konkurentiem izdarīt efektīvu konkurences spiedienu uz dominējošā stāvoklī esošu uzņēmumu sekundārajā tirgū, tad ir skaidrs, ka šī “ievade” ir obligāta efektīvas konkurences uzturēšanai.
Arī atbildes rakstā uz repliku Komisija atkārto, ka pastāv vesela virkne iespējamo sadarbspējas pakāpju starp
Windows PC
un darba grupas serveru operētājsistēmām. Komisija apgalvo ka tā nenoteica
a priori
noteiktu sadarbspējas pakāpi, kas ir obligāta efektīvas konkurences uzturēšanai tirgū, bet balstīja savas konstatācijas uz acīmredzami neapmierinošajām alternatīvajām metodēm, kuras
Microsoft
konkurenti jau izmantoja un kuras “nepieļāva tādu sadarbspējas pakāpi, ko pieprasa klienti ekonomiski rentablā veidā”. Komisija atkal apstrīd, ka tā ņēmusi vērā “praktisku identiskumu” sasniedzošu sadarbspējas pakāpi, uz kuru norāda prasītāja, apgalvojot, ka obligāts nav tas, ka
Microsoft
konkurentiem būtu ļauts reproducēt
Microsoft
implementētos sadarbspējas risinājumus, bet gan tas, ka šie konkurenti paši varētu sasniegt “ekvivalentu sadarbspējas pakāpi ar savām inovācijām”. Visbeidzot, Komisija norāda, ka apstrīdētā lēmuma 590.–692. apsvērumā tā izvērtē “smagās sekas”, kas rodas konkurentiem un patērētājiem no ierobežotās sadarbspējas ar
Windows
klientu
PC
operētājsistēmām. Tā precizē, ka
Microsoft
pārmestās rīcības sekas ir progresīva visu tās konkurentu izskaušana no darba grupas serveru operētājsistēmu tirgus, kaut gan dažiem no tiem sākotnēji bija būtisks komerciāls vai tehnoloģisks pārsvars pār
Microsoft
šajā tirgū (apstrīdētā lēmuma 587. un 668. apsvērums).
Turklāt Komisija noraida apgalvojumus par iespējamām kļūdām faktos.
Pirmkārt, tā norāda, ka nav pierādīts, ka informātikas ekspertu piedāvātie risinājumi ziņojumos, ko iesniedza
Microsoft
administratīvā procesa laikā, ir komerciāli rentablas alternatīvas sadarbspējas informācijas atklāšanai.
Otrkārt, argumentam, ko
Microsoft
atvasina no atbildēm uz informācijas pieprasījumiem no Komisijas, nav nozīmes tiktāl, ciktāl “tas nozīmē, ka sadarbspēja ar mazajiem tirgus dalībniekiem ir pietiekama vai ka noteikta sadarbspēja jau pastāv”. Patiesībā
Microsoft
neievēro faktu, ka tās konkurenti ienāca darba grupas serveru operētājsistēmu tirgū pirms tam, kad
Microsoft
sāka izplatīt šāda tipa produktus. Fakts, ka attiecīgā informācija ir obligāta, lai
Microsoft
konkurenti varētu turpināt pārstāvēt rentablu konkurences pretspēku
Microsoft
produktiem, nozīmē, ka šie konkurenti pamazām tiks izstumti no tirgus. Šis fakts, ka to izstumšana vēl nav pabeigta, nepierāda, ka obligātuma kritērijs nav izpildīts, jo būtiskais ir tas, vai informācija ir obligāta, lai saglabātu rentabla konkurenta pozīciju tirgū.
Treškārt, saistībā ar piecām alternatīvajām metodēm, lai sasniegtu sadarbspēju starp dažādu izplatītāju operētājsistēmām, uz ko norāda
Microsoft
, Komisija norāda, ka
Microsoft
neapstrīd apstrīdētajā lēmumā šajā sakarā izdarītās konstatācijas, bet tikai apgalvo, ka šīs metodes ir “īstenojamas” un ka tās ļauj tās produktiem un konkurentu produktiem “labi strādāt kopā”.
Komisija atgādina, ka apstrīdētajā lēmumā tā jau izvērtēja šīs metodes un, konkrētāk, jautājumu, vai reversā inženierija būtu alternatīva sadarbspējas informācijas izpaušanai (apstrīdētā lēmuma 683.–687. apsvērums), un tā pierādīja, ka tās nav “reāli aizstājēji” attiecīgās sadarbspējas informācijas izpaušanai.
Ceturtkārt, Komisija noraida
Microsoft
apgalvojumu, ka apstrīdētajā lēmumā veiktā analīze ir pretrunā
Linux
ieiešanai un apgalvotajai izaugsmei darba grupas serveru operētājsistēmu tirgū.
Iesākumā tā precizē, ka apgrozījums par
Linux
“[neataino] viena tirgus operatora penetrāciju tirgū, bet drīzāk vairāku konkurējošo izplatītāju, kas izmanto
Linux
, pūles (
Red Hat
,
Novell
/
SuSE
,
IBM
,
Sun
u.c.)”. Šo konkurējošo izplatītāju attiecīgās tirgus daļas tādēļ ir “mazas”.
Komisija kritizē konstatācijas, kas ietvertas Evansa, Nikolsa un Padiljas ziņojuma D daļā, kas pievienota replikas raksta C.11. pielikumam, uzsverot:
—
kā ir norādīts it īpaši apstrīdētā lēmuma 487.–490. apsvērumā, dati no
International Data Corporation
(
IDC
), ko izmantoja šie eksperti, sagatavojot šo ziņojumu, ir aptuveni un tādējādi tie paši par sevi nav atbilstīgi, lai novērtētu tirgus attīstību;
—
tas “
a fortiori
attiecas uz samērā nebūtiskām ikgadējām izmaiņām, salīdzinot ar tirgus kopējo apjomu”;
—
nav pierādījumu, ka
Linux
tirgus daļa 6,75 % no pārdotajām vienībām, ko
Microsoft
aprēķina, izmantojot ekstrapolācijas faktoru saistībā ar visiem serveriem, attiecas uz darba grupas serveru operētājsistēmu tirgu;
—
divi atbilžu uz 2003. gada tirgus izpēti piemēri, uz kuriem eksperti atsaucas, lai pierādītu, ka saistībā ar
Linux
ir iespējams izmantot sadarbspējas risinājumus, kas balstīti uz reverso inženieriju, nav reprezentatīvi représentatifs, jo attiecīgās vienības ir divas no tikai trīs vienībām, kuras “nenozīmīgi izmantoja
Linux
/
Samba
”, no vairāk nekā 100 vienībām, kas piedalījās tirgus izpētē;
—
eksperti nesniedz nekādu informāciju par to, kā četras pārējās metodes, par kurām
Microsoft
apgalvo, ka tās var nodrošināt sadarbspēju starp dažādu izplatītāju piegādātajām operētājsistēmām, būtu varējušas ļaut notikt apgalvotajai
Linux
ekspansijai tirgū laikposmā, kuru aptver ļaunprātīgā izmantošana, kas ietver atteikšanos sniegt informāciju.
Tāpat Komisija kritizē konstatācijas ziņojuma E daļā. Tā apgalvo:
—
tā jau apstrīdētā lēmuma 605.–610. apsvērumā ir noraidījusi
Microsoft
argumentus, kas balstīti uz
IDC
paredzēto un trešās
Mercer
aptaujas rezultātiem;
—
IDC
bija tendence pārvērtēt paredzamās
Linux
tirgus daļas projekcijas “tīklošanas” un “datņu/printēšanas” apakškategorijās;
—
“migrēšana” no
Windows NT
operētājsistēmas uz
Linux
operētājsistēmu, kas minēta Merila Linča [
Merrill Lynch
] 2004. gada 8. marta ziņojumā (replikas raksta C.11. pielikuma 7. pielikums), visticamāk, ir vienīgais fenomens, jo
Windows NT
ir “novecojis produkts, ko
Microsoft
vairs neatbalsta”;
—
Yankee Group
2004. gada 25. maija ziņojums (replikas raksta C.11. pielikuma 10. pielikums) attiecas uz serveru operētājsistēmām kopumā un nevis uz darba grupas serveru operētājsistēmām, un tādējādi lielā mērā ir neatbilstīgs šajā lietā;
—
Forrester Research
2004. gada 27. maija ziņojums (replikas raksta C.11. pielikuma 10. pielikums) galvenokārt neattiecas uz darba grupas serveru operētājsistēmām un ietver konstatācijas, kas ir pretrunā
Microsoft
aizstāvētajam argumentam, it īpaši konstatācijai, ka 92 % no aptaujātajiem izmantos
Active Directory
2006. gadā.
SIIA
būtībā izvirza tādus pašus argumentus, kādus ir izvirzījusi Komisija.
SIIA
uzsver, ka konkurencei, kas balstīta uz nopelniem, datorprogrammatūras tirgū ir būtiski, ka darba grupas serveru operētājsistēmu piegādātāji ir spējīgi sasniegt sadarbspēju ar
Microsoft
kvazimonopolistiskajiem produktiem “ar vienādiem spēles nosacījumiem” ar
Microsoft
. Tā apgalvo, ka, lai efektīvi konkurētu tirgū, šiem piegādātājiem ir jābūt piekļuvei pie attiecīgās sadarbspējas informācijas.
FSFE
noraida
Microsoft
argumentāciju, kas balstīta uz piecām alternatīvajām metodēm sadarbspējas nodrošināšanai. Tā tostarp apgalvo, ka “tehniskā ziņā visi šie veidi apraksta reālistiskus scenārijus, bet tiem ir fundamentāls trūkums: autentificēšana”. Tā šajā sakarā paskaidro, ka
Microsoft
ir “cieši saistījis” tās
Windows
klientu
PC
operētājsistēmas ar tās “autentificēšanas serveriem”, līdz ar to vienkārši nav iespējams nodalīt autentificēšanas uzdevumu no citiem uzdevumiem, kurus veic
Windows
darba grupas serveri.
Pirmās instances tiesas vērtējums
Kā jau tika norādīts šī sprieduma 207. punktā, Komisija izmantoja divu pakāpju pieeju, lai noskaidrotu, vai attiecīgā informācija bija obligāta, tādā ziņā, ka tā, pirmkārt, izvērtēja, kāda sadarbspējas pakāpe ar
Windows
domēna arhitektūru ir jāsasniedz
Microsoft
konkurentu darba grupas serveru operētājsistēmām, lai
Microsoft
konkurenti varētu rentabli palikt tirgū, un, otrkārt, tā izvērtēja, vai sadarbspēja, ko
Microsoft
atteicās izpaust, bija obligāta, lai sasniegtu šādas pakāpes sadarbspēju.
Microsoft
apgalvo, ka šajā argumentācijā ir pieļauta tiesību kļūda un kļūda faktos.
— Par apgalvoto tiesību kļūdu
Microsoft
argumenti par iespējamo tiesību kļūdu, ko pieļāvusi Komisija, attiecas uz argumentācijas pirmo posmu.
Iesākumā
Microsoft
kritizē Komisijas šajā lietā pieprasīto sadarbspējas pakāpi, būtībā norādot, ka Komisijas pozīcija faktiski pieprasa, lai tās konkurentu darba grupas serveru operētājsistēmas spētu komunicēt ar
Windows
klientu
PC
un serveru operētājsistēmām tādā pašā veidā, kā to dara
Windows
serveru operētājsistēmas. Prasītāja atkārto, ka šāda sadarbspēja ietver praktiski identiskumu starp tās sistēmām un konkurentu sistēmām.
Šie apgalvojumi ir jānoraida.
Šajā sakarā Pirmās instances tiesa atgādina, ka tā jau šī sprieduma 207.–245. punktā ir definējusi to sadarbspējas pakāpi, ko Komisija pieprasīja apstrīdētajā lēmumā. Pirmās instances tiesa it īpaši norādīja, ka Komisija bija secinājusi, ka, lai tās spētu rentabli konkurēt ar
Windows
darba grupas serveru operētājsistēmām, konkurentu operētājsistēmām ir jāspēj sadarboties ar
Windows
domēna arhitektūru ar vienlīdzīgiem nosacījumiem salīdzinājumā ar šīm
Windows
sistēmām (skat. šī sprieduma 230. punktu). Pirmās instances tiesa precizēja, ka sadarbspēja tādā veidā, kā to paredzējusi Komisija, ietver divus neatdalāmus komponentus, proti, klienta/servera sadarbspēju un servera/servera sadarbspēju, un ka tā it īpaši paredzēja, ka serveris, kas funkcionē ar
Microsoft
konkurentu darba grupas serveru operētājsistēmu, varētu darboties kā domēna kontrolieris
Windows
domēnā, izmantojot
Active Directory
, un līdz ar to būtu spējīgs piedalīties
multimaster
replicēšanas mehānismā ar citiem domēna kontrolieriem (skat. šī sprieduma 231. un 233. punktu).
Pirmās instances tiesa jau ir konstatējusi, pretēji
Microsoft
apgalvojumam, ka, pieprasot šādas pakāpes sadarbspēju, Komisijai nebija nolūka paredzēt, ka konkurentu darba grupas serveru operētājsistēmām būtu jāfunkcionē jebkurā aspektā kā
Windows
darba grupas serveru operētājsistēmai, un ka attiecīgi prasītājas konkurenti varētu izstrādāt darba grupas serveru operētājsistēmas, kas būtu identiskas, vai “praktiski identiskas” prasītājas sistēmām (skat. šī sprieduma 234.–242. punktu).
Pēc tam
Microsoft
kritizē, ka Komisija izvērtēja nepieciešamo sadarbspējas pakāpi saistībā ar to, kas, pēc tās domām, bija nepieciešams, lai konkurentu darba grupas serveru operētājsistēmu izstrādātāji varētu rentabli palikt tirgū.
Šajā sakarā ir pietiekami konstatēt, ka Pirmās instances tiesa jau šī sprieduma 229. punktā apstiprināja Komisijas šādi pieņemtās pieejas pamatotību.
Visbeidzot,
Microsoft
uzsver, ka tās konkurentu darba grupas serveru operētājsistēmās nav jāsasniedz Komisijas pieprasītā sadarbspējas pakāpe, lai tie rentabli varētu palikt tirgū.
Ir svarīgi uzsvērt, ka analīze, ko Komisija apstrīdētajā lēmumā veikusi šī jautājuma sakarā, balstīta uz sarežģītiem ekonomiskiem vērtējumiem, un ka līdz ar to Pirmās instances tiesa to var pārbaudīt tikai ierobežotā mērā (skat. šī sprieduma 87. punktu).
No iepriekš minētajiem apsvērumiem izriet, ka
Microsoft
nav pierādījusi, ka Komisijas analīze ir acīmredzami kļūdaina.
Šajā sakarā, pirmkārt, ir jānorāda, ka
Microsoft
nav pierādījusi, ka Komisijas konstatācija, ka “savstarpējai izmantojamības ar klientu
PC
operētājsistēmu ir būtiska konkurētspējas nozīme darba grupas serveru operētājsistēmu tirgū” (apstrīdētā lēmuma 586. apsvērums), ir acīmredzami nepareiza.
Tieši pretēji, vairāki fakti apstiprina šīs konstatācijas pareizumu.
Tādējādi, kā izriet no tehniskajiem skaidrojumiem par produktiem apstrīdētā lēmuma 21.–59. apsvērumā un arī no lietas dalībnieku ekspertu skaidrojumiem tiesas sēdē, ir jāpatur prātā, ka savā būtībā datorprogrammas nefunkcionē izolēti, bet ir izstrādātas, lai komunicētu un funkcionētu kopā ar citām programmām un aparatūru, it īpaši datortīklu vidēs (skat. arī šī sprieduma 157. punktā Direktīvas 91/250 preambulas 10. apsvērumu).
Ir arī jānorāda, ka organizācijās instalēto datortīklu ietvaros nepieciešamība spēt funkcionēt kopā ir īpaši jūtama, pirmkārt, klientu
PC
operētājsistēmu un, otrkārt, darba grupas serveru operētājsistēmu gadījumā. Kā Komisija uzsver apstrīdētā lēmuma 383. apsvērumā un kā Pirmās instances tiesa jau ir konstatējusi šī sprieduma 161. punktā, datņu un printeru pakalpojumi un lietotāju un lietotāju grupu pārvaldīšanas pakalpojumi ir cieši saistīti ar klientu
PC
izmantošanu un tiek sniegti klientu
PC
lietotājiem kā savstarpēji savienotu uzdevumu komplekts. Kā lietas dalībnieku eksperti paskaidroja tiesas sēdē, datortīklos attiecības starp darba grupas serveriem, no vienas puses,un klientu
PC
, no otras puses, tiek “stimulētas” vai “provocētas” ar no klientu
PC
lietotāju darbībām vai pieprasījumiem, tādiem kā it īpaši vārda un paroles ievadīšana, datnes izveidošana vai dokumentu izprintēšanas pieprasīšana. Tāpat Komisija pareizi konstatēja apstrīdētā lēmuma 532. apsvērumā, ka “klientu
PC
un darba grupas serveri ir mezgli datortīklā un [..] tādējādi ir fiziski saistīti viens ar otru”. Visbeidzot, ir jāatgādina, ka viena no būtiskajām darba grupas serveru operētājsistēmas funkcijām ir tieši klientu
PC
pārvaldība.
Turklāt, kā tas ir norādīts apstrīdētā lēmuma 383.–386. apsvērumā, noteikti
Mercer
aptauju rezultāti apstiprina sadarbspējas nozīmīgumu starp darba grupas serveru operētājsistēmām un klientu
PC
operētājsistēmām. Atšķirībā no otrās un trešās
Mercer
aptaujas rezultātiem, kas ir vairāk saistīti ar
Windows
klientu
PC
un kas tiks izvērtēti šī sprieduma 401.–412. punktā, ir jānorāda, ka pirmā
Mercer
aptauja parāda, ka vieglums, ar kādu produkts var tikt integrēts pastāvošā vai plānotā datorvidē, ir viens no galvenajiem faktoriem, ko IT vadītāji ņem vērā, kad lemj, kādus produktus pirkt. Ir arī jānorāda, ka no noteiktu šīs pēdējās minētās aptaujas rezultātu salīdzināšanas ar noteiktiem rezultātiem no trešās
Mercer
aptaujas izriet, ka sadarbspējas ar klientu
PC
operētājsistēmām nozīme ir izteiktāka saistībā ar darba grupas operētājsistēmām nekā ar citiem serveru produktu tipiem (apstrīdētā lēmuma 386. apsvērums).
Otrkārt, Pirmās instances tiesa uzskata, ka darba grupas serveru operētājsistēmu un klientu
PC
operētājsistēmu sadarbspēja ir pat daudz svarīgāka
Windows
klientu
PC
operētājsistēmu gadījumā.
Ir jānorāda, ka
Microsoft
dominējošajam stāvoklim klientu
PC
operētājsistēmu tirgū, kā to Komisija ataino apstrīdētā lēmuma 429. un 472. apsvērumā, ir “ārkārtējas iezīmes”, jo tās tirgus daļas šajā tirgū pārsniedz 90 % (apstrīdētā lēmuma 430.–435. apsvērums) un
Windows
ir “faktiskais standarts” šīm operētājsistēmām.
Tā kā
Windows
operētājsistēma tādējādi ir sastopama praktiski visos klientu
PC
, kas atrodas organizācijās, konkurentu darba grupas serveru operētājsistēmas nevar turpināt izplatīt, ja tās nav spējīgas sasniegt augstu sadarbspējas pakāpi ar
Windows
.
Treškārt, Pirmās instances tiesa norāda, ka saskaņā ar apstrīdēto līgumu ir svarīgi, ka
Microsoft
konkurentu darba grupas serveru operētājsistēmas var sadarboties ne tikai ar
Windows
klientu
PC
operētājsistēmām, bet arī — vēl vispārīgāk — ar
Windows
domēna arhitektūru.
Konkrētāk, Komisija uzskata, ka, lai tās varētu rentabli izplatīt,
Microsoft
konkurentu darba grupas serveru operētājsistēmām ir jāspēj piedalīties
Windows
domēna arhitektūrā — kas sastāv no cieši saistītas klienta/servera un servera/servera starpsavienojamības un sadarbības “arhitektūras” (skat. šī sprieduma 179.–189. punktu) — līdzvērtīgā veidā salīdzinājumā ar
Windows
darba grupas serveru operētājsistēmām. Tas it īpaši nozīmē, ka serveris, kas funkcionē ar
Microsoft
konkurentu darba grupas serveru operētājsistēmu, ir spējīgs darboties kā domēna kontrolieris
Windows
domēnā, kas izmanto
Active Directory
, un līdz ar to ir spējīgs piedalīties
multimaster
replicēšanas mehānismā ar citiem domēna kontrolieriem.
Ir jākonstatē, ka
Microsoft
nav pierādījusi, ka vērtējums ir acīmredzami nepareizs.
Šajā sakarā, pirmkārt, ir jānorāda, ka, ņemot vērā ļoti ciešās tehnoloģiskās un priviliģētās saites, ko
Microsoft
ir izveidojusi starp
Windows
klientu
PC
, no vienas puses, un darba grupas serveru operētājsistēmām, no otras puses, un faktu, ka
Windows
ir sastopama praktiski visos klientu
PC
, kas atrodas organizācijās, Komisija apstrīdētā lēmuma 697. apsvērumā pamatoti secināja, ka
Microsoft
bija spējīga uzspiest
Windows
domēna arhitektūru kā “
de facto
darba grupas skaitļošanas standartu” (šajā pašā ziņā skat. apstrīdētā lēmuma 779. apsvērumu, kurā Komisija cita starpā norāda, ka kvazimonopols, kas vairākus gadus
Microsoft
ir klientu
PC
operētājsistēmu tirgū, ļauj tai “lielā mērā un neatkarīgi no konkurentiem noteikt saskaņotu sakaru noteikumu komplektu, kas noteiks sadarbspējas
de facto
standartu darba grupas tīklos”).
Otrkārt, Komisija apstrīdētā lēmuma 637. apsvērumā norāda dažādus datu avotus, tādus kā
Microsoft
mārketinga dokumenti, industrijas analītiķu ziņojumi, fakti, kas iegūti 2003. gada tirgus izpētē, un
Mercer
aptaujas, kas pierāda, ka sadarbspēja ar
Windows
vidi ir faktors, kam ir galvenā nozīme, izvēloties
Windows
darba grupas serveru operētājsistēmas.
Tādējādi apstrīdētā lēmuma 638.–641. apsvērumā Komisija uzsver dažādus faktus, kas pierāda, ka mārketinga vajadzībām
Microsoft
sistemātiski izmanto sadarbspēju ar
Windows
vidi kā galveno mārketinga argumentu par labu tās darba grupas serveru operētājsistēmām.
Microsoft
šos faktus neapstrīd.
Tāpat apstrīdētā lēmuma 642.–646. apsvērumā Komisija izvirza noteiktus 2003. gada tirgus izpētes rezultātus, lai pierādītu, ka sadarbspējai ar
Windows
vidi ir liela loma saistībā ar organizāciju, kuras tika aptaujātas par darba grupas serveru iegādi, lēmumiem.
Ir jānorāda, ka prasības pieteikumā
Microsoft
tikai apgalvo, ka organizācijas neizvēlas serveru operētājsistēmas tādu iemeslu dēļ, kas saistīti ar sadarbspēju ar
Windows
operētājsistēmām, vispārēji norādot uz noteiktiem dokumentiem, kas pievienoti šim prasības pieteikumam (prasības pieteikuma A.12.1. pielikums (
Matthews
, “The Commission’s Case on Microsoft’s Interoperability: An Examination of the Survey Evidence”), un prasības pieteikuma A.22. pielikums (
Evans
,
Nichols
un
Padilla
, “The Commission Has Failed to Address Major Flaws in the Design, Conduct, and Analyses of Its Article 11 Inquiries”)). Šī sprieduma 94.–99. punktā izklāstīto iemeslu dēļ Pirmās instances tiesa nevar ņemt vērā šos pielikumus.
Katrā ziņā ir jākonstatē, ka iepriekš minētie 2003. gada tirgus izpētes rezultāti apstiprina Komisijas tēzes pamatotību.
Tādējādi šīs izpētes laikā Komisija pieprasīja aptaujātajām vienībām norādīt, vai tās jau ir implementējušas (vai nolēmušas implementēt)
Active Directory
lielākajā daļā
Windows
domēnu to datortīklā (15. jautājums). Tā arī pieprasīja vienībām, kas apstiprinoši atbildēja uz šo jautājumu, tas ir, 61 vienībai no 102, norādīt no faktoru saraksta tos, kas bijuši nozīmīgi to lēmumam implementēt
Active Directory
(16. jautājums). No šīs 61 vienības, 52 (aptuveni 85,2 %) minēja kā šādu faktoru faktu, ka “
Active Directory
piedāvā labāku integrāciju ar
Windows
darbstacijām — ieskaitot lietotnes, kas funkcionē uz klientu
PC
vai ir integrētas klientu
PC
(piem.,
Outlook
,
Office
) salīdzinājumā ar konkurējošiem direktoriju pakalpojumiem” vai faktu, ka “
Active Directory
pieprasa lietotnes, kas tiek izmantotas [to] organizācijā” (16. jautājums). Savukārt tikai 17 vienības (jeb aptuveni 27,9 %) minēja vienu no šādiem faktoriem, kas bija nozīmīgs to lēmumam implementēt
Active Directory
: “
Active Directory
piedāvā labāku integrāciju ar
Web
pakalpojumiem salīdzinājumā ar konkurējošiem direktoriju pakalpojumiem”; “
Active Directory
ir nobriedušāks produkts salīdzinājumā ar konkurējošiem direktoriju pakalpojumiem”, un “
Active Directory
piedāvā labāku direktoriju standartu implementēšanas saderību un kvalitāti salīdzinājumā ar konkurējošiem direktoriju pakalpojumiem”.
Tāpat ir jānorāda, ka vienībām, kas piedalījās 2003. gada tirgus izpētē, arī tika jautāts, vai tās galvenokārt izmantoja
Windows
serverus, lai sniegtu datņu un printēšanas pakalpojumus (13. jautājums). Ja tā, tad tām bija jāatbild, vai noteikti sadarbspējas faktori, kas izklāstīti šajā jautājumā, bija svarīgi to lēmumam izmantot šādus serverus. No 77 vienībām, kas atbildēja uz šo jautājumu, 58 (jeb aptuveni 75,3 %) minēja vismaz vienu no jautājumā minētajiem faktoriem.
Ir jānorāda, ka prasības pieteikuma 101. zemsvītras piezīmē un arī replikas raksta 68. zemsvītras piezīmē
Microsoft
apgalvo, tikai vispārēji atsaucoties uz argumentiem atsevišķos pielikumos (prasības pieteikuma A.22. pielikums un replikas raksta C.13. pielikuma A daļa (
Evans
,
Nichols
un
Padilla
, “Response to the Commission’s Annex B.6 Regarding Its Article 11 Inquiries”)), ka virkne jautājumu, ko Komisija uzdeva saistībā ar 2003. gada tirgus izpēti, bija “kļūdaini” vai “tendenciozi”. Pirmās instances tiesa uzskata, ka šo argumentu nevar pieņemt. Neraugoties uz faktu, ka šāda vispārēja atsauce uz pielikumiem nevar tikt pieņemta šī sprieduma 94.–99. punktā minēto apsvērumu dēļ, ir jākonstatē, ka
Microsoft
arguments ir iekšēji pretrunīgs tādā ziņā, ka procesuālo dokumentu daļās, uz kurām attiecas attiecīgās zemsvītras piezīmes, prasītāja tieši balsta savu apgalvojumu uz noteiktiem 2003. gada tirgus aptaujas rezultātiem.
Turklāt ir jākonstatē, ka, pretēji tam, ko apgalvo
Microsoft
,
Mercer
otrās un trešās aptaujas rezultāti un 2003. gada tirgus izpētes rezultāti noved pie tādiem pašiem secinājumiem par sadarbspējas ar
Windows
operētājsistēmu nozīmi patērētājiem.
Tādējādi otrajā aptaujā
Mercer
, minot tos pašus ar sadarbspēju saistītos faktorus kā tos, kas minēti 2003. gada tirgus izpētes 13. jautājumā (skat. iepriekš 399. punktu), lūdza virknei IT vadītāju, kuru organizācijas galvenokārt izmantoja
Windows
operētājsistēmas datņu un printēšanas pakalpojumu sniegšanai, norādīt, vai vienam, vai vairākiem no šiem faktoriem bija galvenā nozīme lēmumā izvēlēties šīs operētājsistēmas, sniedzot šiem faktoriem atzīmi skalā no 1 (maza nozīme) līdz 5 (liela nozīme). No 134 attiecīgajiem IT vadītājiem 99 (jeb aptuveni 73,9 %) norādīja, ka vismaz vienam no šiem faktoriem bija šāda nozīme. Turklāt ir jākonstatē, ka 91 IT vadītājs (jeb aptuveni 67,9 %) sniedza atzīmi 4 no 5 vismaz vienam no šiem faktoriem.
Šajā pašā aptaujā aptaujātajiem IT vadītājiem arī tika lūgts izvērtēt 21 dažāda faktora lomu iegādes lēmuma pieņemšanā saistībā ar operētājsistēmām datņu un printēšanas pakalpojumu izpildīšanai, dodot šiem faktoriem atzīmi skalā no 0 (nav nozīmes) līdz 5 (liela nozīme). Faktors “savstarpējā saderība ar (
Windows
) darbstacijām” saņēma vidējo atzīmi 3,78 un tika ievietots ceturtajā pozīcijā pēc faktoriem “uzticamība/pieejamība” (vidējā atzīme 4,01), “pieejamās funkcijas un palīdzības pieejamība (iekšējā vai ārējā)” (vidējā atzīme 3,93) un “drošība” (vidējā atzīme 3,80).
No
Mercer
otrās aptaujas rezultātiem ir jānorāda, ka tad, kad attiecīgajiem IT vadītājiem tika lūgts izvērtēt 18 faktoru nozīmi to lēmumu pieņemšanā par direktorijas pakalpojumu iegādi, tie deva faktoram “sadarbspēja ar (
Windows
) darbstacijām” vidējo atzīmi 3,94 (pirmā vieta).
Attiecībā uz trešo
Mercer
aptauju ir jākonstatē, ka IT vadītājiem tika lūgts izvērtēt 13 dažādu faktoru nozīmi to lēmumos par darba grupas serveru operētājsistēmu iegādi, dodot šiem faktoriem atzīmi skalā no 0 (nav nozīmes) līdz 5 (liela nozīme). Atbildēs uz šo jautājumu faktors “sadarbspēja ar
Windows
darbstacijām” ieguva vidējo atzīmi 4.25. Kaut gan ir tiesa, ka šis faktors tika novietots tikai otrajā vietā, starp “serveru operētājsistēmu uzticamību/pieejamību” (vidējā atzīme 4,47) un “serveru operētājsistēmā integrētā drošība” (vidējā atzīme 4,04), tomēr iegūtie rezultāti pierāda, ka ļoti lielā mērā darba grupas serveru operētājsistēmas pircēju lēmumus nosaka apsvērumi par sadarbspēju ar
Windows
klientu
PC
.
Ir tiesa, ka trešajā
Mercer
aptaujā IT vadītājus arī lūdza izvērtēt visu iepriekšējā punktā minēto 13 faktoru relatīvo nozīmi un ka uz šī vērtējuma pamata atšķirība starp “serveru operētājsistēmas uzticamību/pieejamību” (pirmā vieta ar 34 %) un “sadarbspēja ar
Windows
darbstacijām” (otrā vieta ar 9 %) ir daudz lielāka. Tomēr šie rezultāti ir jārelativizē, ņemot vērā faktu, kā to Komisija izskaidro apstrīdētā lēmuma 643. un 659. apsvērumā, sadarbspēja ir faktors, kas ietekmē citus faktorus, ko pircēji ņem vērā, kad izvēlas darba grupas serveru operētājsistēmu. Tādējādi pircēji var uzskatīt, ka
Microsoft
konkurentu darba grupas serveru operētājsistēmai ir trūkumi saistībā ar drošību vai skaitļošanas ātrumu, bet praksē šie trūkumi ir attiecināmi uz sadarbspējas neesamību ar
Windows
operētājsistēmām (šajā sakarā skat. divus piemērus, ko Komisija minējusi apstrīdētā lēmuma 786. zemsvītras piezīmē). Tādējādi šiem pircējiem ir tendence nepietiekami novērtēt sadarbspējas ar
Windows
nozīmi.
Ir jāpiebilst, ka trešās
Mercer
aptaujas rezultāti ir svarīgi tiktāl, ciktāl tie parāda, ka
Microsoft
acīmredzamais un pieaugošais pārsvars pār tās konkurentiem darba grupas serveru operētājsistēmu tirgū (šajā sakarā skat. apstākļu saistībā ar konkurences likvidēšanu izvērtēšanu šī sprieduma 479.–620. punktā) ir izskaidrojams ne tik daudz ar tās produktu labajām īpašībām, cik ar tās sadarbspējas priekšrocību.
Turklāt ir jānorāda, ka attiecīgajiem IT vadītājiem tika lūgts ne tikai izvērtēt 13 dažādu faktoru nozīmi to lēmumos par darba grupas serveru operētājsistēmu iegādi (skat. šī spieduma 406. punktu), bet izvērtēt saistībā ar katru no šiem faktoriem
Linux
,
NetWare
,
UNIX
un
Windows
operētājsistēmu sniegumu.
Saistībā ar “serveru operētājsistēmu uzticamību/pieejamību”, ko aptaujātie IT vadītāji uzskatīja par visnozīmīgāko faktoru (ar 34 %),
Windows
saņēma viszemāko vidējo atzīmi (3,63).
UNIX
sistēmas bija pirmās ar ievērojamu atstatumu (vidējā atzīme 4,55), kam sekoja
Linux
(vidēja atzīme 4,10) un
NetWare
(vidējā atzīme 4,01).
Tāpat
Windows
saņēma zemāko vidējo atzīmi par tās sniegumu saistībā ar “integrēto drošību serveru operētājsistēmās” (vidējā atzīme 3,14), daudz atpaliekot no
UNIX
(vidējā atzīme 4,09),
NetWare
(vidējā atzīme 3,82) un
Linux
(vidējā atzīme 3,73), kaut gan šim faktoram ir ļoti liela nozīme organizāciju lēmumos par darba grupas serveru operētājsistēmu iegādi (skat. šī sprieduma 405. punktu). Šie rezultāti ir vēl jo atklājošāki, jo, kā tas tika norādīts šī sprieduma 406. punktā, pircējiem ir tendence uzskatīt, ka problēmas ir saistītas ar drošību, kad patiesībā tās ir saistītas ar sadarbspējas neesamību ar
Windows
.
No otras puses, ir zīmīgi norādīt, ka par sniegumu saistībā ar “sadarbspēju ar
Windows
darbstacijām”
Windows
tika piešķirta augstākā vidējā atzīme (vidējā atzīme 4,87) no visām vidējām atzīmēm, kas tika dotas attiecīgajām dažādajām operētājsistēmām, saistībā ar katru no
Mercer
izmantotajiem 13 faktoriem. Turklāt tieši saistībā ar šo faktoru atšķirība starp
Microsoft
un tās konkurētāju sistēmām ir vislielākā, jo
NetWare
saņēma vidējo atzīmi 3,78,
Linux
saņēma vidējo atzīmi 3,43 un
UNIX
saņēma vidējo atzīmi 3,29.
Šajā pašā ziņā ir jānorāda, kā to Komisija pamatoti izklāsta apstrīdētā lēmuma 662. apsvērumā, ka, ja vidējās atzīmes, kas dotas
Linux
,
NetWare
,
UNIX
un
Windows
par katru no attiecīgajiem 13 faktoriem ar “relatīvās ietekmes” procentiem, kas piešķirti šiem faktoriem, tiek izsvērtas, un ja izsvērtās atzīmes tiek saskaitītas, tad
UNIX
saņem visaugstāko rezultātu, kam pirmā seko
Windows
, un tad ar ļoti tuviem rezultātiem, kas būtiski neatpaliek no
Windows
rezultātiem,
Linux
un
NetWare
sistēmas.
Treškārt, Pirmās instances tiesa norāda, ka apstrīdētā lēmuma 183. apsvērumā Komisija apstiprina, ka, “tad, kad [ne-
Windows
] darba grupas serveri pievieno
Windows
darba grupas tīklam, sadarbspējas pakāpei ar
Windows
domēna arhitektūru, ko šāds darba grupas serveris spēj sasniegt, būs ietekme uz efektivitāti, ar kuru šis darba grupas serveris sniedz pakalpojumus tīkla lietotājiem”.
Ir jākonstatē, ka šī apgalvojuma pamatotību apstiprina vairāki apstrīdētajā lēmumā ietvertie fakti. Apstrīdētajā lēmumā ir norādīts uz virkni problēmu, ar kurām sastopas
Microsoft
konkurentu darba grupas serveru operētājsistēmas tāpēc, ka tās nespēj sadarboties ar
Windows
domēna arhitektūru tādā pašā mērā, kā to var izdarīt
Windows
darba grupas serveru operētājsistēmas.
Pirmais Komisijas minētais piemērs ir fakts, ka, ja darba grupas serveris nepietiekami sadarbojas ar
Windows
darba grupas tīkla “drošības arhitektūru”, lietotājam varētu būt jāpiesakās divas reizes, ja viņš vēlas piekļūt gan “
Windows
bāzētajiem resursiem”, gan “resursiem, ko piedāvā [..] darba grupas serveri [izmantojot konkurējošas operētājsistēmas]” (apstrīdētā lēmuma 183. apsvērums). Procesuālajos dokumentos
Microsoft
nenoliedz, ka šī problēma pastāv, bet tikai mēģina to pasniegt kā nenozīmīgāku (skat. šī sprieduma 340. punktu). Ir jākonstatē, ka tiesas sēdē viens no
Microsoft
ekspertiem pats uzsvēra riskus, kādus vairāki lietotājvārdi un paroles rada tīkla drošībai un kādus trūkumus tie rada efektivitātei un produktivitātei sakarā ar faktu, ka lietotājiem ir jāievada vairāki lietotājvārdi un paroles.
Vēl viens piemērs ir izklāstīts apstrīdētā lēmuma 196. apsvērumā. Komisija reproducē paziņojumu, ko
Microsoft
bija izklāstījis 2001. gada 16. novembra atbildē uz otru iebildumu rakstu, proti, ka “plašākas [lietotāju grupu] pārvaldības iespējas ir pieejamas, ja klienta
PC
, uz kura ir instalēts
Windows 2000 Professional
, ir pievienota
Windows 2000 Server
, kas izmanto
Active Directory
, nekā, ja tas funkcionē autonomā režīmā vai ir daļa no ne-
Windows

domēna vai daļas”.
Apstrīdētā lēmuma 240. apsvērumā Komisija norāda, ka vairāk nekā gadu pēc
Windows 2000
izlaišanas
Microsoft
vēl nebija pilnībā atklājusi atjauninātās
CIFS
/
SMB
specifikācijas tās konkurentiem. 319. zemsvītras piezīmē Komisija pareizi norāda, ka, pat ja
Microsoft
būtu izpaudusi atjauninātas specifikācijas, tas nebūtu bijis pietiekami, lai nodrošinātu “pienācīgu datņu pakalpojumu pārvaldību”.
Ir arī jāmin apsvērumi, kurus Komisija pamatoti formulējusi par
ADSI
saskarni, ko
Microsoft
izstrādājusi, lai ļautu programmētājiem piekļūt
LDAP
protokolam, kas atbalsta
Active Directory
(apstrīdētā lēmuma 243.–250. apsvērums). Konkrētāk, Pirmās instances tiesa norāda uz
Novell
izstrādātā “
ADSI
provaidera” ierobežojumiem (apstrīdētā lēmuma 250. apsvērums).
Apstrīdētā lēmuma 251.–266. apsvērumā Komisija izskaidro, ka
Microsoft
ieviesa “savu” paplašinājumu
Kerberos
standarta protokolā un ka darba grupas serveru operētājsistēmas, kas darbojas ar “nepaplašināto” šī drošības protokola versiju, sastopas ar autorizācijas problēmām, kad šīs versijas darbojas
Windows
vidē (skat. arī apstrīdētā lēmuma 786. zemsvītras piezīmi). Attiecībā uz šo pašu
Kerberos
protokolu, kā to ir grozījusi
Microsoft
, ir jāatgādina, ka tas sniedz priekšrocības it īpaši saistībā ar ātrāku savienošanu un efektivitāti (skat. apstrīdētā lēmuma 152. apsvērumu un šī sprieduma 170. punktu).
Apstrīdētā lēmuma 283.–287. apsvērumā Komisija pareizi skaidro, ka “direktoriju sinhronizēšanas instrumenti”, uz kuriem atsaucas
Microsoft
, ļauj direktoriju pakalpojumiem tās konkurentu sistēmās sasniegt tikai ierobežotu sinhronizēšanu ar
Active Directory
. Tā it īpaši uzsver, ka šie instrumenti “sinhronizē tikai ierobežotu daļu informācijas, kas atrodas direktorijā”, un ka tie “nelikvidē nepieciešamību atsevišķi pārvaldīt lietotājus, atļaujas, grupu sastāvu un drošības politiku saistībā ar
Windows
darba grupas serveriem un konkurentu darba grupas serveriem” (apstrīdētā lēmuma 285. apsvērums).
No visa iepriekš minētā izriet, ka
Microsoft
nav pierādījusi, ka Komisija būtu pieļāvusi acīmredzamu kļūdu, uzskatot, ka
Microsoft
konkurentu darba grupas serveriem ir jāspēj sadarboties ar
Windows
domēna arhitektūru līdzvērtīgi ar
Windows
darba grupas serveru operētājsistēmām, lai varētu tās rentabli izplatīt tirgū.
No šiem apsvērumiem ir arī jāsecina, ka šādas sadarbspējas neesamības ar
Windows
domēna arhitektūra rezultāts ir tāds, ka tiek nostiprināta
Microsoft
konkurētspējīgā pozīcija darba grupas serveru operētājsistēmu tirgū it īpaši tādēļ, ka tā liek patērētājiem izmantot
Microsoft
darba grupas serveru sistēmas, nevis konkurentu sistēmas, kaut gan konkurentu operētājsistēmas piedāvā iezīmes, kurām patērētāji piešķir lielāku nozīmi.
— Par iespējamo kļūdu faktos
Ir divu veidu argumenti, kurus
Microsoft
izvirza saistībā ar kļūdu faktos, ko pieļāvusi Komisija.
Pirmkārt,
Microsoft
apgalvo, ka Komisijas tēzei pretrunā, pirmkārt, ir fakts, ka tirgū ir vairākas darba grupas serveru operētājsistēmas un uzņēmumos Eiropā ir daudzveidīgi datortīkli, un, otrkārt, fakts, ka, lai gan tiem nav piekļuves attiecīgajai sadarbspējas informācijai,
Linux
produktu izplatītāji ir nesen ienākuši tirgū un pastāvīgi paplašinājuši savu tirgus daļu.
Saistībā ar pirmo argumentu, kas izklāstīts iepriekšējā punktā, Pirmās instances tiesa uzskata, ka tas nav pietiekams, lai apstrīdētu Komisijas tēzes pamatotību.
Šajā sakarā, pirmkārt, ir jāatgādina, ka, pretēji
Microsoft
apgalvotajam, sadarbspējas apsvērumiem ir galvenā nozīme lēmumos par darba grupas serveru operētājsistēmu iegādi (skat. šī sprieduma 381.–412. apsvērumu).
Ir arī jāatgādina, ka no trešās
Mercer
aptaujas izriet, ka “sadarbspēja ar
Windows
darba posteņiem” ir faktors, saistībā ar kuru atšķirība starp
Microsoft
darba grupas serveru operētājsistēmām un tās konkurentu operētājsistēmām ir vislielākā (skat. šī sprieduma 411. punktu).
Turklāt, kā tiks detalizētāk izskaidrots šī sprieduma 569.–582. punktā,
Microsoft
konkurenti, izņemot
Linux
produktu izplatītājus, bija darba grupas serveru operētājsistēmu tirgū vairākus gadus pirms
Microsoft
sāka izstrādāt un izplatīt šādas sistēmas. Kaut gan ir tiesa, ka apstrīdētā lēmuma pieņemšanas datumā šie konkurenti vēl bija tirgū, tomēr to tirgus daļa būtiski samazinājās līdz ar
Microsoft
tirgus daļu strauju palielināšanos, neraugoties uz faktu, ka dažiem no tiem, it īpaši
Novell
, bija ievērojams tehnoloģisks pārsvars pār
Microsoft
. Fakts, ka konkurence tiek izskausta pakāpeniski un nevis uzreiz, nekādi nav pretrunā Komisijas argumentam, ka attiecīgā informācija ir obligāta.
Kā Komisija atbildēja uz vienu no Pirmās instances tiesas rakstveida jautājumiem, fakts, ka
Microsoft
konkurenti bija spējīgi turpināt pārdot darba grupas serveru operētājsistēmas tajos gados pirms apstrīdētā lēmuma pieņemšanas, ir daļēji izskaidrojams ar faktu, ka tajā laikā organizācijās vēl bija būtiska klientu
PC
bāze, kas funkcionēja ar
Windows
operētājsistēmu, kas piederēja pie produktu klāsta, kas nāca pirms
Windows 2000
klāsta (skat. apstrīdētā lēmuma 441.–444. apsvērumu). Piemēram, tabula apstrīdētā lēmuma 446. apsvērumā ataino, ka 2001. gadā
Windows 98
,
Windows Millenium Edition
(
Windows Me
) un
Windows NT
klientu
PC
operētājsistēmas vēl tika licencētas ievērojamos apjomos. Tieši ar
Windows 2000
operētājsistēmu
Microsoft
konkurentiem sākās it īpaši akūtas sadarbspējas problēmas (skat. šī sprieduma 571.–573. punktu). Tajā pašā laikā bija arī ievērojama
Windows NT
operētājsistēmu izmantojoša darba grupas serveru bāze, kas radīja mazāk sadarbspējas problēmu salīdzinājumā ar sistēmām, kas nāca pēc tām. Šajā sakarā ir jāatgādina, ka organizācijas modificē darba grupas serveru sistēmas tikai reizi vairākos gados un to dara tikai pakāpeniski (skat. apstrīdētā lēmuma 590. apsvērumu).
Otrais arguments, kas ir norādīts šī sprieduma 424. punktā un kas ir balstīts uz
Linux
ienākšanu un izaugsmi darba grupas serveru operētājsistēmu tirgū, arī ir jānoraida.
Šajā sakarā iesākumā ir jānorāda, kā to Komisija izskaidro apstrīdētā lēmuma 487. un 488. apsvērumā un kā tas tiks izskaidrots šī sprieduma 502. un 553. punktā,
IDC
datos, uz kuriem
Microsoft
balstās, lai aprakstītu
Linux
produkcijas pozīcijas attīstību tirgū, ir noteiktas neprecizitātes. Šie dati ir no datubāzes, ko
IDC
izveidoja, identificējot deviņus galvenos uzdevumus (vai “darba slodzes”), kas tiek veikti serveros organizācijās, nošķirot vairākas apakškategorijas galvenajās kategorijās. Divas uzdevumu apakškategorijas, kas ir visciešāk saistītas ar darba grupas uzdevumiem, uz kuriem ir norādīts apstrīdētajā lēmumā, proti, pirmkārt, datņu un printeru koplietošana un, otrkārt, lietotāju un lietotāju grupu pārvaldība, ir tās, kas attiecīgi ir pazīstamas kā “datņu/printeru koplietošana” un “tīklošana” (apstrīdētā lēmuma 486. apsvērums). Tomēr uzdevumi, kas klasificēti šajās divās apakškategorijās, nav pilnībā atbilstīgi pakalpojumiem, kas veido darba grupas serveru operētājsistēmu tirgu. Turklāt virkne šo uzdevumu var tikt veikta ar daudz zemāku sadarbspējas pakāpi starp klientu
PC
un serveriem nekā darba grupu uzdevumi, kurus identificējusi Komisija, un tādējādi, visdrīzāk, tos, nevis pēdējos minētos uzdevumus izpildīs
Microsoft
konkurentu operētājsistēmas.
Turklāt ir jākonstatē, ka
Linux
produktu izaugsme darba grupas serveru operētājsistēmu tirgū bija pieticīga iepriekšējos gados pirms apstrīdētā lēmuma pieņemšanas. Kad šie
Linux
produkti tika izmantoti kopā ar
Samba
programmatūru (izstrādāta, izmantojot reverso inženieriju), tie varēja panākt noteiktu sadarbspējas pakāpi ar
Windows
operētājsistēmām. Tomēr šī sadarbspējas pakāpe tika ievērojami ierobežota pēc
Windows 2000
paaudzes izplatīšanas. Tādējādi 2003. gada oktobrī — tas ir, vairākus mēnešus pēc tam, kad
Microsoft
jau bija sākusi izplatīt
Windows

2003 Server
operētājsistēmu, kas sekoja pēc
Windows 2000 Server
sistēmas, — sadarbspējas pakāpe, ko
Linux
produktiem bija izdevies panākt, tiem ļāva darboties tikai kā ierindas serveriem domēnā, kas izmanto
Active Directory
(skat. apstrīdētā lēmuma 296. un 297. apsvērumu).
Visbeidzot, kā tiks detalizētāk izskaidrots šī sprieduma 595.–605. punktā, paredzētā
Linux
produktu izaugsme darba grupas serveru operētājsistēmu tirgū, pirmkārt, ir zemāka par
Microsoft
apgalvoto un, otrkārt, notika nevis uz
Microsoft
sistēmu rēķina, bet it īpaši uz
Novell
sistēmu un
UNIX
produktu sistēmu izplatītāju rēķina.
Otrkārt,
Microsoft
apgalvo, ka Komisija neņēma vērā faktu, ka vairākas citas metodes, nevis attiecīgās informācijas izpaušana, ļautu nodrošināt pietiekamu sadarbspēju starp dažādu izplatītāju operētājsistēmām.
Šajā sakarā ir pietiekami konstatēt, ka
Microsoft
pati gan rakstveida procesuālajos dokumentos, gan atbildē uz jautājumu, kas tika uzdots tiesas sēdē, atzina, ka neviena no ieteiktajām metodēm vai risinājumiem neļāva sasniegt tādu augstu sadarbspējas pakāpi, kādu Komisija pamatoti pieprasījusi šajā lietā.
No visa iepriekš minētā izriet, ka
Microsoft
nav pierādījusi, ka apstāklis, saskaņā ar kuru sadarbspējas informācija bija obligāta, nepastāvēja šajā lietā.
iii)  Par konkurences likvidēšanu
Lietas dalībnieku argumenti
Microsoft
apgalvo, ka tai pārmestais atteikums nav tāds, lai izskaustu visu konkurenci sekundārajā tirgū, proti, šajā gadījumā darba grupas serveru operētājsistēmu tirgū.
Lai pamatotu šo apgalvojumu, pirmkārt,
Microsoft
norāda, ka Komisija šajā lietā piemēroja kritēriju, kas ir kļūdains no tiesību skatpunkta.
Šajā ziņā
Microsoft
norāda, ka apstrīdētā lēmuma 589. apsvērumā Komisija norāda uz vienkāršu “risku” likvidēt konkurenci tirgū. Lietās par obligāto intelektuālā īpašuma tiesību licencēšanu Tiesa vienmēr ir pārbaudījusi, vai attiecīgais atteikums “varētu izskaust visu konkurenci” un šajā sakarā pieprasīja “kaut ko, kas būtu tuvu noteiktībai”. Tādējādi Komisijai esot bijis jāpiemēro stingrāks kritērijs, proti, “augstas iespējamības”, ka tiks likvidēta konkurence, kritērijs.
Microsoft
apgalvo, ka, pretēji Komisijas apgalvotajam, vārdi “risks”, “iespēja” un “varbūtība” nenozīmē vienu un to pašu.
Microsoft
piebilst, ka apstrīdētajā lēmumā izdarītā atsauce uz iepriekš 320. punktā minētajiem spriedumu apvienotajās lietās
Istituto Chemioterapico Italiano
un
Commercial Solvents
/Komisija un spriedumu lietā
CBEM
, nav atbilstīga. Šīs lietas neattiecās uz atteikumu licencēt intelektuālā īpašuma tiesības. Turklāt abās šajās lietās konkurences likvidēšanas iespēja bija tieša un reāla, jo nebija alternatīvu piegādes avotu.
Otrkārt,
Microsoft
apgalvo, ka Komisijas tēze, ka konkurence darba grupas serveru tirgū varētu tikt likvidēta sakarā ar tās atteikumu atklāt tās sakaru protokolus, ir pretrunā tirgus apstākļiem. Šajā sakarā
Microsoft
atkārto, pirmkārt, ka tā ir parasta prakse, ka uzņēmumiem Eiropā ir heterogēnas datorvides, kas sastāv no
Windows
klientu
PC
un serveru operētājsistēmām un
Microsoft
konkurentu serveru operētājsistēmām, un, otrkārt, ka
Mercer
ziņojumi parāda, ka profesionālie klienti balsta lēmumus par operētājsistēmas iegādi uz vairākiem kritērijiem, tādiem kā uzticamība, mērogojamība un lietotņu saderība, un neuzskata sadarbspējas kritēriju ar
Windows
klientu
PC
operētājsistēmām par noteicošu kritēriju.
Microsoft
arī norāda, ka sešus gadus pēc apgalvotā atteikuma sniegt informāciju darba grupu serveru operētājsistēmu tirgū vēl bija daudzi konkurenti, ieskaitot
IBM
,
Novell
,
Red Hat
un
Sun
, un vairāki
Linux
produktu izplatītāji. Prasītāja atkārto, ka
Linux
ir nesens ienācējs tirgū un ir ļoti strauji audzis un ka tas ir neapgāžams fakts, ka
Linux
produkti vai nu paši par sevi, vai nu kopā ar
Samba
produktiem vai
Novell Nterprise
serveru programmatūru, tieši konkurē ar
Windows
serveru operētājsistēmām plaša klāsta uzdevumu veikšanā, ieskaitot darba grupas pakalpojumu sniegšanu
Windows
klientu
PC
operētājsistēmām. Turklāt
Microsoft
norāda, ka
IDC
, kas sevi raksturo kā pirmo vadošo globālā tirgus konsultāciju un izpētes grupu informāciju tehnoloģiju un telesakaru tirgos, uzskatīja, ka nepastāv risks, ka varētu tikt likvidēta konkurence. No
IDC
paredzētā izrietēja, ka laikposmā no 2003. līdz 2008. gadam
Microsoft
darba grupas serveru operētājsistēmu, kas tiek izmantotas serveros, kuru cena ir zemāka par USD 25000, tirgus daļa saglabāsies praktiski stabila, bet
Linux
daļa dubultosies.
Treškārt,
Microsoft
kritizē “mākslīgi šauro” otrā produkta tirgus definīciju, kuru izmanto Komisija.
Būtībā
Microsoft
apgalvo, ka “konkurence ar
Windows
serveru operētājsistēmām ir [..] pat aktīvāka”, ja šī definīcija arī aptver ne tikai datņu un printeru pakalpojumus un lietotāju un lietotāju grupu pārvaldības pakalpojumus, ko var izpildīt
Windows
serveru operētājsistēmas.
Šajā sakarā
Microsoft
norāda, ka Komisija neapstrīd to, ka
Windows Server 2003
operētājsistēmas bāzes versija ļauj veikt plašu uzdevumu klāstu, no kuriem daudzi ir ārpus otrā produkta tirgus, kā tas ir definēts apstrīdētajā lēmumā. Tā paskaidro, ka atbilstoši Komisijas pieejai tā pati
Windows
serveru operētājsistēma ietilpst attiecīgajā tirgū, kad tā sniedz datņu un printeru pakalpojumus
Windows
klientu
PC
operētājsistēmām, un neietilpst šajā tirgū, kad tā sniedz starpniekpakalpojumus
—
“proxy” pakalpojumus vai “ugunsmūra” pakalpojumus
—
pašām operētājsistēmām.
Microsoft
uzskata, ka Komisijai neesot tiesību balstīties uz faktu, ka
Windows Server

operētājsistēma tiek tirgota dažādās versijās par dažādu cenu, lai pamatotu apgalvojumu, ka šīs sistēmas bāzes versija ietilpst citā tirgū salīdzinājumā ar šīs pašas sistēmas citām versijām. Tā šajā sakarā norāda, ka “dārgākās” šīs sistēmas versijas sniedz tādus pašus darba grupas pakalpojumus kā bāzes versija.
Replikas rakstā
Microsoft
nedaudz skaidro savu iebildumu par otrā produkta tirgus nepareizo definīciju. Tā, pirmkārt, precizē, ka serveru operētājsistēmu tirgū kopumā tai ir aptuveni 30 % no tirgus. Turklāt tā apgalvo, ka “neviens industrijā neizmanto terminu “darba grupas serveris”, kā to Komisija ir darījusi, lai definētu [šo produkta tirgu]”, un ka tad, kad “industrijas apskatnieki” dažreiz atsaucas uz “darba grupas serveriem”, tie parasti iekļauj serverus, kas veic plašu uzdevumu klāstu, ieskaitot “
Web
, datubāžu un lietotņu apkalpošanu”. Visbeidzot, tā apgalvo, ka neviens no galvenajiem serveru izplatītājiem tirgū nepārdod darba grupas serverus, kas veic tikai uzdevumus, kurus identificējusi Komisija.
Turklāt
Microsoft
noraida paskaidrojumus, kurus Komisija izklāstījusi aizstāvības rakstā, lai pamatotu savu tirgus definīciju. Šajā sakarā, pirmkārt,
Microsoft
norāda, ka “izplatītāji neprasa no dažādiem cilvēkiem dažādas cenas par vienu un to pašu serveru operētājsistēmas izlaidumu atkarībā no tā, kā viņi to izmantos”. Turklāt
Microsoft
noliedz, ka serveru operētājsistēmas, kuras Komisija uzskata par darba grupas operētājsistēmām, ir “optimizētas” sniegt darba grupas pakalpojumus. No
IDC
datiem, uz kuriem pamatojās Komisija, aprēķinot tirgus daļas, izriet, ka, vienīgi izņemot
Novell NetWare
, “[šīs] operētājsistēmas pavada daudz vairāk laika ne-darba grupu uzdevumiem nekā darba grupas [uzdevumiem]”. Visbeidzot, prasītāja apgalvo, ka “modifikāciju izmaksas daudzos gadījumos būtu nulle [un] citos gadījumos [..] būtu nenozīmīgas”.
Turklāt
Microsoft
vispārēji norāda uz diviem ziņojumiem, ko sagatavojuši Evanss, Nikolss un Padilja un kas ietverti prasības pieteikuma A.23. pielikumā un replikas raksta C.12. pielikumā.
Ceturtkārt, replikas rakstā
Microsoft
kritizē metodoloģiju, ko Komisija izmantojusi, lai aprēķinātu tirgus dalībnieku tirgus daļas otrā produkta tirgū, kas ietver tikai tā laika ņemšanu vērā, ko serveri izmanto, veicot darba grupas uzdevumus, un tikai to serveru operētājsistēmu, kuru cena ir zemāka par USD 25000, pārdošanas rezultātu ņemšanu vērā. Tas noved pie absurdām sekām, ka “operētājsistēmas vienība tiek uzskaitīta gan kā esoša tirgū, gan kā neesoša tirgū, atkarībā no uzdevumiem, ko tā veic kādā noteiktā laikā”, un nesniedz nekādu “atbilstīgu informāciju par dominējošo stāvokli”.
CompTIA
iesākumā apgalvo, ka Komisija piemēroja juridiski kļūdainu kritēriju, nosakot, vai
Microsoft
atteikums ietvēra tikai “visas efektīvas konkurences likvidēšanas risku”, kad tai būtu bijis jāizvērtē, vai šis atteikums radīja varbūtību, ka visa konkurence tiks likvidēta sekundārajā tirgū. Pēc tam
CompTIA
uzsver, ka lietas materiālos ietvertie pierādījumi nepierāda, ka šim atteikumam varēja būt bijušas šādas sekas. Tā it īpaši uzsver
Linux
“pieaugošos panākumus”.
ACT
uzsver ļoti ciešo saikni starp sadarbspējas kritēriju un “konkurences likvidēšanas” kritēriju. Tā it īpaši apgalvo, ka apstrīdētais lēmums ir pretrunīgs tiktāl, ciktāl, no vienas puses, tajā ir atzīts, ka līdz pat 40 % no darba grupas serveru operētājsistēmu tirgus pieder konkurentiem, kas spēj piedāvāt aizvietojošus produktus, nepastāvot piekļuvei pie sadarbspējas informācijas, un, no otras puses, tajā ir norādīts, ka konkurence šajā tirgū ir neiespējama, bez šādas piekļuves, jo šāda informācija ir obligāta.
ACT
arī apstrīd Komisijas argumentu, ka nav jāņem vērā konkurence no “
de minimis
tirgus dalībnieku” puses. Tā arī kritizē faktu, ka Komisija balstās tikai uz konkurences likvidēšanas “risku”, un uzsver, ka
Linux
pozīcija tirgū turpina augt.
Komisija apstiprina, ka prasītājas attiecīgais atteikums rada risku, ka visa efektīvā konkurence darba grupas serveru operētājsistēmu sekundārajā tirgū tiks likvidēta.
Lai pamatotu šo apgalvojumu, Komisija iesākumā norāda, ka apstrīdētā lēmuma 585.–692. apsvērumā analizētie pierādījumi skaidri parāda, ka pastāv “augsta varbūtība”, ka šis risks tiks “realizēts tuvā nākotnē”. Atsaucoties uz šī lēmuma 700. apsvērumu, Komisija apgalvo, ka, ja
Microsoft
rīcība netiek ierobežota, tad pastāv nopietns risks, ka konkurentu produkti tiks iespiesti “nišā” vai vispār nebūs rentabli.
Komisija uzskata, ka iepriekš šī sprieduma 320. punktā minētie spriedums apvienotajās lietās
Istituto Chemioterapico Italiano
un
Commercial Solvents
/Komisija un spriedums lietā
CBEM
sniedz vērtīgas norādes, lai izvērtētu
Microsoft
rīcību saskaņā ar EKL 82. pantu, pat ja šīs lietas neietvēra atteikšanos licencēt intelektuālā īpašuma tiesības. Tā šajā sakarā apgalvo, ka izteicieniem “risks”, “iespēja” un “varbūtība”, ko izmantojusi Tiesa judikatūrā par ļaunprātīgu atteikšanos sniegt informāciju, ir viena un tā pati nozīme.
Komisija apgalvo, ka lielākā daļa
Microsoft
argumentu ir balstīti uz nepareizu premisu, ka Komisijai ir jāpierāda, ka konkurence jau ir likvidēta vai vismaz ka tās likvidēšana ir neizbēgama. Tā atgādina, ka apstrīdētajā lēmumā tā ir pierādījusi, ka “sadarbspējas pakāpe, kas var tikt sasniegta uz
Microsoft
atklātās informācijas pamata, ir nepietiekama, lai ļautu konkurentiem rentabli palikt tirgū” (apstrīdētā lēmuma 712. zemsvītras piezīme).
Microsoft
nav iesniegusi pierādījumus, ka šajā secinājumā ir pieļauta acīmredzama kļūda vērtējumā.
Otrkārt, Komisija izsakās par argumentiem, kurus
Microsoft
pamato ar tirgū novērotajiem faktiem.
Komisija iesākumā norāda, ka “visas konkurences likvidēšanas risks pastāvēja jau 1998. gadā — tāpat kā tas pastāv šodien”: vienīgā atšķirība ir tā, “ka tagad konkurences likvidēšana ir daudz tuvāka, nekā tā bija 1998. gadā”.
Komisija turklāt apstrīd
Microsoft
secinājumus, ko tā izdarījusi no
Mercer
ziņojumiem, ka klienti izvēlas
Windows
kā darba grupas serveru operētājsistēmu
Microsoft
“netaisnīgās sadarbspējas priekšrocības” dēļ, neraugoties uz faktu, ka
Windows
“atpaliek” no citiem produktiem vairāku iezīmju ziņā, kuras klienti uzskata par svarīgām.
Komisija uzskata, ka arguments, kuru
Microsoft
pamato ar
Linux
produktu izaugsmi, ir pilnībā nepamatots, un norāda uz apstrīdētā lēmuma 506. un 632. apsvērumu, kurā ir skaidri parādīts, ka “
Linux
izaugsme pagātnē ir bijusi
de minimis
”. Tā piebilst, ka no pēdējām divām
Mercer
aptaujām izriet, ka
Linux
pieder ļoti maza tirgus daļa 5 % apmērā no darba grupas serveru operētājsistēmu tirgus.
Saistībā ar
IDC
paredzēto — Komisija atkārto, ka tas ir pārspīlēts un balstīts uz nepilnīgiem datiem (skat. šī sprieduma 365. un 366. punktu). Komisija piebilst, ka īstenībā
IDC
dati norāda, ka
Microsoft
ļoti ātri ieņēma dominējošo pozīciju attiecīgajā tirgū, ka tā turpina palielināt savu tirgus daļu un ka tā sastopas ar fragmentētākiem noteiktas nišas tirgus dalībniekiem.
Treškārt, Komisija noraida
Microsoft
kritiku par tās otrā produkta tirgus definīciju.
Komisija atgādina, ka, lai noformulētu šo definīciju, tā iesākumā identificēja “būtisku darba grupas pakalpojumu sarakstu, kas tieši atbilst specifiskām klientu vajadzībām”. Šie būtiskie pakalpojumi ir galvenie pakalpojumi, kurus klienti ņem vērā, kad tie pērk darba grupas serveru operētājsistēmu. Komisija paskaidro, ka tā balstīja analīzi uz daudzveidīgiem pierādījumiem, ieskaitot informāciju, kas tika iegūta 2003. gada tirgus izpētē (apstrīdētā lēmuma 349.–352. apsvērums), “statistisko korelāciju” starp noteiktas operētājsistēmas izmantošanu vienam no būtiskajiem pakalpojumiem un tās izmantošanu citiem būtiskajiem pakalpojumiem (apstrīdētā lēmuma 353. apsvērums), un
Microsoft
produktu aprakstu un cenas (apstrīdētā lēmuma 359.–382. apsvērums).
Komisija apgalvo, ka darba grupas serveru operētājsistēmas ir “optimizētas” sniegt darba grupas pakalpojumus un ka veidam, kādā tās sniedz šos pakalpojumus, ir izšķirošā loma lēmumos pirkt šīs sistēmas. Tā piebilst, ka faktam, ka darba grupas serveri dažreiz tiek izmantoti lietotņu izmantošanai, nav tādas sekas, ka tie tiktu “uz laiku” izslēgti no tirgus vai “uz laiku” iekļauti uzņēmumu serveros, kas ir “optimizēti” uzņēmuma lietotņu izmantošanai.
Atbildot uz
Microsoft
argumentu, ka tās
Windows
darba grupas serveru operētājsistēmas var tikt izmantotas, lai sniegtu starpniekpakalpojumus vai ugunsmūra pakalpojumus, Komisija, atsaucoties uz apstrīdētā lēmuma 58. apsvērumu, norāda, ka šos uzdevumus veic specializēti “perifērijas” serveri. Tādējādi šie serveri nevar radīt konkurences ierobežojumus uz
Microsoft
darba grupas serveru operētājsistēmu tirgū.
Atbildes rakstā uz repliku Komisija uzsver, ka terminoloģija, ko tā izmanto, lai noteiktu produkta tirgu, ir nenozīmīga saistībā ar to, vai tā pareizi definēja tirgu. Turklāt izteiciens “darba grupas serveru operētājsistēma” patiešām tiek izmantota industrijā, lai raksturotu “tāda tipa produktus, pār kādiem ir runa [apstrīdētajā] lēmumā”.
Pēc tam Komisija noraida
Microsoft
kritiku par paskaidrojumiem, kas izklāstīti aizstāvības rakstā (skat. šī sprieduma 448. punktu).
Šajā sakarā Komisija apstiprina, ka, pirmkārt, pretēji
Microsoft
apgalvojumam, gan
Microsoft
, gan tās konkurenti “patiešām [..] prasa no klientiem dažādas cenas par vienu un to pašu operētājsistēmu atkarībā no tā, kā viņi šo sistēmu izmantos”. Cenas atšķiras atkarībā no klientu
PC
skaita, kuriem ir piekļuve attiecīgajam serverim. Tā piebilst, ka serveru operētājsistēmu izplatītāji piedāvā vairākus dažādus sistēmu izlaidumus — par dažādām cenām, kas kopā veido vienu “ģimeni”. Kopumā Komisija norāda, ka “
Windows
operētājsistēmas
Microsoft
licencē klientiem un [ka] principā nav nekāda iemesla, kādēļ
Microsoft
nevarētu nošķirt šos klientus atkarībā no izmantošanas”.
Otrkārt, Komisija apgalvo, ka
Microsoft
apgalvojums, ka darba grupas serveru sistēmas “velta daudz vairāk laika ne-darba grupu uzdevumiem nekā darba grupu [uzdevumiem]”, ir balstīts uz
IDC
datiem, kas apstrādāti saskaņā ar neatbilstīgu metodi.
Treškārt, atbildot uz
Microsoft
apgalvojumu, ka “modificēšanas izmaksas daudzos gadījumos līdzinātos nullei”, Komisija atsaucas uz apstrīdētā lēmuma 334.–341. un 388.–400. apsvērumu, kas pierāda, ka nav piedāvājuma aizvietojamības ne saistībā ar klientu
PC
operētājsistēmām, ne ar darba grupas serveru operētājsistēmām.
Turklāt atbildes rakstā uz repliku Komisija uzsver, ka
Microsoft
nenoliedz, ka sadarbspēja ar klientu
PC
— un, specifiskāk, ar
Windows
klientu
PC
— ir it īpaši svarīga nozīme darba grupas uzdevumiem, kurus veic serveru operētājsistēma. Tā apgalvo, ka
Microsoft
atteikšanās atklāt sadarbspējas informāciju būtiski kaitē tās konkurentu spējai apmierināt klientu vēlmes saistībā ar šo uzdevumu veikšanu un tādējādi groza konkurences nosacījumus saistībā ar serveriem, kas tiek pārdoti, lai veiktu šos uzdevumus, salīdzinājumā ar serveriem, kas tiek pārdoti citiem uzdevumiem. Kā uzskata Komisija, ka “[tas] ir tiesa, pat pieņemot [..], ka gan
Microsoft
, gan tās konkurentiem šie pašreiz tirgū esošie dažādie operētājsistēmu izdevumi ir vienlīdz atbilstīgi [..], lai veiktu gan darba grupas serveru uzdevumus, gan noteiktus citus “low-end” uzdevumus (ne-kritiskās lietotnes, tādas kā e-pasts utt.)”.
Komisija piebilst, ka “saistībā ar piedāvājuma pusi ir redzams, ka, ja šīs analīzes vajadzībām tiek pieņemti, [no vienas puses], klientu pieprasījuma puses prasības saistībā ar darba grupas pakalpojumiem (ko
Microsoft
nav apstrīdējusi), un, [no otras puses],
Microsoft
pašas hipotēzi, ka katra izplatītāja attiecīgo operētājsistēmu dažādajiem izdevumiem ir identiska kapacitāte saistībā ar darba grupas uzdevumiem, tad tie paši tirgus traucējumi, kas liek
Microsoft
konkurentiem doties prom no serveru operētājsistēmu, kas paredzētas darba grupas uzdevumu veikšanai, pārdošanas jomas, nepieļautu piedāvājumu puses aizvietošanu (atkārtotas) ienākšanas dēļ, pamatojoties uz šo pašu operētājsistēmu “ģimeņu”“high-end” izdevumiem”.
Visbeidzot, Komisija atsaucas uz aizstāvības raksta B.11. pielikumu un atbildes uz repliku raksta D.12. pielikumu, kurā tā komentē apsvērumus, kas attiecīgi ietverti prasības pieteikuma A.23. pielikumā un replikas raksta C.12. pielikumā.
Ceturtkārt, Komisija noraida
Microsoft
kritiku par metodi, kuru tā izmantoja, lai aprēķinātu tirgus daļas. Iesākumā tā norāda, ka, lai veiktu šo vērtējumu, nav svarīgi, ka
Microsoft
jau ir ieņēmusi dominējošo stāvokli attiecīgajā sekundārajā tirgū ar tai pārmestās ļaunprātīgas rīcības palīdzību: nozīme ir tam, vai pastāv konkurences likvidēšanas risks šajā tirgū. Pēc tam Komisija norāda, ka tās metode sniedz “pietiekami uzticamu atspoguļojumu par spēku disbalansu darba grupas serveru operētājsistēmu tirgū”. Turklāt Komisija apgalvo, ka tā ir ne tikai ņēmusi vērā laiku, ko attiecīgais serveris veltīja dažādiem uzdevumiem, bet arī izvērtēja saistībā ar uzņēmumiem, kas piedalījās 2003. gada tirgus izpētē, un atbildēja uz otro un trešo
Mercer
aptauju, kādu darba grupas uzdevumu proporciju veica dažādu piegādātāju serveri. Ne tirgus izpēte, ne šīs aptaujas nenorāda, ka
Microsoft
bija tirgus daļa, kas mazāka par 60 % saistībā ar katru no šiem darba grupas uzdevumiem.
Komisija piebilst, ka “
Microsoft
identificēto “filtru” izmantošana padara par iespējamu [
IDC
] datu izmantošanu par aptuveniem dažādu izplatītāju izlaidumu, kas identificēti kā darba grupas serveru sistēmas, pārdošanas apjomiem”. Komisija norāda, ka “tiktāl, ciktāl
Microsoft
pašas izslēdzošās rīcības iedarbība ir tāda, ka tiek nodalīti serveru operētājsistēmu, kas pirktas galvenokārt darba grupas uzdevumu veikšanai, pārdošanas apjomi no to operētājsistēmu, kas galvenokārt pirktas citu uzdevumu veikšanai, pārdošanas apjomiem, “darba slodzes” filtrs ļauj izveidot priekšstatu par
Microsoft
relatīvo spēku saistībā ar operētājsistēmu pārdošanu darba grupas uzdevumu veikšanai”. Katrā ziņā, pat ja tikai “USD 25000 filtrs” tiktu piemērots, neveicot nekādu nošķiršanu saistībā ar darba slodzi,
Windows
daļa būtu 65 %, rēķinot pēc apjoma, un 61 %, rēķinot pēc attiecīgā apgrozījuma (apstrīdētā lēmuma 491. apsvērums).
SIIA
uzsver, ka sadarbspējas informācijas obligātuma dēļ attiecīgais atteikums būtībā ir tāds, lai likvidētu konkurenci darba grupas serveru operētājsistēmu tirgū. Tā tostarp uzsver, ka
Microsoft
tirgus daļa pieauga ievērojami un strauji tajā laikā, kad tā laida tirgū
Windows 2000 Server
operētājsistēmu.
SIIA
arī uzskata, ka argumenti, kurus
Microsoft
balsta uz apgalvoto
Linux
produktu izaugsmi, ir nepamatoti.
FSFE
apgalvo, ka
Linux
produkti nerada konkurences draudus darba grupas serveru operētājsistēmu tirgū.
Pirmās instances tiesas vērtējums
Pirmās instances tiesa šādā kārtībā izvērtēs četras kategorijas argumentus, kurus
Microsoft
izvirza, lai pamatotu apgalvojumu, ka šajā lietā nav konkurences likvidēšanas apstākļa: pirmkārt, attiecīgā produkta tirgus definīcija; otrkārt, metode, kas izmantota tirgus daļu aprēķināšanai; treškārt, piemērojamais kritērijs, un, ceturtkārt, tirgus datu novērtējums un konkurences situācija.
— Par attiecīgā produkta tirgus definīciju
Argumenti, kurus
Microsoft
izvirza saistībā ar attiecīgā produkta tirgus definīciju, attiecas uz otro tirgu no trīs tirgiem, kurus Komisija identificējusi apstrīdētajā lēmumā (skat. šī sprieduma 23. un 25.–27. punktu), proti, darba grupas serveru operētājsistēmu tirgu. Komisija raksturo šīs sistēmas kā tādas, kas ir izveidotas un tiek tirgotas, lai kolektīvi sniegtu datņu un printeru pakalpojumus un lietotāju un lietotāju grupu pakalpojumus relatīvi mazam skaitam klientu
PC
, kas savienoti maza vai vidēja lieluma datortīklā (apstrīdētā lēmuma 53. un 345. apsvērums).
Microsoft
būtībā uzskata, ka Komisija definēja otro tirgu pārāk šauri, iekļaujot tikai serveru operētājsistēmas, kas tiek izmantotas iepriekšējā punktā minēto pakalpojumu sniegšanai, proti, tādu pakalpojumu sniegšanai, kas pazīstami kā “darba grupas” pakalpojumi.
Microsoft
mērķis, apstrīdot Komisijas izmantoto tirgus definīciju, būtībā ir pierādīt, ka tirgus attīstība atšķiras no tās, kas aprakstīta apstrīdētā lēmuma 590.–636. apsvērumā, un neatspoguļo visas konkurences likvidēšanu.
Iesākumā ir svarīgi norādīt, ka produkta tirgus definīciju tiktāl, ciktāl tā ietver kompleksus ekonomiskus vērtējumus no Komisijas puses, Kopienu tiesa kontrolē tikai ierobežotā mērā (šajā sakarā skat. Pirmās instances tiesas 2002. gada 6. jūnija spriedumu lietā
T-342/99
Airtours
/Komisija,
Recueil
, II-2585. lpp.
, 26. punkts). Tomēr tas neliedz Kopienu tiesai pārbaudīt Komisijas veikto ekonomiska rakstura datu interpretāciju. Šajā sakarā Kopienu tiesai ir jāpārbauda, vai Komisija ir pamatojusi savu vērtējumu uz precīziem, ticamiem un konsekventiem pierādījumiem, kas izveido visu atbilstošo datu kopumu, kas ir jāņem vērā, lai izvērtētu sarežģītu situāciju, un kas ir tādi, kas ļauj pamatot no tiem izdarītos secinājumus (šajā sakarā skat. iepriekš 89. punktā minēto spriedumu lietā Komisija/
Tetra Laval
, 39. punkts).
Turklāt ir jākonstatē, ka
Microsoft
būtībā, pirmkārt, atkārto argumentus, ko tā jau iesniedza administratīvā procesa laikā un kurus Komisija tieši noraidīja apstrīdētajā lēmumā, bet nenorāda, kādā ziņā Komisijas vērtējums ir kļūdains, un, otrkārt, vispārēji atsaucas uz diviem ziņojumiem, kas ietverti prasības pieteikuma A.23. pielikumā un replikas raksta C.12. pielikumā. Šī sprieduma 94.–99. punktā norādīto iemeslu dēļ Pirmās instances tiesa ņems vērā šos ziņojumus tikai tiktāl, ciktāl tie pamato vai papildina prasījumus vai argumentus, ko
Microsoft
ir tieši izklāstījusi savos rakstveida procesuālajos dokumentos.
Lai nonāktu pie attiecīgā produkta tirgus definīcijas, Komisija ņēma vērā, no vienas puses, produktu pieprasījuma puses aizvietojamību un, no otras puses, piedāvājuma puses aizvietojamību. Ir jāatgādina, ka no Komisijas paziņojuma par attiecīgā tirgus noteikšanu saistībā ar Kopienu konkurences tiesībām (
OV 1997, C 372, 5. lpp.
, 7. punkts) izriet, ka “attiecīgās preces tirgū ietilpst visas preces un/vai pakalpojumi, ko patērētājs uzskata par savstarpēji aizstājamiem vai aizvietojamiem to īpašību, cenas un tiem paredzētā izmantojuma dēļ”. Ir arī jāatgādina, kā norādīts šī paziņojuma 20. punktā, ka piedāvājuma puses aizvietojamību var arī ņemt vērā, nosakot tirgu situācijās, kurās tās iedarbība ir ekvivalenta pieprasījuma aizvietošanas iedarbībai efektivitātes un tiešuma ziņā. Tas nozīmē, ka piegādātāji var novirzīt attiecīgos produktus un pārdot tos īsā laikā, tiem nerodoties būtiskām papildu izmaksām vai riskiem, reaģējot uz mazām, bet paliekošām izmaiņām relatīvajās cenās.
Iesākumā ir jānorāda, ka otrā tirgus definīcija nav balstīta uz ideju, ka pastāv atsevišķa serveru operētājsistēmu kategorija, kuras tikai implementē datņu un printēšanas pakalpojumus un lietotāju un lietotāju grupu pārvaldības pakalpojumus. Tieši pretēji, vairākos punktos apstrīdētajā lēmumā Komisija tieši atzīst, ka darba grupas serveru operētājsistēmas var tikt arī izmantotas, lai veiktu citus uzdevumus, un it īpaši var izmantot “nekritiskās” lietotnes (skat. it īpaši apstrīdētā lēmuma 59., 355., 356. un 379. apsvērumu). Apstrīdētā lēmuma 59. apsvērumā Komisija precizē, ka “nekritiskās” lietotnes ir tās, kuru izstāšanās no ierindas “ietekmētu dažu lietotāju darbību, [bet] neietekmētu organizācijas kopējo aktivitāti”. Šajā sakarā Komisija konkrētāk norāda uz iekšēja e-pasta pakalpojumu realizēšanu. Kā tiks detalizētāk izskaidrots turpmāk, Komisijas definīcija ir faktiski balstīta uz konstatāciju, ka darba grupas serveru operētājsistēmas kapacitāte kolektīvi sniegt datņu un printeru pakalpojumus un arī lietotāju un grupu pārvaldīšanas pakalpojumus neatkarīgi no citiem uzdevumiem, kurus tie spēj izpildīt, ir šo sistēmu galvenā iezīme un ka šīs sistēmas ir galvenokārt izstrādātas, tirgotas, pirktas un izmantotas, lai sniegtu šādus pakalpojumus.
Saistībā ar, pirmkārt, pieprasījuma puses aizvietojamību Komisija apstrīdētā lēmuma 387. apsvērumā secina, ka “nav produktu, kas [..] varētu izdarīt pietiekamu ekonomisku spiedienu uz darba grupas serveru operētājsistēmām, lai tos varētu iekļaut tajā pašā attiecīgā produkta tirgū”.
Lai nonāktu pie šī secinājuma, Komisija konstatēja, ka no 2003. gada tirgus aptaujā iegūtās informācijas izrietēja, ka darba grupas serveri veica savstarpēji savienotu noteiktu uzdevumu kopumu, ko pieprasīja patērētāji (apstrīdētā lēmuma 348.–358. apsvērums).
Pirmās instances tiesa uzskata, ka šo konstatāciju pamato lietas materiālos ietvertie pierādījumi un ka
Microsoft
nav izvirzījusi nevienu argumentu, kas to atspēkotu.
Šajā sakarā ir jānorāda, ka 2003. gada 4. jūnija informācijas pieprasījumā Komisija jautāja attiecīgajām organizācijām, vai šajās organizācijās tika izmantots noteikta tipa serveris, lai sniegtu datņu un printēšanas pakalpojumus un lietotāju un lietotāju grupu pārvaldības pakalpojumus (1. jautājuma pirmā daļa). No 85 organizācijām, kas atbildēja uz šo jautājumu, 70 (aptuveni 82,3 %) atbildēja apstiprinoši.
Komisija arī jautāja organizācijām, vai tās uzskatīja šos pakalpojumus par tādiem, kas veido “servera uzdevumu kopumu, kas “iet kopā”” (1. jautājuma otrā daļa). No 83 organizācijām, kas atbildēja uz šo jautājumu, 51 (61,4 %) piekrita šim apgalvojumam.
Šos rezultātus it īpaši izskaidro fakts, ka šie pakalpojumi ir bāzes pakalpojumi, kurus klientu
PC
lietotāji izmanto ikdienas darbībā. Vienība I 06, piemēram, izskaidro apstiprinošo atbildi uz abām 1. jautājuma daļām, raksturojot serverus, kas sniedz darba grupas pakalpojumus, kā “infrastruktūras serverus” un šos pakalpojumus kā “standarta darbvirsmas pakalpojumus”. Tā norāda, ka “katram lietotājam ir jāidentificējas/jāautentificējas; viņš rada/groza datnes, izprintē tās, apmainās ar tām/koplieto tās”. Tādā pašā ziņā citas organizācijas arī norāda uz serveriem kā “infrastruktūras pakalpojumu sniedzējiem” (skat. vienības I 13 atbildi un vienības I 30 atbildi).
Šajā sakarā ir arī svarīgi norādīt, kā Komisija to dara apstrīdētā lēmuma 352. apsvērumā, ka vairākas organizācijas izskaidroja apstiprinošo atbildi uz abām 1. jautājuma daļām ar nepieciešamību pēc “vienotas pieteikšanās identifikācijas” tās lietotājiem, kas vēlas piekļūt tīkla resursiem vai vienam tīkla administrēšanas punktam (skat. it īpaši vienības I 30, vienības I 46-16, vienības I 46-37 un sabiedrības
Inditex
atbildes). Citas organizācijas min izmaksu apsvērumus, it īpaši norādot, ka vienas un tās pašas operētājsistēmas izmantošana, lai sniegtu darba grupas pakalpojumus, ļauj samazināt administratīvās izmaksas (skat. it īpaši vienības I 49-19 un sabiedrības
Inditex
atbildes).
Ir tiesa, ka 2003. gada 4. jūnija informācijas pieprasījumā ietvertajā “darba grupas uzdevumu” aprakstā Komisija arī iekļāva “atbalstu iekšējam e-pastam un sadarbības pakalpojumus un citas “nekritiskās” lietotnes” un ka vairākas aptaujātās organizācijas piekrita šo pakalpojumu iekļaušanai šajā aprakstā. Ir arī tiesa, ka atbildē uz šī paša informācijas pieprasījuma 2. jautājumu 62 organizācijas no 85 (aptuveni 72,9 %) norādīja, ka tās atzinīgi novērtēja elastīgumu, ko sniedz darba grupas serveru operētājsistēma, kas papildus datņu un printēšanas pakalpojumiem un lietotāju un grupu pārvaldības pakalpojumiem spētu sniegt “nekritiskos” pakalpojumus.
Tomēr tikai no šīm konstatācijām nevar izsecināt, ka Komisija definēja otrā produkta tirgu pārāk šauri.
Pirmkārt, šajos konstatējumos ir jānorāda nianses. Tādējādi ir jānorāda, ka atbildēs uz 2003. gada 4. jūnija informācijas pieprasījuma 1. jautājumu vairākas aptaujātās organizācijas precizēja, ka to iekšējā e-pasta un sadarbības pakalpojumus veic specializēti serveri un ka tās nošķir šos pakalpojumus no citiem darba grupas pakalpojumiem, ko min Komisija (skat. it īpaši vienības I 09-1, I 11, I 22, I 37, I 53, I 46-13, I 46-15, I 59 un I 72 atbildes, un arī sabiedrības
Danish Crown
,
Spardat
un
Stork Food & Dairy Systems
atbildes). Piemēram, kaut gan vienība I 37 uzskatīja, ka darba grupas uzdevumi, ko definējusi Komisija, ir savstarpēji savienotu servera uzdevumu kopums, tā norādīja, ka “datņu/printēšanas [pakalpojumi] [iet] kopā”, bet “iekšējā e-pasta [pakalpojumi] [pieder pie] cita serveru kopuma”. Tāpat vienība I 46-15 precizēja, ka tai ir “serveris, kas sniedz tikai datņu un printēšanas pakalpojumus un darbstaciju pārvaldību”.
Otrkārt, Komisija norāda apstrīdētā lēmuma 353. un 354. apsvērumā un atgādina atbildē uz vienu no rakstveida jautājumiem, ko tai uzdeva Pirmās instances tiesa, ka no 2003. gada tirgus izpētes arī izriet, ka tad, kad organizācijas izmanto noteiktu operētājsistēmu datņu vai printēšanas pakalpojumu sniegšanai, tās kopumā izmanto vienu un to pašu operētājsistēmu lietotāju un lietotāju grupu pārvaldības pakalpojumu sniegšanai. Šajā sakarā ir jānorāda, ka
Microsoft
neapstrīd apstrīdētā lēmuma 436. un 438. zemsvītras piezīmē ietvertās konstatācijas, kas attiecas uz “korelācijas koeficientiem”, kurus Komisija ir aprēķinājusi, pamatojoties uz atbildēm uz 2003. gada 16. aprīļa informācijas pieprasījuma 5. jautājumu. Komisija tajās paskaidro, ka “korelācijas koeficients” starp
NetWare
sistēmas vai
Windows
sistēmas darba slodzes daļu saistībā ar vienu no darba grupas pakalpojumiem, proti, datņu koplietošanu, printēšanu vai lietotāju un lietotāju grupu pārvaldību, un tās pašas sistēmas darba slodzes daļu saistībā ar citu no šiem pakalpojumiem ir īpaši augsts. Savukārt “korelācijas koeficients” ir daudz zemāks starp
NetWare
sistēmas vai
Windows
sistēmas darba slodzes daļu saistībā ar vienu no darba grupas pakalpojumiem un tās pašas sistēmas darba slodzes daļu saistībā ar cita tipa pakalpojumu, it īpaši iekšējā e-pasta pakalpojumiem vai citām lietotnēm, kas ir “nekritiskas”. Komisija piebilst, ka šos pašus secinājumus var izdarīt no atsevišķiem otrās un trešās
Mercer
aptaujas rezultātiem. Citiem vārdiem, no šiem pierādījumiem, kurus
Microsoft
neapstrīd, izriet, ka ir daudz parastāka prakse kombinēt uz viena servera darba grupas pakalpojumus, kurus ir identificējusi Komisija, nekā kombinēt vienu no šiem pakalpojumiem ar cita tipa pakalpojumu.
Līdz ar to, kaut gan ir tiesa, ka lietotāji piešķir noteiktu nozīmi iespējai izmantot darba grupas serveru operētājsistēmas, lai veiktu noteiktus “nekritiskos” uzdevumus papildus darba grupas pakalpojumiem, tas nekādi neietekmē secinājumu, ka pastāv atsevišķs pieprasījums pēc serveru operētājsistēmām, kas sniedz darba grupas pakalpojumus. Tā kā nav strīda par to, ka pastāv šādi apskatītu trīs kategoriju pakalpojumi, kas nosaka pieprasījuma izvēli, ir maznozīmīgi, ka serveru operētājsistēmas, kas ietilpst attiecīgajā tirgū, ir spējīgas veikt noteiktus papildu uzdevumus.
Turklāt ir jāpiebilst, kā ir norādīts apstrīdētā lēmuma 357., 358. un 628. apsvērumā, ka klientu paziņojumi, ko
Microsoft
iesniedza administratīvā procesa laikā, apstiprina Komisijas veiktās analīzes pamatotību.
No šiem paziņojumiem būtībā izriet, ka, lai gan, kā
Microsoft
to ir vairākas reizes uzsvērusi savos rakstveida procesuālajos dokumentos, organizācijām bieži vien ir “heterogēni” datortīkli, tas ir, tīkli, kuros tiek izmantotas serveru un klientu
PC
operētājsistēmas no dažādiem piegādātājiem, tās tomēr izmanto dažādu tipu serverus, lai veiktu dažādus uzdevumu tipus. Konkrētāk, no šiem paziņojumiem izriet, ka darba grupas pakalpojumus, kā tos definējusi Komisija, kopumā sniedz citu tipu serveri nekā tie, kuri veic “kritiskos” pakalpojumus. Tādējādi no šo organizāciju datorvides aprakstiem izriet, ka darba grupas pakalpojumus parasti sniedz [
entry-level
] serveri, kuri funkcionē ar
Windows
vai
NetWare
sistēmu, bet “kritiskās” lietotnes funkcionē uz dārgākiem un lielākiem
UNIX
serveriem vai uz “mainframes” [lieldatoriem].
Piemēram, liela ķīmijas un farmācijas grupa norāda, ka uzņēmējdarbībai “kritiskās” lietotnes, kuras tā izmanto, lai izmaksātu saviem darbiniekiem algas vai lai veiktu iekšējās finanšu transakcijas, funkcionē uz lieldatoriem. Tā piebilst, ka citas uzņēmējdarbībai “kritiskās” lietotnes, kas cita starpā tiek izmantotas noteiktu nodaļu administratīvai vai tehniskai pārvaldībai, funkcionē uz
UNIX
serveriem. Savukārt uzņēmējdarbībai “nekritisko” uzdevumu grupas ietvaros, it īpaši datņu un printēšanas pakalpojumus un lietotāju un lietotāju grupu pārvaldības pakalpojumus veic atsevišķi serveri, kuri galvenokārt funkcionē ar
Windows
operētājsistēmām. Šādā pašā sakarā liela lidsabiedrība skaidro, ka lietotnes, ko tā it īpaši lieto lidojumu plānošanai un rezervācijas serveriem, funkcionē uz
UNIX
serveriem, bet “nekritiskās” lietotnes funkcionē uz
Windows
serveriem. Vēl vienu atbilstīgu piemēru sniedz banku grupa, kura norāda, ka tā izmanto
UNIX
serverus galvenajām finanšu lietotnēm,
Solaris
serverus citām finanšu lietotnēm un lietotnēm, kuras tā pati izstrādā, un
Windows NT
serverus, lai atbalstītu “infrastruktūras funkcionalitāti, tādu kā domēna pakalpojumi (it īpaši pieteikšanās un atļauju sniegšana) un datņu un printēšanas pakalpojumi”.
Ir jānorāda, kā tas ir īpaši atzīmēts apstrīdētā lēmuma 58. un 346. apsvērumā, ka zemā klāsta serveri vispār netiek izmantoti darba grupas pakalpojumu sniegšanai. Daži no šiem serveriem ir instalēti tīklu “perifērijās” un ir paredzēti specializētu uzdevumu, tādu kā
Web
servera,
Web
kešdarbes un ugunsmūra uzdevumu veikšanai.
Visbeidzot,
Microsoft
arguments, ka no
IDC
datiem izriet, ka, izņemot tikai
Novell NetWare
sistēmu, operētājsistēmas, kuras Komisija klasificē kā “darba grupas operētājsistēmas”, pavada daudz mazāk laika, veicot darba grupas uzdevumus, nekā veicot citus uzdevumus, nevar tikt pieņemts. Šis arguments ir bāzēts uz
IDC
datiem, kas nosaka, ka tikai 24 % no pārdotajiem serveriem visās cenu kategorijās, kuri funkcionē ar
Windows
operētājsistēmu, atbilst “datņu”, “printēšanas” un “tīkla administrēšanas” uzdevumiem (skat. replikas raksta 93. zemsvītras piezīmi). Kā var redzēt no apstrīdētā lēmuma 487. un 488. apsvēruma un kā tiks detalizētāk izskaidrots 553. punktā, metodei, kuru
IDC
izmanto tirgus daļu aprēķināšanai, ir vairākas kļūdas. Katrā ziņā, pat ja iepriekš minētos uzdevumus uzskatītu par darba grupas uzdevumiem, kas minēti apstrīdētajā lēmumā, procenti, kas aprēķināti, balstoties uz
IDC
datiem, norādītu tikai
Microsoft
serveru operētājsistēmu tirgus daļas saistībā ar visām versijām, kas attiecas uz darba grupas serveru operētājsistēmu tirgu. Pretēji
Microsoft
apgalvotajam, attiecīgie procenti neaprobežojas tikai ar darba grupas serveru operētājsistēmām.
Otrkārt, Komisija konstatēja, pamatojoties it īpaši uz
Microsoft
pašas produktu aprakstu, ka serveru operētājsistēmas ir “optimizētas” saistībā ar uzdevumiem, kuri tām ir jāveic (apstrīdētā lēmuma 359.–368. apsvērums).
Pirmās instances tiesa uzskata, ka lietas materiālos iekļautie pierādījumi apstiprina šīs konstatācijas pamatotību.
Tādējādi saistībā ar
Windows 2000
klāsta serveru operētājsistēmām no informācijas, ko
Microsoft
ir publicējis savā interneta mājas lapā, izriet, ka šis klāsts tiek tirgots trīs dažādās versijās, proti,
Windows 2000 Server
,
Windows 2000
un
Windows 2000 Datacenter Server
, un ka katra versija ir paredzēta, lai apmierinātu specifisku lietotāju pieprasījumu saistībā ar uzdevumiem.
Microsoft
raksturo
Windows 2000 Server
kā tās
Windows 2000 Server
operētājsistēmu “iesākuma” versiju un kā “pareizo risinājumu darba grupas datņu, printēšanas un sakaru serveriem” (apstrīdētā lēmuma 361. apsvērums). Tā precizē, ka
Windows 2000 Server
“atbalsta no viena līdz četriem procesoriem un līdz pat četriem gigabaitiem (Go)” (apstrīdētā lēmuma 364. apsvērums).
Microsoft
iesaka
Windows 2000 Advanced Server
kā “pareizo operētājsistēmu galvenajām uzņēmējdarbības un e-komercijas lietotnēm, kas apstrādā lielākus darba apjomus un augstas prioritātes procesus” (apstrīdētā lēmuma 362. apsvērums). Tā precizē, ka
Windows 2000 Advanced Server
ne tikai ietver visas funkcionalitātes, kuras piedāvā
Windows 2000 Server
, bet arī piedāvā “papildu paplašināšanas un uzticamības iezīmes, tāda kā “clustering”, kas paredzēta, lai garantētu kritisko lietotņu funkcionēšanu visnelabvēlīgākajos apstākļos” (apstrīdētā lēmuma 362. apsvērums).
Microsoft
arī norāda, ka
Windows 2000 Advanced Server
“atbalsta no viena līdz astoņiem procesoriem un līdz pat astoņiem gigabaitiem (Go)” (apstrīdētā lēmuma 364. apsvērums).
Visbeidzot,
Microsoft
raksturo
Windows 2000 Datacenter Server
kā sistēmu, kas piedāvā “maksimālu uzticamību un pieejamību” un kas ir “pareizā operētājsistēma kritisko datubāžu [un] uzņēmuma resursu plānošanas programmatūras izmantošanai” (apstrīdētā lēmuma 363. apsvērums). Tā precizē, ka
Windows 2000 Datacenter Server
“ir paredzēts uzņēmumiem, kuriem ir nepieciešami ļoti uzticami “high-end” draiveri un programmatūra”, un “tā atbalsta no viena līdz 32 procesoriem un līdz pat 64 gigabaitiem (Go)” (apstrīdētā lēmuma 363. un 364. apsvērums).
Ir jānorāda, ka
Microsoft
līdzīgā veidā pasniedz dažādās serveru operētājsistēmas klāsta versijas, kas stājās
Windows 2000
klāsta vietā, proti,
Windows Server 2003 Standard Edition
,
Windows Server 2003 Enterprise Edition
,
Windows Server 2003 Datacenter Edition
un
Windows Server 2003 Web Edition
.
Tādējādi
Microsoft
apraksta
Windows Server 2003 Standard Edition
kā “ideālu daudzfunkcionālu tīkla operētājsistēmu visu lielumu organizāciju ikdienas vajadzībām, bet it īpaši maziem uzņēmumiem un darba grupām”, un kā tādu, kas piedāvā “ērtu datņu un printeru koplietošanu, drošu piekļuvi internetam, centralizētu darbvirsmas politikas pārvaldi un
Web
risinājumus, kas savieno darbiniekus, partnerus un klientus” (apstrīdētā lēmuma 365. apsvērums).
Saistībā ar
Windows Server 2003 Enterprise Edition Microsoft
skaidro, ka šī sistēma papildus
Windows Server 2003 Standard Edition
funkcionalitātēm piedāvā “uzticamības iezīmes, kas nepieciešamas “kritiskajām” lietotnēm” (apstrīdētā lēmuma 366. apsvērums).
Saistībā ar
Windows Server 2003 Datacenter Edition Microsoft
norāda, ka šī operētājsistēma “ir paredzēta kritiskajām lietotnēm, kam nepieciešama augstākā līmeņa paplašināmība, pieejamība un uzticamība” (apstrīdētā lēmuma 366. apsvērums).
Visbeidzot,
Windows Server 2003 Web Edition Microsoft
raksturo kā tādu, kas “ir paredzēts
Web
lietotņu, lapu un pakalpojumu izstrādāšanai un izvietošanai” un kas “ir specifiski paredzēta speciālām
Web
apkalpošanas vajadzībām” (apstrīdētā lēmuma 367. apsvērums).
Microsoft
uzsver, ka šī sistēma “var tikt izmantota vienīgi, lai izvērstu
Web
lapu,
Web
vietni,
Web
lietotnes un
Web
pakalpojumus” (apstrīdētā lēmuma 367. apsvērums).
No iepriekš minētajiem faktiem izriet, ka
Microsoft
pati pasniedz serveru operētājsistēmu dažādās versijas kā tādas, kas ir izstrādātas, lai apmierinātu dažādas lietotāju prasības, kas ir saistītas ar uzdevumiem. No šiem faktiem arī izriet, ka šīs dažādās versijas nav paredzētas lietošanai uz vienas un tās pašas skaitļošanas aparatūras.
Turklāt ir jānorāda, ka citu operētājsistēmu izstrādātāju produkti ir arī “optimizēti” darba grupas pakalpojumu sniegšanai. Tas it īpaši tā ir saistībā ar
Red Hat
produktiem, kuras
Red Hat Enterprise Linux ES
un
Red Hat Enterprise Linux AS
operētājsistēmas ir tieši izstrādātas, lai apmierinātu noteiktas lietotāju prasības. Tādējādi, kā Komisija norāda apstrīdētā lēmuma 463. zemsvītras piezīmē,
Red Hat
mājas lapā tās
Red Hat Enterprise Linux ES
ir raksturota kā “ideāli piemērota tīkla, datņu, elektroniskā pasta,
Web
un speciālajām vai apvienotajām biznesa lietotnēm”. Savukārt
Red Hat Entreprise Linux AS
sistēma ir pasniegta kā tāda, kas paredzēta ““high-end” un kritiskajām sistēmām” un kā “maksimālais risinājums lieliem departamentu un datucentru serveriem”. Tas atbilst konstatācijai, ka operētājsistēmas, kas instalētas
high-end
serveros, ir izstrādātas, lai veiktu “kritiskos” uzdevumus, un tādējādi tām ir jābūt daudz uzticamākām un ar vairāk funkcionalitātēm nekā darba grupas serveru operētājsistēmām (apstrīdētā lēmuma 57. un 346. apsvērums).
Treškārt, Komisija pamatojas uz “
Microsoft
cenu stratēģiju” un it īpaši uz faktu, ka
Microsoft
pieprasīja dažādas cenas par dažādām operētājsistēmu versijām (apstrīdētā lēmuma 369.–382. apsvērums).
Šajā sakarā iesākumā ir jākonstatē, ka no apstrīdētā lēmuma 370.–373. apsvēruma izriet, un to nav apstrīdējusi
Microsoft
, ka pastāv būtiskas cenu atšķirības starp dažādām operētājsistēmu versijām gan
Windows 2000 Server
klāstā, gan
Windows

2003 Server
klāstā.
Tādējādi, pamatojoties uz 25 “klienta piekļuves licencēm” vai “Client Access Licences (CAL)”
Windows 2000 Advanced Server
pārdošanas cena bija 2,22 reizes lielāka par
Windows 2000 Server
cenu. Savukārt
Windows 2000 Datacenter Server
maksā 5,55 reizes vairāk par
Windows 2000 Server
(pamatojoties uz 25
CAL
).
Tāpat, pamatojoties uz 25
CAL
,
Windows

2003 Enterprise Edition
pārdošanas cena ir 2,22 reizes lielāka par
Windows Server 2003 Standard Edition
.
Windows Server 2003 Datacenter Edition
pārdošanas cena ir 5,55 reizes lielāka par
Windows Server 2003 Standard Edition
(pamatojoties uz 25
CAL
).
Windows Server 2003 Web Edition
, ko var izmantot tikai noteiktu specifisku uzdevumu veikšanai (skat. šī sprieduma 513. punktu), tiek pārdota par daudz zemāku cenu nekā
Windows Server 2003 Standard Edition
.
Turklāt ir jāuzsver, ka, pretēji
Microsoft
šķietami norādītajam (skat. šī sprieduma 446. punktu), Komisija no viena vienīga fakta, ka
Microsoft
pieprasa dažādas cenas par dažādām operētājsistēmu versijām, neizsecina, ka šīs dažādās versijas ietilpst atsevišķos produktu tirgos. No pieprasījuma puses aizvietojamības Komisija ņem vērā ne tikai šīs cenu atšķirības, bet arī galvenokārt faktu, ka katra no šīm dažādajām versijām ir paredzēta, lai apmierinātu specifisku lietotāja prasību.
Turklāt
Microsoft
nevar pamatoties uz faktu, ka “dārgākās”
Windows Server 2003
klāsta versijas, proti,
Windows Server 2003 Enterprise Edition
un
Windows Server 2003 Datacenter Edition
, ļauj veikt tādus pašus darba grupas uzdevumus kā
Windows Server 2003 Standard Edition
. Kaut gan tas tā var būt, tomēr pirmās divas sistēmas ir paredzētas, lai apmierinātu prasības, kas atšķiras no trešās sistēmas, un ir mazticams, ka lietotājs, kam interesē tikai darba grupas pakalpojumi, šīm vajadzībām iegādāsies daudz dārgāku sistēmu par
Windows Server 2003 Standard Edition
.
Kā Komisija pamatoti norāda apstrīdētā lēmuma 376. apsvērumā,
Microsoft
pati piekrīt šim viedoklim, kad tā savos mārketinga materiālos norāda, atsaucoties uz
Windows 2000 Server
klāstu:
“Ģimenes trīs produkti —
Windows 2000 Server
, [
Windows 2000
]
Advanced Server
un [
Windows 2000
]
Datacenter Server
— ļauj jums pielāgot ieguldījumu, lai sasniegtu tādu sistēmas pieejamību, kas ir atbilstīga jūsu dažādajām biznesa darbībām, nepārmaksājot par operācijām, no kurām netiek pieprasīts maksimums.”
Šajā pašā kontekstā
Microsoft
nevar balstīties uz faktu, ka
Windows Server 2003 Standard Edition
ļauj veikt arī citus uzdevumus, ne tikai darba grupas uzdevumus. Šajā argumentā nav ņemts vērā fakts, ka
Microsoft
pieprasa dažādas cenas par šo operētājsistēmu atkarībā no tā, vai to izmantos, lai sniegtu darba grupas pakalpojumus vai citus pakalpojumu tipus. Kā ir izskaidrots apstrīdētā lēmuma 84. un 380. apsvērumā, cenas, ko
Microsoft
pieprasa par
Windows Server 2003 Standard Edition
operētājsistēmu, ietver maksu par katru serveri, kurā tā ir instalēta, un maksu (
CAL
) par katru klienta
PC
, kuram šis serveris sniedz darba grupas pakalpojumus. Savukārt lietotājam nav jāpērk
CAL
, ja viņš vēlas izmantot operētājsistēmu, lai veiktu “neautentificētos” uzdevumus — tādus kā ugunsmūris, starpniekservēšana vai kešservēšana. Šīs konstatācijas turklāt parāda, ka
Microsoft
apgalvojums, ka “izplatītāji nepieprasa no dažādiem cilvēkiem dažādas cenas par vienu un to pašu operētājsistēmu atkarībā no tā, kā viņi to lietos”, ir nepareizs.
Ceturtkārt un visbeidzot, Komisija norādīja, ka citām serveru operētājsistēmām, kas nav darba grupas serveru operētājsistēmas, nebija jāsadarbojas tik pilnīgi ar organizācijas klientu
PC
kā darba grupas serveru sistēmām (apstrīdētā lēmuma 346. un 383.–386. apsvērums).
Šajā sakarā pietiek atzīmēt, kā šī sprieduma 385. punktā jau tika konstatēts, ka Komisija bija pareizi veikusi šo vērtējumu. Katrā ziņā
Microsoft
šo vērtējumu neapstrīd.
No iepriekš minētajiem apsvērumiem izriet, ka
Microsoft
nav pierādījusi, ka Komisijas konstatējums, ka nav produktu, kas no pieprasījuma puses perspektīvas izdarītu pietiekamu konkurences spiedienu uz darba grupas serveru operētājsistēmām, lai pamatotu to iekļaušanu tajā pašā attiecīgajā produkta tirgū (apstrīdētā lēmuma 387. apsvērums), ir acīmredzami nepareizs.
Otrkārt, piedāvājuma puses aizvietojamības jautājumu Komisija analizē apstrīdētā lēmuma 388.–400. apsvērumā.
Komisija šajā sakarā uzskata, ka “citu operētājsistēmu izplatītāji, ieskaitot it īpaši serveru operētājsistēmu izplatītājus, nespētu pārnest savus ražošanas un izplatīšanas līdzekļus uz serveru darba grupas sistēmām bez ievērojamu papildu izmaksu un risku gūšanas un pietiekami īsā laikā, lai varētu uzskatīt, ka piedāvājuma puses aspekti būtu atbilstīgi šajā lietā” (apstrīdētā lēmuma 399. apsvērums). Konkrētāk, Komisija noraida argumentu, ko
Microsoft
izvirzījusi 2001. gada 16. novembra atbildē uz otro iebildumu rakstu, ka pastāv “praktiski tūlītēja piedāvājuma puses aizvietojamība” tādā ziņā, ka tā ir spējīga “atslēgt”“kompleksākas funkcionalitātes” augstāka klāsta operētājsistēmās, lai iegūtu produktu, kas ir līdzvērtīgs darba grupas serveru operētājsistēmai.
Ir jākonstatē, ka rakstveida procesuālajos dokumentos
Microsoft
neizvirza nevienu konkrētu argumentu, lai apšaubītu Komisijas analīzi, kas veikta iepriekš minētajos apstrīdētā lēmuma apsvērumos. Replikas rakstā tā tikai vispārēji apgalvo, ka “daudzos gadījumos modificēšanas izmaksas līdzinātos nullei” un “citos gadījumos [..] tās būtu nenozīmīgas”, nemaz nenorādot, vai tādējādi tā grasās apstrīdēt Komisijas konstatāciju, ka nav piedāvājuma puses aizvietojamības.
Šajos apstākļos ir jāuzskata, ka
Microsoft
nav pierādījusi, ka Komisija būtu acīmredzami kļūdaini secinājusi, ka šajā lietā nav piedāvājuma puses aizvietojamības.
No iepriekš minētā ir jāsecina, ka Komisija pamatoti definēja otrā produkta tirgu kā darba grupas serveru operētājsistēmu tirgu.
Šo secinājumu neapšauba
Microsoft
arguments, ka “neviens industrijā neizmanto terminu “darba grupas serveris” tādā veidā, kādā to Komisija ir izmantojusi, lai definētu [attiecīgā produkta tirgu]”. Pirmkārt, kā Komisija pamatoti norāda, terminoloģija, ko tā izmanto, lai raksturotu tirgu, nekādā veidā neietekmē to, vai tā pareizi definēja šo tirgu. Otrkārt,
Microsoft
apgalvojumam nav faktoloģiska pamatojuma, jo lietas materiāli liecina, ka izteicieni “darba grupas serveris” un “darba grupas serveru operētājsistēma” tiek izmantoti industrijā, lai raksturotu tāda tipa produktus, kurus aptver apstrīdētais lēmums. Tādējādi 1998. gada 10. decembra sūdzībā
Sun
tieši norāda, ka sūdzība attiecas uz
Microsoft
rīcību “darba grupas serveru operētājsistēmu sektorā”. Tāpat ir jāatgādina, ka mārketinga materiālos
Microsoft
pati pasniedz
Windows 2000 Server
kā “pareizo risinājumu darba grupas datņu, printeru un sakaru serveriem” (skat. šī sprieduma 506. punktu).
— Par metodi, kas izmantota, lai aprēķinātu tirgus daļas
Microsoft
sūdzas, ka Komisija izmantoja nepienācīgu metodi, lai aprēķinātu dažādu tirgus dalībnieku tirgus daļas otrā produkta tirgū.
Microsoft
it īpaši apgalvo, ka šī metode nesniedz nekādu “atbilstīgu informāciju par dominējošo pozīciju”.
Pirmās instances tiesa uzskata, ka iepriekš minēto iemeslu dēļ
Microsoft
nav pierādījusi, ka Komisijas izmantotajā metodē ir pieļauta acīmredzama kļūda vērtējumā.
Apstrīdētā lēmuma 473.–490. apsvērumā Komisija sniedz detalizētus skaidrojumus par šo metodi.
Komisija iesākumā norāda, ka tā izmanto divas “indikatīvo vērtību” kategorijas (
proxies
), lai novērtētu dažādu tirgus dalībnieku pozīciju tirgū, proti, pirmkārt,
IDC
veikto vērtējumu, kas balstīts uz aparatūras cenu robežām un darba slodzes daļām saistībā ar dažādiem uzdevumiem, un, otrkārt, tirgus daļu vērtējumiem, kas balstīti uz 2003. gada tirgus izpētes un otrās un trešās
Mercer
aptaujas rezultātiem (apstrīdētā lēmuma 473. apsvērums).
Iesākumā ir jānorāda, ka iepriekšējā punktā izklāstītā konstatācija pierāda, ka
Microsoft
apgalvojums, ka Komisija, aprēķinot tirgus daļas, ņēma vērā tikai laiku, ko serveru operētājsistēmas pavadīja, veicot darba grupas uzdevumus, un serveru, kuru cena ir zemāka par USD 25000, operētājsistēmu pārdošanas apjomus, ir acīmredzami nepareizs.
Microsoft
nemin, ka Komisija arī ņēma vērā datus no citiem avotiem, ne tikai no
IDC
. Kā tiks parādīts šī sprieduma 556. punktā, tirgus daļas, kas noteiktas, izmantojot minētos datus, kopumā atbilst tām daļām, kas noteiktas, pamatojoties uz
IDC
datiem.
Komisija turklāt norāda, ka tirgus daļas ir jānosaka, ņemot vērā pārdoto produktu vienību skaitu un apgrozījumu, kas radies, pārdodot programmatūru kopā ar aparatūru (apstrīdētā lēmuma 474.–477. apsvērums).
Visbeidzot, Komisija uzskata, ka
IDC
dati ir jāmodulē, izmantojot divus “filtrus” (apstrīdētā lēmuma 478.–489. apsvērums). Pirmkārt, tā ņem vērā tikai serverus, kas maksā mazāk par USD 25000 vai EUR 25000, jo, kā ir norādīts apstrīdētā lēmuma 6. zemsvītras piezīmē, attiecīgajā laikā EUR 1 aptuveni bija USD 1. Otrkārt, tā ņēma vērā tikai noteiktas uzdevumu kategorijas, kuras definēja
IDC
.
Microsoft
iebildumi ir vērsti tieši pret šo divu filtru izmantošanu.
Saistībā ar pirmo filtru —
Microsoft
replikas rakstā tikai vispārēji apstrīd tās atbilstību. Replikas raksta C.12. pielikumā
Microsoft
nedaudz precizē savu argumentāciju, no vienas puses, apgalvojot, ka 2003. gada tirgus aptauja — dažus tās rezultātus Komisija izmantoja, lai pamatotu šī filtra izmantošanu, — attiecas “uz noteiktas grupas klientu rīcību”, un, otrkārt, kritizējot faktu, ka Komisija ņem vērā serveru pārdošanas cenas, nevis operētājsistēmu pārdošanas cenas. Saistībā ar šo pēdējo aspektu prasītāja norāda, ka viena un tā pati darba grupas serveru operētājsistēma var funkcionēt uz serveriem, kuru cenas ļoti atšķiras, un it īpaši uz serveriem, kas maksā vairāk nekā USD 25000.
Šos argumentus nevar pieņemt.
Vispirms, vienības, kuras Komisija aptaujājusi 2003. gada tirgus izpētē, nepārstāv “īpašu klientu grupu”. Kā norādīts apstrīdētā lēmuma 8. apsvērumā, šīs vienības ir sabiedrības, kuras Komisija izvēlējusies pēc nejaušības principa, kuras atrodas dažādās dalībvalstīs, kuras ir dažāda lieluma un no dažādām tautsaimniecības nozarēm.
Turklāt jānorāda, kā Komisija precizēja atbildē uz vienu no rakstveida jautājumiem, ko uzdeva Pirmās instances tiesa, USD 25000 vai EUR 25000 cenas robeža attiecas uz “sistēmas kopējo cenu (tas ir, uz aparatūru un programmatūru)”. Pirmās instance tiesa uzskata, ka Komisija pamatoti ņēma vērā aparatūras un programmatūras pārdošanas cenas, lai noteiktu tirgus dalībnieku tirgus daļas darba grupas serveru operētājsistēmu tirgū. Kā norādīts apstrīdētā lēmuma 69. un 474. apsvērumā, vairāki izplatītāji (ieskaitot
Sun
ar lielāko daļu
UNIX
produktu izplatītāju) izstrādā un pārdod serveru operētājsistēmas kopā ar aparatūru. Turklāt ir jākonstatē, ka administratīvā procesa laikā pati
Microsoft
ieteica šo pieeju, ko tādējādi pieņēma Komisija (skat. apstrīdētā lēmuma 476. apsvērumu).
Visbeidzot, ir jākonstatē, ka Komisija pamatoti noteica maksimālo cenu USD 25000 vai EUR 25000, kas atbilst maksimālajai serveru pārdošanas cenai, kuri ietilpst pirmajā no trīs serveru kategorijām, saskaņā ar kurām
IDC
sadala tirgu analīzes vajadzībām (apstrīdētā lēmuma 480. apsvērums). Būtībā 2003. gada tirgus izpētes rezultāti parāda, ka darba grupas serveru operētājsistēmas kopumā funkcionē uz relatīvi lētiem serveriem, atšķirībā no “kritiskajām” lietotnēm, kas funkcionē uz augsta līmeņa serveriem.
Tādējādi saistībā ar šo izpēti Komisija lūdza attiecīgajām organizācijām precizēt, kādu cenu tās būtu gatavas maksāt par darba grupas serveri (2003. gada 4. jūnija informācijas pieprasījuma 3. jautājums). No 85 organizācijām, kas atbildēja uz šo jautājumu, 83 (jeb aptuveni 97,6 %) norādīja, ka tās nemaksātu vairāk par EUR 25000.
2003. gada 16. aprīļa informācijas pieprasījumā Komisija uzdeva organizācijām noteiktus jautājumus par to pagātnes un plānotajiem serveru pirkumiem, kuri paredzēti datņu un printēšanas pakalpojumu sniegšanai (8. un 9. jautājums). No atbildēm uz šiem jautājumiem izriet, ka no 8236 serveriem, kurus organizācijas nopirkušas šīm vajadzībām, 8001 (jeb aptuveni 97,1 %) maksā mazāk par EUR 25000, un ka no 2695 serveriem, kurus plānots pirkt, 2683 (aptuveni 99,6 %) maksā mazāk par EUR 25000 (apstrīdētā lēmuma 479. apsvērums).
Saistībā ar otro filtru
Microsoft
savā replikas rakstā tikai norāda, ka šī filtra izmantošana noved pie absurdām sekām, ka “operētājsistēmas vienība tiek uzskatīta par tādu, kas ir gan tirgū, gan ārpus tirgus, atkarībā no uzdevumiem, kurus tā veic kādā noteiktā laikā”. Replikas raksta C.12. pielikumā prasītāja piebilst, ka “lielākā daļa no (mākslīgi) izslēgtajiem pārdošanas apjomiem [izmantojot šo filtru] gandrīz vai noteikti ir [serveru operētājsistēmu] izdevumu, kuri ietilpst Komisijas kandidāttirgū [proti, darba grupas serveru operētājsistēmu tirgū], pārdošanas apjomi”.
Šiem apgalvojumiem arī nevar piekrist.
Ir jākonstatē, ka ne vien Komisija pamatoti izmantoja otro filtru, bet arī, ka
Microsoft
ļoti pārspīlē šī filtra izmantošanas sekas.
Šajā sakarā ir jāatgādina iemesls, kādēļ Komisija uzskatīja, ka ir jāizmanto šis filtrs. Kā izriet no apstrīdētā lēmuma 482. apsvēruma, Komisija to darīja tādēļ, ka ne visas operētājsistēmas, kas ir instalētas uz serveriem, kas maksā mazāk par USD 25000 vai EUR 25000, sniedz darba grupas pakalpojumus. Konkrētāk, dažas no šīm sistēmām ir veltītas specifiskiem uzdevumiem, kas ir ārpus darba grupas tīkliem vai darba grupas tīklu perifērijā, tādi kā
Web
pakalpojumi vai ugunsmūra pakalpojumi. Tā tas ir gadījumā, piemēram, ar
Windows Server 2003 Web Edition
, kuru saskaņā ar tās licences noteikumiem nevar izmantot, lai sniegtu darba grupas pakalpojumus, un kura parasti ir instalēta uz serveriem, kas maksā mazāk par USD 25000 (vai EUR 25000).
Tādēļ Komisija pareizi uzskatīja, ka ir jārelativizē
IDC
dati par serveru pārdošanas apjomiem, kuri maksā mazāk par USD 25000 vai EUR 25000, ņemot vērā arī dažādos uzdevumu tipus, ko veic šie serveri (apstrīdētā lēmuma 483. apsvērums). Šajā sakarā Komisija izmantoja
IDC
datus, kas ietverti datubāzē ar nosaukumu “IDC Server Workloads 2003 Model”. Šie dati tika iegūti no patērētājiem, kurus
IDC
lūdz precizēt uzdevumus (vai “darba slodzes”), ko veica serveri, kurus tie izmantoja savā organizācijā. Kā jau tika norādīts iepriekš 431. punktā,
IDC
identificēja astoņu pamatkategoriju uzdevumus un sadalīja tos vairākās apakškategorijās. Komisija izmantoja apakškategoriju “datņu/printeru koplietošana” un apakškategoriju “tīklošana”, kuras vistuvāk atbilda “datņu un printeru” pakalpojumiem un “lietotāju un lietotāju grupu pārvaldības” pakalpojumiem, kas minēti apstrīdētajā lēmumā (apstrīdētā lēmuma 486. apsvērums).
Protams, uzdevumi, kas ietverti šajās divās apakškategorijās, pilnībā neatbilst pakalpojumiem, kas veido darba grupas serveru operētājsistēmu tirgu. Komisija tomēr pilnībā to apzinājās, kā to liecina piemēri, ko tā sniedz apstrīdētā lēmuma 487. un 488. apsvērumā un kuri it īpaši parāda, ka noteiktus uzdevumus, ko veic “high-end” serveri, var iedalīt vienā vai citā no šīm apakškategorijām, kaut gan šie uzdevumi tieši neatspoguļo darba grupas uzdevumus.
Tomēr tiešo šo divu filtru apvienošana, par kuru sūdzas
Microsoft
, ļāva samazināt konsistences problēmu starp
IDC
definētajiem uzdevumiem un Komisijas identificētajiem uzdevumiem.
Katrā ziņā ir jākonstatē, ka tirgus daļas, kas noteiktas, izmantojot tikai pirmo filtru, būtiski neatšķiras no tām tirgus daļām, kas noteiktas, izmantojot abus filtrus kopā. Tādējādi
Microsoft
tirgus daļa 2002. gadā, ja tā aprēķināta saistībā ar serveriem, kas pārdoti par cenu, kura zemāka par USD 25000, ir 64,9 % pēc pārdotajām vienībām un 61 % pēc apgrozījuma (apstrīdētā lēmuma 491. apsvērums). Ja attiecībā pret šiem pašiem serveriem tiek ņemta vērā tikai apakškategorija “datņu/printeru koplietošana” un apakškategorija “tīklošana”,
Microsoft
tirgus daļas ir šādas: 66,4 % pēc pārdotajām vienībām (65,7 % pēc apgrozījuma) saistībā ar pirmo apakškategoriju un 66,7 % pēc pārdotajām vienībām (65,2 % pēc apgrozījuma) saistībā ar otro apakškategoriju (apstrīdētā lēmuma 493. apsvērums).
Kopumā, kā tika konstatēts apstrīdētā lēmuma 473. apsvērumā, procenti, kas iegūti, izmantojot
IDC
datus kopā ar abiem filtriem, kopumā atbilst tiem, kas iegūti, pamatojoties uz 2003. gada tirgus izpēti un otro un trešo
Mercer
aptauju (skat., piemēram, apstrīdētā lēmuma 495., 497. un 498. apsvērumu). Šajā kontekstā ir jāuzsver, ka visos gadījumos Komisija veica vērtējumus piesardzīgi. Tādējādi
Microsoft
gadījumā tā pieņēma mazāko tirgus daļu, “vismaz 60 %” (apstrīdētā lēmuma 499. apsvērums).
No iepriekš minētā ir jāsecina, ka
Microsoft
nav pierādījusi, ka metodē, kuru Komisija izmantoja, aprēķinot tirgus daļas, ir pieļauta acīmredzama kļūda vērtējumā, vai līdz ar to, ka tirgus daļu vērtējumi, kas izklāstīti apstrīdētā lēmuma 491.–513. apsvērumā, ir jāuzskata par acīmredzami nepareiziem.
Ir jāpiebilst, ka Komisija nebalstīja secinājumu, ka
Microsoft
ir dominējošs stāvoklis darba grupas serveru operētājsistēmu tirgū, tikai uz
Microsoft
tirgus daļām šajā tirgū. Komisija ņēma vērā arī faktu, ka pastāvēja šķēršļi iekļūšanai tirgū (apstrīdētā lēmuma 515.–525. apsvērums), sakarā it īpaši ar tīkla iedarbības pastāvēšanu un sadarbspējas šķēršļiem, un arī sakarā ar ciešām komerciālām un tehnoloģiskām saiknēm starp šo tirgu un klientu
PC
operētājsistēmu tirgu (apstrīdētā lēmuma 526.–540. apsvērums).
Visbeidzot, ir jāatgādina, ka saistībā ar attiecīgo ļaunprātīgo atteikumu Komisija apstrīdētajā lēmumā pārmet
Microsoft
, ka tā ir izmantojusi “spēka sviru” (
leveraging
) saistībā ar tās kvazimonopolu klientu
PC
operētājsistēmu tirgū, lai ietekmētu darba grupas serveru operētājsistēmu tirgu (533., 538., 539., 764.–778., 1063., 1065. un 1069. apsvērums). Citiem vārdiem,
Microsoft
ļaunprātīgās rīcības cēlonis ir tās dominējošais stāvoklis pirmā produkta tirgū (apstrīdētā lēmuma 567. un 787. apsvērums). Pat ja Komisija būtu kļūdījusies, uzskatot, ka
Microsoft
ir dominējošais stāvoklis otrajā tirgū (skat. it īpaši apstrīdētā lēmuma 491.–541., 781. un 788. apsvērumu), ar to pašu par sevi tādējādi nebūtu pietiekami, lai konstatētu, ka Komisija nepamatoti secināja
Microsoft
dominējoša stāvokļa ļaunprātīgu izmantošanu.
— Par piemērojamo kritēriju
Apstrīdētajā lēmumā Komisija pārbaudīja, vai attiecīgais atteikums “var” izskaust konkurenci darba grupu serveru operētājsistēmu tirgū (585., 589., 610., 622., 626., 631., 636., 653., 691., 692., 712., 725., 781., 992. un 1070. apsvērums).
Microsoft
uzskata, ka šis kritērijs nav pietiekami stingrs, jo judikatūrā par intelektuālā īpašuma tiesībām ir prasīts, lai Komisija pierādītu, ka atteikums izsniegt licenci trešajai personai “var pilnībā izskaust konkurenci” vai, citiem vārdiem sakot, ka pastāv “liela iespēja”, ka minētais atteikums rada šādu rezultātu.
Pirmās instances tiesa uzskata, ka
Microsoft
iebildumi ir tīri terminoloģiski un pilnīgi nebūtiski. Vārdkopas “var izskaust konkurenci” un “var pilnībā izskaust konkurenci” Kopienu tiesa lieto bez izšķirības, lai atspoguļotu vienu un to pašu saturu, proti, ka EKL 82. pantu nesāk piemērot tad, kad tirgū vairs nav vai gandrīz nav konkurences. Ja Komisijai būtu jāgaida, līdz no tirgus ir izspiesti visi konkurenti vai to izspiešana ir pietiekami neizbēgama, lai tā spētu iejaukties saskaņā ar šo normu, tas būtu klajā pretrunā tā mērķim, proti, saglabāt netraucētu konkurenci iekšējā tirgū un aizsargāt jau esošo konkurenci konkrētajā tirgū.
Šajā lietā Komisijai vēl jo vairāk bija pamats piemērot EKL 82. pantu, pirms konkurences izskaušana darba grupu serveru operētājsistēmu tirgū ir pilnībā izpaudusies, jo šo tirgu raksturo būtiska tīkla iedarbība un šādas izskaušanas sekas būtu grūti labot (skat. apstrīdētā lēmuma 515.–522. un 533. apsvērumu).
Jāpiebilst, ka nav jāpierāda, ka ir izskausta visa konkurence tirgū. Lai konstatētu EKL 82. panta pārkāpumu, ir nozīme konstatējumam, ka attiecīgais atteikums izraisa vai var izraisīt visas efektīvās konkurences izskaušanu tirgū. Šeit šajā sakarā jāprecizē, ka apstāklis, ka dominējošā stāvokļa uzņēmuma konkurenti marginālā formā ir klātesoši dažās tirgus “nišās”, nav pietiekams, lai secinātu, ka šāda konkurence pastāv.
Visbeidzot jāatgādina, ka Komisijai ir pienākums konstatēt, ka attiecīgais atteikums var radīt faktiskās konkurences izskaušanas risku. Kā jau norādīts šī sprieduma 482. punktā, Komisijai ir jābalsta vērtējums uz precīziem, uzticamiem un konsekventiem pierādījumiem, kas ietver visus atbilstošos datus, kuri jāņem vērā, lai izvērtētu sarežģītu situāciju, un uz to pamata jāizdara secinājumi.
— Par tirgus datu izvērtēšanu un konkurences situāciju
Pirmās instances tiesa secina, ka apstrīdētajā lēmumā Komisija vienlaikus analizē apstākli, ka sadarbspējas informācija ir neaizvietojama rakstura un ka atteikums to sniegt rada konkurences izskaušanas risku (apstrīdētā lēmuma 585.–692. apsvērums). Tās analīzē ir četras daļas. Pirmkārt, Komisija izvērtē darba grupu serveru operētājsistēmu tirgus attīstību (apstrīdētā lēmuma 590.–636. apsvērums). Otrkārt, Komisija konstatē, ka sadarbspēja ir faktors, kam ir izšķiroša loma, pieņemot
Windows
operētājsistēmas darba grupu serveru vajadzībām (apstrīdētā lēmuma 637.–665. apsvērums). Treškārt, tā norāda, ka nav risinājumu, ar kuriem aizstāt
Microsoft
informāciju par sadarbspēju (apstrīdētā lēmuma 666.–687. apsvērums). Ceturtkārt, tā sniedz dažus apsvērumus par
MCPP
(apstrīdētā lēmuma 688.–691. apsvērums).
Argumenti, ko
Microsoft
izvirza, lai pamatotu šo iebildumu, galvenokārt attiecas uz pirmo minētās Komisijas analīzes daļu.
Microsoft
būtībā apgalvo, ka dati par tirgus stāvokli ir pretrunā Komisijas apgalvojumam, ka attiecīgais atteikums rada risku izskaust konkurenci darba grupas serveru operētājsistēmu tirgū.
Pirmās daļas ietvaros Komisija vispirms pārbaudīja
Microsoft
un tā konkurentu tirgus daļu attīstību otrajā produkta tirgū. Tā būtībā konstatēja, ka
Microsoft
tirgus daļa strauji un būtiski palielinājusies un turpina palielināties, radot nelabvēlīgus apstākļus, piemēram,
Novell
. Pēc tam Komisija atzīmēja, ka
UNIX
produktu programmatūras izplatītāju tirgus daļa ir neliela. Visbeidzot tā nosprieda, ka
Linux
tikai ierobežoti piedalās tirgū un nav panācis nekādu progresu tajos dažos gados pirms apstrīdētā lēmuma pieņemšanas un ka dažas prognozes par izaugsmi nākotnē nevar radīt šaubas par secinājumu saistībā ar efektīvas konkurences izskaušanu tirgū.
Pirmās instances tiesa uzskata, ka šīs dažādās konstatācijas apliecina lietas materiāli un tās nevar apstrīdēt ar
Microsoft
argumentiem.
Pirmkārt, no lietas materiāliem izriet, ka
Microsoft
sākotnēji piegādāja operētājsistēmas tikai
PC
klientiem un serveru operētājsistēmu tirgū ienāca diezgan vēlu (skat. 47. punktu 2000. gada 17. novembra atbildē uz pirmo iebildumu rakstu). Tikai 90. gadu sākumā tā sāka izstrādāt serveru operētājsistēmu, 1992. gada jūlijā laižot tirgū pirmo sistēmu “Windows NT 3.5 Server”, un tikai 1996. gada jūlijā, laižot tirgū produktu “Windows NT 4.0”, tā pirmo reizi guva reālus komercpanākumus (skat. 50. punktu 2000. gada 17. novembra atbildē uz pirmo iebildumu rakstu un prasības pieteikuma 50. un 56. punktu).
No
IDC
datiem, kas sniegti apstrīdētā lēmuma 591. apsvērumā, izriet, ka
Microsoft
operētājsistēmu tirgus daļa to pārdoto vienību izteiksmē, kas instalētas serveros, kuru cena nepārsniedz USD 25000, ir palielinājusies no 25,4 % (apgrozījuma izteiksmē 24,5 %) 1996. gadā līdz 64,9 % (apgrozījuma izteiksmē 61 %) 2002. gadā, respektīvi, augšupeja par teju 40 % tikai sešos gados.
No
IDC
datiem, kas sniegti apstrīdētā lēmuma 592. apsvērumā, tāpat izriet, ka
Microsoft
tirgus daļa pēc
Windows

operētājsistēmu laišanas tirgū visu laiku pieaugusi. Komisija tātad pamatoti apstrīdētajā lēmumā vairākkārt konstatē (skat., piemēram, 578.–584., 588. un 613. apsvērumu), ka tieši ar šī produktu klāsta operētājsistēmām
Microsoft
konkurentiem sākušās īpaši smagas sadarbspējas problēmas.
Piemēram, tas sakāms par programmatūru “NDS NT”, ko izstrādājusi
Novell
, izmantojot inverso inženieriju, kas veicināja
Microsoft
konkurentu darba grupas serveru operētājsistēmu sadarbspēju ar
Windows
, konkrēti
Windows NT
, domēna arhitektūru. Šo produktu varēja instalēt uz
Windows NT
kontrolētā domēna, ļaujot klientiem lietot
Novell NDS
(
Novell Directory Service
, vēlāk pārdēvēts par
eDirectory
), lai varētu pārvaldīt dažādus
Windows NT
domēnu aspektus. Tā kā
Microsoft
nepaziņoja
Novell
noteiktu informāciju,
NDS NT
nefunkcionē ar operētājsistēmu
Windows 2000 Server
(skat. apstrīdētā lēmuma 301. apsvērumu).
Cits piemērs ir produkts “AS/U”, ko
AT & T
izstrādāja 1990. gados, izmantojot
Windows
pirmkoda elementus, ko
Microsoft
bija piekritusi izpaust licences ietvaros. Šī produkta dēļ serveris ar
UNIX
sistēmu spēja darboties kā galvenā domēna kontrolieris
Windows NT
domēnā (skat. apstrīdētā lēmuma 211. apsvērumu). Tāpat
Sun
, izmantojot
AS/U
pirmkodu, kuru tam darīja zināmu
AT & T
, licences ietvaros varēja izstrādāt
AS/U
līdzīgu produktu ar nosaukumu “PC NetLink”. Šis produkts, instalēts uz servera ar operētājsistēmu
Solaris
, ļāva minētajam serverim, pirmkārt, “pārskatāmā veidā sniegt
Windows 3.X/95/98/NT
klientiem
Windows NT
datņu, drukas, direktoriju un drošības pakalpojumus”, turklāt “dabiski”, tas ir, neliekot lietotājiem uz saviem
PC
instalēt papildu programmatūru, un, otrkārt, darboties kā kontrolierim galvenajā domēnā vai sekundārajā domēnā, ja tas ir
Windows NT
domēns (skat. apstrīdētā lēmuma 213. apsvērumu). 2001. gadā
Microsoft
un
AT & T
izlēma neattiecināt licences līgumu uz dažām jaunajām tehnoloģijām serveru operētājsistēmu jomā. Līdz ar to
Microsoft
nepaziņoja
AT & T
nepieciešamos pirmkoda elementus, kas saistīti ar sistēmām, kuras stājās
Windows NT 4.0
vietā. Tādējādi
PC NetLink
vairs nedarbojās to klientu datoros, kuros bija instalēta
Windows NT
sistēma — proti, nedarbojās ar
Windows

sistēmām un pakāpeniski zaudēja nozīmi.
Tādā pašā kontekstā jāatsaucas uz dažādām pārmaiņām, kas izriet no pārejas
Windows NT
tehnoloģijas uz
Windows 2000
un uz
Active Directory
tehnoloģiju (skat. šī sprieduma 167.–171. punktu).
Otrkārt, no lietas materiāliem izriet, ka līdztekus iepriekš aprakstītajai
Microsoft
stāvokļa attīstībai
Novell
klātbūtne darba grupas serveru operētājsistēmu tirgū turpināja samazināties, un dažu gadu laikā
Novell
kļuva par sekundāru tirgus dalībnieku. Tātad laikposmā, kad
Microsoft
ienāca serveru operētājsistēmu tirgū, darba grupas pakalpojumu sniegšanas produkcijas klāstā pirmo vietu ieņēma
Novell NetWare
(skat. prasības pieteikuma 56. punktu),
Novell
bija darbojusies tirgū jau kopš 80. gadu vidus.
Tā no
IDC
datiem, kas minēti apstrīdētā lēmuma 593. apsvērumā, izriet, ka apakškategorijā “datņu/printeru koplietošana” un “serveri, kuru cena nepārsniedz USD 25000”,
NetWare
tirgus daļa pārdoto vienību ziņā no 33,3 % 2000. gadā samazinājās līdz 23,6 % 2002. gadā, bet apgrozījuma izteiksmē tā samazinājās no 31,5 % 2000. gadā līdz 22,4 % 2002. gadā.
Novell
lejupslīdi apstiprina gan tirgus analītiķu paziņojumi, gan arī pati
Microsoft
(skat. apstrīdētā lēmuma 596. apsvērumu).
Tāpat ziņojumā par trešās aptaujas rezultātiem
Mercer
skaidri norāda, ka daudzas organizācijas ir sākušas lietot
NetWare
mazāk.
Mercer
konkrēti atzīmē, ka “aptauja par operētājsistēmu lietojumu serveros darba grupas serveru funkciju veikšanai pēdējo piecu gadu laikā parāda, ka organizāciju skaits, kas lieto
NetWare
mazāk, pārsniedz to organizāciju skaitu, kuras to lieto vairāk attiecībā apmēram septiņi pret vienu” (skat. ziņojuma 25. lpp. un 16. tabulu).
Turklāt, kā Komisija pamatoti apstrīdētā lēmuma 594. un 595. apsvērumā norāda, daži aptaujas rezultāti par situāciju tirgū 2003. gadā un daži klientu paziņojumi, ko
Microsoft
iesniedza administratīvajā procesā, skaidri parāda, ka organizācijās vērojama tendence aizstāt
NetWare
ar
Windows 2000 Server
. Toties ir ļoti maz piemēru par “migrāciju” no
Windows
uz
NetWare
(skat. apstrīdētā lēmuma 594. un 632. apsvērumu).
Treškārt, attiecībā uz citiem
Microsoft
konkurentiem lietas materiāli pierāda, ka tie spējuši saglabāt vien nelielu darba grupas serveru operētājsistēmu tirgus daļu.
Tādējādi vispirms attiecībā uz
UNIX
sistēmas (tostarp
Sun
sistēmas) programmatūras izplatītājiem no apstrīdētā lēmuma 508. apsvērumā minētajiem datiem izriet, ka 2002. gadā kopējā to tirgus daļa, ņemot vērā apakškategoriju “datņu/printeru koplietošana” un “serveri, kuru cena nepārsniedz USD 25000”, pārdoto vienību ziņā sasniedza 4,6 %, bet apgrozījuma izteiksmē attiecīgi 7,4 %. “Tīkla vadības” apakškategorijā attiecīgie dati pārdoto vienību ziņā sasniedza 6,4 %, bet apgrozījuma izteiksmē 10,8 %.
Šajā sakarā jāatzīmē, ka no 2003. gada tirgus pētījumu rezultātiem un
Microsoft
iesniegtajiem klientu paziņojumiem izriet, ka
UNIX
sistēmas lieto nevis darba grupas uzdevumu veikšanai, bet lai apkalpotu “būtiskas” lietojumprogrammas, sniegtu
Web
un ugunsmūra pakalpojumus, kā arī — mazākā apjomā — nodrošinātu iekšējā e-pasta pakalpojumus (skat. apstrīdētā lēmuma 509.–511. apsvērumu).
Attiecībā uz
Linux
produktiem no
IDC
datiem un 2003. gada tirgus pētījumu rezultātiem, un
Microsoft
iesniegtajiem klientu paziņojumiem izriet, ka, pretēji
Microsoft
apgalvojumiem, arī šie produkti apstrīdētā lēmuma pieņemšanas laikā darba grupas serveru operētājsistēmu tirgū aizņēma vien pavisam niecīgu daļu.
Kā var izsecināt no
IDC
datiem, kas minēti apstrīdētā lēmuma 599. apsvērumā,
Linux
produktu programmatūras izplatītājiem kopējā tirgus daļa attiecībā uz pārdotajām vienībām apakškategorijā “datņu/printeru koplietošana” un “serveri, kuru cena nepārsniedz USD 25000” no 5,1 % 2000. gadā samazinājās līdz 4,8 % 2002. gadā. Apgrozījuma ziņā šī kopējā tirgus daļa minētajā periodā saglabājās nemainīga — 3,9 %.
Attiecībā uz apakškategoriju “tīkla vadība” un “serveri, kuru cena nepārsniedz USD 25000”, pēc
IDC
datiem
Linux
produktu programmatūras izplatītājiem kopējā tirgus daļa attiecībā uz pārdotajām vienībām, kas minētas apstrīdētā lēmuma 728. zemsvītras piezīmē (skat. arī apstrīdētā lēmuma 505. apsvērumu), no 10,1 % 2000. gadā palielinājās līdz 13,4 % 2002. gadā (apgrozījumam šajā laikā palielinoties no 8 līdz 10,8 %). Tomēr šis pieaugums jāaplūko relativizēti, ņemot vērā apstākli, kuru Komisija min apstrīdētā lēmuma 488. apsvērumā un iepriekš minētajā zemsvītras piezīmē, proti, ka šajā apakškategorijā ietilpst pakalpojumi, kas nav darba grupas pakalpojumi apstrīdētā lēmuma nozīmē.
IDC
raksturo šo apakškategoriju kā tādu, kurā “[ietilpst] šādi tīkla lietojumpakalpojumi: direktoriju pakalpojumi, drošība/autentificēšana, datu/datņu pārraide pa tīklu, sakari un datu/datņu pārraide caur sistēmu” (apstrīdētā lēmuma 488. apsvērums). Šāda apraksta rezultātā
IDC
aptaujātie lietotāji minētajā apakškategorijā ir iekļāvuši ar
Linux
vai
UNIX
sistēmām parasti veiktos uzdevumus, kuri nav saistīti ar minēto jomu un attiecīgā produkta tirgu. Piemēram, minēto aprakstu var interpretēt kā tādu, kas attiecas uz uzdevumiem, kuri “atrodas tīklu perifērijā”, piemēram, ugunsmūri, ko var uzlūkot kā ar “drošību” saistītu, rūtingu, ko var uzskatīt par saistītu ar “datu/datņu pārraidi pa tīklu”. Līdz ar to atbilstoši apstrīdētā lēmuma 58., 346., 482., 600. un 601. apsvērumā norādītajam šāda veida uzdevumus parasti veic lētākie serveri, izmantojot
Linux
sistēmas. Līdz ar to
IDC
dati, kas saistīti ar “tīkla vadības” apakškategoriju, pārmērīgi augstu novērtē
Linux
sistēmu tirdzniecības apjomus darba grupas serveru operētājsistēmu tirgū.
Lai gan Komisija apstrīdētā lēmuma 487. apsvērumā tiešām norāda, ka
IDC
dati attiecībā uz apakškategoriju “datņu/printeru koplietošana” arī ir nepilnīgi, jo tas, ka dārgākie serveri, kas apkalpo “būtiskas” lietojumprogrammas, var drukāt dažus dokumentus, piemēram, rēķinus, var likt aptaujātajiem lietotājiem uzskatīt, ka šie serveri veic minētajā apakškategorijā ietilpstošos uzdevumus, pat ja ir pilnīgi skaidrs, ka tie nav darba grupas serveri. Tomēr, piemērojot EUR 25000 vai USD 25000 filtru kritēriju, var samazināt šādas neprecizitātes (skat. apstrīdētā lēmuma 489. apsvērumu, kurā Komisija izskaidro, ka centrālie datori “mainframes”, ar kuriem drukā rēķinus, parasti maksā vairāk nekā šī summa).
IDC
dati tātad ir nepilnīgāki apakškategorijā “tīkla vadība” nekā apakškategorijā “datņu/printeru koplietošana”.
Jāatzīmē, ka 2003. gada tirgus pētījuma rezultātos nav tādu nepilnību, kas minētas iepriekšējā punktā. Šie rezultāti apliecina, ka
Linux
darba grupas serveru operētājsistēmu tirgū bija tikai pavisam neliela daļa. Tā 2003. gada 16. aprīļa informācijas pieprasījumā Komisija lūdza attiecīgajām organizācijām paskaidrot, vai tās, veicot darba grupas uzdevumus, lieto serverus ar
Linux
operētājsistēmu un
Samba
programmatūru (25. jautājums). No 102 organizācijām, kas piedalījās šajā aptaujā, tikai 19 izmantoja šādus serverus, lai veiktu darba grupas uzdevumus, turklāt vairākumā gadījumu visai ierobežotā veidā (apstrīdētā lēmuma 506. apsvērums). No vairāk nekā 1200000 personālo datoru klientu, kas tika iekļauti 2003. gada tirgus pētījumā, mazāk nekā 70000 (tas ir, mazāk par 5,8 %) izmantoja serverus ar
Linux
operētājsistēmu un
Samba
programmatūru, lai veiktu datņu un printeru koplietošanas uzdevumus (apstrīdētā lēmuma 506. un 599. apsvērums).
Tāpat jāatzīmē, ka atbilstīgi Komisijas aizstāvības rakstā norādītajam (140. punkts), otrajā
Mercer
veiktajā aptaujā atklājās, ka
Linux
izstrādājumu daļa kopējā tirgū bija 4,8 % attiecībā uz datņu un printeru koplietošanas uzdevumiem un 5,2 % attiecībā uz lietotāju un to grupu pārvaldību, bet trešajā
Mercer
pētījumā tiem pašiem izstrādājumiem atklājās, ka
Linux
daļa kopējā tirgū bija 5,4 % attiecībā uz datņu un printeru koplietošanas uzdevumiem un 4,5 % attiecībā uz lietotāju un to grupu pārvaldību.
Faktiski — tāpat kā
UNIX
sistēmām — 2003. gada tirgus pētījuma rezultāti pierāda, ka
Linux
izstrādājumus parasti lieto citiem uzdevumiem, nevis darba grupas uzdevumiem, konkrētāk,
Web
pakalpojumu sniegšanai un ugunsmūra un “kritisku” lietojumprogrammu apkalpošanai (skat. apstrīdētā lēmuma 600. un 601. apsvērumu, kurā komentētas atbildes uz 2003. gada 16. aprīļa informācijas pieprasījuma 5. un 6. jautājumu).
Jāpiebilst, ka šo konstatāciju apstiprina administratīvajā procesā
Microsoft
sniegtie klientu paziņojumi, kā Komisija pamatoti norāda apstrīdētā lēmuma 602. apsvērumā.
Jāpiebilst, ka
Linux
programmatūras izplatītāju darbība darba grupas serveru operētājsistēmu tirgū ne tikai nav salīdzināma ar
Microsoft
darbību tajā, kas iekarojis to vien dažu gadu laikā, un šī darbība nekādā ziņā nav notikusi par sliktu
Microsoft
, bet gan par sliktu
Novell
un
UNIX
izstrādājumu izplatītājiem. Šajā sakarā jāatzīmē, kā Komisija norāda atbildes uz repliku rakstā (104. punkts), ka no
Mercer
trešās aptaujas respondentiem, kas pēdējo piecu gadu laikā ir palielinājuši
Linux
sistēmu lietojumu darba grupas uzdevumu veikšanas nolūkos, 67 % mazāk lieto
NetWare
vai
UNIX
sistēmas, bet tikai 14 % mazāk lieto
Windows
sistēmas. Turklāt, kā pamatoti konstatēts apstrīdētā lēmuma 632. apsvērumā, 2003. gada tirgus pētījumi rāda, ka attiecībā uz darba grupas uzdevumu veikšanu tikai divos gadījumos notikusi “migrācija” no
Windows
sistēmām uz
Linux
sistēmām.
Microsoft
replikas raksta C.11. pielikumā paustie apgalvojumi par pretējo nav visai ticami, it īpaši ņemot vērā pastāvīgo
Microsoft
tirgus daļas pieaugumu šī produkta tirgū visā laikposmā, uz kuru attiecas ļaunprātīgais atteikums.
Šie minētie fakti apliecina, ka minētā atteikuma dēļ
Microsoft
konkurentu izstrādājumi nonākuši marginālā situācijā vai pat kļuvuši nerentabli. Tas, ka pastāv margināla konkurence starp tirgus uzņēmējiem, nevar atspēkot Komisijas tēzi par jebkādas efektīvas konkurences izskaušanas risku šajā tirgū.
Ņemot vērā iepriekš 583.–593. punktā izklāstītos faktus, Pirmās instances tiesa uzskata, ka Komisija apstrīdētā lēmuma 603. apsvērumā ir pamatoti norādījusi, ka
Linux
programmatūras izplatītāji nav radījuši
Microsoft
nopietnus draudus darba grupas serveru operētājsistēmu tirgū.
Attiecībā uz
Linux
izstrādājumiem —
Microsoft
apgalvo, ka to klātbūtne darba grupas serveru operētājsistēmu tirgū turpināšot pieaugt arī turpmāk. Šis arguments izsvērts prasības pieteikuma A.19. pielikumā un replikas raksta C.11. pielikumā. Savukārt Komisija detalizēti atbild uz šo argumentu aizstāvības raksta B.10. pielikumā un atbildes uz repliku raksta D.11. pielikumā.
Lai pamatotu šo argumentu,
Microsoft
atsaucas uz dažiem trešās
Mercer
aptaujas rezultātiem.
Šajā aptaujā
Mercer
pajautāja to organizāciju IT vadītājiem, kuras darba grupas uzdevumus jau veica ar
Linux
operētājsistēmu, vai viņi nākamajos piecos gados gatavojas tās lietot vēl vairāk. No
Mercer
aptaujas rezultātu analīzes ziņojuma 19. tabulas izriet, ka no 70 IT vadītājiem, kam tika uzdots šis jautājums, 53 atbildēja apstiprinoši.
Pirmās instances tiesa uzskata, ka Komisija apstrīdētā lēmuma 605. apsvērumā pamatoti norādīja, ka šis fakts nav izšķirošs. Jāatzīmē, ka, pirmkārt, šie 53 IT vadītāji bija tikai apmēram 17,9 % no 296 vadītājiem, kas piedalījās trešajā
Mercer
aptaujā, bet 226 vadītāji norādīja, ka viņu organizācija nelieto
Linux
sistēmas, lai sniegtu darba grupas pakalpojumus. Otrkārt, šie 53 atbildīgie nesniedza kvantitatīvas ziņas par to, ka viņi vairāk lietos
Linux
sistēmas darba grupas pakalpojumu sniegšanai, nedz arī precizēja, vai tas mazinās
Windows
sistēmu lietojumu.
Turklāt jāatzīmē, ka no tā paša
Mercer
ziņojuma 18. tabulas izriet, ka 58 IT vadītāji ir uzskatījuši, ka
Linux
sistēmas nākamo piecu gadu laikā darba grupas uzdevumu izpildē nebūs pat “dzīvotspējīgas”.
Tiesa, no tās pašas tabulas izriet, ka 60 % aptaujāto IT vadītāju ir norādījuši, ka viņu organizācija paredz nākamajos piecos gados ieviest
Linux
sistēmas darba grupas pakalpojumu sniegšanai. Tomēr, kā Komisija apstrīdētā lēmuma 606. apsvērumā pareizi norāda, šiem vadītājiem nav lūgts sniegt kvantitatīvus rādītājus vai precizēt, vai šāda ieviešana būs par sliktu
Windows
sistēmām.
Turklāt
Microsoft
norāda arī dažas prognozes, ko sniedz
IDC
, saskaņā ar kurām
Linux
tirgus daļa laikā no 2003. līdz 2008. gadam dubultosies.
Šajā sakarā jāatgādina, ka
IDC
datos ir zināmas nepilnības, jo
IDC
izvēlētajās apakškategorijās ietilpst uzdevumi, kas neietilpst darba grupas serveru operētājsistēmu tirgū, uz ko attiecas apstrīdētais lēmums. Tātad
IDC
prognozes attiecībā uz izaugsmi ir jāaplūko kritiski.
Turklāt Komisija apstrīdētā lēmuma 609. apsvērumā pamatoti atzīmē, ka
Linux
sistēmu ierobežotā izaugsme, ko tām prognozē, nenotiks uz
Windows
rēķina, bet gan uz konkurējošo sistēmu, konkrēti,
NetWare
rēķina. Šajā kontekstā jāatzīmē, ka 2003. gada aprīlī
Novell
paziņoja, ka no 2005. gada tā operētājsistēma “NetWare 7.0” tiks pārdota divās atšķirīgās versijās, proti, vienā, kas ir balstīta uz
NetWare
tradicionālās platformas, un otra — uz
Linux
operētājsistēmas (skat. apstrīdētā lēmuma 95. apsvērumu).
Visbeidzot, prasības pieteikuma A.19. pielikumā un replikas raksta C.11. pielikumā
Microsoft
min viedokli, ko snieguši “atsevišķi profesionāli nozares novērotāji”. Konkrētāk,
Microsoft
atsaucas uz dažām rindkopām Merila Linča 2004. gada 8. marta ziņojumā (replikas raksta C.11. pielikuma 7. pielikums), kurā sniegti rezultāti, kas iegūti, aptaujājot 50 IT vadītājus. Tā atzīmē, ka puse šo atbildīgo paredz
Linux
sistēmu lietojuma pieaugumu savā organizācijā un ka 34 % no šīs puses paredzot ar
Linux
aizstāt
Windows NT
, lai veiktu datņu un printeru koplietošanas uzdevumus.
Šis arguments nepārliecina. Faktiski tas nozīmē, ka tikai 17 % no aptaujātajiem IT vadītājiem grasās aizstāt
Windows NT
ar
Linux
sistēmām, lai veiktu iepriekšējā punktā minētos uzdevumus, nekādi neprecizējot šīs aizstāšanas apjomu. Ņemot vērā apstākli, ka Merila Linča aptaujas laikā
Windows NT
tehnoloģija jau bija “novecojusi” (skat. apstrīdētā lēmuma 583. apsvērumu), ir visai ticams, ka, tā kā instalētā serveru bāze, kas strādāja ar šo sistēmu, bija salīdzinoši ierobežota, paredzētā iepriekš minētā “migrācija” bija sagaidāma tikai visai nelielā apmērā. Turklāt jāatgādina, ka ar
Microsoft
konkurējošo serveru operētājsistēmām varēja sasniegt lielāku sadarbspēju ar
Windows NT
paaudzes sistēmām nekā ar vēlāk
Microsoft
radītajām sistēmām. Kā Komisija uzsver, vērtējot apstākļus, kas saistīti ar attiecīgās informācijas nepieciešamību (skat. šī sprieduma 366. punktu), Merila Linča ziņojumā minētā “migrācija” ir ierobežota parādība, kas nevar atspēkot Komisijas konstatācijas par konkurences izskaušanas risku.
Pirmajā analīzes posmā (proti, attiecībā uz darba grupas serveru operētājsistēmu tirgus attīstību) Komisija turklāt konstatēja, ka
Windows

tehnoloģijas, it īpaši
Active Directory
, “drīz vien” ieņēma “aizvien būtiskāku tirgus daļu” (apstrīdētā lēmuma 613.–618. un 781. apsvērums). Tā piebilda, ka, “tā kā
Microsoft
ir pārtraukusi izpaust sadarbspējas informāciju,
Microsoft
[konkurentu] darba grupas serveru gadījumā sadarbspēja ar
Windows

pazīmēm ir grūtāka nekā ar analogām
Windows NT
tehnoloģijām”, un secināja, ka, “ieviešot [jaunās
Windows
domēna iezīmes, kuras ir tipiskas
Windows 2000]
, klientiem attiecībā uz darba grupas tīkliem atliek tikai
Windows
risinājumi (apstrīdētā lēmuma 613. apsvērums).
Pirmās instances tiesa uzskata, ka šo konstatāciju pamatotību apstiprina vairāki lietas materiālos esošie pierādījumi.
Bukletā, kas publicēts 2001. gada novembrī,
IDC
paziņoja, ka “vairākumam lietotāju jautājums nav, vai, bet gan kad viņi ieviesīs direktoriju pakalpojumus, lai atbalstītu
Windows 2000 Server
sistēmu un turpmākās
Windows
serveru operētājsistēmas” un ka “
Windows 2000
lietotāju lielais vairākums izvēlas kataloga pakalpojumus
Active Directory
” (apstrīdētā lēmuma 614. apsvērums).
Tāpat arī, kā to apstrīdētā lēmuma 616. apsvērumā konstatē Komisija, no
Evans Data Corporation
2002. gada pētījuma izriet, ka, vaicāti, kādiem direktoriju pakalpojumiem viņiem ir izstrādātas lietojumprogrammas, 50,3 % no štata lietojumprogrammu izstrādātājiem minējuši
Active Directory
.
Daži 2003. gada tirgus pētījuma rezultāti arī apliecina ievērojamo interesi, ko izraisījis
Active Directory
. Tā 2003. gada 16. aprīļa informācijas pieprasījumā Komisija lūdza attiecīgajām organizācijām paskaidrot, vai tās jau ir ieviesušas (vai nolēmušas ieviest)
Active Directory
vairākumā sava informātikas tīkla
Windows
domēnu (15. jautājums). No 102 aptaujātajām organizācijām 61 uz šo jautājumu atbildēja apstiprinoši.
Šī interese izriet arī no dažiem
Mercer
otrās aptaujas rezultātiem, kā to Komisija konstatē apstrīdētā lēmuma 618. apsvērumā.
Turklāt šī sprieduma 571.–574. punktā jau tika izklāstīts, ka konkurējošo darba grupu serveru operētājsistēmu sadarbspēja, kuru tie varēja sasniegt ar
Windows 2000
paaudzes produktiem, bija daudz mazāka nekā tā, kuru tie varēja sasniegt ar iepriekšējās paaudzes produktiem.
Visbeidzot, Komisija noslēdza pirmo savas analīzes daļu, noraidot trīs argumentu kategorijas, kuras
Microsoft
bija izvirzījusi administratīvajā procesā, lai apstrīdētu Komisijas konstatēto konkurences izskaušanas risku.
Microsoft
bija atsaukusies uz dažiem konkurentu paziņojumiem — par apstākli, ka uzņēmumu datortīkli ir neviendabīgi, kā arī konstatējusi, ka pastāv
Windows
aizstājēji risinājumi.
Rakstveida procesuālajos dokumentos
Microsoft
, atsaucoties uz klientu paziņojumiem, kurus tā iesniedza administratīvajā procesā, vēlreiz atkārto argumentu, ka uzņēmumu datortīkli ir neviendabīgi.
Šajā sakarā pietiek atzīmēt jau šī sprieduma 498.–500. punktā konstatēto, ka šie paziņojumi apstiprina, ka attiecībā uz darba grupas serveriem šo klientu datortīkli galvenokārt sastāvēja no
Windows
operētājsistēmām.
Rakstveida procesuālajos dokumentos
Microsoft
atsaucas uz apstākli, ka profesionālie klienti pieņem lēmumus saistībā ar serveru operētājsistēmām, ņemot vērā virkni kritēriju, un ka jautājums par sadarbspēju ar
Windows
personālo datoru operētājsistēmām šajā ziņā nav noteicošais elements. Jau šī sprieduma 426. punktā tika pierādīts, ka šis apgalvojums ir neprecīzs.
Microsoft
arguments, ka sešus gadus pēc eventuālā atteikuma vēl aizvien darba grupu serveru operētājsistēmu tirgū eksistējot prāvs skaits konkurentu (skat. šī sprieduma 442. punktu), ir jānoraida šī sprieduma 429. punktā izklāstīto apsvērumu dēļ.
No visa iepriekš minētā izriet, ka Komisija nav pieļāvusi acīmredzamu kļūdu vērtējumā, uzskatot, ka tirgus attīstība liecina par konkurences izskaušanas risku darba grupas serveru operētājsistēmu tirgū.
Komisija vēl jo pamatotāk secināja, ka pastāv konkurences izskaušanas risks šajā tirgū, jo tam ir dažas pazīmes, kas liecina, ka organizācijām, kas darba grupu serveros lieto
Windows
, nākotnē varētu rasties grūtības pāriet uz
Windows
konkurentu operētājsistēmām. Tādējādi, kā Komisija pamatoti norāda apstrīdētā lēmuma 523. apsvērumā, no dažiem
Mercer
trešās aptaujas rezultātiem izriet, ka “stabilas un pārbaudītas tehnoloģijas reputācija” ir būtisks faktors lielākās daļas aptaujāto IT vadītāju skatījumā. Apstrīdētā lēmuma pieņemšanas dienā
Microsoft
, piesardzīgi vērtējot, bija ieguvusi vismaz 60 % no darba grupu serveru operētājsistēmu tirgus (apstrīdētā lēmuma 499. apsvērums). Tāpat jāatzīmē, ka daži minētās aptaujas rezultāti liecina, ka “pieejamā kompetences līmeņa/atbalsta (iekšējā/ārējā) pieejamības” faktors ir būtisks lielākās daļas aptaujāto IT vadītāju skatījumā. Kā Komisija ļoti pamatoti apstrīdētā lēmuma 520. apsvērumā norāda, “tas nozīmē, ka jo vieglāk ir atrast kompetentus tehniķus konkrētai darba grupas serveru operētājsistēmai, jo vairāk klientu vēlas to lietot”, un “tāpat jo vairāk kādu darba grupu serveru operētājsistēmu klienti lieto, jo vieglāk tehniķiem ir iegūt zināšanas par šo produktu (un viņi ir vairāk tendēti to darīt)”. Ņemot vērā
Microsoft
visai ievērojamo darba grupas serveru operētājsistēmu tirgus daļu, ļoti daudziem tehniķiem ir zināšanas par
Windows
operētājsistēmu specifiku.
Līdz ar to ir jāsecina, ka apstāklis, saskaņā ar kuru attiecīgais atteikums rada risku izskaust konkurenci, pastāv šajā lietā.
iv) Par jauno produktu
Lietas dalībnieku argumenti
Microsoft
atsaucas uz iepriekš 107. punktā minētā sprieduma lietā
IMS Health
48. un 49. punktu, uzskatot, ka nav pierādīts, ka tai pārmestā atteikšanās nav ļāvusi parādīties jaunam produktam, pēc kura ir neapmierināts patērētāju pieprasījums.
Šajā sakarā
Microsoft
atgādina, pirmkārt, ka tā jau tirgo serveru operētājsistēmas, kas izmanto minētos sakaru protokolus, un tās konkurenti tirgo savas serveru operētājsistēmas, kuras izmanto tādus sakaru protokolus, ko tie ir izvēlējušies, lai nodrošinātu darba grupas pakalpojumus.
Turklāt
Microsoft
norāda uz apstrīdētā lēmuma 669. apsvērumu un no jauna apgalvo, ka apstrīdētā lēmuma mērķis ir ļaut konkurentiem panākt, ka viņu produkti darbotos tieši tāpat kā
Windows
serveru operētājsistēmas. Tā atgādina, ka Komisijas mērķis ir panākt, lai prasītājas sakaru protokolus izmanto konkurenti, radot tādas serveru operētājsistēmas, kas, “atdarinot” prasītājas produktus, tiešā veidā ar tiem konkurētu.
Microsoft
arī uzsver, ka apstrīdētajā lēmumā nav norādīts neviens jauns produkts, kuru tās konkurenti izstrādātu, izmantojot prasītājas sakaru protokolus, kā arī nav pierādīts, ka pēc šāda produkta ir pieprasījums. Komisija tikai apgalvo, ka
Microsoft
konkurenti “varētu izmantot publiskoto informāciju, lai uzlabotu savu produktu darbību” (apstrīdētā lēmuma 695. apsvērums).
Microsoft
norāda, ka nedz 1998. gada 15. septembra vēstulē, nedz
Sun
1998. gada 10. decembra sūdzībā nav pilnīgi nekādu norāžu uz
Sun
ieceri izmantot
Microsoft
tehnoloģiju, lai radītu kaut ko vairāk par darba grupas servera operētājsistēmu.
Microsoft
iebilst pret Komisijas apgalvojumu, ka, lai produktu varētu uzskatīt par jaunu produktu, pietiek ar to, ka svarīgus produkta elementus ir izveidojis licences ņēmējs.
Microsoft
uzskata, ka “no konkurenta aizgūtu iezīmju pievienošanu diezin vai var uzskatīt par jauna produkta radīšanu”.
Microsoft
arī apstrīd Komisijas apgalvojumu, ka tās atteikšanās ir “atteikšanās ļaut turpināt jaunrades procesu” (skat. šī sprieduma 632. punktu).
Microsoft
apšauba apstrīdētā lēmuma 696. apsvērumā izklāstīto argumentu pamatotību un apgalvo, ka
Novell
nekad nav izmantojis
AS/U
un ka
Sun
un “dažu citu izplatītāju, kuriem bija
AS/U
izmantošanas licence”, nodrošināto darba grupas serveru operētājsistēmu tirdzniecības apjomi vienmēr ir bijuši nelieli. Būtībā, kā uzskata
Microsoft
, apstrīdētajā lēmumā pieprasītā obligātā licenču piešķiršana drīzāk mazinās jaunradi, jo prasītājai būs mazāka motivācija izstrādāt specifisku tehnoloģiju, ja būs prasība, ka šī tehnoloģija ir jādara pieejama konkurentiem.
Visbeidzot,
Microsoft
noliedz, ka atteikšanās kaitē patērētājiem.
Mercer
ziņojumā, uz kuru balstās Komisija (skat. šī sprieduma 635. punktu), aplūkoti tādi produkti, kas pašlaik ir tirgū, un tādēļ šis ziņojums nav izmantojams, lai noskaidrotu, vai atteikums piešķirt izmantošanas licences ir negatīvi ietekmējis tādu jaunu produktu parādīšanos, pēc kuriem ir pagaidām neapmierināts patērētāju pieprasījums. Turklāt nevienā
Mercer
ziņojumā nav pierādīts, ka
Microsoft
“atpaliek” no saviem konkurentiem. Precīzāk izsakoties, Komisija nav minējusi, ka
Windows
serveru operētājsistēmas ir izrādījušās pārākas par
NetWare
un
Linux
sistēmām 10 kategorijās no 13 un
UNIX
sistēmām 9 kategorijās no 13.
Microsoft
arī norāda, ka nevienā administratīvajā procesā neviens patērētājs nav apgalvojis, ka ir bijis spiests izmantot
Windows
serveru operētājsistēmas tādēļ, ka prasītāja ir atteikusi izpaust sadarbspējas informāciju saviem konkurentiem.
CompTIA
uzsver, ka Komisija apstrīdētajā lēmumā nav pierādījusi, ka
Microsoft
atteikums nav ļāvis parādīties jaunam produktam.
Komisija noraida
Microsoft
apgalvojumu, ka atteikums nav kavējis tāda jauna produkta parādīšanos, pēc kura ir pagaidām neapmierināts patērētāju pieprasījums.
Šajā sakarā, pirmkārt, Komisija apgalvo, ka no iepriekš 107. punktā minētā sprieduma lietā
IMS Health
49. punkta izriet, ka “jauns produkts” ir tāds produkts, kurš piedāvā ko vairāk par tādu produktu dublēšanu, ko tirgū jau piedāvā šo produktu autortiesību īpašnieki. Tādēļ pietiek ar to, ka attiecīgajam produktam ir tādi svarīgi elementi, kurus radījis pats licences ņēmējs. Tā kā no
Microsoft
tiek prasīts izpaust tikai specifikācijas, nevis saskarņu implementācijas, tās konkurenti neaprobežosies ar tās produktu dublēšanu un pat nespēs to izdarīt. Konkurenti, tā vietā, lai tiktu izstumti no tirgus tāpēc, ka
Microsoft
atsakās sniegt sadarbspējas informāciju (apstrīdētā lēmuma 695. apsvērums), izmantos šo informāciju, lai turpinātu laist tirgū uzlabotus produktus un “piedāvātu [..] gan savus, gan iepriekš izveidotos
Microsoft
produktus ar pievienotu vērtību”. Tā piebilst, ka neviena
Microsoft
produktu īpašība un it īpaši daļas no tā programmatūras kodiem netiks integrētas citās darba grupas serveru operētājsistēmās.
Otrkārt, Komisija uzsver, ka tā apstrīdētajā lēmumā neaprobežojās ar iepriekš 107. punktā minētajā spriedumā lietā
IMS Health
definēto jauna produkta kritērija analīzi. Tā aplūkojusi šo kritēriju saistībā ar EKL 82. panta otrās daļas b) punktā noteikto aizliegumu ļaunprātīgi izmantot dominējošu stāvokli tirgū, lai ierobežotu tehnikas attīstību, kaitējot patērētājiem. Tādējādi Komisija ir pievērsusi īpašu uzmanību, lai pārliecinātos, ka
Microsoft
atteikums bija nevis tikai atteikums ļaut kopēt tās produktus, bet gan “atteikums ļaut turpināt jaunradi”, proti, jaunu produktu izstrādi.
Pamatojot šos apgalvojumus, Komisija pauž uzskatu, ka, pirmkārt, tā ir izpētījusi
Microsoft
konkurentu rīcību pagātnē, kad
Microsoft
sniedza tiem sadarbspējas informāciju vai nejauši ļāva dažiem izmantot “apiešanas risinājumus” [“workarounds”] (apstrīdētā lēmuma 696. apsvērums). Atbildot uz
Microsoft
pausto kritiku par šo aspektu (skat. šī sprieduma 627. punktu), Komisija paskaidro, ka, tā kā
Novell
nebija “
UNIX
izplatītājs”, tam nebija īpašas intereses par tādiem “uz
UNIX
balstītiem risinājumiem” kā
AS/U
. Tā piebilst, ka
Sun
un citi
UNIX
izplatītāji piedāvāja inovatīvus produktus, kas izmanto
AS/U
, lai īstenotu sadarbspēju ar
Windows
sistēmām, kas būtu varējuši apmierināt to patērētāju pieprasījumu, ja
Microsoft
nebūtu atteikusies sniegt sadarbspējas informāciju.
Otrkārt, Komisija norāda, ka apstrīdētā lēmuma 698. apsvērumā tā ir minējusi, ka bija iespējami daudzi un dažādi vienas un tās pašas specifikācijas izmantošanas veidi.
Treškārt, Komisija atsaucas uz apstrīdētā lēmuma 699. apsvērumu un apgalvo, ka no
Mercer
ziņojuma izriet, ka, lai gan, runājot par vairākām svarīgām funkcijām, kas serveru operētājsistēmu patērētājiem šķiet svarīgas, “
Microsoft
atpaliek no saviem konkurentiem”, šie patērētāji neatsakās no
Microsoft
produktiem, jo “sadarbspējas šķēršļu dēļ nav iespējams izmantot alternatīvas”. Tā precizē, ka
Microsoft
ir pārāka par saviem konkurentiem tikai tādēļ, ka, pirmkārt, sadarbspēja ar
Windows
ir faktors, kas tiek ņemts vērā, un tādēļ, ka, otrkārt, mazāk svarīgi faktori tiek ņemti vērā tādā pašā mērā kā svarīgākie faktori. Atbildot uz
Microsoft
argumentu, ka neviens patērētājs līdz šim nav sūdzējies par nepieciešamību izmantot
Windows
operētājsistēmu
Microsoft
atteikuma dēļ, Komisija norāda uz apstrīdētā lēmuma 702.–708. apsvērumu.
Ceturtkārt, Komisija norāda, ka
Microsoft
konkurenti veic izpēti un izstrādi, taču viņiem ir vajadzīga piekļuve
Microsoft
protokoliem, lai organizācijas, kas izmanto
Windows
personālos datorus un darba grupas serverus, varētu izmantot šo konkurentu inovācijas un neciestu sadarbspējas neesamības dēļ. Tā precizē, ka “šāds atteikums tiešā veidā nemazina konkurentu spēju radīt inovatīvus produktus, drīzāk tas mazina patērētāju iespējas izmantot šādus inovatīvus produktus, kā arī konkurentu iespējas gūt peļņu no savas inovācijas un līdz ar to ilgtermiņā — viņu inovācijas motivāciju”.
Piektkārt un visbeidzot, Komisija apgalvo, ka
Microsoft
argumenti par savu inovācijas motivāciju nav svarīgi, izvērtējot dominējoša stāvokļa izmantošanas ietekmi uz konkurentu inovācijas motivāciju.
Treškārt, Komisija apgalvo, ka
Microsoft
apgalvojums, ka “jauna produkta” kritērijs šajā lietā nav izpildīts, ir balstīts uz nepareizu judikatūras interpretāciju.
Šajā sakarā, pirmkārt, Komisija apgalvo, ka kritērijs neparedz, ka ir konkrēti jāpierāda, ka licences ņēmēja produkts piesaistīs to patērētāju uzmanību, kuri nepērk dominējošā piegādātāja piedāvātos produktus. Iepriekš 107. punktā minētajā spriedumā lietā
IMS Health
Tiesa koncentrējās uz tādu produktu diferenciāciju, kas var ietekmēt patērētāju izvēli, citiem vārdiem sakot, uz to, vai ir “potenciāls pieprasījums” pēc jauna produkta. Tā uzsver, ka jauna produkta kritērijs neattiecas tikai uz ražošanas ierobežojumiem. Atbildes uz repliku rakstā Komisija apgalvo, ka ierosinātie jaunie produkti neapšaubāmi būs vērsti uz potenciālā pieprasījuma apmierināšanu un uzlabos operētājsistēmas, kuras pašlaik tirgo
Microsoft
konkurenti un kurām ir funkcijas, kas apmierina patērētājus, bieži vien pat vairāk nekā līdzvērtīgas
Microsoft
darba grupas serveru operētājsistēmu funkcijas.
Otrkārt, Komisija uzskata, ka
Microsoft
nevar balstīties uz to, ka apstrīdētais lēmums koncentrējas uz tā konkurentu spēju pielāgot savus “pašreizējos produktus”. Par svarīgu uzskatāms jautājums, vai šie konkurenti galvenokārt aprobežosies ar to esošo produktu pavairošanu, kurus izstrādājis intelektuālā īpašuma tiesību īpašnieks. Komisija šajā sakarā uzsver, ka
Microsoft
konkurentu produktos būs izmantots tas pats protokolu kopums, kas ir
Windows
darba grupas serveru operētājsistēmās, taču ar būtiskām atšķirībām darbības, drošības un funkcionalitātes ziņā.
Treškārt, Komisija apgalvo, ka judikatūra neizslēdz iespēju licences ņēmēja nākamajiem produktiem konkurēt ar intelektuālā īpašuma tiesību īpašnieka produktiem, kā to var redzēt faktos, sakarā ar kuriem tika pasludināti iepriekš 107. punktā minētie spriedums lietā
Magill
un spriedums lietā
IMS Health
.
SIIA
uzsver, ka šajā lietā atteikums kavē “jaunu un inovatīvu darba grupas serveru operētājsistēmu, ko nav ražojis
Microsoft
un kas apmierina patērētāju sadarbspējas vajadzības”, rašanos. Tā paskaidro, ka sadarbspējas informācijas dēļ
Microsoft
konkurenti spētu piedāvāt ne tikai “uzlabotas funkcionālās iespējas”, bet arī, kas pats svarīgākais, sadarbspējīgus produktus.
SIIA
arī uzsver, ka, tikai “dublējot [
Microsoft
] produktus”,
Microsoft
konkurenti nekļūtu konkurētspējīgāki un ka viņi turklāt nemaz nespētu to izdarīt, pat ja viņiem būtu pieejama apstrīdētajā lēmumā minētā informācija.
Pirmās instances tiesas vērtējums
Jāuzsver, ka apstāklis, ka prasītājas rīcība kavē jauna produkta parādīšanos tirgū, jāaplūko saistībā ar EKL 82. panta otrās daļas b) punktu, kurā aizliegta dominējoša stāvokļa ļaunprātīga izmantošana, kas izpaužas kā “ražošanas, tirgus vai tehnikas attīstības ierobežošana, kas kaitē patērētājiem”.
Tādējādi iepriekš 107. punktā minētā sprieduma lietā
Magill
54. punktā Tiesa nosprieda, ka attiecīgo raidorganizāciju atteikums šī noteikuma nozīmē uzskatāms par dominējošā stāvokļa ļaunprātīgu izmantošanu, jo tas kavēja jauna produkta parādīšanos, kuru lietā iesaistītās raidorganizācijas nepiedāvāja un pēc kura bija potenciāls patērētāju pieprasījums šī noteikuma nozīmē.
No lēmuma, kas bija tiesvedības priekšmets lietā, kurā tika pasludināts šis spriedums, izriet, ka Komisija ir uzskatījusi, ka ar savu atteikumu raidorganizācijas ierobežoja ražošanu vai tirgu, kaitējot patērētājiem (skat. Komisijas 1988. gada 21. decembra Lēmuma 89/205/EEK par procesu saskaņā ar [EKL 82.] pantu un 23. punkta pirmo daļu (IV/31.851,
Magill TV Guide
/
ITP
,
BBC
un
RTE
) (
OV 1989, L 78, 43. lpp.
)). Komisija konstatēja, ka minētais atteikums neļāva izdevējiem ražot un izdot iknedēļas televīzijas programmu, kas paredzēta patērētājiem Īrijā un Ziemeļīrijā, — programmas veidu, kas tolaik šajā ģeogrāfiskajā tirgū nebija pieejams. Katra no lietā iesaistītajām raidorganizācijām pati izdeva iknedēļas televīzijas programmu, taču visās šajās televīzijas programmās bija iekļautas tikai konkrētās raidorganizācijas pārraides. Konstatējot, ka šīs raidorganizācijas ļaunprātīgi izmanto dominējošo stāvokli tirgū, Komisija uzsvēra kaitējumu, ko Īrijas un Ziemeļīrijas patērētājiem nodarīja vispārējas iknedēļas televīzijas programmas nepieejamība, jo, ja viņi vēlējās uzzināt, kādas televīzijas pārraides tiks piedāvātas nākamajā nedēļā, viņi bija spiesti iegādāties visu raidorganizāciju televīzijas programmas un paši meklēt vajadzīgo informāciju, lai salīdzinātu piedāvātās pārraides.
Iepriekš 107. punktā minētajā spriedumā lietā
IMS Health
Tiesa, izvērtējot apstākļus, kādos jauns produkts parādās tirgū, aplūkoja šos apstākļus, arī ņemot vērā iespējamo kaitējumu patērētāju interesēm. Tādējādi minētā sprieduma 48. punktā Tiesa, atsaucoties uz ģenerāladvokāta Ticano [
Tizzano
] secinājumu šajā lietā 62. punktu (
Recueil
, I-5042. lpp.), uzsvēra, ka, ja jāizvērtē intelektuālā īpašuma tiesību īpašnieka intereses un ekonomiskā brīvība un konkurences aizsardzība, pēdējās gūst pārsvaru tikai tad, ja atteikums sniegt izmantošanas licenci neļauj izveidot sekundāro tirgu, līdz ar to kaitējot patērētājiem.
Apstākļi, kādos parādās jauns produkts, kā minēts iepriekš 107. punktā minētajos spriedumā lietā
Magill
un spriedumā lietā
IMS Health
, var nebūt vienīgais kritērijs, pēc kura iespējams noteikt, vai atteikums piešķirt licenci intelektuālā īpašuma izmantošanai var kaitēt patērētājiem EKL 82. panta otrās daļas b) punkta nozīmē. Saskaņā ar šo noteikumu šāds kaitējums var rasties, ja ierobežojumi skar ne tikai ražošanu vai tirgus, bet arī tehnisko attīstību.
Uz šo pēdējo hipotēzi Komisija balstīja savas konstatācijas, kas iekļautas apstrīdētajā lēmumā. Tā Komisija secināja, ka
Microsoft
pārmestais atteikums sniegt attiecīgo informāciju ir ierobežojis tehnisko attīstību, negatīvi ietekmējot patērētājus EKL 82. panta otrās daļas b) punkta nozīmē (apstrīdētā lēmuma 693.–701. un 782. apsvērums) un noraidīja
Microsoft
apgalvojumu, ka tās atteikuma negatīvā ietekme uz patērētājiem nav pierādīta (apstrīdētā lēmuma 702.–708. apsvērums).
Pirmās instances tiesa uzskata, ka Komisijas konstatācijas, kas ietvertas iepriekšējā punktā minētajos apsvērumos, nav acīmredzami nepareizas.
Tādējādi, pirmkārt, Komisija apstrīdētā lēmuma 694. apsvērumā ir pareizi norādījusi, ka, “nepastāvot sadarbspējai starp konkurentu darba grupas serveru operētājsistēmas produktiem un
Windows
domēna arhitektūru, aizvien lielāks skaits patērētāju ir spiests izmantot viendabīgos
Windows
darba grupas serveru operētājsistēmu risinājumus”.
Šajā sakarā ir jāatgādina, kā tas ir izklāstīts šī sprieduma 371.–422. punktā, ka
Microsoft
pārmestais atteikums neļāva tās konkurentiem izveidot tādas darba grupas serveru operētājsistēmas, kas spēj sasniegt noteikta līmeņa sadarbspēju ar
Windows
sistēmas arhitektūru, tādēļ patērētāji, izvēloties darba grupas serveru operētājsistēmas, nosliecas par labu
Microsoft
produktiem. Pirmās instances tiesa šī sprieduma 606.–611. punktā jau ir norādījusi, ka no daudziem lietas materiāliem kļuvis skaidrs, ka aizvien vairāk organizāciju izmanto
Windows 2000
klāsta piedāvātās tehnoloģijas, īpaši
Active Directory
, tā kā šajā klāstā ir vairāk sadarbspējas problēmu darba grupas serveru operētājsistēmu jomā nekā iepriekšējās paaudzes produktiem (skat. šī sprieduma 571.–574. punktu un apstrīdētā lēmuma 578.–584. un 588. un 613. apsvērumu), aizvien plašākais šo sistēmu izmantojums tikai pastiprina iepriekšējā punktā minēto “ierobežojošo” ietekmi.
Šādā veidā ierobežotās patērētāju izvēles iespējas vēl vairāk kaitē patērētājiem, jo, kā minēts šī sprieduma 407.–412. punktā, viņi uzskata, ka darba grupas serveru operētājsistēmas, ko nav radījusi
Microsoft
, ir labākas par
Windows
darba grupas serveru operētājsistēmām virknē funkciju, kuras viņi uzskata par ļoti svarīgām, piemēram, “sistēmas uzticamībā/pieejamībā” un “drošībā, kas integrēta servera operētājsistēmā”.
Otrkārt, Komisija ir pareizi secinājusi, ka mākslīgās priekšrocības sadarbspējas ziņā, uz kurām ar savu atteikumu pastāvēja
Microsoft
, mazināja tās konkurentu motivāciju izstrādāt un laist tirgū darba grupas serveru operētājsistēmas ar jaunām funkcijām, tā kaitējot galvenokārt patērētājiem (šajā sakarā skat. apstrīdētā lēmuma 694. apsvērumu). Šī atteikuma dēļ konkurenti savu produktu īpašību, īpaši tādu parametru kā drošums, uzticamība, lietošanas vieglums vai darbības ātrums, dēļ salīdzinājumā ar
Microsoft
atrodas neizdevīgākā situācijā (apstrīdētā lēmuma 699. apsvērums).
Komisijas secinājumu, ka, “ja
Microsoft
konkurentiem būtu pieejama informācija par sistēmu sadarbspēju, kuru
Microsoft
atsakās sniegt, viņi varētu izmantot šo informāciju, lai padarītu pieejamas savu produktu sarežģītākās funkcijas sadarbspējas tīkla sistēmā, uz kuras balstīta
Windows
domēna arhitektūra” (apstrīdētā lēmuma 695. apsvērums), apstiprina šo konkurentu rīcība pagātnē, kad viņiem bija pieejama noteikta informācija par
Microsoft
produktiem. Divi piemēri, ko Komisija min apstrīdētā lēmuma 696. apsvērumā, proti, produkti — “PC NetLink” un “NDS NT” to pierāda.
PC NetLink
ir uz
AS/U
pamata
Sun
izstrādāta programmatūra, ko izveidoja
AT & T
, izmantojot pirmkodu, kura izmantošanai
Microsoft
piešķīra licenci 1990. gados (apstrīdētā lēmuma 211.–213. apsvērums). Dokuments, ko
Microsoft
iesniedza administratīvā procesa laikā, rāda, ka
PC NetLink
izveidotās jaunās
Windows
darba grupu tīklu funkcijas un radīto pievienoto vērtību
Sun
uzsvēra kā argumentu šī produkta tirdzniecības veicināšanai (apstrīdētā lēmuma 840. zemsvītras piezīme). Līdzīgi savos reklāmas materiālos
Novell
uzsvēra jaunās funkcijas, ko
Windows
sistēmas arhitektūrā (šajā gadījumā
Windows NT
) piedāvā
NDS NT
— programmatūras, kuras tas izstrādājis, izmantojot reverso inženieriju (apstrīdētā lēmuma 841. zemsvītras piezīme).
Ir jānorāda, ka Komisija īpaši uzsvēra, ka ir bijušas “plašas iespējas diferencēšanai un inovēšanai, kas pārsniedz saskarņu specifikāciju koncepciju” (apstrīdētā lēmuma 698. apsvērums). Citiem vārdiem sakot, programmatūras izstrādātāji vienu un to pašu specifikāciju var implementēt ļoti daudzos dažādos un inovatīvos veidos.
Tādējādi apstrīdētais lēmums balstīts uz ideju, ka, tiklīdz šķēršļi
Microsoft
konkurentiem, kas saistīti ar nepietiekamu
Windows
sistēmas arhitektūras sadarbspēju, būs novērsti, šie konkurenti spēs piedāvāt tādas darba grupas serveru operētājsistēmas, kas nevis atdarinās tirgū pieejamās
Windows
operētājsistēmas, bet atšķirsies no šīm operētājsistēmām ar parametriem, ko patērētāji uzskata par svarīgiem (šajā sakarā skat. apstrīdētā lēmuma 699. apsvērumu).
Tādēļ jāpatur prātā, ka
Microsoft
konkurenti nespēs klonēt vai atdarināt
Microsoft
produktus tikai tāpēc, ka tiem būs pieejama apstrīdētajā lēmumā minētā sadarbspējas informācija. Papildus tam, ka
Microsoft
pati savā argumentācijā atzīst, ka apstrīdētā lēmuma 5. pantā paredzētais korektīvais pasākums neļautu sasniegt šādu rezultātu (skat. šī sprieduma 241. punktu), jāatgādina, ka attiecīgā informācija neattiecas uz implementācijas detaļām vai
Microsoft
pirmkoda elementiem (skat. šī sprieduma 194.–206. punktu). Ir arī jānorāda, ka protokoli, kuru specifikācijas
Microsoft
ir jāatklāj saskaņā ar apstrīdēto lēmumu, aptver tikai minimālu daļu no visa protokolu kopuma, kas izmantots
Windows
darba grupas serveru operētājsistēmās.
Tāpat ir jāatzīmē, ka
Microsoft
konkurentiem nebūs nekādas intereses tikai kopēt
Windows
darba grupas serveru operētājsistēmas. Ja tie paziņotās informācijas dēļ spēs izstrādāt ar
Windows
domēna arhitektūru pietiekami sadarbspējīgas operētājsistēmas — ja vien tie vēlēsies izmantot konkurences priekšrocības pret
Windows
un palikt rentabli tirgū, tiem nebūs citas izvēles, kā vien padarīt savus produktus atšķirīgus no
Windows
produktiem dažu parametru un īpašību ziņā. Šeit jāatceras, ka atbilstoši Komisijas skaidrojumiem apstrīdētā lēmuma 719.–721. apsvērumā — specifikāciju implementēšana ir grūts uzdevums, kas prasa daudz investīciju un laika.
Visbeidzot, attiecībā uz
Microsoft
argumentu, ka tā būtu mazāk motivēta izstrādāt specifisku tehnoloģiju, ja būs prasība, ka šī tehnoloģija ir jādara pieejama konkurentiem (skat. šī sprieduma 627. punktu), pietiek konstatēt, ka tam nav nekādas nozīmes, pārbaudot apstākli saistībā ar jauno produktu, kas ļauj izvērtēt attiecīgā atteikuma sekas uz
Microsoft
konkurentu motivāciju meklēt inovatīvus risinājumus, nevis
Microsoft
motivāciju inovēt. Šis pēdējais jautājums ir jāizvērtē, izskatot apstākli, kas saistīts ar objektīva pamatojuma neesamību.
Treškārt, Komisija pamatoti noraidījusi kā nepamatotu
Microsoft
apgalvojumu, ka administratīvajā procesā neesot ticis pierādīts, ka
Microsoft
pārmestais atteikums būtu radījis kaitējumu patērētājiem (apstrīdētā lēmuma 702.–708. apsvērums).
Vispirms, kā jau atzīmēts šī sprieduma 407.–412. punktā, no
Mercer
trešās aptaujas rezultātiem izriet, ka, pretēji
Microsoft
apgalvojumiem, patērētāji attiecībā uz virkni raksturlielumu, ko viņi vērtē kā svarīgus, uzskata konkurentu darba grupas serveru operētājsistēmas par labākām nekā
Windows
darba grupas serveru operētājsistēmas.
Microsoft
turklāt nevar atsaukties uz apstākli, ka patērētāji administratīvajā procesā nekad nav teikuši, ka tie bijuši spiesti izvēlēties
Windows
darba grupas serveru operētājsistēmu tāpēc, ka
Microsoft
ir atteicies izpaust konkurentiem informāciju par sadarbspēju. Šeit pietiek konstatēt, ka
Microsoft
neapstrīd Komisijas konstatējumus, kas ietverti apstrīdētā lēmuma 705. un 706. apsvērumā. Apstrīdētā lēmuma 705. apsvērumā Komisija atzīmē, ka tieši papildu programmatūras izstrādātājiem ir jāpanāk sadarbspēja ar
Microsoft
sistēmām, kas ir “atkarīgas no
Microsoft
izpaustās sadarbspējas informācijas”, un ka “patērētāji vienmēr nezinās, ko
Microsoft
ir vai nav izpaudis šo darba grupas serveru operētājsistēmu izplatītājiem”. Apstrīdētā lēmuma 706. apsvērumā Komisija norāda, ka, “nostādīti izvēles priekšā, vai nu saskarties ar daudzām sadarbspējas problēmām, kas apgrūtina darbu vai padara to neefektīvāku, vai arī izvēlēties homogēnu
Windows
vidi, patērētāji lielākoties izvēlas pēdējo”, un ka, “kad viņi ir pārgājuši uz
Windows
standartiem, ir maz ticams, ka viņiem varētu rasties personālo datoru un darba grupas serveru operētājsistēmu sadarbspējas problēmas”.
Turklāt jāatzīmē, ka no
Microsoft
pašas paziņojumiem par informācijas atklāšanu ASV izlīguma ietvaros izriet, ka to rezultātā patērētājiem pieejamais sortiments ir paplašinājies (skat. apstrīdētā lēmuma 703. apsvērumu).
Visbeidzot jāatgādina, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru EKL 82. pants attiecas ne tikai uz darbībām, kas var radīt tiešu kaitējumu patērētājiem, bet arī tādām darbībām, kas var radīt netiešu kaitējumu, piemēram, apdraudot faktiskās konkurences struktūru (Tiesas 1979. gada 13. februāra spriedums lietā
85/76
Hoffmann-La Roche
/Komisija,
Recueil
, 461. lpp.
, 125. punkts, un iepriekš 229. punktā minētais spriedums lietā
Irish Sugar
/Komisija, 232. punkts). Tātad šajā lietā
Microsoft
ir aizskārusi faktiskās konkurences struktūru darba grupas serveru operētājsistēmu tirgū, iegūstot būtisku tirgus daļu.
No visiem iepriekš izklāstītajiem apsvērumiem jāsecina, ka Komisijas secinājums, ka
Microsoft
atteikums ierobežo tehnikas attīstību, kaitējot patērētājiem EKL 82. panta otrās daļas b) punkta nozīmē, nav acīmredzami kļūdains. Līdz ar to ir jāuzskata, ka šajā lietā pastāv apstāklis saistībā ar jauna produkta parādīšanos tirgū.
v) Par objektīva pamatojuma neesamību
Lietas dalībnieku argumenti
Pirmkārt,
Microsoft
apgalvo, ka tai pārmestajam atteikumam esot objektīvs pamats intelektuālā īpašuma tiesībās, kas tai pieder uz attiecīgo “tehnoloģiju”. Tā atzīmē, ka ir ieguldījusi daudz līdzekļu, lai izstrādātu sakaru protokolus un ka šo produktu ienesīgums ir leģitīma atlīdzība. Tā arī apgalvo, ka parasti esot pieņemts, ka uzņēmuma atteikumam izpaust konkurentiem kādu tehnoloģiju var būt galvenokārt apstāklis, ka tas nevēlas, lai tie lietotu šo tehnoloģiju, konkurējot ar šo uzņēmumu.
Replikas rakstā
Microsoft
atsaucas uz apstākli, ka konkurentiem izpaužamā tehnoloģija ir slepena, tai ir liela vērtība licences ņēmējiem un tā ir saistīta ar būtiskiem jauninājumiem.
Atbildē uz vienu no Pirmās instances tiesas rakstveida jautājumiem
Microsoft
piebilst, ka tai bijis objektīvs pamatojums nepiešķirt licenci uz šo tehnoloģiju, “ņemot vērā kaitējumu motivācijai ieviest citus jauninājumus, ja
Sun
(vai citi) varētu lietot šo tehnoloģiju, lai izstrādātu funkcionāli līdzvērtīgu produktu, kas konkurētu ar
Microsoft
produktiem tai pašā tirgū”.
Otrkārt,
Microsoft
apgalvo, ka Komisija esot noraidījusi tās argumentus, piemērojot jaunu, juridiski kļūdainu kritēriju un novirzoties no judikatūrā lietotajiem kritērijiem. Faktiski apstrīdētā lēmuma 783. apsvērumā Komisija uzskatīja, ka atteikums paziņot informāciju, kas aizsargāta ar intelektuālā īpašuma tiesībām, ir EKL 82. panta pārkāpums, ja, apsverot visus faktorus, jauninājuma pozitīvās sekas attiecīgajā jomā atsvērtu negatīvo ietekmi uz uzņēmuma motivāciju ieviest jauninājumus.
Microsoft
uzskata, ka šāda “izvērtējuma” kritērija piemērošanas sekas būs tādas, ka uzņēmumi, kam tirgū ir dominējošs stāvoklis, būs mazāk motivēti investēt pētniecībā un attīstībā, jo tiem savu pūliņu augļos nāksies dalīties ar konkurentiem.
Microsoft
norāda, ka intelektuālā īpašuma tiesības liek to īpašniekam turpināt inovēt, aicinot konkurējošos uzņēmumus izvērst savu darbību inovatīvo risinājumu laukā, lai “nepaliktu iepakaļ”. Turklāt tā kritizē apstākli, ka Komisija necenšas “skaitliski novērtēt” negatīvās sekas, kuras konkurentiem radīs obligāta licenču piešķiršana saskaņā ar apstrīdēto lēmumu, jo konkurenti tad gaidīs, lai redzētu, pie kādām tehnoloģijām tie var tikt, izmantojot licenci, un nepūlēsies radīt paši savas tehnoloģijas.
Microsoft
kritizē arī šī kritērija neskaidrību un neparedzamās sekas, tostarp atzīmējot, ka Komisija nav sniegusi nekādas norādes, kas ļautu dominējošiem uzņēmumiem novērtēt, vai “inovatīvu risinājumu meklēšanas motivācija var attaisnot to lēmumu atstāt savu intelektuālo īpašumu pašu lietojumam”. Vispārīgāk raugoties, apstrīdētajā lēmumā nekādi neesot precizēts, kā šis kritērijs ticis piemērots šajā lietā, nedz arī kā tas būtu jāpiemēro turpmāk.
Treškārt,
Microsoft
apstrīd Komisijas atsauces uz ASV izlīgumu un izlīgumu, kas tika noslēgts ar
Sun
(skat. šī sprieduma 687. punktu).
Attiecībā uz ASV izlīgumu —
Microsoft
atgādina, ka tas liek piešķirt licences saistībā ar sakaru protokoliem, kas
Microsoft
sistēmās ieviesti personālajos datoros, lai tos varētu pieslēgt servera programmatūrai. Gluži otrādi — ar apstrīdēto lēmumu tai tiek uzlikts pienākums piešķirt licences attiecībā uz sakaru protokoliem “serveris/serveris”, lai tos varētu saslēgt ar tiešo konkurentu serveru operētājsistēmām. Tā arī atzīmē, ka pienākumi, kas izriet no ASV izlīguma, ir jāpilda tikai piecu gadu laikposmā, turklāt uzņēmums ir vairāk motivēts izstrādāt tehnoloģiju tad, kad tas pēc noteikta laika var ekskluzīvi lietot uzlabojumus, kas panākti ar šo tehnoloģiju.
Attiecībā uz izlīgumu, kas noslēgts ar
Sun
,
Microsoft
atzīmē, ka tas paredz abpusējas saistības ar saskaņotiem nosacījumiem dalīties tehnoloģijās un intelektuālā īpašuma tiesībās, turklāt laikposmā, kas nepārsniedz sešus gadus. Saskaņā ar apstrīdēto lēmumu
Microsoft
nevarēs brīvi izvēlēties licences ņēmējus, un tie tai nepiešķirs nekādas atbildes licences, turklāt atlīdzību vai saņemšanas nosacījumus attiecībā uz šo licenču saņemšanu kontrolēs Komisija, un
Microsoft
saistības attiecībā uz šo obligāto licenču piešķiršanu “būs neierobežotas laikā”.
CompTIA
, pirmkārt, uzsver, ka konkurences aspektā ir būtiski inovēt informācijas un sakaru tehnoloģiju jomā, kā arī ir nepieciešama “robusta sistēma, kas aizstāvētu intelektuālā īpašuma tiesības”. Tā tostarp norāda, ka šīs tiesības rosina uzņēmumus uzlabot esošos produktus un laist tirgū jaunus.
CompTIA
, atsaucoties uz apstrīdētā lēmuma 783. apsvērumu, turklāt apgalvo, ka Komisija šajā lietā ir piemērojusi jaunu vērtēšanas kritēriju, un uzskata, ka tas neatbilst judikatūrai.
Komisija, pirmkārt, atzīmē, ka tā ir pienācīgi ņēmusi vērā
Microsoft
izvirzītos pamatojumus.
Šajā ziņā Komisija, pirmkārt, atzīmē, ka prasības pieteikumā
Microsoft
ir atzinusi, ka ir balstījusies tikai uz vienu pamatojumu, proti, ka tai pieder intelektuālā īpašuma tiesības uz attiecīgo “tehnoloģiju”. Komisija uzskata, ka šādu pamatojumu nevar pieņemt, un, konkrētāk, norāda, ka lietā, kurā tika pasludināts iepriekš 107. punktā minētais spriedums
Magill
, kurā nebija nekādu šaubu, ka apstrīdētais lēmums uzliek attiecīgajiem uzņēmumiem pienākumu piešķirt licences, kas saistītas ar autortiesībām, Tiesa nosprieda, ka atteikums tā rīkoties nav bijis objektīvi pamatots. Komisiju šajā aspektā atbalsta arī
SIIA
.
Komisija tad paskaidro, ka tā ir izpratusi
Microsoft
argumentu kā tādu, kas nozīmē, ka šīs konkrētās lietas fakti, konkrētāk, “iespējamās sekas, ko rīkojums varētu atstāt uz motivāciju inovēt”, ir tik būtiskas, ka tāpēc nav iespējams izmantot judikatūrā rodamos risinājumus.
Šajā kontekstā tā atgādina, ka tieši
Microsoft
ir jāpierāda, ka ļaunprātīgā rīcība, ko uz to attiecina, ir objektīvi pamatota. Konkrētāk, Komisija uzskata, ka
Microsoft
vismaz būtu bijis jāpierāda, ka, pirmkārt, tai uzliktais pienākums izpaust sadarbspējas informāciju varētu negatīvi ietekmēt tās motivāciju inovēt un, otrkārt, ka pastāv risks, ka šāda negatīva ietekme varētu pāsniegt “visus elementus, ko Komisija ir identificējusi un kas citādi padarītu šo rīcību par ļaunprātīgu”. Tātad
Microsoft
šajā ziņā esot izvirzījusi tikai teorētiskus, nekādi nepamatotus argumentus.
Komisija tāpat uzskata, ka
Microsoft
nevar attaisnot savu atteikumu ar apstākli, ka attiecīgā tehnoloģija ir slepena, tai ir liela vērtība un ka tā ir saistīta ar būtiskiem jauninājumiem. Šis pamatojums turklāt prasības pieteikumā nav minēts.
Otrkārt, Komisija apstrīd apstākli, ka tā šajā lietā būtu piemērojusi kādu jaunu kritēriju.
Šajā sakarā, pirmkārt, Komisija noraida
Microsoft
apgalvojumu, ka uzņēmuma atteikumam izpaust konkurentiem kādu tehnoloģiju var būt galvenokārt apstāklis, ka tas nevēlas, lai tie lietotu šo tehnoloģiju, konkurējot ar šo uzņēmumu. Šo apgalvojumu var interpretēt tā, ka, pirmkārt, tas nozīmē, ka, pat ja ir izpildīti pirmie trīs kritēriji, ko Tiesa ir izstrādājusi iepriekš 107. punktā minētajos spriedumā lietā
Magill
un spriedumā lietā
IMS Health
, atteikums piešķirt licences ir likumīgs, ja konkurenti paredz licenci lietot konkurencē ar dominējošo uzņēmumu. Šāda tēze ir klaji kļūdaina. Minēto apgalvojumu, otrkārt, var interpretēt kā tādu, kas nozīmē, ka principi, kas izklāstīti iepriekš 107. punktā minētajā spriedumā lietā
Magill
, nav piemērojami, kad attiecīgās intelektuālā īpašuma tiesības ir saistītas ar kādu tehnoloģiju. Tātad, neskarot apstākli, ka
Microsoft
nekādi neizskaidro, ko tā šajā kontekstā saprot ar jēdzienu “tehnoloģija”, būtu ārkārtīgi sarežģīti nošķirt “tehnoloģiskās” intelektuālā īpašuma tiesības no “netehnoloģiskām”. Turklāt nav skaidri zināms, ka attiecīgā sadarbspējas informācija būtu šāda tehnoloģija, it īpaši, vai tās nav vienkāršas patvaļīgas konvencijas, kurām nepiemīt jauninājuma raksturs.
Otrkārt, Komisija apstrīd
Microsoft
apgalvojumu, saskaņā ar kuru apstrīdētā lēmuma dēļ konkurentiem zudīšot jebkāda motivācija radīt pašu tehnoloģijas. Tā apgalvo, ka
Microsoft
nav izteikusies par apstrīdētā lēmuma 697. apsvērumā norādīto konstatējumu, ka, ņemot vērā
Microsoft
piederošo gandrīz monopolista stāvokli personālo datoru operētājsistēmu tirgū, konkurenti nespēj izstrādāt reālas alternatīvas šiem sakaru protokoliem.
Treškārt, Komisija atzīmē, ka
Microsoft
tikai izsakās par savu motivāciju inovēt protokolu izstrādes jomā, neminot citus produktus. Atsaucoties uz apstrīdētā lēmuma 724. apsvērumu, Komisija apliecina, ka šāda pieeja ir kļūdaina.
Ceturtkārt, tā apgalvo, ka
Microsoft
noklusē apstākli, ka attiecīgā informācija ir nepieciešama sadarbspējai Direktīvas 91/250 nozīmē. No šīs direktīvas 6. panta izriet, ka Kopienu likumdevējs uzskata, ka šādas informācijas izpaušana nāk par labu inovācijām.
Treškārt. Komisija atsaucas uz dažiem
Microsoft
paziņojumiem, ko tā paudusi administratīvā procesa laikā, kā arī pēc apstrīdētā lēmuma pieņemšanas. Tās uzklausīšanas laikā
Microsoft
, atbildot uz Komisijas dienestu uzdoto jautājumu, norādīja, ka tā nav konstatējusi, ka ASV izlīgumam būtu bijusi negatīva ietekme uz
Microsoft
motivāciju inovēt. Tāpat kopējā preses konferencē ar
Sun
pēc izlīguma, kas ar
Sun
noslēgts,
Microsoft
paziņoja, ka abi uzņēmumi turpinās konkurēt un inovēt un ka “līguma rezultātā inovāciju skaits nevis mazināsies, bet pieaugs”. Komisija uzskata, ka
Microsoft
arguments, ka šis izlīgums paredz savstarpējas saistības, nav būtisks. Tā šajā sakarā norāda, ka
Sun
šī līguma noslēgšanas laikā jau praktizēja politiku izpaust attiecīgos protokolus visai nozarei.
Pirmās instances tiesas vērtējums
Iesākumā ir jāatgādina, ka, lai gan Komisijai ir pierādīšanas pienākums pierādīt tādu apstākļu pastāvēšanu, kuri veido EKL 82. panta pārkāpumu, attiecīgajam dominējošā stāvoklī esošajam uzņēmumam, nevis Komisijai, vajadzības gadījumā pirms administratīvā procesa beigām ir jānorāda iespējams objektīvs pamatojums un šajā sakarā ir jāizvirza argumenti un pierādījumi. Tad Komisijai ir pienākums, ja tā grasās konstatēt dominējošā stāvokļa ļaunprātīgu izmantošanu, pierādīt, ka šī uzņēmuma izvirzītie argumenti un pierādījumi nevar tikt pieņemti un līdz ar to nevar tikt pieņemts izvirzītais pamatojums.
Šajā lietā, kā konstatēts apstrīdētā lēmuma 709. apsvērumā un kā
Microsoft
ir skaidri apstiprinājusi prasības pieteikumā,
Microsoft
savas rīcības pamatojumam izvirzīja tikai apstākli, ka attiecīgo tehnoloģiju aizsargā intelektuālā īpašuma tiesības. Tā šajā sakarā precizēja, ka, ja tai būtu jāļauj trešām personām piekļūt šai tehnoloģijai, tas “turpmāk atņemtu motivāciju investēt intelektuālā īpašuma radīšanā” (apstrīdētā lēmuma 709. apsvērums). Replikas rakstā tā arī norādīja, ka minētā tehnoloģija ir slepena, tai ir liela vērtība un tā ir saistīta ar būtiskiem jauninājumiem.
Pirmās instances tiesa uzskata, ka tas vien — pat ja tas būtu patiesi —, ka apstrīdētajā lēmumā minētos sakaru protokolus vai to specifikācijas aizsargā intelektuālā īpašuma tiesības, nav objektīvs pamatojums iepriekš 107. punktā minēto sprieduma lietā
Magill
un sprieduma lietā
IMS Health
nozīmē.
Microsoft
aizstāvētā tēze ir nesavienojama ar judikatūrā atzītā izņēmuma pastāvēšanas iemeslu, kas ir veicināt brīvu konkurenci, proti, ja intelektuālā īpašuma tiesības vien būtu pietiekams objektīvs pamatojums atteikumam piešķirt licenci, tad nekad nevarētu piemērot judikatūrā noteikto izņēmumu. Citiem vārdiem sakot, atteikumu piešķirt licenci par intelektuālā īpašuma tiesībām nekad nevarētu uzskatīt par EKL 82. panta pārkāpumu, pat ja iepriekš 107. punktā minētajos spriedumā lietā
Magill
un spriedumā lietā
IMS Health
Tiesa ir nospriedusi tieši pretējo.
Šeit jāatgādina, ka atbilstīgi šī sprieduma 321., 323., 327. un 330. punktā izklāstītajam Kopienu tiesa ir uzskatījusi, ka intelektuālā īpašuma tiesību īpašnieka iespēja izmantot šīs tiesības tikai savās interesēs būtībā nozīmē ekskluzīvas tiesības. Līdz ar to, pat ja atteicējs ir uzņēmums dominējošā stāvoklī, atteikums piešķirt licenci trešajai personai tad nevarētu kā tāds tikt klasificēts kā ļaunprātīga dominējošā stāvokļa izmantošana EKL 82. panta nozīmē. Tikai tad, kad tas būtu saistīts ar ārkārtējiem apstākļiem, piemēram, tādiem, kas līdz šim minēti judikatūrā, šādu atteikumu varētu kvalificēt par ļaunprātīgu un tad, lai sabiedrības interesēs saglabātu tirgū efektīvu konkurenci, varētu iejaukties šajās ekskluzīvajās intelektuālā īpašuma tiesību īpašnieka tiesībās, liekot viņam piešķirt licences trešām personām, kas censtos iekļūt vai palikt tirgū. Šeit jāatgādina, ka jau iepriekš tika konstatēts, ka šajā lietā var runāt par izņēmuma apstākļiem.
Attiecībā uz
Microsoft
argumentu, ko tā sniedz replikas rakstā, minot, ka attiecīgā tehnoloģija ir slepena, tai ir liela vērtība licences ņēmējiem un tā ir saistīta ar būtiskiem jauninājumiem, arī nevar pieņemt.
Pirmkārt, fakts, ka attiecīgā tehnoloģija ir slepena, izriet no vienpusīga
Microsoft
komerclēmuma. Turklāt tā nevar vienlaikus argumentēt sadarbspējas informācijas iespējamo slepeno raksturu, lai apgalvotu, ka tai nevar likt izpaust šo informācija, ja ir konstatēti izņēmuma apstākļi, ko Tiesa ir identificējusi iepriekš 107. punktā minētajos spriedumā lietā
Magill
un spriedumā lietā
IMS Health
, pamatojot savu atteikumu ar to pašu eventuālo minētās informācijas slepenību. Visbeidzot, nav nekāda pamata piešķirt slepenai tehnoloģijai lielāku aizsardzības pakāpi nekā tehnoloģijai, kuru tās izgudrotājam ir nācies publiskot patenta izsniegšanas procesa ietvaros.
Otrkārt, sadarbspējas informācija tajā brīdī, kad — kā tas ir šajā lietā — tiek konstatēts, ka tā ir nepieciešama, vienmēr ir vērtīga konkurentiem, kas vēlas tai piekļūt.
Treškārt, oriģinālais vai jauninājuma raksturs nepieciešami izriet no fakta, ka attiecīgajam uzņēmumam ir intelektuālā īpašuma tiesības. Nav iespējams neko patentēt, ja nekas netiek izgudrots, tāpat nav iedomājamas autortiesības bez autorības rezultātā tapušā darba.
Turklāt Pirmās instances tiesa norāda, ka Komisija apstrīdētajā lēmumā nav tikai noraidījusi
Microsoft
izvirzīto pamatojumu, kurā tā norādīja, ka attiecīgo tehnoloģiju aizsargā intelektuālā īpašuma tiesības. Komisija tāpat izskatīja
Microsoft
argumentu par to, ka gadījumā, ja tai liktu izpaust šo tehnoloģiju trešām personām, tas nelabvēlīgi ietekmētu uzņēmuma motivāciju inovēt (apstrīdētā lēmuma 709.–712. apsvērums).
Līdz ar to jākonstatē — kā pamatoti norāda Komisija —, ka
Microsoft
, kurai šajā sakarā ir sākotnējais pierādīšanas pienākums (skat. šī sprieduma 688. punktu), nav pietiekami skaidri pierādījusi, ka gadījumā, ja tai liktu izpaust informāciju par sadarbspēju, tas ļoti negatīvi ietekmētu uzņēmuma motivāciju inovēt.
Microsoft
faktiski šajā ziņā izvirza tikai neskaidrus, vispārīgus un teorētiskus argumentus. Kā Komisija apstrīdētā lēmuma 709. apsvērumā norāda,
Microsoft
, atbildot uz 2003. gada 17. oktobra trešo iebildumu rakstu, ir tikai paziņojusi, ka “informācija atņemtu motivāciju turpmāk investēt intelektuālā īpašuma izveidē”, neprecizējot, par kādām tehnoloģijām vai produktiem ir runa.
Dažos iepriekšējā punktā minētās atbildes fragmentos
Microsoft
paredz negatīvas sekas par motivāciju inovēt operētājsistēmu jomā vispār, proti, gan personālo datoru, gan serveru jomā.
Šajā ziņā pietiek konstatēt, ka apstrīdētā lēmuma 713.–729. apsvērumā Komisija ļoti pamatoti ir noraidījusi
Microsoft
argumentus, kuros paustas bažas par
Microsoft
produktu klonēšanu. Konkrēti — jāatgādina, ka apstrīdētā lēmuma 5. pantā paredzētais korektīvais pasākums neļauj un neparedz ļaut
Microsoft
konkurentiem kopēt tās produktus (skat. šī sprieduma 198.–206., 240.–242. un 656.–658. punktu).
No tā izriet, ka nav pierādīts, ka tās informācijas izpaušana, uz kuru attiecas šis korektīvais pasākums, būtiski samazinās, vēl jo mazāk — iznīcinās
Microsoft
motivāciju inovēt.
Šajā kontekstā jāatzīmē, kā Komisija pamatoti konstatē apstrīdētā lēmuma 730.–734. apsvērumā, ka attiecīgajā jomā uzņēmēji parasti izpauž trešām personām informāciju, kuras uzdevums ir atvieglot produktu sadarbspēju ar tās produktiem, un pati
Microsoft
ir atzinusi, ka ir rīkojusies tāpat, līdz tā pietiekami iesakņojusies darba grupas serveru operētājsistēmu tirgū. Tas šiem uzņēmumiem ļauj padarīt savus produktus pievilcīgākus un līdz ar to vērtīgākus. Tātad neviens lietas dalībnieks šajā lietā nav apgalvojis, ka līdzīgas atklāšanas būtu atstājušas jebkādas negatīvas sekas uz šo uzņēmēju motivāciju inovēt.
Turklāt ir jāuzskata, ka, ja šīs informācijas izpaušana, kas notikusi ASV izlīguma un
MCPP
ietvaros saistībā ar serveris/klients protokoliem, nav negatīvi ietekmējusi
Microsoft
motivāciju inovēt (apstrīdētā lēmuma 728. apsvērums), tad nav nekāda acīmredzama iemesla, kāpēc būtu jārodas atšķirīgām sekām, ja tiktu izpausta informācija par serveris/serveris protokoliem.
Visbeidzot, attiecībā uz
Microsoft
apgalvojumu, ka Komisija apstrīdētajā lēmumā esot noraidījusi objektīvo pamatojumu, kuru tā iesniegusi, un piemērojusi jaunu vērtēšanas kritēriju, ir jākonstatē, ka tas radies šī lēmuma kļūdaina lasījuma dēļ.
Šī apgalvojuma pamatā faktiski ir viens teikums, kas parādās apstrīdētā lēmuma 783. apsvērumā un ir saistīts ar to lēmuma daļu, kurā ir Komisijas 560.–778. apsvērumā veiktās analīzes secinājumi saistībā ar minēto atteikumu.
Šis teikums ir formulēts šādi:
“Rūpīga attiecīgās izpaušanas apjoma izpēte liek secināt, ka, visu labi apsverot, iespējamo negatīvo ietekmi, kāda attiecīgās informācijas sniegšanas pienākuma uzlikšanai varētu būt attiecībā uz
Microsoft
vēlmi ieviest jauninājumus, atsver tās pozitīvā ietekme uz novatorismu visā nozarē kopumā (tai skaitā
Microsoft
).”
Šis teikums tomēr jālasa kopsakarībā ar teikumu, kas tajā pašā apsvērumā ir tieši pēc tā, proti, ka “[..] vajadzība aizsargāt
Microsoft
vēlmi ieviest jauninājumus nevarētu būt objektīvs pamatojums, kas atsvērtu iepriekš konstatētos izņēmuma apstākļus”.
Tas ir jāsalīdzina arī ar apstrīdētā lēmuma 712. apsvērumu, kurā Komisija izklāsta šādus apsvērumus:
“Iepriekš ir konstatēts [..], ka
Microsoft
atteikums radīja konkurences izskaušanas risku darba grupas serveru operētājsistēmu tirgū, jo atteiktie ievades dati bija nepieciešami, lai turpinātu komercdarbību tirgū, un
Microsoft
atteikumam bija negatīvas sekas uz tehnikas attīstību, kas savukārt nodara kaitējumu patērētājiem. Ņemot vērā izņēmuma apstākļus, tas, ka
Microsoft
atteikums ir atteikums licencēt intelektuālo īpašumu, nav objektīvs pamatojums. Tātad ir jāizvērtē
Microsoft
izvirzītie argumenti saistībā ar motivāciju inovēt, kas gūst virsroku pār izņēmuma apstākļiem.”
Citiem vārdiem sakot, saskaņā ar pastāvīgās judikatūras principiem (skat. šī sprieduma 331.–333. punktu) Komisija, konstatējusi, ka šajā lietā pastāv izņēmuma apstākļi, ko Tiesa ir identificējusi iepriekš 107. punktā minētajos spriedumā lietā
Magill
un spriedumā lietā
IMS Health
, pārbaudīja, vai
Microsoft
izvirzītais pamatojums par eventuālo kaitējumu tās motivācijai inovēt var ņemt virsroku pār izņēmuma apstākļiem, tostarp tādiem, kuros attiecīgais atteikums varētu ierobežot tehnikas attīstību, nodarot kaitējumu patērētājiem EKL 82. panta otrās daļas b) punkta nozīmē.
Komisija šajā aspektā secināja noraidoši, kad tā bija izvērtējusi negatīvās sekas, ko attiecīgi uzliktais pienākums izpaust informāciju varētu nodarīt
Microsoft
motivācijai inovēt, salīdzinot tās ar pozitīvajām sekām, ko šis pienākums atstātu uz visu nozari, un kad tā bija noraidījusi
Microsoft
argumentus saistībā ar tās bažām par
Microsoft
produktu klonēšanu (apstrīdētā lēmuma 713.–729. apsvērums), Komisija konstatēja, ka sadarbspējas informācijas izpaušana šajā nozarē ir izplatīta prakse (apstrīdētā lēmuma 730.–735. apsvērums), un norādīja, ka
IBM
saistības pret Komisiju 1984. gadā būtiski neatšķīrās no saistībām, ko
Microsoft
uzliek apstrīdētais lēmums (apstrīdētā lēmuma 736.–742. punkts), un ka tās pieeja atbilst Direktīvas 91/250 prasībām (apstrīdētā lēmuma 743.–763. apsvērums).
No visiem iepriekš minētajiem apsvērumiem izriet, ka
Microsoft
nav pierādījusi, ka tās atteikumam izpaust attiecīgo sadarbspējas informāciju būtu jebkāds objektīvs pamatojums.
Tā kā šajā lietā ir konstatēti izņēmuma apstākļi, ko Tiesa ir identificējusi iepriekš 107. punktā minētajos spriedumā lietā
Magill
un spriedumā lietā
IMS Health
, pamata pirmā daļa ir pilnībā jānoraida kā nepamatota.
2. Par otro daļu, kas balstīta uz apstākli, ka
Sun
nav lūgusi, lai
Microsoft
sniegtu tehnoloģiju, kuru Komisija uzdod tai izpaust
a) Lietas dalībnieku argumenti
Pirmkārt,
Microsoft
apgalvo, ka
Sun
neesot tai lūgusi piekļuvi sadarbspējas informācijai apstrīdētā lēmuma nozīmē.
Šajā sakarā
Microsoft
, atsaucoties uz fragmentu
Sun
sūdzībā, apgalvo, ka 1998. gada 15. septembra vēstulē ietvertais lūgums esot attiecies nevis uz sakaru protokolu “izsmeļošām un pareizām specifikācijām”, bet gan uz detalizētām ziņām saistībā ar
Windows
serveru operētājsistēmu iekšējām iezīmēm.
Līdz ar to
Microsoft
uzskata, ka, pat ja 1998. gada 6. oktobra vēstuli varētu interpretēt kā tādu, kura ir atteikums, kas tā nav, tik un tā nevarot apgalvot, ka tā ir atteikusi sniegt
Sun
tehnoloģiju, kuras neizpaušana tai pārmesta apstrīdētajā lēmumā.
Microsoft
piebilst, ka “
Sun
prasījumu apjoms nav bijis tāds, kas varētu likt [tai] saprast [..], ka [
Sun
] grib iegūt sakaru protokolu licenci”.
Turklāt
Microsoft
atzīmē, ka savā sūdzībā
Sun
nekur nemin sakaru protokolus.
Visbeidzot,
Microsoft
norāda, ka 1998. gada 15. septembra vēstulē
Sun
ir norādījusi, ka uzskata, ka “
Microsoft
ir jāiekļauj uzstādīšanas pamatinformācija un jebkāda cita informācija, kas nepieciešama, lai bez reversās inženierijas nodrošinātu, ka
COM
objekti un viss
Active Directory
tehnoloģiju kopums
Solaris
operētājsistēmā darbotos pilnībā savietojamā veidā”. Tā norāda, ka pieeja šādai “tehnoloģijai’” ļautu
Sun
“imitēt” gandrīz visas
Windows
operētājsistēmu funkcijas.
Microsoft
piebilst, ka
Sun
lūgums esot attiecies uz “izstrādes posmā esošu tehnoloģiju”, jo
Windows 2000 Server
un
Active Directory
tika laists tirgū tikai 1999. gada decembrī.
Otrkārt,
Microsoft
apgalvo, ka šajā 1998. gada 6. oktobra vēstulē tā nav tikai un vienkārši “iebildusi” pret
Sun
lūgumu, bet gan aicinājusi to kopīgi izskatīt “iespējas, ar kurām abi uzņēmumi varētu uzlabot savu attiecīgo produktu sadarbspēju par labu kopējiem klientiem”. Tā norāda, ka šajā vēstulē tā
Sun
vairākos veidos norādījusi, kā “panākt sadarbspēju”. Atsaucoties uz apstrīdētā lēmuma 565. apsvērumu, tā piebilst, ka Komisija nevarot apgalvot, ka attiecīgās tehnoloģijas ir bijušas tik sarežģītas, ka nav bijis iespējams sagaidīt no
Sun
, lai tā saprastu, kas tai vajadzīgs.
Microsoft
šajā sakarā atzīmē, ka
Sun
ir augsti kvalificēts serveru operētājsistēmu izplatītājs un ka katrā ziņā tās pienākums būtu bijis precizēt savu lūgumu.
Turklāt
Microsoft
apgalvo, ka
Sun
nav reaģējusi uz uzaicinājumu, ko
Microsoft
tai izteica, konkrēti atzīmējot, ka
Sun
nav ieradusies uz sanāksmi, kas tika sarīkota, lai pārrunātu attiecīgo produktu sadarbspējas jautājumu.
Visbeidzot
Microsoft
uzskata, ka nav nekādu pretrunu starp tās pausto nostāju, ka nav pierādīts, ka tā būtu atteikusies izpaust sakaru protokolu specifikācijas, ja
Sun
vai “jebkurš cits” būtu tai tās pieprasījis, un apstākli, ka tā vēlas panākt apstrīdētā lēmuma atcelšanu. Šeit faktiski esot būtiska atšķirība starp, no vienas puses, “licenču līgumu, kas noslēgts ar lielu operētājsistēmu izplatītāju”, un, no otras puses, “pienākumu pēc valsts varas iestādes rīkojuma nodrošināt visai pasaulei tehnoloģiju, kura tai pieder”.
Treškārt,
Microsoft
apgalvo, ka
Sun
nav tai prasījusi licenci uz intelektuālā īpašuma tiesībām, lai izstrādātu darba grupas serveru operētājsistēmas EEZ.
Microsoft
uzskata, ka tai līdz ar to nav bijis pienākuma ņemt vērā īpašo atbildību neskart efektīvu un netraucētu konkurenci, ko tai uzliek EKL 82. pants, kad tā sniedza atbildi ar 1998. gada 15. septembra vēstuli.
Šajā kontekstā
Microsoft
atgādina, ka
Sun
ir ASV uzņēmums un ka 1998. gada 15. septembra vēstule tika nosūtīta no
Sun
mītnes ASV uz
Microsoft
mītni ASV, jo tā arī ir ASV sabiedrība.
Microsoft
apgalvo, ka, ņemot vērā apstākli, ka nepastāv nekādas saiknes ar EEZ, kā arī to, ka šajā vēstulē nekur nav minēts, ka attiecīgā tehnoloģija būtu nepieciešama darba grupas serveru operētājsistēmu attīstībai un izplatīšanai EEZ teritorijā, tai nav bijis nekāda iemesla uzskatīt, ka
Sun
gatavojas iegūt licenci darbībai šajā teritorijā.
Komisija pilnībā noraida
Microsoft
izvirzītos argumentus.
Pirmkārt, Komisija apgalvo, ka
Sun
1998. gada 15. septembra vēstulē paustais lūgums, kas “dažos aspektos ir plašāks nekā [apstrīdētā] lēmuma piemērošanas joma”, ir pietiekami skaidrs, lai
Microsoft
saprastu, ka
Sun
, pirmkārt, vēlas pieeju sadarbspējas informācijai un, otrkārt, ka šī informācija daļēji attiecas uz
Windows
darba grupas tīklu raksturlielumiem (
Active Directory
domēna arhitektūru), kas
Sun
bija vajadzīgi, lai spētu rentabli konkurēt darba grupas serveru operētājsistēmu tirgū.
Komisija apliecina, ka
Microsoft
ir neprecīzi izklāstījusi
Sun
lūgumu, apgalvojot, ka tas attiecas uz pirmkodu, nevis saskarnes informāciju. Tā atgādina, ka savā lūgumā
Sun
vēlējās panākt, lai tās produkti spētu “pārskatāmi komunicēt ar
Windows
vidi”, turklāt 1998. gada 6. oktobra vēstulē Marics skaidri norādīja, ka
Microsoft
saprot šo lūgumu kā tādu, kas attiecas uz sadarbspējas informāciju. Tā arī atzīmē, ka
Sun
savā sūdzībā ir uzsvērusi, ka vēlas piekļūt “saskarnes informācijai”.
Komisija, atsaucoties uz apstrīdētā lēmuma 713.–722. apsvērumu, piebilst, ka pieeja sadarbspējas informācijai neļaus
Microsoft
konkurentiem “klonēt” vai “imitēt”
Windows
darba grupas serveru operētājsistēmu funkcijas.
Komisija uzskata, ka apstāklis, ka
Sun
nav lietojis jēdzienu “sakaru protokols”, nav būtisks, jo lūgums ļaut piekļūt informācijai, kas nepieciešama, lai nodrošinātu savstarpēju savienojamību un mijiedarbi ar
Windows
programmatūru, un lūgums piekļūt protokolu specifikācijām ir “viens un tas pats”.
Komisija tāpat norāda, ka 1998. gada 6. oktobra vēstulē
Microsoft
nav atsaukusies uz apstākli, ka
Sun
lūgums attiektos uz “tehnoloģiju, kas vēl atrodas izstrādes stadijā”. Katrā ziņā šāds arguments ir noraidāms, jo pirmā beta versija
Windows 2000 Server
jau veselu gadu bija pieejama tirgū, kad
Sun
1998. gada 15. septembrī nosūtīja vēstuli
Microsoft
.
Otrkārt, Komisija apgalvo, ka
Microsoft
nevar apstrīdēt, ka tā ir noraidījusi
Sun
lūgumu.
Šajā sakarā tā, pirmkārt, atzīmē, ka
Microsoft
šādi aizstāvētā nostāja ir pretrunā tās prasījumam atcelt apstrīdētā lēmuma 5. pantu.
Otrkārt, atsaucoties uz apstrīdētā lēmuma 194.–198. apsvērumu, Komisija apstiprina, ka
Microsoft
ir skaidri apliecinājusi, ka tā atsakās dot pieeju dažiem ar sadarbspēju saistītiem informācijas aspektiem. Komisija piebilst, ka atbilstīgi apstrīdētā lēmuma 573.–577. apsvēruma izklāstam šis atteikums raksturo
Microsoft
rīcību kopumā. Tāpat pagaidu noregulējuma tiesvedībā
Microsoft
norādīja, ka atteikums ietilpst tās “uzņēmējdarbības stratēģijā”.
Treškārt, Komisija norāda, ka tā šaubās, vai
Microsoft
būtu darījusi
Sun
zināmu pieprasīto informāciju, ja tā būtu apņēmīgāk atbildējusi uz eventuālo
Microsoft
ierosinājumu uzsākt diskusijas par sadarbspēju. Šeit Komisija atsaucas uz dažiem
Microsoft
vadītāju paziņojumiem, kas iekļauti apstrīdētā lēmuma 576.–778. apsvērumā. Komisija piebilst, ka ir maz ticams, ka Goldbergs,
Microsoft
darbinieks, kas minēts 1998. gada 6. oktobra vēstulē, ir bijis pilnvarots pieņemt šajā jautājumā kādus lēmumus. Komisija norāda, ka
Sun
darbinieks Teranova [
Terranova
] ir ticies ar Goldbergu 1998. gada 25. novembrī un ka
Microsoft
nepaskaidro, kāpēc apstāklis, ka Teranovam nācies atcelt sanāksmi, kurai bija jānotiek 1999. gada 8. martā, varētu traucēt diskutēt par sadarbspēju. Komisija visbeidzot atzīmē, ka šīs pēdējās sanāksmes dienas kārtībā, ko ierosinājis Goldbergs, vispār nav minētas attiecīgās tehnoloģijas, piemēram,
Active Directory
.
Treškārt, Komisija uzskata, ka nav svarīgi, ka 1998. gada 15. septembra vēstulē
Sun
nav tieši atsaukusies uz EEZ. Šajā ziņā Komisija norāda, pirmkārt, ka attiecīgais ģeogrāfiskais tirgus ir vispasaules mēroga tirgus un ka EEZ līdz ar to noteikti ietilpst šajā vēstulē paustajā lūgumā, otrkārt, tā atgādina, ka
Sun
1998. gada 10. decembrī iesniedza Komisijai sūdzību.
b) Pirmās instances tiesas vērtējums
Savos argumentos, ar kuriem tā pamato vienīgā pamata otro daļu,
Microsoft
mēģina pierādīt, ka Komisijai nebija pietiekams pamats, lai apstrīdētajā lēmumā konstatētu, ka
Microsoft
ir ļaunprātīgi izmantojusi dominējošo stāvokli tirgū, atsakoties izpaust sadarbspējas informāciju, jo to faktiski nevar apsūdzēt nekādā atteikumā. Pamatojot šo argumentu,
Microsoft
balstās uz vēstuļu apmaiņu ar
Sun
, kas notikusi 1998. gada beigās. Tās argumenti izkārtoti trīs daļās. Pirmkārt,
Microsoft
apgalvo, ka
Sun
pieprasījums 1998. gada 15. septembra vēstulē neattiecas uz sadarbspējas informāciju, kā minēts apstrīdētajā lēmumā. Otrkārt, tā katrā ziņā noliedz, ka 1998. gada 6. oktobra vēstulē būtu atteikusies izpildīt šo pieprasījumu. Treškārt,
Microsoft
apgalvo, ka 1998. gada 15. septembra vēstulē
Sun
neprasīja licenci tādu produktu izmantošanai, uz kuriem
Microsoft
EEZ ir intelektuālā īpašuma tiesības.
Katra no šīm daļām jāaplūko atsevišķi.
Par
Sun
pieprasījuma apjomu
Iesākumā ir jāatgādina precīzs 1998. gada 15. septembra vēstules saturs un apstrīdētajā lēmumā iekļautās šīs vēstules analīze, ko veikusi Komisija.
Šajā vēstulē
Sun
definē informāciju, ko vēlas iegūt no
Microsoft
, šādi:
—
pirmkārt, visu informāciju, kas nepieciešama, lai varētu nodrošināt vietējo atbalstu “
COM
objektiem”
Solaris
operētājsistēmā;
—
otrkārt, visu informāciju, kas nepieciešama, lai
Sun
varētu nodrošināt vietējo atbalstu visam
Active Directory
tehnoloģiju kopumam
Solaris
operētājsistēmā.
Savā vēstulē
Sun
precizēja pieprasītās informācijas apjomu un pieprasījuma mērķi, norādot, ka:
—
lietojumprogramma, kas izveidota speciāli
Solaris
operētājsistēmai, varēs pārskatāmi ar
COM
un/vai
Active Directory
palīdzību sazināties ar
Windows
operētājsistēmām un/vai uz
Windows
balstītu programmatūru;
—
Microsoft
jāiekļauj references implementēšana un jebkāda cita informācija, kas nepieciešama, lai bez reversās inženierijas nodrošinātu, ka “
COM
objekti” un viss
Active Directory
tehnoloģiju kopums
Solaris
operētājsistēmā darbojas pilnībā savietojamā veidā;
—
informācija jāsniedz par visu “
COM
objektu” kopumu, kā arī par visu pašlaik tirgū esošo
Active Directory
tehnoloģiju kopumu;
—
jāturpina laikus sniegt informāciju par jaunajiem “
COM
objektiem” un
Active Directory
tehnoloģijām, kas parādās tirgū.
Apstrīdētā lēmuma 186. apsvērumā Komisija skaidro 1998. gada 15. septembra vēstulē paustā
Sun
pieprasījuma otro daļu (skat. šī sprieduma 738. punkta otro ievilkumu) kā “iespēju
Solaris
sistēmai darboties kā ar
Windows

darba grupas tīkliem pilnība savietojamai domēna vadības sistēmai vai kā ierindas serverim (īpaši kā datņu vai printeru serverim), kas ir pilnībā savietojams ar
Active Directory
domēna infrastruktūru (drošība, direktoriju pakalpojumi)”. Tā piebilst, ka
Sun
pieprasījums attiecas gan uz klientu/serveru sadarbspēju, gan uz serveru/serveru sadarbspēju, atbilst faktam, ka “
Windows
domēna arhitektūrā” abi sadarbspējas veidi ir cieši saistīti. Citiem vārdiem sakot, kā uzskata Komisija,
Sun
pieprasījums attiecās uz tādu protokolu specifikācijām, ko izmanto
Windows
darba grupas serveri, lai nodrošinātu “datņu un printeru koplietošanas uzdevumus un lietotāju un to grupu pārvaldību
Windows
darba grupas tīklos”, kas ietver kā “tiešu sadarbību un mijiedarbību starp
Windows
darba grupas serveri un
Windows
lietotāja personālo datoru, tā tādu sadarbību un mijiedarbību starp
Windows
darba grupas serveri un lietotāja personālo datoru, kas ir netieša un tiek nodrošināta ar cita
Windows
darba grupas servera vai serveru palīdzību” (apstrīdētā lēmuma 187. apsvērums).
Apstrīdētā lēmuma 188. apsvērumā Komisija aplūko
Sun
pieprasījuma pirmo daļu (skat. šī sprieduma 738. punkta pirmo ievilkumu). Komisija atgādina, ka
COM/DCOM
ir tehnoloģija, kas “ir nepieciešama, lai nodrošinātu
Windows
datņu un printeru koplietošanas uzdevumus un lietotāju un to grupu pārvaldību”, un uzskata, ka šī
Sun
pieprasījuma daļa pārklājas ar šī pieprasījuma otro daļu, kura attiecas uz
Active Directory
. Tomēr nākamajā apsvērumā Komisija precizē, ka “vienīgi tā
Sun
informācijas par
COM
tehnoloģiju pieprasījuma daļa, kas attiecas uz
Sun
pieprasījumu, lai varētu nodrošināt savietojamību ar
Active Directory
, ir svarīga saistībā ar [apstrīdētajā lēmumā minēto] atteikumu sniegt informāciju.” Šis precizējums jāsalīdzina ar apstrīdētā lēmuma 566. apsvērumā iekļauto Komisijas paziņojumu, ka, pirmkārt, “vienīgais [apstrīdētajā lēmumā] minētais atteikums ir atteikums nodrošināt pilnas to protokolu specifikācijas, uz kurām balstīta
Windows
domēna arhitektūra, kura organizē veidu, kādā
Windows
grupas serveri nodrošina darba grupas serveru pakalpojumus
Windows
klientu personālajiem datoriem”, un, otrkārt, “tas, ka
Microsoft
jau ir noraidījusi
Sun
pieprasījumu sniegt informāciju, kas atvieglotu
COM
objektu platformu savstarpēju pārnesamību, nav uzskatāms par daļu no tādas rīcības, ko [apstrīdētajā lēmumā] uzskata par atteikumu sniegt informāciju”.
Turpinājumā apstrīdētā lēmuma 190. apsvērumā Komisija piebilst, ka no
Sun
pieprasījuma izriet, ka
Sun
vēlas piekļuvi specifikācijām, lai varētu tās ieviest saviem produktiem.
Apstrīdētā lēmuma 199.–207. apsvērumā Komisija ir izklāstījusi virkni apsvērumu, lai pierādītu, ka informācija, kurai
Sun
1998. gada 15. septembra vēstulē prasīja piekļuvi, ir saistīta ar operētājsistēmu sadarbspēju. Šajā sakarā, pirmkārt, Komisija noraida apgalvojumu, ko
Microsoft
2003. gada 17. oktobra atbildē paudusi, atbildot uz trešo iebildumu rakstu, proti, ka
Sun
esot vēlējusies, lai
Microsoft
izveido tādu
Active Directory
versiju, ko var izmantot
Solaris
operētājsistēmā. Otrkārt, Komisija noraida
Microsoft
argumentu, kas arī iesniegts administratīvā procesa laikā, ka
Sun
pieprasījums attiecoties uz “
Windows
serveru operētājsistēmu iekšējo uzbūvi” un tādēļ neesot uzskatāms par pieprasījumu sniegt informāciju par sadarbspēju. Kas attiecas uz šo pēdējo punktu, Komisija norāda, ka 1998. gada 15. septembra vēstulē
Sun
nepārprotami norāda, ka tās nodoms ir panākt “pārskatāmus sakarus” starp
Solaris
vidi un
Windows
vidi (apstrīdētā lēmuma 207. apsvērums). Komisija tāpat atzīmē, ka 1998. gada 6. oktobra vēstule liecina par to, ka
Microsoft
ir pilnībā sapratusi, ka
Sun
vēlas piekļuvi informācijai par sadarbspēju ar “atsevišķām
Windows
funkcijām” (apstrīdētā lēmuma 207. apsvērums).
Turpinājumā, ņemot vērā šos dažādos faktorus, ir jākonstatē, ka, pirmkārt, lai gan Komisija pati atzīst savā aizstāvības rakstā, ka 1998. gada 15. septembra vēstulē iekļautais pieprasījums dažos aspektos bija plašāks nekā apstrīdētajā lēmumā minētais, tomēr nav apgāžams fakts, ka šajā vēstulē
Sun
ir precizējusi sava pieprasījuma apmēru, apgalvojot, ka tā vēlas vienīgi to, lai tās ražojumi spētu “neredzami sadarboties” (
seamlessly communicate
) ar
Windows
vidi. Jāatzīmē arī tas, ka
Sun
savā vēstulē arī ir apgalvojusi, ka pieprasītā informācija nepieciešama, lai “bez reversās inženierijas nodrošinātu, ka
COM
objekti un viss
Active Directory
tehnoloģiju kopums ir pilnībā savietojams ar
Solaris
operētājsistēmu”. Citiem vārdiem sakot, no 1998. gada 15. septembra vēstules formulējuma ir skaidrs, ka
Sun
vēlas iegūt piekļuvi informācijai un ka šī informācija ļautu tai panākt, ka tās produkti ir sadarbspējīgi ar
Windows
vidi.
No 1998. gada 15. septembra vēstules arī izriet, ka
Sun
vēlas panākt augsta līmeņa sadarbspēju starp saviem ražojumiem un
Windows
domēna arhitektūru. Šajā sakarā ir jānorāda, ka 1998. gada 6. oktobra vēstulē Marics, norādot, ka
Microsoft
neplāno “pārnest [“to port”]
Active Directory
uz
Solaris
” un ka ir izveidotas “dažāda līmeņa funkcijas, kas [ļauj citām operētājsistēmām] būt savietojamām ar
Active Directory
”, viņš skaidri nošķir, no vienas puses, augsta līmeņa sadarbspēju, ko var panākt, ja vienas operētājsistēmas elementi tiek “pārnesti” uz citu operētājsistēmu, no otras puses, zemāka jeb “atšķirīga” līmeņa sadarbspēju, ko iespējams panākt, izmantojot citas šajā pašā vēstulē minētās metodes.
Otrkārt,
Microsoft
nevar racionāli atsaukties uz apstākli, ka
Sun
savā sūdzībā nav lietojusi jēdzienu “sakaru protokoli”. Kā minēts apstrīdētā lēmuma 49. apsvērumā un kā pareizi savos rakstveida apsvērumos atzīmē Komisija, “protokols” ir dažādu tīklā saslēgtu programmatūras elementu sadarbības un mijiedarbības noteikumu kopums (skat. arī 196. un 197. punktu iepriekš). Kā minēts šī sprieduma 740. punktā,
Sun
vēlējās iegūt informāciju tieši par šāda veida noteikumiem.
Microsoft
apgalvojums tādēļ vēl jo īpaši ir mazāk pieņemams, jo tas ir tīri formālistisks. 1998. gada 6. oktobra vēstulē Marics vairākkārt atsaucas uz
Microsoft
ražojumu un
Sun
un citu programmatūras izplatītāju produktu sadarbspēju. Tas parāda, ka
Microsoft
bija pilnībā izpratis
Sun
pieprasījuma būtību, lai gan 1998. gada 15. septembra vēstulē nav tiešas atsauces uz “sakaru protokoliem”.
Treškārt,
Microsoft
apgalvojums, ka piekļuve tehnoloģijai ļautu
Sun
“atdarināt” faktiski visas
Windows
operētājsistēmu funkcijas, ir noraidāms. No iepriekšējiem argumentiem izriet, ka
Sun
vēlējās piekļuvi informācijai, kas nepieciešama, lai panāktu, ka tās ražojumi ir sadarbspējīgi ar
Windows
domēna arhitektūru. Kā izriet no apstrīdētā lēmuma 34., 570. un 571. apsvēruma un apgalvots šī sprieduma 199.–206. punktā, šādu rezultātu var panākt, darot pieejamas tikai atsevišķu protokolu specifikācijas, proti, neizpaužot implementācijas elementus. Ciktāl
Microsoft
apgalvojums ir balstīts uz faktu, ka
Sun
savā 1998. gada 15. septembra vēstulē norāda, ka
Microsoft
vajadzētu darīt pieejamu “references implementāciju”, ir jākonstatē, ka, pat ja
Sun
ar to pieprasa darīt pieejamu
Microsoft
pirmkodu,
Sun
precizētā pieprasījuma joma (skat. šī sprieduma 744. punktu) nozīmē, ka
Microsoft
nebija pamata secināt, ka
Sun
pieprasījums attiecas arī uz apstrīdētajā lēmumā minētajām protokola specifikācijām, taču šajā lēmumā sodītā rīcība, kā minēts apstrīdētā lēmuma 569. apsvērumā, attiecas tikai uz
Microsoft
atteikumu darīt pieejamas šīs specifikācijas.
Ceturtkārt,
Microsoft
nevar arī pamatoti apgalvot, ka 1998. gada 15. septembra vēstulē minētais
Sun
pieprasījums attiecas uz “tehnoloģijām, kas vēl atrodas izstrādes stadijā”. Pirmkārt, apgalvojums nekādi nav saistīts ar jautājumu, vai minētais pieprasījums bija saistīts ar apstrīdētajā lēmumā minēto informāciju par operētājsistēmu sadarbspēju. Otrkārt,
Microsoft
neņem vērā apstrīdētā lēmuma 398. un 790. apsvērumā minēto faktu, ka
Microsoft
jau 1997. gada 23. septembrī — gandrīz gadu pirms
Sun
vēstules — bija izlaidis
Windows 2000 Server
beta versiju.
Balstoties uz visiem iepriekš minētajiem apsvērumiem, jāsecina, ka, pretēji
Microsoft
apgalvojumam,
Sun
1998. gada 15. septembra vēstulē minētais pieprasījums nepārprotami attiecas uz apstrīdētajā lēmumā minēto sadarbspējas informāciju un uz to attiecas minētā lēmuma 5. pantā paredzētais korektīvais pasākums.
Par 1998. gada 6. oktobra vēstules apjomu
Arī
Microsoft
argumenti prasījuma otrajā daļā par 1998. gada 6. oktobra vēstules apjomu nav pieņemami.
Aplūkojot šīs vēstules formulējumu saistībā ar kontekstu, kurā tā rakstīta, autoru, viņa zināšanām par attiecīgajām tehnoloģijām un
Microsoft
pieeju līdz apstrīdētā lēmuma pieņemšanai, jāsecina, ka Komisija apstrīdētajā lēmumā pareizi secinājusi, ka vēstule ietver atteikumu sniegt
Sun
tās pieprasīto informāciju.
Šajā sakarā jāpatur prātā, ka, pirmkārt, kā teikts pamata pirmajā daļā,
Microsoft
argumenti attiecībā uz atteikumu sniegt sadarbspējas informāciju un atļauju izmantot šo informāciju galvenokārt balstīti uz to sadarbspējas līmeni, kas jāsasniedz starp tās produktiem un tās konkurentu produktiem. Visā administratīvā procesa laikā un šajā tiesvedībā
Microsoft
aizstāvēja savu nostāju, ka pietiek, ja dažādas operētājsistēmas spēj apmainīties ar informāciju vai abpusēji sniegt pakalpojumus, citiem vārdiem sakot, ka tās spēj “pienācīgi funkcionēt” kopā.
Microsoft
uzskata, ka tirgū jau pieejamā informācija un metodes ļauj sasniegt šādu rezultātu, tādēļ nevar prasīt, lai tiktu sniegta papildu informācija, īpaši informācija, kas saistīta ar sakariem, kas ietilpst “zilajā burbulī”.
Microsoft
uzsver, ka Komisija pieprasa tāda līmeņa sadarbspēju, kas krietni pārsniedz Direktīvā 91/250 paredzēto un neatbilst veidam, kādā uzņēmumi praksē organizē savus datortīklus. Komisijas mērķis ir panākt, lai ar
Microsoft
ražojumiem konkurējošās operētājsistēmas darbotos tieši tāpat kā
Windows
serveru operētājsistēmas, un likt
Microsoft
darīt saviem konkurentiem pieejamu ne tikai informāciju par ražojumu saskarnēm, kas apdraud tās intelektuālā īpašuma tiesības un mazina jaunrades motivāciju.
Kā ir jau konstatēts šī sprieduma 207.–245. punktā, veids, kādā
Microsoft
nepareizi interpretē Komisijas pieprasīto sadarbspējas līmeni un attiecīgi — arī apstrīdētajā lēmumā prasītās informācijas apjomu.
Šie faktori ir jāņem vērā, vērtējot, kā Komisija interpretē 1998. gada 6. oktobra vēstuli un
Microsoft
argumentāciju šajā sakarā.
Kā norādīts 746. punktā,
Microsoft
pilnībā saprata
Sun
1998. gada 15. septembra vēstulē iekļauto pieprasījumu, īpaši to, ka
Sun
vēlējās iegūt informāciju, kas nepieciešama, lai tās ražojumi spētu “pārskatāmi komunicēt” ar
Windows
vidi, respektīvi, sasniegt augsta līmeņa sadarbspēju starp saviem ražojumiem un minēto vidi.
Turklāt 1998. gada 15. septembra vēstules mērķis nepārprotami bija gūt iespēju piekļūt informācijai, kas pieder
Microsoft
un nebija pieejama publiski vai iegūstama, iegādājoties tirgū piedāvātās licences.
1998. gada 6. oktobra atbildes vēstulē iekļauti šādi seši atbildes elementi:
—
pirmkārt, Marics pateicas Grīnam [
Green
] par 1998. gada 15. septembra vēstuli un informē, ka
Microsoft
vienmēr ir vēlējusies palīdzēt saviem konkurentiem “izveidot pēc iespējas labākus ražojumus un panākt to sadarbspēju ar [
Microsoft
] platformu”;
—
otrkārt, viņš vērš Grīna uzmanību uz to, ka informācija par “
Windows
platformas” pakalpojumiem un saskarnēm jau ir pieejama ar produkta “MSDN” starpniecību;
—
treškārt, viņš aicina
Sun
apmeklēt konferenci, ko
Microsoft
rīko Denverā no 1998. gada 11. līdz 15. oktobrim;
—
ceturtkārt, viņš atsaucas uz pamatinformāciju par
COM
izmantošanu
Solaris
operētājsistēmā, precizējot, ka
COM
pirmkoda licenci var iegādāties no
Software AG
;
—
piektkārt, viņš apgalvo, ka
Microsoft
plānos neietilpst “pārnest”
Active Directory
uz
Solaris
operētājsistēmu, taču min, ka pastāv vairākas metodes, ar kuru palīdzību ar dažādiem sadarbspējas līmeņiem var sadarboties ar
Active Directory
, tostarp izmantojot
LDAP
standartprotokolu;
—
sestkārt, viņš aicina, ja
Sun
nepieciešams “papildu atbalsts”, tā var sazināties ar “Developer Relations” grupas “Account Managers”, kuru uzdevums ir “palīdzēt izstrādātājiem, kuriem nepieciešams papildu atbalsts saistībā ar
Microsoft
platformām”, proti, Goldbergu, ar ko sazināties.
Ir jākonstatē, pirmkārt, ka 1998. gada 6. oktobra vēstulē Marics nekādā veidā neatbild uz
Sun
1998. gada 15. septembra vēstulē iekļauto konkrēto pieprasījumu, un norāda
Sun
tikai uz tiem informācijas avotiem un metodēm, kas jau bija pieejami publiski vai iegādājoties licenci. Tā kā Marics pilnībā izprata Grīna konkrēto pieprasījumu, šīs norādes nevar uzskatīt par neko citu kā atteikumu sniegt pieprasīto informāciju.
Tas, ka Marics 1998. gada 6. oktobra vēstulē apgalvo, ka
Microsoft
neplāno “pārnest”
Active Directory
uz
Solaris
operētājsistēmu, apstiprina šīs interpretācijas pareizumu, jo pierāda, ka Marics pilnībā saprata, ka
Microsoft
konkurenti, tostarp
Sun
, tiecas panākt tādu sadarbspējas līmeni, kas ir augstāks par to, ko iespējams sasniegt ar vēstulē minētajām metodēm (skat. šī sprieduma 745. punktu).
Šis fakts šajā gadījumā ir vēl jo skaidrāk pierādīts, jo, pirmkārt,
Microsoft
sava pamata pirmajā daļā attiecībā uz
MSDN
neapstrīd apstrīdētajā lēmumā iekļauto Komisijas analīzi, kurā secināts, ka šis mehānisms neļauj
Microsoft
konkurentiem sasniegt pietiekama līmeņa sadarbspēju ar
Windows
klientu personālajiem datoriem (apstrīdētā lēmuma 563. apsvērums, kas atsaucas uz apstrīdētā lēmuma 4.1.3. daļu, bet it īpaši uz 209. un 210. apsvērumu).
Otrkārt, par to, ka
Sun
var izmantot brīvi pieejamo
COM
izmantošanas pamatinformāciju, ko
Microsoft
arī min 1998. gada 6. oktobra vēstulē,
Microsoft
sava pamata pirmajā daļā neapgalvo, ka Komisija būtu kļūdījusies, apstrīdētajā lēmumā apgalvojot, ka ar šo ražojumu nav iespējams panākt pienācīgu risinājumu (apstrīdētā lēmuma 563. apsvērums, kas attiecas uz 4.1.3. daļu, bet it īpaši uz 218.–230. apsvērumu; skat. arī apstrīdētā lēmuma 288.–291. apsvērumu).
Treškārt, par to, ka
Sun
varēja izmantot
LDAP
protokolu, kā nepārprotami norādīts 1998. gada 6. oktobra vēstulē,
Microsoft
sava pamata šajā daļā neapgalvo, ka Komisija būtu kļūdījusies, apstrīdētajā lēmumā, īpaši 194. un 195., kā arī 243.–250. apsvērumā secinot, ka ar šo protokolu nav iespējams panākt pienācīga līmeņa sadarbspēju ar
Active Directory
.
Otrkārt,
Microsoft
ar Marica piedāvājumu, ka Goldbergs varētu nodrošināt papildu atbalstu, nevar pamatot savu apgalvojumu, ka 1998. gada 6. oktobra vēstulē netiek pausts nekāds atteikums. Vēstules pēdējā punktā minētais papildu atbalsts attiecas tikai uz to informāciju un metodēm, kas minētas vēstules otrajā un trešajā punktā. Būtībā
Microsoft
piedāvā
Sun
tikai tādu palīdzību, kādu “Developer Relations” grupas “Account Managers” sniedz ikvienam izstrādātājam, kuram nepieciešama ar “
Microsoft
platformām” saistīta palīdzība.
Microsoft
arī nevar pienācīgi izmantot pamatojumam protokolu, kuru tā sagatavojusi, apkopojot vēstuļu apmaiņu ar
Sun
, lai pierādītu apgalvojumu, ka
Sun
nebija paredzējusi izmantot Goldberga ierosinājumus. Nevienā protokola punktā, kā Komisija pareizi novērojusi 193. apsvērumā, nav minēts oficiāls
Microsoft
priekšlikums sniegt
Sun
pieprasīto informāciju, proti, informāciju, kas nav publiski pieejama.
Treškārt, jāpiebilst, ka apstrīdētajā lēmumā Komisijai bija pamatots iemesls apgalvot, ka 1998. gada 6. oktobra vēstulē ir ietverts atteikums sniegt
Sun
pieprasīto sadarbspējas informāciju, jo administratīvā procesa laikā
Microsoft
skaidri atzina, ka nav izpaudusi daļu no pieprasītās informācijas un turpina to darīt (šajā sakarā skat. apstrīdētā lēmuma 194.–198. apsvērumu). Lai gan tiesas sēdē
Microsoft
apšaubīja apstrīdētā lēmuma 195. apsvērumā iekļautā citāta izsmeļošo raksturu, tā nenoliedza, ka administratīvā procesa laikā ir apgalvojusi, ka tai “piederēja” dažādo
Active Directory
kopiju replicēšanas process.
Microsoft
arguments, ka 1998. gada 6. oktobra vēstule nav uzskatāma par atteikumu, tādējādi jānoraida kā nepamatots.
Turklāt ir lietderīgi analizēt 1998. gada 6. oktobra vēstuli plašākā, apstrīdētajā lēmumā minētajā kontekstā. Šajā lēmumā Komisija nebalstījās tikai uz šo vēstuli, bet, kā redzams jo īpaši apstrīdētā lēmuma 194.–198. un 573.–577. apsvērumā, tā ņēma vērā to, ka novērotā
Microsoft
uzvedība bija raksturīga un tipiska.
Apstrīdētā lēmuma 573. apsvērumā, kas atsaucas uz šī paša lēmuma 194. apsvērumu, Komisija apgalvoja, ka vairāki
Microsoft
konkurenti ir apstiprinājuši, ka viņi nav saņēmuši pietiekamu sadarbspējas informāciju, turklāt daži no viņiem apgalvo, ka
Microsoft
ir atteikusies sniegt viņu pieprasīto informāciju vai vispār nav atbildējusi uz viņu pieprasījumiem.
Turklāt apstrīdētā lēmuma 576. apsvērumā Komisija ir iekļāvusi fragmentus no liecībām, ko ASV tiesās sniedzis
Windows
pirmkoda licenču programmas vadītājs, kurš, pēc Komisijas teiktā, norāda, ka to licenču līgumiem, kas attiecas uz sadarbspēju ar
Windows
domēna arhitektūru,
Microsoft
nosaka ierobežojumus.
Microsoft
šos faktus Pirmās instances tiesā tiešā veidā nenoliedza.
Turklāt ir jānorāda, ka apstrīdētā lēmuma 778. apsvērumā Komisija, atspēkojot
Microsoft
atteikuma noliegumu un apgalvojumu, ka
Microsoft
nekad nav bijis iemesla izslēgt konkurentus ar spēka sviras (
leveraging
) paņēmieniem, citē fragmentu no
Microsoft
uzņēmuma priekšsēdētāja Geitsa [
Gates
],
Microsoft
prezidenta, runas 1997. gada februārī, kurā viņš uzrunāja
Microsoft
tirdzniecības daļas darbiniekus. Šis fragments pierāda, ka
Microsoft
rīcība kopumā ir vērsta uz to, lai samazinātu sadarbspējas informācijas pieejamību, ko apliecina šāds paziņojums:
“Mēs cenšamies izmantot savas serveru pārvaldības tehnoloģijas, lai radītu jaunus protokolus un izslēgtu īpaši
Sun
un
Oracle
[..]. Nezinu, vai mums tas izdosies, bet mēs pie tā pašlaik strādājam.”
Par 1998. gada 15. septembra vēstulē ietvertā pieprasījuma ģeogrāfisko apjomu
Attiecībā uz trešo argumentācijas daļu, ko
Microsoft
izvirza par labu sava vienīgā pamata otrajai daļai, tās pamatā ir apstāklis, ka
Sun
1998. gada 15. septembra vēstulē nav skaidri lūgusi licenci uz intelektuālā īpašuma tiesībām, kas
Microsoft
pieder EEZ, lai izstrādātu darba grupas serveru operētājsistēmas EEZ.
Microsoft
no tā secina, ka, atbildot
Sun
, tai nebija jāuzņemas īpaša atbildība neskart efektīvo un neizkropļoto konkurenci.
Šie ir formālistiskie argumenti un līdz ar to ir noraidāmi.
Šeit jākonstatē, ka
Sun
1998. gada 15. septembra vēstulē tiešām nav skaidri lūgusi licenci uz intelektuālā īpašuma tiesībām, kas
Microsoft
pieder EEZ. Tomēr
Sun
lūgumā nebija jāizvērtē, vai informāciju, kurai tā vēlējās piekļūt, aizsargā intelektuālā īpašuma tiesības, un vai šīs informācijas lietojumam bija nepieciešama
Microsoft
piešķirta licence. Turklāt ir acīmredzams, ka
Sun
vēlējās, lai
Microsoft
paziņo tai attiecīgo informāciju, lai varētu to iekļaut savās darba grupas serveru operētājsistēmās. Papildus tam, attiecīgais ģeogrāfiskais tirgus ir vispasaules mēroga tirgus (šeit skat. apstrīdētā lēmuma 427. apsvērumu), līdz ar to EEZ teritorija ietilpst šajā vēstulē
Sun
vispārīgi paustajā lūgumā. Visbeidzot, kā Komisija norāda savos rakstiskajos apsvērumos, tā kā
Sun
dažas nedēļas vēlāk iesniedza sūdzību Komisijā saskaņā ar Regulas Nr. 17 3. pantu,
Microsoft
katrā ziņā nevarēja vairs ignorēt, ka lūgums attiecas arī uz EEZ.
No tā izriet, ka Komisija apstrīdētā lēmuma 787. apsvērumā pamatoti nosprieda, ka
Microsoft
, atbildot uz 1998. gada 15. septembra vēstuli, nav ņēmusi vērā īpašo atbildību neskart efektīvu un neapdraudētu konkurenci kopējā tirgū. Komisija tajā pašā apsvērumā ir pamatoti norādījusi, ka šī īpašā atbildība izriet no “kvazimonopolstāvokļa”, ko
Microsoft
ir ieguvusi personālo datoru operētājsistēmu tirgū. Kā tas izriet no šī sprieduma 740. punktā sniegtajiem apsvērumiem, attiecīgais atteikums attiecās uz “saskarņu specifikācijām, caur kurām notiek [
Windows
] darba grupas serveru tīkla un personālo [
Windows
] datoru saziņa un kuras kā tādas nevar attiecināt uz vienu no diviem attiecīgo produktu [veidiem], bet drīzāk tās ir abu produktu [veidu] savietojamības noteikums” (apstrīdētā lēmuma 787. apsvērums).
No visiem iepriekšējiem apsvērumiem izriet, ka otrā daļa
Microsoft
izvirzītajā vienīgajā pamatā saistībā ar problēmām, ko rada atteikums sniegt attiecīgo sadarbspējas informāciju un ļaut to lietot, ir jānoraida kā nepamatots.
3. Par trešo daļu, ka Komisija pienācīgi neņēma vērā saistības, kuras Kopienām noteiktas ar
TRIPS
līgumu
a) Lietas dalībnieku argumenti
Microsoft
apgalvo, ka apstrīdētais lēmums, uzliekot tai pienākumu izsniegt konkurentiem licences uz sakaru protokolu specifikācijām, kas tai pieder, pārkāpj
TRIPS
līguma 13. pantu. Šī noteikuma kumulatīvie nosacījumi šajā lietā neesot izpildīti.
Šeit
Microsoft
, pirmkārt, apgalvo, ka šis pienākums ir plašāks nekā vajadzība nodrošināt sadarbspēju, līdz ar to tā neatzīst nosacījumu, saskaņā ar kuru intelektuālā īpašuma tiesības var “ierobežot” vai “no tām atkāpties” tikai “īpašos gadījumos”. Uzliekot šādu pienākumu, Komisija faktiski grib citiem serveru operētājsistēmu piegādātājiem ļaut radīt produktus, kas “imitētu”
Windows
serveru operētājsistēmu funkcijas. Tāpat
Microsoft
kritizē pienākumu nodot konkurentu rīcībā sakaru protokolus neatkarīgi no tā, vai konkurentus skar
Microsoft
pret konkurenci eventuāli vērstā rīcība.
Otrkārt,
Microsoft
apgalvo, ka tai uzliktais pienākums piešķirt licences aizskar
Microsoft
iespējas “normāli izmantot” savas intelektuālā īpašuma tiesības. Šajā sakarā tā norāda, ka komerciālās programmatūras izstrādātāji, piemēram, pati
Microsoft
, parasti nevis piešķir trešām personām licences uz savu inovatīvo tehnoloģiju, bet gan izmanto savas intelektuālā īpašuma tiesības, attīstot un tirgojot produktus, ar kuriem var ieviest šīs tehnoloģijas. Tā norāda, ka minētais pienākums atstās negatīvas sekas uz tās tirdzniecības apjomiem, jo
Microsoft
konkurenti spēšot lietot sakaru protokolus, lai radītu serveru operētājsistēmas, ko var aizstāt ar
Microsoft
produktiem.
Treškārt,
Microsoft
apgalvo, ka tai uzliktais pienākums nodara “nepamatotu kaitējumu [tās] leģitīmajām interesēm” un ka tas ir nesamērīgs attiecībā uz mērķi, ko ir pasludinājusi Komisija, proti, likvidēt pret konkurenci vērstās rīcības sekas. Jaunais līdzsvara kritērijs, ko Komisija piemēro, faktiski šķiet leģitimējam obligātu licenču piešķīrumu ik reizi, kad dominējoša uzņēmuma konkurenti var gūt labumu no tā intelektuālā īpašuma, turklāt nav pat jānoskaidro, vai šāds pasākums ir vajadzīgs, lai likvidētu pret konkurenci vērstās rīcības sekas.
Microsoft
visbeidzot norāda, ka ir iespējams, ka
TRIPS
līgums nav tieši piemērojams Kopienu tiesībās.
Microsoft
atzīmē, ka Tiesa tomēr ir izstrādājusi principu, saskaņā ar kuru Kopienas tiesības, tostarp EKL 82. pants, ir jāinterpretē, ņemot vērā Kopienas noslēgtos starptautiskos līgumus, piemēram, minēto līgumu (Tiesas 1996. gada 10. septembra spriedums lietā
C-61/94 Komisija/Vācija,
Recueil
, I-3989. lpp.
, 52. punkts).
ACT
uzskata, ka iepriekšējā punktā minētais interpretācijas princips ir jāpiemēro ne tikai sekundārajiem Kopienu tiesību aktiem, bet arī primārajiem Kopienu tiesību aktiem.
ACT
arī apgalvo, ka tas, kā Komisija apstrīdētajā lēmumā interpretē EKL 82. pantu, trijos aspektos neatbilst starptautiskajām saistībām, kuras Kopienai rada
TRIPS
līgums.
Pirmkārt, apstrīdētā lēmuma 5. pantā paredzētais korektīvais pasākums esot nesaderīgs ar šī līguma 13. pantu.
Otrkārt, minētais korektīvais pasākums, ciktāl tas paredz pienākumu obligāti piešķirt licences par
Microsoft
patentiem, pārkāpjot
TRIPS
līguma 31. pantu.
Konkrētāk,
ACT
atgādina, ka šajā pantā ir teikts šādi:
“Gadījumos, kad dalībvalsts tiesību akti pieļauj citus patenta priekšmeta lietojumus [izņemot tos, kas atļauti saskaņā ar 30. pantu] bez tiesību īpašnieka atļaujas, to skaitā valsts iestāžu vai to pilnvarotu trešo personu lietojumu, ir jāievēro šādi noteikumi:
a)
šāda lietojuma atļauja ir jāizskata, ņemot vērā šim lietojumam raksturīgos apstākļus.”
Tā apgalvo, ka šis noteikums netieši nozīmē, ka licences var piešķirt tikai katrā individuālā gadījumā. Tātad apstrīdētā lēmuma 5. pants paredz obligāti piešķirt licences “uz patentiem, kas ir tikuši izsniegti, pieprasīti vai tiks pieprasīti vai izsniegti nākotnē”. Šis lēmums nozīmējot obligātu licenču piešķīrumu uz “izgudrojumu kategorijām”.
Treškārt, ņemot vērā
TRIPS
līguma 39. pantu (kas ir vienīgais pants šī līguma 7. sadaļā), apstrīdētā lēmuma 5. pantu, ciktāl tas liek
Microsoft
izpaust konkurentiem komercnoslēpumus, kas ne tikai nozīmē zaudēt tiesības uz šo komercnoslēpumu izmantošanas kontroli, bet šo tiesību “pilnīgu zudumu”.
Komisija vispirms atgādina, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru, “ņemot vērā PTO līgumu raksturu un ievirzi, tie principā nav to normu klāstā, kuras Tiesa ņem vērā, kontrolējot Kopienas iestāžu aktu tiesiskumu” (Tiesas 1999. gada 23. novembra spriedums lietā
C-149/96 Portugāle/Komisija,
Recueil
, I-8395. lpp.
, 47. punkts). Tā piebilst, ka 2000. gada 14. decembra spriedumā apvienotajās lietās
C-300/98 un C-392/98
Dior
u.c. (
Recueil
, I-11307. lpp.
, 44. punkts) Tiesa nosprieda, ka “[
TRIPS
līguma] noteikumi, kas izklāstīti PTO [dibināšanas] līguma pielikumā, nerada privātpersonām tiesības, uz kurām tās var tieši atsaukties tiesā saistībā ar Kopienu tiesībām”. Tā apgalvo, ka iepriekš 781. punktā minētais spriedums lietā Komisija/Vācija šajā lietā nav būtisks, jo tas ir saistīts nevis ar EK līguma noteikumu interpretāciju, bet gan sekundārā Kopienu tiesību akta interpretāciju. Katrā ziņā tēze, ko būtībā aizstāv
Microsoft
, ir tāda, ka apstrīdētais lēmums ir prettiesisks, jo tas pārkāpj
TRIPS
līgumu.
Komisija pēc tam norāda, ka
Microsoft
argumentu pamatā ir kļūdaina premisa, saskaņā ar kuru apstrīdētais lēmums uzliek
Microsoft
pienākumu piešķirt konkurentiem licences uz
Microsoft
īpašumā esošo sakaru protokolu specifikācijām, ko aizsargā autortiesības. Tāpat Komisija atzīmē, ka autortiesību jautājums šajā lietā labākajā gadījumā ir “tikai pastarpināts”, un piebilst, ka, tā kā “izpaušanas tiesības”, uz kurām atsaucas
Microsoft
, ir “morālas dabas tiesības”, uz tām
TRIPS
līgums neattiecas.
Visbeidzot, Komisija apgalvo, ka
Microsoft
izteikumi par to, ka
TRIPS
līguma 13. pantā izklāstītie nosacījumi šajā lietā neesot izpildīti, balstīti uz “kļūdainiem pieņēmumiem”. Šajā sakarā tā apgalvo, ka apstrīdētajā lēmumā eventuāli noteiktais pienākums obligāti piešķirt licences nav plašāks nekā būtu vajadzīgs, lai panāktu sadarbspēju, un atkārto, ka tā nav piemērojusi šai lietai jaunu izsvēršanas kritēriju.
Attiecībā uz
ACT
argumentiem — Komisija uzskata, ka tie ir jānoraida kā nepieņemami, ciktāl to pamatā ir
TRIPS
līguma 31. un 39. pants, jo uz tiem
Microsoft
neatsaucas. Katrā ziņā šīs asociācijas argumenti kopumā nav pamatoti.
SIIA
piekrīt Komisijas argumentiem.
b) Pirmās instances tiesas vērtējums
Vienīgā pamata trešajā daļā
Microsoft
pārmet Komisijai, ka tā interpretējusi EKL 82. pantu neatbilstoši
TRIPS
līguma 13. pantam.
Microsoft
apgalvo, ka tad, ja Komisija būtu pareizi ņēmusi vērā šo noteikumu, tā nebūtu varējusi apstrīdētā lēmuma 2. panta a) punktā uzskatīt, ka attiecīgais atteikums ir ļaunprātīga dominējoša stāvokļa izmantošana, tāpat tā nebūtu varējusi noteikt korektīvos pasākumus, kas paredzēti šī lēmuma 4., 5. un 6. pantā, ciktāl šie pasākumi attiecas uz sadarbspējas informāciju.
Microsoft
argumentu pamatā ir iepriekš 781. punktā minētā sprieduma lietā Komisija/Vācija 52. punkts, kurā Tiesa precizēja, ka Kopienu tiesības, tostarp EKL 82. pants, ir jāinterpretē, ņemot vērā noslēgtos saistošos starptautiskos līgumus, piemēram,
TRIPS
līgumu. Tiesas sēdē
Microsoft
uzsvēra, ka tā nebūt neapgalvo, ka minētā līguma noteikumi būtu tieši piemērojami.
Pirmās instances tiesa uzskata, ka
Microsoft
nevar pamatoti atsaukties uz iepriekš 781. punktā minēto spriedumu lietā Komisija/Vācija.
Šī sprieduma 52. punktā tostarp ir teikts:
“Kopienas noslēgto starptautisko nolīgumu pārākums pār atvasinātajiem Kopienu tiesību aktiem liek šos tiesību aktus interpretēt pēc iespējas saskaņā ar šiem nolīgumiem.”
Jākonstatē, ka saskanīgās interpretācijas princips, ko min Tiesa, attiecas tikai uz tādiem gadījumiem, kad starptautisks nolīgums ir pārāks par konkrēto Kopienu tiesību aktu. Tā kā starptautiski līgumi, arī
TRIPS
līgums, nav pārāki par primārajiem Kopienu tiesību aktiem, šo principu nevar piemērot šajā gadījumā, kad norma, kas ir jāinterpretē, ir EKL 82. pants.
Turklāt šajā lietā atšķirībā no gadījuma, uz ko attiecas iepriekš 781. punktā minētā sprieduma lietā Komisija/Vācija 52. punkts, Komisijai faktiski nebija jāizvēlas starp vairākām viena Kopienu tiesību akta interpretācijām. Šī lieta faktiski attiecas uz situāciju, kurā Komisijai bija jāpiemēro EKL 82. pants tādiem faktiskajiem un juridiskajiem apstākļiem, kuros bija jāpieņem, ka, ja vien nav pierādīts pretējais, secinājumi, kurus Komisija ir izdarījusi, ir tie, pie kuriem tā varēja pamatoti nonākt.
Turklāt Pirmās instances tiesa uzskata, ka saskanīgas interpretācijas principa aizsegā
Microsoft
vienīgi mēģina radīt šaubas par apstrīdētā lēmuma tiesiskumu, aizbildinoties ar apstākli, ka tas ir pretrunā
TRIPS
līguma 13. pantam.
Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru, ņemot vērā PTO līgumu raksturu un ievirzi, tie principā nav to tiesību normu klāstā, kuras Tiesa ņem vērā, kontrolējot Kopienas iestāžu aktu tiesiskumu (iepriekš 789. punktā minētais Tiesas spriedums lietā Portugāle/Padome, 47. punkts; 2002. gada 12. marta spriedums apvienotajās lietās
C-27/00 un C-122/00
Omega Air
u.c.,
Recueil
, I-2569. lpp.
, 93. punkts; 2003. gada 9. janvāra spriedums lietā
C-76/00 P
Petrotub
un
Republica
/Padome,
Recueil
, I-79. lpp.
, 53. punkts, un 2003. gada 30. septembra spriedums lietā
C-93/02 P
Biret International
/Padome,
Recueil
, I-10497. lpp.
, 52. punkts).
Tikai tad, ja Kopiena būtu iecerējusi izpildīt konkrētas saistības, kuras tā uzņēmusies PTO ietvaros, vai ja Kopienu tiesību akts skaidri atsauktos uz precīziem PTO līgumu noteikumiem, Kopienu tiesai būtu jākontrolē attiecīgā Kopienu tiesību akta tiesiskums attiecībā uz PTO noteikumiem (skat. iepriekš 789. punktā minēto spriedumu lietā Portugāle/Padome, 49. punkts, un iepriekš 801. punktā minēto spriedumu lietā
Biret International
/Padome, 53. punkts).
Tā kā šīs lietas apstākļi acīmredzami nesakrīt ne ar vienu no šiem diviem gadījumiem, kas izklāstīti iepriekšējā punktā,
Microsoft
nevar atsaukties uz
TRIPS
līguma 13. pantu, lūdzot atcelt apstrīdētā lēmuma 2., 4., 5. un 6. pantu. Līdz ar to nav jāizskata
Microsoft
argumenti, ko atbalsta
ACT
, par to, ka šajā lietā nav izpildīti minētajā 13. pantā uzskaitītie nosacījumi.
Attiecībā uz
ACT
argumentiem, kas balstīti uz apstrīdētā lēmuma 5. panta nesaderību ar
TRIPS
līguma 31. un 39. pantu (skat. šī sprieduma 785.–788. punktu), tie ir jānoraida to pašu apsvērumu dēļ, kas izklāstīti iepriekš šī sprieduma 796.–803. punktā.
Cita starpā ir jāatzīmē, ka
ACT
arguments, ka apstrīdētā lēmuma 5. pants pārkāpjot
TRIPS
līguma 31. panta a) punktu, ir radies no pilnīgi aplamas domas, ka korektīvais pasākums paredz obligāti piešķirt licences “izgudrojumu kategorijām” un neparedz nekādu individuālu izvērtējumu. Pieņemsim, ka apstrīdētā lēmuma 5. punkta izpildes nolūkos
Microsoft
būtu ar licences starpniecību jāatļauj dažiem konkurentiem izmantot vienu vai vairākus
Microsoft
patentus, tomēr nekas šaja lēmumā neliedz panākt vienošanos par licences piešķiršanas nosacījumiem katrā atsevišķā gadījumā.
Šajā ziņā ir jāatzīmē, ka no apstrīdētā lēmuma izriet, ka 5. pantā minētais korektīvais pasākums ir jāievieš, izmantojot trīsposmu procesu un ievērojot 1005.–1009. apsvērumā izklāstītos nosacījumus.
Tādējādi sākotnēji
Microsoft
uzdevums ir izstrādāt sadarbspējas informāciju apstrīdētā lēmuma 1. panta 1. punkta nozīmē, kā arī ieviest novērtēšanas mehānismu, kas minēts tā paša lēmuma 5. panta c) punktā.
Pēc tam
Microsoft
ir jāsniedz piekļuve sadarbspējas informācijai tām sabiedrībām, kas vēlas attīstīt un izplatīt darba grupas serveru operētājsistēmas, lai tās varētu noteikt ekonomiskās izmaksas, kas tām radīsies, iestrādājot šo informāciju savos produktos (apstrīdētā lēmuma 1008. apsvēruma i) punkts). Nosacījumiem, ar kuriem
Microsoft
ļaus noteikt šīs izmaksas, jābūt racionāliem un nediskriminējošiem.
Vēl pēc tam
Microsoft
vajadzēs nodrošināt ikvienam uzņēmumam, kas vēlēsies pilnīgi vai daļēji iegūt sadarbspējas informāciju, iespēju tai piekļūt, kā arī atļaut šim uzņēmumam iestrādāt to savās darba grupas serveru operētājsistēmās (apstrīdētā lēmuma 1003. apsvērums). Arī šajā kontekstā nosacījumiem, kurus tā paredz izvirzīt, jābūt racionāliem un nediskriminējošiem (apstrīdētā lēmuma 1005.–1008. apsvērums).
No šiem dažādajiem apstrīdētā lēmuma elementiem skaidri izriet, ka gadījumā, kad konkrēta uzņēmuma lūgtā sadarbspējas informācija attiecas uz patentētu (vai ar citām intelektuālā īpašuma tiesībām aizsargātu) tehnoloģiju,
Microsoft
nekas neliedz atļaut piekļuvi šai informācijai un ļaut to lietot, izmantojot licenci, piemērojot racionālus un nediskriminējošus nosacījumus.
Pats apstāklis, ka apstrīdētajā lēmumā tiek izvirzīta prasība, lai nosacījumi, kas attiektos uz šīm iespējamajām licencēm, būtu racionāli un nediskriminējoši, nekādā ziņā nenozīmē, ka
Microsoft
būtu jāizvirza identiski nosacījumi visiem uzņēmumiem, kas prasītu šādas licences. Faktiski nav izslēgts, ka šādus nosacījumus var pielāgot katra uzņēmuma situācijai, piemēram, atkarībā no tā, cik plašai informācijai uzņēmums vēlas piekļūt, vai produktu veidiem, kuros tas paredz šo informāciju iestrādāt.
No visiem iepriekš minētajiem apsvērumiem izriet, ka vienīgā pamata trešā daļa ir jānoraida kā nepamatota.
No tā izriet, ka pirmās problēmātikas sakarā izvirzītais vienīgais pamats ir pilnībā jānoraida kā nepamatots.
C —
Par
Windows
klientu
PC
operētājsistēmas un
Windows Media Player
pārdošanas ar piesaisti problemātiku
Šīs otrās problemātikas ietvaros
Microsoft
izvirza divus pamatus — pirmo par EKL 82. panta pārkāpumu un otro par samērīguma principa pārkāpumu. Pirmais pamats attiecas uz Komisijas konstatāciju, ka
Microsoft
rīcība,
Windows
klientu
PC
operētājsistēmas iegādi pakārtojot vienlaicīgas
Windows Media Player
iegādes nosacījumam, ir ļaunprātīga pārdošana ar piesaisti (apstrīdētā lēmuma 2. panta b) punkts). Otrais pamats attiecas uz apstrīdētā lēmuma 6. pantā noteikto korektīvo pasākumu.
Pirms šo pamatu izvērtēšanas ir jāatgādina virkne faktisku un tehnisku konstatāciju, kas ietvertas apstrīdētajā lēmumā un kas attiecas uz iepriekš minētās rīcības kontekstu. Šajā sakarā ir jānorāda, ka būtībā
Microsoft
šīs dažādās konstatācijas nav apstrīdējusi.
1. Faktiskās un tehniskās konstatācijas
Apstrīdētā lēmuma 60.–66. apsvērumā Komisija raksturo digitālos multimedijus.
Iesākumā Komisija definē multimediju draiverus kā programmatūras produktus, kas ciparu formātā spēj nolasīt skaņas un grafisko informāciju, proti, atšifrēt attiecīgos datus un tos translēt instrukcijās aparatūrai, tādai kā skaļruņiem vai ekrānam (apstrīdētā lēmuma 60. apsvērums).
Pēc tam apstrīdētā lēmuma 61. apsvērumā Komisija paskaidro, ka audio un video saturs ir sakārtots digitālajās datnēs atbilstīgi noteiktiem specifiskiem formātiem un ir izstrādāti kompresēšanas un dekompresēšanas algoritmi, lai samazinātu saturam nepieciešamo vietu, bet nezaudētu audio vai video satura kvalitāti. Komisija precizē, ka šie algoritmi ir implementēti multimediju draiveros un kodēšanas programmatūrā, lai varētu veidot kompresētas datnes. Komisija piebilst, ka multimediju draiverī esošo koda daļu, kas implementē kompresēšanas un dekompresēšanas algoritmu, sauc par “kodeku”, un, lai multimediju draiveris spētu pareizi rīkoties ar noteiktā formātā, kas izmanto specifisku kompresēšanas/dekompresēšanas algoritmu, “kompresētu digitālo saturu”, tam ir jāatpazīst šis formāts un šis kompresēšanas/dekompresēšanas algoritms, proti, tam ir jāimplementē attiecīgais kodeks.
Apstrīdētā lēmuma 62. apsvērumā Komisija paskaidro, ka gala lietotājs var piekļūt audio un video saturam, lejuplādējot no interneta savā klientu
PC
attiecīgo datni, proti, kopējot šo datni un pārnesot to uz savu klientu
PC
. Kad datne ir lejuplādēta, to var “nolasīt”, izmantojot ar datnes formātu savietojamu multimediju draiveri.
Apstrīdētā lēmuma 63. apsvērumā Komisija apgalvo, ka gala lietotājs var saņemt arī internetā straumētu audio un video saturu. Ja izmanto šo metodi, vairs nav jāgaida, kamēr attiecīgā datne pilnībā lejuplādējas, jo datne tiek nosūtīta uz lietotāja klientu
PC
mazu datnes fragmentu veidā, kas seko cits citam, proti, datu “straumes” veidā, ko multimediju draiveris atskaņo, tiklīdz saturs ir saņemts. Lai straumēšana būtu iespējama, lietotāja klientu
PC
jābūt straumēšanas multimediju draiverim.
Komisija precizē, ka audio un video satura straumēšanai uz gala lietotāja klientu
PC
bieži vien ir nepieciešami īpaši straumēšanas protokoli, kas nosaka sakarus starp multimediju draiveri un programmatūras serveri, kurš izplata [audio un video] saturu internetā. Lai piekļūtu audio un video saturam, izmantojot konkrēto protokolu, lietotāja rīcībā ir jābūt tādam multimediju draiverim, kas atpazīst šo protokolu (apstrīdētā lēmuma 64. apsvērums).
Visbeidzot, apstrīdētā lēmuma 66. apsvērumā Komisija paskaidro, ka, izmantojot kodējošās programmatūras straumēšanas serverus un multimediju draiverus, kuru kodeks, formāts un straumējuma protokola atbalsts ir savietojams, ir iespējams izveidot programmatūras infrastruktūru straumētas audio un video satura piegādei un izmantošanai IT tīklos. Tā precizē, ka šāda infrastruktūra var arī nodrošināt platformu citu lietojumprogrammatūru izstrādei, kuras izmantos šīs infrastruktūras piedāvātos pakalpojumus. Multimediju draiveri var tostarp nodrošināt lietojumprogrammu saskarnes (
API
), kuras citas lietojumprogrammas izmantos, lai, piemēram, draiveris sāktu lasīt datni.
Apstrīdētā lēmuma 107.–120. apsvērumā Komisija īsumā apraksta ekonomiskos faktorus, kas raksturo digitālo mediju sektora piedāvājuma, konkurences un patēriņa modeļus.
Pirmkārt, digitālo mediju satura ķēdes sākumā ir satura īpašnieki, kuriem parasti ir īpašumtiesības uz šo saturu un kuri tādēļ var kontrolēt šī satura pavairošanu un izplatīšanu (apstrīdētā lēmuma 108. apsvērums).
Otrkārt, Komisija norāda, ka saturu apkopo satura sniedzēji, kuri izplata to patērētājiem, it īpaši to uzglabājot serveros, kas pieslēgti internetam un kuriem patērētāji var piekļūt no saviem klientu
PC
(apstrīdētā lēmuma 109.–111. apsvērums).
Treškārt, Komisija norāda, ka programmatūras infrastruktūru, kas ļauj radīt, pārraidīt un atskaņot digitālo saturu, nodrošina programmatūras izstrādātāji, ieskaitot
Microsoft
,
RealNetworks
un
Apple
(apstrīdētā lēmuma 112. apsvērums). Komisija precizē, ka šiem trim uzņēmumiem raksturīgs, ka tie ne tikai atbalsta noteiktus sektora standarta formātus, bet piedāvā ļoti plašu produktu klāstu — no kodējošās programmatūras līdz draiveriem, kas balstīti galvenokārt uz šo uzņēmumu izveidotām digitālo mediju tehnoloģijām un saviem, tiem piederošiem datņu formātiem (apstrīdētā lēmuma 113. apsvērums). Tādējādi uzņēmumam
Microsoft
pieder šādi formāti:
Windows Media Audio
(
WMA
),
Windows Media Video
(
WMV
) un
Advanced Streaming Format
(
ASF
).
RealNetworks
formātus sauc par “RealAudio” and “RealVideo”, bet
Apple QuickTime
formātu datņu paplašinājumi ir “.qt”, “.mov” un “.moov”. Komisija piebilst, ka citi programmatūras izstrādātāji nepiedāvā visus mediju satura sniegšanai nepieciešamos produktus, bet parasti iegādājas kāda no triju iepriekš minēto uzņēmumu tehnoloģiju un lietošanas licencēm vai izmanto atvērtos nozares standartus (apstrīdētā lēmuma 117. apsvērums).
Ceturtkārt, Komisija norāda, ka multimediju draiverus var piegādāt gala lietotājiem, izmantojot vairākus piegādāšanas kanālus (apstrīdētā lēmuma 119. un 120. apsvērums).
Pirmkārt, iekārtu ražotāji var instalēt multimediju draiverus lietotāju klientu
PC
saskaņā ar vienošanos starp iekārtu ražotājiem un programmatūras izstrādātājiem. Tādējādi gala lietotāju personālajos datoros bez operētājsistēmām jau ir instalēts multimediju draiveris un bieži vien arī cita programmatūra. Saskaņā ar apstrīdētā lēmuma 68. apsvērumu iekārtu ražotāji ir sabiedrības, kas komplektē datorus, izmantojot dažādu ražotāju piegādātus komponentus. Komplektēšana parasti ietver programmatūras izstrādātāju piegādātās vai pamatiekārtu ražotāja paša izstrādātās operētājsistēmas instalēšanu, pievienojot gala lietotāju pieprasītās lietotnes. Šādā veidā komplektētas iekārtas pēc tam iepērk “tālākpārdevēji”, kuri pārdod tās tālāk kopā ar papildu programmatūru.
Otrkārt, gala lietotāji var lejuplādēt multimediju draiverus savos klientu
PC
no interneta.
Treškārt, multimediju draiverus var tirgot mazumtirdzniecības veikalos vai izplatīt kopā ar citiem programmatūras produktiem.
Apstrīdētā lēmuma 121.–143. apsvērumā Komisija apraksta
Microsoft
un tās konkurentu produktus.
Attiecībā uz
Microsoft —
tā atgādina, ka
Microsoft
multimediju draiveri sauc “Windows Media Player”, un precizē, ka apstrīdētā lēmuma laikā šīs programmatūras jaunāko versiju sauca par “Windows Media Player 9 Series” (
WMP

). Tā norāda, ka
WMP 9
, kas ļauj atskaņot lejuplādētu vai straumētu audio un video saturu, ir pieejama kopš 2003. gada 7. janvāra, un no 2003. gada novembra tā darbojas arī ar
OS
un
UNIX
operētājsistēmām.
WMP

neatbalsta
Real
un
QuickTime
formātus.
Kas attiecas uz
Microsoft
konkurentiem, Komisija it īpaši apraksta
RealNetworks
(apstrīdētā lēmuma 125.–134. apsvērums) un
Apple
(apstrīdētā lēmuma 135.–140. apsvērums) produktus.
Komisija tostarp norāda, ka
RealNetworks
, kuru tolaik sauca par
Progressive Networks Inc
., 1995. gadā bija pirmā lielā sabiedrība, kas tirgoja produktus digitālā audio satura straumēšanai, tostarp
RealAudioPlayer
. 1997. gada februārī
RealNetworks
izlaida
RealPlayer 4.0
, kas tiešsaistē un pēc pieprasījuma atskaņoja audio un video datnes.
Savukārt
Apple
90. gadu sākumā izstrādāja
Media Player
ar nosaukumu “QuickTime Player”, kas sākotnēji darbojās tikai uz
PC Macintosh
. 1994. gada novembrī
Apple
izlaida
Windows
paredzētu
QuickTime 2.0
un 1999. gada aprīlī —
QuickTime 4.0
, kas atbalstīja multimediju straumēšanu.
Komisija turklāt min arī tādas programmas kā
MusicMatch
izstrādāto
MusicMatch Jukebox
un
Nullsoft
izveidoto
Winamp Media Player
, precizējot, ka tās balstītas ne tikai uz saviem kodekiem vai datņu formātiem, bet arī uz
Microsoft
,
Apple
vai
RealNetworks
piederošajām tehnoloģijām vai atvērtiem formātiem (apstrīdētā lēmuma 141.–143. apsvērums).
Apstrīdētā lēmuma 302.–314. apsvērumā ir iekļauts
Microsoft
darbību multimediju programmatūras sektorā hronoloģisks uzskaitījums, kuru var apkopot šādi:
—
1991. gada augustā
Microsoft
izlaida savas operētājsistēmas versiju
Windows

3.0
, kas ietvēra “multimediju paplašinājumus”, ar kuras palīdzību lietotāji varēja aplūkot nekustīgas fotogrāfijas un klausīties skaņu, bet ar kuru nebija iespējama multimediju straumēšana;
—
1993. gadā
Microsoft
izlaida “Video for Windows”, kas ietvēra
Media Player

2.0
un ļāva lietotājiem uz saviem klientu
PC
atskaņot lejuplādētas video datnes;
—
1995. gada augustā
Microsoft
izlaida operētājsistēmu
Windows

, kurā tā vēlāk iekļāva savu
Internet Explorer
pārlūkprogrammu un kurā bija iekļauts
RealNetworks
izstrādātais
RealAudio Player
;
—
1996. gada septembrī
Microsoft
izlaida
NetShow

1.0
, kas bija veidots tā, lai darbotos uz datoriem ar
Windows

operētājsistēmu, un ļāva izplatīt audio un video saturu iekštīklos [
intranet
] atskaņošanai;
—
1997. gada 21. jūlijā
Microsoft
un
RealNetworks
paziņoja par vienošanos sadarboties straumēšanas sektorā, saskaņā ar kuru
RealNetworks
deva
Microsoft
atļauju izmantot, pirmkārt,
RealAudio
un
RealVideo 4.0
kodekus iekļaušanai tās
NetShow
programmatūrā, otrkārt,
RealPlayer4.0
iekļaušanai
Internet Explorer
;
—
1997. gada oktobrī
Microsoft
paziņoja, ka
RealPlayer 4.0
ir iekļauts
Internet Explorer 4.0
;
—
1998. gada 4. maijā
Microsoft
izlaida
Microsoft Media Player
beta versiju, kas spēja straumēt digitālo saturu internetā un atbalstīt tādus formātus kā
MPEG
,
QuickTime
,
RealAudio
un
RealVideo
, kā arī tās
Netshow 3.0 Server
programmatūras beta versiju;
—
1998. gada 25. jūnijā
Microsoft
izlaida
Windows

operētājsistēmu, kuras uzstādīšanas kompaktdiskā bija iekļauts draiveris
NetShow 2.0
, kas atskaņoja straumētu saturu, bet kas nebija iekļauts pamatkonfigurācijās, ko
Windows

piedāvāja lietotājiem;
—
1998. gada 7. jūlijā
Microsoft
izlaida
Windows Media Player

(
WMP 6
), draiveri, kas atskaņoja internetā straumētu saturu, darbojās ar operētājsistēmām
Windows 95
,
Windows98
un
Windows NT 4.0
un atbalstīja
RealAudio 4.0
,
RealVideo 4.0
,
ASF
,
AVI
,
WAV
,
MPEG
un
QuickTime
;
—
1999. gada 5. maijā
Microsoft
izlaida
Windows

98 Second Edition
operētājsistēmu lietotāju klientu
PC
, kurā bija iekļauts multimediju draiveris
WMP 6
; šo multimediju draiveri iekārtu ražotāji vai lietotāji nevarēja atvienot un tas tika iekļauts arī
Windows
versijās, proti,
Windows Me
,
Windows

2000 Professional
un
Windows XP
;
—
1999. gada augustā
Microsoft
izlaida “
Windows Media Technologies 4
arhitektūru”, kas ietvēra
Windows Media Player
,
Windows Media Services
,
Windows Media Tools
un
Microsoft
paša izveidoto digitāla satura lietošanas tiesību pārvaldes tehnoloģiju;
—
šī programmatūra vairs “vietēja atbalsta līmenī” neatbalstīja
RealNetworks
vai
QuickTime
formātus;
—
2002. gada septembrī
Microsoft
paziņoja par savas tehnoloģijas
Windows Media

9 Series
beta versijas izlaišanu, kurā tostarp bija iekļauts
WMP

atskaņotājs.
Ir jānorāda, ka
Microsoft
izpildīja pienākumus saskaņā ar ASV izlīgumu, atļaujot iekārtu ražotājiem un gala patērētājiem aktivizēt vai likvidēt pieeju tās starpprogrammatūrai un laižot tirgū 2002. gada 1. augustā
Windows

2000 Professional Service Pack 3
un 2002. gada 9. septembrī
Windows XP Service Pack 1
(apstrīdētā lēmuma 315. apsvērums).
2. Par pirmo pamatu par EKL 82. panta pārkāpumu
Pirmajam pamatam, ko
Microsoft
izvirza šīs problemātikas ietvaros, ir četras daļas. Pirmajā daļā
Microsoft
apgalvo, ka Komisija piemēroja jaunu, spekulatīvu, juridiski nepamatotu teoriju, lai pierādītu, ka pastāv konkurentu izstumšana no tirgus. Otrajā daļā
Microsoft
norāda, ka Komisija nav pietiekami ņēmusi vērā ieguvumus, kas izriet no tās operētājsistēmas “arhitektūras koncepcijas”. Trešajā daļā tā norāda, ka Komisija nav pierādījusi EKL 82. panta pārkāpumu un it īpaši EKL 82. panta otrās daļas d) punkta pārkāpumu. Visbeidzot, ceturtajā daļā
Microsoft
apgalvo, ka Komisija neņēma vērā saistības, kas izriet no
TRIPS
līguma.
Turklāt, sniedzot ievadu argumentācijā, kuru tā izklāsta saistībā ar šo problemātiku,
Microsoft
sniedz virkni apgalvojumu par nosacījumiem, kas ir nepieciešami, lai konstatētu ļaunprātīgo pārdošanu ar piesaisti.
Iesākumā Pirmās instances tiesa izvērtēs apgalvojumus, kas norādīti iepriekšējā punktā. Pēc tam saistībā ar secinājumiem, kurus tā izdarīs šo apgalvojumu dēļ (skat. šī sprieduma 869. punktu), tā analizēs argumentus, ko
Microsoft
izvirza pirmā pamata pirmajās trīs daļās. Beigās Pirmās instances tiesa izvērtēs pamata ceturto daļu.
a) Par obligātajiem nosacījumiem, lai konstatētu ļaunprātīgo pārdošanu ar piesaisti
Lietas dalībnieku argumenti
Microsoft
, atsaucoties uz apstrīdētā lēmuma 794. apsvērumu, apgalvo, ka Komisija ir balstījusi konstatāciju par ļaunprātīgās pārdošanas ar piesaisti pastāvēšanu šajā lietā uz šādiem apstākļiem:
—
pirmkārt, piesaistošais produkts un piesaistītais produkts ir divi atšķirīgi produkti;
—
otrkārt, attiecīgajam uzņēmumam ir dominējošs stāvoklis piesaistošā produkta tirgū;
—
treškārt, minētais uzņēmums nesniedz patērētājiem izvēli iegūt piesaistošo produktu bez piesaistītā produkta;
—
ceturtkārt, attiecīgā prakse ierobežo konkurenci.
Atsaucoties uz apstrīdētā lēmuma 961. apsvērumu,
Microsoft
norāda, ka Komisija arī ņēma vērā, ka attiecīgā pārdošana ar piesaisti nebija objektīvi pamatota.
Microsoft
apgalvo, ka šie dažādie elementi atkāpjas no nosacījumiem, kas noteikti EKL 82. panta otrās daļas d) punktā, divos aspektos.
Pirmkārt, Komisija aizvietoja nosacījumu, ka “līgumu noslēgšana tiek pakļauta tam, ka citas puses piekrīt papildu saistībām, kam pēc to rakstura vai saskaņā ar uzņēmējdarbības praksi nav nekādas saiknes ar līgumu priekšmetu”, ar nosacījumu, ka dominējošā stāvoklī esošs uzņēmums “nesniedz patērētājiem izvēli iegūt piesaistošo produktu bez piesaistītā produkta”.
Otrkārt, Komisija ir pievienojusi nosacījumu par konkurentu izstumšanu no tirgus, kas nav tieši noteikts EKL 82. panta otrās daļas d) punktā un kas parasti netiek ņemts vērā, izvērtējot ļaunprātīgās pārdošanas ar piesaisti pastāvēšanu. Konkrētāk, Komisija, atzinusi apstrīdētā lēmuma 841. apsvērumā, ka šī lieta nav “klasiskā pārdošanas ar piesaisti lieta”, balstīja savu secinājumu, ka pastāv konkurentu izstumšana no tirgus, uz jaunu un “ļoti spekulatīvu” teoriju, ka plaša
Windows
multimediju funkcionalitātes izplatīšana liktu satura sniedzējiem kodēt to saturu
Windows Media
formātā, kura dēļ tiktu izstumti visi konkurējošie multimediju draiveri no tirgus un tad netiešā veidā patērētāji tiktu spiesti izmantot tikai šo multimediju funkcionalitāti.
Microsoft
piebilst, ka apstrīdētais lēmums ir pretrunīgs tiktāl, ciktāl Komisija 792. apsvērumā konstatēja, ka EKL 82. panta otrās daļas d) punkta nosacījumi šajā lietā ir izpildīti, tajā pašā laikā ņemot vērā nosacījumus, kas atkāpjas no minētās tiesību normas.
ACT
apgalvo, ka Komisija ņēma vērā trīs dažādu kategoriju nosacījumus, lai šajā lietā konstatētu ļaunprātīgu pārdošanu ar piesaisti, proti, pirmkārt, tos nosacījumus, kas noteikti EKL 82. panta otrās daļas d) punktā, otrkārt, tos, kas noteikti EKL 82. pantā kopumā, un, treškārt, četrus nosacījumus, kas izklāstīti apstrīdētā lēmuma 794. apsvērumā.
ACT
apgalvo, ka neatkarīgi no tā, kura kategorija tiek piemērota, Komisijas vērtējums ir kļūdains.
Komisija, atsaucoties uz apstrīdētā lēmuma 831. apsvērumu, apgalvo, ka attiecīgā pārdošana ar piesaisti pārkāpj “[EKL] 82. pantu kopumā un īpaši [EKL] 82. panta [otrās daļas] d) punktu”. Tā norāda, ka tā šīs divas tiesību normas izvirzīja kopā pret argumentiem, ko
Microsoft
bija izvirzījusi administratīvā procesa laikā, un lai “kliedētu jebkādas šaubas”, kā arī “lai izvairītos no semantiska rakstura debatēm par [[EKL] 82. panta otrās daļas] d) punkta interpretēšanu”. Tā piebilst, ka nosacījumi, kurus tā piemērojusi šajā lietā, lai secinātu ļaunprātīgas pārdošanas ar piesaisti pastāvēšanu, atbilst tiem, kas atzīti judikatūrā.
Pirmās instances tiesas vērtējums
Pirmās instances tiesa uzskata, ka
Microsoft
argumenti ir tikai semantiski un nevar tikt pieņemti.
Šajā sakarā jāatgādina, kā Komisija apstrīdētajā lēmumā strukturē savus argumentus par šo pārdošanu ar piesaisti.
Apstrīdētā lēmuma 794. apsvērumā tā izklāsta, ka ļaunprātīga pārdošana ar piesaisti EKL 82. panta nozīmē pastāv tad, ja ir konstatēti šī sprieduma 842. punktā izklāstītie četri faktori.
Tad tā aplūko
Microsoft
pārmesto uzvedību šo četru faktoru perspektīvā (apstrīdētā lēmuma 799.–954. apsvērums).
Pirmkārt, Komisija atgādina, ka
Microsoft
ir dominējošs stāvoklis personālo datoru operētājsistēmu tirgū (apstrīdētā lēmuma 799. apsvērums). Uzreiz jāatzīmē, ka šo apstākli
Microsoft
neapstrīd.
Otrkārt, Komisija apstiprina, ka straumējošie multimediju draiveri un personālo datoru operētājsistēmas ir divi atšķirīgi produkti (apstrīdētā lēmuma 800.–825. apsvērums).
Treškārt, tā izklāsta, ka
Microsoft
nedod patērētājiem iespēju iegūt
Windows
personālo datoru operētājsistēmu bez
Windows Media Player
(apstrīdētā lēmuma 826.–834. apsvērums).
Ceturtkārt, Komisija apgalvo, ka
Windows Media Player
pārdošana ar piesaisti ierobežo konkurenci multimediju draiveru tirgū (apstrīdētā lēmuma 835.–954. apsvērums). Šajā sakarā tā it īpaši norāda, ka klasiskos pārdošanas ar piesaisti gadījumos Komisija un Kopienu tiesa “atzina, ka atšķirīgas preces pārdošana ar piesaisti galvenajai precei liecina par to, ka šāda prakse ir vērsta uz konkurentu izstumšanu no tirgus” (apstrīdētā lēmuma 841. apsvērums). Tomēr Komisija uzskata, ka šajā lietā ir pamatoti iemesli bez papildu analīzes nepieņemt, ka
Windows Media Player
pārdošana ar piesaisti būtu uzskatāma par konkurenci ierobežojoša rakstura darbību (tas pats apsvērums). Būtībā tā uzskata, ka, “piesaistot [
Windows Media Player
] dominējošam produktam,
Windows
tiek padarīts par [
Windows Media Player
] platformu, uz kuras likt izvēlēto saturu un papildu lietojumprogrammas, tādējādi ierobežojot konkurenci multimediju draiveru tirgū” (apstrīdētā lēmuma 842. apsvērums). Tā piebilst, ka “tam ir sekas uz konkurenci saistītu produktu tirgū, piemēram, kodēšanas programmu un multimediju vadības produktu tirgū (bieži tie ir saistīti ar serveriem), kā arī personālo datoru operētājsistēmu tirgū — tieši šajos datoros būtiskā formā tiek lietoti multimediju draiveri, kas ir savietojami ar kvalitatīvu saturu” (tas pats apsvērums).
Visbeidzot, Komisija pārbauda
Microsoft
nosauktos faktus, lai pierādītu, ka
Microsoft
pārmestā ļaunprātīgā rīcība ir objektīvi pamatota (apstrīdētā lēmuma 955.–970. apsvērums).
Pirmās instances tiesa uzskata, ka šādi veiktā Komisijas pārdošanas ar piesaisti pamatelementu analīze ir precīza un atbilst gan EKL 82. panta, gan judikatūras prasībām. Lai konstatētu, vai
Microsoft
pārmestā rīcība ir ļaunprātīga pārdošana ar piesaisti, Komisija pamatoti atsaucās uz apstrīdētā lēmuma 794. apsvērumā izklāstītajiem faktiem, kā arī uz apstākli, ka saistītajai tirdzniecībai nav objektīva pamatojuma. Šos faktus var izsecināt ne tikai no pašas pārdošana ar piesaisti jēdziena, bet arī no judikatūras (skat. it īpaši Pirmās instances tiesas 1991. gada 12. decembra spriedumu lietā
T-30/89
Hilti
/Komisija,
Recueil
, II-1439. lpp.
, ko apstiprinājusi Tiesa ar 1994. gada 2. marta spriedumu lietā
C-53/92 P
Hilti
/Komisija,
Recueil
, I-667. lpp.
; 1994. gada 6. oktobra spriedumu un iepriekš 293. punktā minēto 1996. gada 14. novembra spriedumu lietā
Tetra Pak
/Komisija).
Ir jāatgādina, ka ļaunprātīgo rīcību uzskaitījums 82. panta otrajā daļā nav izsmeļošs, jo tajā minētās rīcības ir tikai dominējošā stāvokļa ļaunprātīgās izmantošanas piemēri (šajā sakarā skat. iepriekš šī sprieduma 293. punktā minēto 1996. gada 14. novembra spriedumu lietā
Tetra Pak
/Komisija, 37. punkts). Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru ļaunprātīgas izmantošanas rīcību uzskaitījums šajā tiesību normā nemin visus EK līgumā aizliegtās dominējošā stāvokļa ļaunprātīgas izmantošanas veidus (Tiesas 1973. gada 21. februāra spriedums lietā
6/72
Europemballage
un
Continental Can
/Komisija,
Recueil
, 215. lpp.
, 26. punkts, un iepriekš šī sprieduma 229. punktā minētais spriedums apvienotajās lietās
Compagnie maritime belge transports
u.c./Komisija, 112. punkts).
No tā izriet, ka pārdošana ar piesaisti, ko praktizē dominējošā stāvoklī esošs uzņēmums, var būt pretrunā EKL 82. pantam pat tad, kad tā neatbilst konkrētam piemēram, kas minēts EKL 82. panta otrās daļas d) punktā. Līdz ar to, lai konstatētu, ka pastāv ļaunprātīga pārdošana ar piesaisti, Komisija apstrīdētajā lēmumā pamatoti balstījās uz EKL 82. pantu kopumā, nevis tikai uz EKL 82. panta otrās daļas d) punktu.
Katrā ziņā ir jākonstatē, ka apstrīdētā lēmuma 794. apsvērumā Komisijas noteiktie pārdošanas ar piesaisti pamatelementi būtībā sakrīt ar EKL 82. panta otrās daļas d) punktā paredzētajiem nosacījumiem.
Šajā kontekstā ir jānoraida
Microsoft
arguments, ka Komisija šajā lietā ir piemērojusi nosacījumus, kas divos aspektos neatbilst EKL 82. panta otrās daļas d) punktā paredzētajiem nosacījumiem.
Tā, pirmkārt, norādot, ka ir jāpārbauda, vai dominējošā stāvoklī esošs uzņēmums “neatņem patērētājiem iespēju izvēlēties piesaistošo produktu bez piesaistītā produkta”, Komisija vienkārši citiem vārdiem pauda ideju, ka pārdošanas ar piesaisti priekšnosacījums ir apstāklis, ka patērētāji ir spiesti tieši vai netieši pieņemt “papildu pakalpojumus”, kas norādīti EKL 82. panta otrās daļas d) punktā.
Šajā lietā, kā tiks sīkāk izklāstīts šī sprieduma 962. un 965. punktā, šos ierobežojumus, pirmkārt, piemēro oriģinālo iekārtu ražotājiem, kas tos pārnes uz gala patērētājiem. Tie saskaras ar tiešiem ierobežojumiem retāk, kad viņi nevis iegādājas aprīkojumu no oriģinālo iekārtu ražotāja, bet
Windows PC
operētājsistēmu iegādājas tieši no kāda mazumtirgotāja.
Otrkārt, nevar apgalvot, ka Komisija būtu izvirzījusi kādu jaunu nosacījumu, kas būtu saistīts ar konkurentu izstumšanu no tirgus, lai konstatētu ļaunprātīgu pārdošanu ar piesaisti EKL 82. panta otrās daļas d) punkta nozīmē.
Šajā sakarā, no vienas puses, ir jāatzīmē, ka nedz šī pēdējā, nupat minētā tiesību norma, nedz EKL 82. pants vispār nemin, ka minētajai rīcībai būtu kādas pret konkurenci vērstas sekas, tomēr ir spēkā princips, ka rīcību var uzskatīt par ļaunprātīgu tikai tad, ja tā var ierobežot konkurenci (šajā sakarā skat. Pirmās instances tiesas 2003. gada 30. septembra spriedumu lietā
T-203/01
Michelin
/Komisija,
Recueil
, II-4071. lpp.
, 237. punkts; turpmāk tekstā — “
Michelin
spriedums”).
No otras puses, kā tiks precizēts šī sprieduma 1031.–1058. punktā, nevar apgalvot, ka Komisija būtu balstījusies uz jaunu un augstākā mērā spekulatīvu teoriju, lai secinātu, ka šajā lietā pastāv konkurentu izstumšana no tirgus. No apstrīdētā lēmuma 841. apsvēruma izriet, ka Komisija ir uzskatījusi, ka, ņemot vērā lietas specifiskos apstākļus, tā nevarēja tikai uzskatīt — kā tā parasti dara ļaunprātīgās tirdzniecības ar piesaisti lietās —, ka attiecīgā produkta un dominējošā produkta pārdošanai ar piesaisti pašai par sevi ir no tirgus izstumjoša iedarbība. Tā līdz ar to vēlāk aplūkoja attiecīgās pārdošanas ar piesaisti konkrētās izpausmes attiecīgajā straumējošo multimediju draiveru tirgū, kā arī šī tirgus attīstības iespējas.
Ņemot vērā iepriekš izklāstīto, Pirmās instances tiesa uzskata, ka pārdošanas ar piesaisti jautājums ir jāizvērtē, ņemot vērā četrus nosacījumus, kas uzskaitīti apstrīdētā lēmuma 794. apsvērumā (skat. šī sprieduma 842. punktu), kā arī nosacījumu, ka trūkst objektīva pamatojuma.
Otrais nosacījums, kas minēts apstrīdētā lēmuma 794. apsvērumā, ir jāuzskata par izpildītu, jo ir zināms, ka
Microsoft
ir dominējošs stāvoklis eventuālā piesaistošā produkta tirgū, proti,
PC
operētājsistēmu tirgū.
Microsoft
argumenti, kurus tā izvirza pirmā pamata pirmajās trīs daļās (skat. šī sprieduma 839. punktu) tiks aplūkoti, sasaistot tos ar četriem nosacījumiem, kas nepieciešami, lai konstatētu ļaunprātīgas pārdošanas ar piesaisti esamību. Šī pārbaude notiks šādi. Pirmkārt, Pirmās instances tiesa izvērtēs nosacījumu, kas ir saistīts ar divu atsevišķu produktu pastāvēšanu, ņemot vērā
Microsoft
apsvērumus otrās un trešās daļas ietvaros. Otrkārt, Pirmās instances tiesa pārbaudīs nosacījumu, kas saistīts ar līgumu noslēgšanas pakārtošanu papildu pakalpojumiem, ņemot vērā
Microsoft
argumentus, kas izvirzīti trešās daļas pamatošanai. Treškārt, tā analizēs nosacījumu, kas saistīts ar konkurences ierobežošanu tirgū, ņemot vērā
Microsoft
apsvērumus pirmās daļas ietvaros. Ceturtkārt, tā pārbaudīs objektīvo pamatojumu, uz ko
Microsoft
atsaucas, ņemot vērā
Microsoft
argumentus otrās daļas ietvaros.
Visbeidzot tiks izskatīta ceturtā daļa, kas attiecas uz apgalvojumiem par to, ka nav ņemti vērā pienākumi, kurus Kopienām uzliek
TRIPS
līgums.
b) Par divu atsevišķu produktu esamību
Apstrīdētais lēmums
Komisija apskata šo pirmo nosacījumu apstrīdētā lēmuma 800.–825. apsvērumā. Tās veiktajai analīzei ir trīs daļas. Pirmkārt, tā cenšas parādīt, ka straumējošie multimediju draiveri un klientu
PC
operētājsistēmas ir atsevišķi produkti (apstrīdētā lēmuma 800.–813. apsvērums). Otrkārt, Komisija noraida
Microsoft
argumentu, ka tā sāka multimediju draiveru tehnoloģiju pārdot ar piesaisti
Windows
operētājsistēmai pirms 1999. gada (apstrīdētā lēmuma 814.–820. apsvērums). Treškārt, tā noraida
Microsoft
argumentu, ka straumējošu multimediju draiveru pārdošana ar piesaisti operētājsistēmai ir normāla komercdarbības prakse (apstrīdētā lēmuma 821.–824. apsvērums).
Analīzes pirmajā daļa Komisija izklāsta, ka, pirmkārt, saskaņā ar judikatūru neatkarīgu ražotāju esamība, kas specializējas piesaistītā produkta ražošanā, liecina par atsevišķa patērētāju pieprasījuma esamību un tādējādi arī par atsevišķa tirgus esamību piesaistītajam produktam (apstrīdētā lēmuma 802. apsvērums). Tādēļ Komisija uzskata, ka analīzes veikšanai saskaņā ar EKL 82. pantu produktu atsevišķums jāvērtē, ņemot vērā patērētāju pieprasījumu tādā nozīmē, ka, ja nav atsevišķa pieprasījuma pēc apgalvotā piesaistītā produkta, attiecīgie produkti nav atsevišķi (apstrīdētā lēmuma 803. apsvērums).
Otrkārt, Komisija konstatē, ka “multimediju draiveri tiek piedāvāti tirgū atsevišķi” un ka ir izplatītāji, kas izstrādā un piegādā multimediju draiverus neatkarīgā veidā, nodalīti no operētājsistēmām (apstrīdētā lēmuma 804. apsvērums).
Treškārt, Komisija atsaucas uz
Microsoft
praksi, saskaņā ar kuru tika izstrādātas un izplatītas
Windows Media Player
versijas sabiedrības
Apple
operētājsistēmai
Mac
un sabiedrības
Sun
operētājsistēmai
Solaris
(apstrīdētā lēmuma 805. apsvērums). Komisija arī norāda, ka
Microsoft
multimediju draiveru laidieni vai atjauninājumi atšķiras no
Windows
operētājsistēmu laidieniem vai atjauninājumiem (tas pats apsvērums).
Ceturtkārt, Komisija izklāsta, ka nevar uzskatīt par nenozīmīgu to patērētāju skaitu, kas izvēlas iegādāties multimediju draiverus atsevišķi no to operētājsistēmām, tostarp
RealPlayer
atsevišķi no
RealNetworks
, kas neizstrādā un nepārdod operētājsistēmas (apstrīdētā lēmuma 806. apsvērums).
Piektkārt, Komisija norāda, ka dažiem operētājsistēmu lietotājiem nebūs vajadzīgs vai viņi nevēlēsies multimediju draiveri (apstrīdētā lēmuma 807. apsvērums).
Sestkārt, Komisija noraida
Microsoft
argumentu par to, ka nav būtiska pieprasījuma pēc operētājsistēmām bez multimediju draiveru tehnoloģijām (apstrīdētā lēmuma 809. apsvērums).
Septītkārt, Komisija konstatē, ka
Microsoft
rīko veicināšanas kampaņas, kas ir specifiski veltītas
Windows Media Player
multimediju draiveriem neatkarīgi no operētājsistēmas (apstrīdētā lēmuma 810. apsvērums).
Astotkārt, Komisija paskaidro, ka klientu
PC
operētājsistēmas un straumējošie multimediju draiveri ir atsevišķi produkti arī attiecībā uz to funkcionalitātēm (apstrīdētā lēmuma 811. apsvērums).
Devītkārt, Komisija norāda, ka šie divi produkti “atbilst” dažādām nozaru struktūrām, ko var secināt arī no fakta, ka
Microsoft
multimediju draiveru tirgū vēl ir daži konkurenti, turpretim tās konkurenti klientu
PC
operētājsistēmu tirgū ir nenozīmīgi (apstrīdētā lēmuma 812. apsvērums). Turklāt produktu cenas arī ir dažādas (tas pats apsvērums).
Desmitkārt, Komisija paskaidro, ka
Microsoft
lieto programmatūras izstrādātāja rīkkopas licences (
software developer’s kit
) (turpmāk tekstā — “
PIR
licences”), kuras atšķiras atbilstīgi tam, vai programmatūras izstrādātāja rīkkopa ir saistīta ar
Windows
operētājsistēmu, vai nu ar
Windows Media
tehnoloģijām (apstrīdētā lēmuma 813. apsvērums).
Analīzes otrajā daļā Komisija apgalvo —
Microsoft
arguments, ka tās multimediju draivera tehnoloģija ir piesaistīta
Windows
kopš 1992. gada, nevar apgāzt Komisijas secinājumu par divu atsevišķu produktu esamību. Komisija it īpaši norāda, ka tā “nosoda
Microsoft
rīcību ar brīdi, kad pārdošana ar piesaisti kļuva kaitīgāka, nekā tā bijusi iepriekš”, šajā sakarā precizējot, ka 1999. gadā
Microsoft
“pārdeva ar piesaisti produktu (
WMP

), kura būtiskā funkcionalitāte atbilda citu izplatītāju produktiem, kas mudināja daudzus patērētājus domāt, ka tas ir multimediju draiveris (multimediju straumēšana internetā), ar kuru
Microsoft
1998. gadā ienāca straumējošo multimediju draiveru tirgū” (apstrīdētā lēmuma 816. apsvērums). Komisija arī konstatē, ka pirmais straumējošais multimediju draiveris, kuru
Microsoft
1995. gadā izplatīja kopā ar
Windows
, bija
RealNetworks RealAudio Player
, tā kā šajā laika posmā
Microsoft
vēl nebija “dzīvotspējīga” straumējošā multimediju draivera (apstrīdētā lēmuma 817. apsvērums). Komisija precizē, ka
RealAudio Player
programmatūras kodu varēja pilnībā atinstalēt (tas pats apsvērums).
Analīzes trešajā daļā Komisija atspēko
Microsoft
argumentu, ka straumējošu multimediju draiveru pārdošana ar piesaisti klientu
PC
operētājsistēmai ir normāla komercdarbības prakse. Tā norāda, pirmkārt, ka šajā argumentā nav ņemts vērā fakts par piesaistītā produkta neatkarīgo izplatītāju esamību; otrkārt, ka
Sun
un
Linux
izplatītāji nepārdod ar piesaisti savus multimediju draiverus, bet gan trešo pušu multimediju draiverus un, treškārt, neviens no šo operētājsistēmu pārdevējiem nepiesaista multimediju draiveri operētājsistēmai tādējādi, lai to nevarētu atinstalēt (apstrīdētā lēmuma 823. apsvērums).
Lietas dalībnieku argumenti
Pirmkārt,
Microsoft
, ko atbalsta firmas
CompTIA
,
DMDsecure
u.c.,
ACT
,
TeamSystem
,
Mamut
un
Exor
, apgalvo, ka apstrīdētajā lēmumā nav pierādīts, ka
Windows
operētājsistēmas un tās multimediju funkcionalitāte pieder diviem atsevišķiem produktu tirgiem.
Microsoft
apgalvo, ka attiecīgā multimediju funkcionalitāte ir “
Windows
operētājsistēmas sena iezīme”.
Windows
operētājsistēmas programmatūras kods, kas atļauj lietotājiem atskaņot audio un video saturu, neatšķiras no koda, kas ļauj piekļūt cita veida informācijai, piemēram, tekstiem vai grafiskiem veidojumiem. Turklāt
Windows
citas daļas un trešo personu lietojumprogrammatūras, kas darbojas
Windows
operētājsistēmā, balstītas uz tā paša programmatūras koda.
Microsoft
kritizē faktu, ka apstrīdētājā lēmumā Komisija apskata vienīgi jautājumu par to, vai apgalvotais piesaistītais produkts, proti, multimediju funkcionalitāte, ir pieejama atsevišķi no apgalvotā piesaistošā produkta, proti, klientu
PC
operētājsistēmas. Patiesībā atbilstošais jautājums ir par to, vai piesaistošais produkts parasti tiek piedāvāts bez piesaistītā produkta. Nepastāv reāls patērētāju pieprasījums pēc klientu
PC
operētājsistēmām bez multimediju funkcionalitātes un tādēļ neviens tirgus dalībnieks nepārdod šādu sistēmu.
Microsoft
uzskata, ka Komisija soda dominējošā stāvoklī esošus uzņēmumus, kas uzlabo savus produktus ar jaunu iezīmju iekļaušanu tajos, pieprasot, lai šādas iezīmes ir izņemamas vienmēr, kad trešās personas pārdod neatkarīgus produktus, kuri nodrošina tādas pašas vai līdzīgas funkcionalitātes.
Microsoft
piebilst, ka Komisijas nostāja vēl jo vairāk ir nepieņemama, jo apgalvotā ļaunprātīgā rīcība nav bijusi multimediju funkcionalitātes iekļaušanas rezultāts
Windows
operētājsistēmā — tas izdarīts 1992. gadā, un notikusi nepārtraukta uzlabošana —, bet ir uzlabojums, ko
Microsoft
šai funkcionalitātei veica 1999. gadā, kad tā pievienoja straumēšanas spēju. Citiem vārdiem sakot, Komisija apstrīd multimediju funkcionalitātes esamību
Windows
operētājsistēmā tiktāl, ciktāl tā atļauj atrast audio un video saturu internetā, lai to atskaņotu, pirms tas pilnībā lejuplādēts.
Microsoft
arī apgalvo, ka visās citās galvenajās klientu
PC
operētājsistēmās, proti,
Mac OS
,
Linux
,
OS/2
un
Solaris
, arī ir iekļauta multimediju funkcionalitāte, kas spēj atskaņot internetā straumētu saturu. Visi tās konkurenti uzskata, ka šādas funkcionalitātes iekļaušana klientu
PC
operētājsistēmās ir normāla komercdarbības prakse, kas atbilst patērētāju pieprasījumam. Tas liecina, ka straumēšanas spēja ir “dabiska funkcija” klientu
PC
operētājsistēmās un nav atsevišķs produkts. Šajā sakarā
Microsoft
uzstāj, ka “produkts galvenokārt jāformulē, ņemot vērā patērētāju vēlmes un pieprasījumu”. Kā norādīts apstrīdētā lēmuma 824. apsvērumā, tomēr šķiet, ka Komisija atzīst, ka patērētāji patiešām vēlas, lai operētājsistēmām būtu multimediju funkcionalitāte.
Microsoft
piebilst, ka Komisija apstrīdētā lēmuma 1013. apsvērumā skaidri atzīst, ka tā nebūtu jāuzskata par ļaunprātīgu rīcību, kad
Microsoft
1999. gadā piedāvāja divas
Windows
versijas par to pašu cenu, proti, vienu ar
Windows Media Player
, bet otru — bez tā. Tomēr nav pierādījumu, ka būtu bijis pieprasījums pēc
Windows
versijas, kurā par to pašu cenu būtu iekļauts mazāk iezīmju. Pieprasījuma neesamība arī liecina, ka “
Windows
ar multimediju funkcionalitāti” ir viens produkts.
Turklāt
Microsoft
, ko šajā sakarā atbalsta firmas
DMDsecure
u.c. un
ACT
, apstiprina, ka Komisija nevar balstīties uz iepriekš šī sprieduma 293. punktā minēto spriedumu lietā
Tetra Pak II
, un iepriekš šī sprieduma 859. punktā minētajiem 1991. gada 12. decembra spriedumu un 1994. gada 2. marta spriedumu lietā
Hilti
/Komisija (turpmāk tekstā — “lieta
Hilti
”), lai pamatotu savu argumentu par to, ka
Windows
un tā multimediju funkcionalitāte pieder pie diviem atsevišķiem produktu tirgiem. Šajā sakarā tā vispirms norāda, ka šīs lietas attiecas uz patēriņa produktiem, kas lietoti ar noturīgām iekārtām visu šo noturīgo iekārtu kalpošanas laiku un kuri bijuši “fiziski nošķirti”. Tā turpina, ka minētajās divās lietās atšķirībā no šīs lietas bija pierādījumi pieprasījuma esamībai pēc piesaistītā produkta bez piesaistošā produkta. Turklāt šajā lietā Komisija nekad nav identificējusi patērētāju, kurš vēlētos iegādāties apgalvoto piesaistošo produktu bez apgalvotā piesaistītā produkta.
Visbeidzot
Microsoft
kritizē vairākus Komisijas aizstāvības rakstā esošos argumentus par to, ka
Windows
un
Windows Media Player
ir atsevišķi produkti. Pirmkārt,
Microsoft
apgalvo, ka ASV tiesas nekad nav uzskatījušas, ka
Windows Media Player
un
Windows
operētājsistēma pieder pie atsevišķiem tirgiem. Otrkārt,
Microsoft
apgalvo, ka fakts, ka tā laida klajā no
Windows
operētājsistēmas atsevišķas
Windows Media Player
versijas, neliecina par pieprasījuma esamību pēc
Windows
bez
Windows Media Player
. Turklāt tādas
Windows Media Player
versijas patiesībā vienīgi aktualizē pašreizējās
Windows
operētājsistēmas multimediju funkcionalitāti. Treškārt,
Microsoft
apgalvo, ka Komisijas apgalvojumam, ka datnes, kuras veido
Windows
multimediju draiverus, ir uzreiz identificējamas, nav nozīmes. Katrā ziņā šis apgalvojums ir nepareizs.
Microsoft
turklāt apgalvo, ka Komisija nepierāda, ka multimediju funkcionalitāte pēc sava rakstura vai saskaņā ar komerciālo praksi nav saistīta ar klientu
PC
operētājsistēmām.
Prasītāja apgalvo, ka multimediju funkcionalitātes iekļaušana ir “dabisks solis” šo operētājsistēmu attīstībā, kā tas izriet no fakta, ka visi operētājsistēmu izplatītāji iekļauj šādu funkcionalitāti savos produktos.
Microsoft
norāda, ka tā nepārtraukti cenšas uzlabot
Windows
atbilstoši tehnoloģiskajam progresam un patērētāju pieprasījuma izmaiņām, un
Windows
un citas klientu
PC
operētājsistēmas ir laika gaitā attīstījušās, lai atbalstītu datņu tipu aizvien plašāko darbības lauku. Programmatūras izstrādātājiem un patērētājiem nav būtiskas atšķirības starp datnēm, kas satur tekstus vai grafiskus veidojumus vai arī audio vai video. Faktiski tiek sagaidīts, ka moderna operētājsistēma atbalsta abus datņu veidus.
Microsoft
piebilst, ka operētājsistēmas un mediju funkcionalitātes komerciālā lietojuma procesā arī kļūst “cieši savienotas”. Šajā sakarā tā atgādina, ka 1992. gadā tā iekļāva
Windows
operētājsistēmā multimediju funkcionalitāti, un kopš tā laika šī funkcionalitāte ir nepārtraukti uzlabota. Tā precizē, ka straumēšanas spēja, ko tā pievienoja 1999. gadā, bija “tikai viena no daudzām spējām, [ko tā] pievienoja, lai neatpaliktu no straujajām pārmaiņām tehnoloģijās”.
Visbeidzot,
Microsoft
uzskata, ka Komisija nevar balstīties uz Tiesas apgalvojumu iepriekš šī sprieduma 293. punktā minētā 1996. gada 14. novembra sprieduma lietā
Tetra Pak II
37. punktā, ka, pat ja divu produktu pārdošana ar piesaisti atbilst komerciālajam lietojumam, šāds pārdošanas veids var būt ļaunprātīga rīcība EKL 82. panta nozīmē, ja vien tas nav objektīvi pamatots. Šajā sakarā tā it īpaši norāda, ka atšķirībā no situācijas lietā
Tetra Pak II
šajā lietā trešo personu multimediju draiveru piegādātāji netika izslēgti no tirgus multimediju funkcionalitātes esamības dēļ
Windows
operētājsistēmā.
Replikas rakstā
Microsoft
piebilst, ka Komisijas argumentam par to, ka dominējošā stāvoklī esošam uzņēmumam var liegt tiesības īstenot rīcību, kas būtu pieņemama, ja to īstenotu uzņēmums, kas nav dominējošā stāvoklī, un ka nav pieļaujams atsaukties uz nozares praksi noteiktos apstākļos, nav nozīmes saistībā ar jautājumu, vai Komisija ir pierādījusi, ka EKL 82. panta otrās daļas d) punktā paredzētie nosacījumi tika izpildīti.
Komisija, ko atbalsta
SIIA
, apstrīd
Microsoft
apgalvojumu, ka apstrīdētajā lēmumā nav pierādīts, ka
Windows
un tās “multimediju funkcionalitāte” attiecas uz diviem dažādiem tirgiem.
Komisija iesākumā norāda, ka
Microsoft
balstās uz “izplūdušu mediju funkcionalitātes jēdzienu”. Tā norāda, ka tas, ko Komisija apzīmē kā “multimediju funkcionalitāti”, nav viens vispārējs nedalāms kodu bloks. Faktiski
Microsoft
pati nodala operētājsistēmas pamatā esošās mediju infrastruktūras, kas darbojas kā multimediju lietotnes platforma un nodrošina sistēmas pamata pakalpojumus, no pārējās operētājsistēmas daļas, un multimediju draivera lietotnes, kuras strādā operētājsistēmā un kuras atkodē, dekompresē un atskaņo digitālās audio un video datnes, kas lejupielādētas vai straumētas ar interneta starpniecību — kā piemēru Komisija šajā sakarā norāda
Microsoft
produktu “Windows XP Embedded”. Komisija uzsver, ka apstrīdētais lēmums attiecas uz
Microsoft
veikto straumējošās multimediju lietotnes
Windows Media Player
piesaisti, bet nevis uz multimediju pamata infrastruktūru.
Komisija atsaucas uz apstrīdēta lēmuma 802. apsvērumu un apgalvo, ka Kopienu tiesa ir nospriedusi, ka neatkarīgu ražotāju esamība, kas specializējas piesaistītu produktu ražošanā, liecina par patērētāju atsevišķu pieprasījumu un tādējādi par atsevišķa tirgus esamību piesaistītajam produktam. Tā uzskata, ka atšķirība starp šo lietu un lietām
Tetra Pak II
un
Hilti
, uz kurām norāda
Microsoft
, pamatojoties uz to, ka šīs lietas attiecas uz patēriņa produktiem, kas ir fiziski nošķirti no iekārtām, ar kurām tie tiek lietoti, nav pārliecinoša. Šajās lietās iepriekš 293. un 859. punktā minētos pasludinātos spriedumus nevar interpretēt tādā nozīmē, ka EKL 82. panta piemērošana jāierobežo, attiecinot to tikai uz patēriņa produktu piesaistīšanu.
Komisija apstrīd
Microsoft
apgalvojumu, ka tai drīzāk būtu bijis jāapskata, vai bija pieprasījums pēc piesaistošā produkta bez piesaistītā produkta, kas, pēc Komisijas domām, ir kļūdains apgalvojums, nevis tas, ka papildinošie produkti nevar veidot divus atsevišķus produktus EKL 82. panta piemērošanas nolūkos. Tā piebilst, ka ASV tiesas ir noraidījušas līdzīgus argumentus, kurus
Microsoft
ir izvirzījusi pirms tam, un konsekventi uzskatījušas, ka pastāvēja klientu
PC Intel
savietojamu operētājsistēmu atsevišķs tirgus un neiekļāva šajā tirgū “starpprogrammatūras” [“middleware”] produktus (kuros ietilpst
Windows Media Player
).
Komisija arī apgalvo, ka
Microsoft
komercdarbības prakse attiecībā uz
Windows Media Player
versiju izstrādāšanu un izplatīšanu
Apple
operētājsistēmai
Mac
un firmas
Sun
operētājsistēmai
Solaris
un pat klientu
PC
platformām
—
īpaši televīzijas dekodētājiem
—
arī liecina par to, ka klientu
PC
operētājsistēmas un multimediju draiveri nav viena un tā paša produkta daļas (apstrīdētā lēmuma 805. apsvērums). Turklāt tā norāda, ka
Microsoft
multimediju draiveru laidieni vai atjauninājumi atšķiras no
Windows
operētājsistēmu laidieniem vai atjauninājumiem, tas rīko veicināšanas kampaņas, kas ir specifiski veltītas
Windows Media Player
, un piemēro dažādas programmatūras izstrādātāja rīkkopas licences līgumus atkarībā no tā, vai programmatūras izstrādātāja rīkkopas licence attiecas uz
Windows
operētājsistēmu vai
Windows Media
tehnoloģijām (apstrīdētā lēmuma 805. un 813. apsvērums).
Turklāt Komisija norāda, ka īpaša nozīme jāpiešķir oriģinālo iekārtu ražotāju lomai, kas, izmantojot savas attiecības ar programmatūru izplatītājiem, rīkojas kā starpnieki gala lietotāju vārdā un piegādā tiem “gatavu” produktu, apvienojot datortehniku, klientu
PC
operētājsistēmas un lietotnes atbilstoši pieprasījumam (apstrīdētā lēmuma 68. un 119. apsvērums). Komisija uzsver, ka liels vairums (75 %) no
Microsoft
pārdotajām klientu
PC
operētājsistēmām pārdeva oriģinālo iekārtu ražotāji. Tā arī norāda, ka patērētāji vēlējās, lai multimediju draiveris jau iepriekš būtu instalēts uz viņu datoriem, un tas nav iemesls tam, lai
Microsoft
piesaistītu paša multimediju draiveri tās
PC
operētājsistēmai. Oriģinālo iekārtu ražotāji būtu varējuši apmierināt šādu patērētāju pieprasījumu, pievienojot multimediju draiveri klientu
PC
, kurus tie pārdeva, tāpat kā viņi piedāvāja to, ka var iekļaut citu programmatūru lietotnes. Kā uzskata Komisija,
Microsoft
argumentā, ka nav pieprasījuma pēc
Windows
operētājsistēmām bez multimediju draivera, ignorēta oriģinālo iekārtu ražotāju loma.
Komisija piebilst, ka tās rīcībā esošie pierādījumi liecina, ka operētājsistēmu lietotāji obligāti neizrādīja vēlmi pēc tādām sistēmām, kurām ir straumējošie multimediju draiveri (apstrīdētā lēmuma 807. apsvērums) un ka “attiecībā uz apmēru, ko tie vēlējās, jānošķir pieprasījums pēc straumējošiem multimediju draiveriem no pieprasījuma [pēc] operētājsistēmām”.
Turklāt Komisija atsaucas uz apstrīdētā lēmuma 814.–820. apsvērumu un norāda, ka
Microsoft
paskaidrojums, ka apgalvotā ļaunprātīgā rīcība ir uzlabojumu rezultāts, kurus
Microsoft
1999. gadā izdarījusi saistībā ar multimediju funkcionalitāti, ir maldinošs.
Atbildē uz
Microsoft
argumentiem par to, ka citi operētājsistēmu izplatītāji rīkojušies tieši tāpat kā
Microsoft
, Komisija konstatē, ka pārdošanas ar piesaisti praksei ir atšķirīga ietekme atkarībā no tā, vai to lieto dominējošs uzņēmums vai tāds, kas nav dominējošs. Tā arī norāda, ka daži operētājsistēmu izplatītāji, piemēram, firmas
Sun
un
Linux
izplatītāji, nepiesaista pašu multimediju draiverus pašu operētājsistēmām, bet gan piesaista dažādus multimediju draiverus, ko piedāvā neatkarīgi piegādātāji, un viņi nesasaista attiecīgos multimediju draiverus ar viņu operētājsistēmām tādā veidā, ka tos nav iespējams atinstalēt (apstrīdētā lēmuma 822. un 823. apsvērums).
Komisija noliedz, ka tā apstrīdētā lēmuma 1013. apsvērumā vai šā lēmuma jebkādā citā vietā ir atzinusi, ka tā nebūtu jāuzskata par ļaunprātīgu rīcību, ja
Microsoft
1999. gadā būtu piedāvājis divas
Windows
versijas par to pašu cenu, proti, vienu ar
Windows Media Player
, bet otru — bez tā. Tā norāda, ka, ja
Microsoft
nolemtu pārdot
Windows
versiju bez piesaistes par tādu pašu cenu kā versiju ar piesaisti, Komisija pārbaudītu šo praksi, ņemot vērā konkrētā tirgus situāciju un
Microsoft
saistības atturēties no jebkāda pasākuma ar piesaistei līdzvērtīgu iedarbību, un vajadzības gadījumā saskaņā ar EKL 82. pantu pieņemtu jaunu lēmumu.
Visbeidzot, Komisija apstrīd
Microsoft
apgalvojumu par pierādījumu neesamību par to, ka multimediju funkcionalitāte pēc sava rakstura vai saskaņā ar komerciālo praksi nav sasaistīta ar klientu
PC
operētājsistēmām.
Komisija atsaucas uz apstrīdētā lēmuma 961. apsvērumu un uzsver, ka dominējošā stāvoklī esošam uzņēmumam var liegt tiesības īstenot rīcību, kas būtu pieņemama, ja to būtu īstenojis uzņēmums, kas nav dominējošā stāvoklī. Tā norāda, ka Tiesa iepriekš šī sprieduma 293. punktā minētajā spriedumā lietā
Tetra Pak

II
ir uzskatījusi, ka, pat ja divu produktu pārdošana ar piesaisti atbilst komerciālajam lietojumam, tā tomēr ir ļaunprātīga rīcība EKL 82. panta nozīmē, ja vien tā nav objektīvi pamatota. Tā uzskata, ka, atsaukties uz komerciālo lietojumu vai praksi nozarē, kuru par 95 % kontrolē
Microsoft
, ir “tautoloģija”, un atgādina, kā ir noteikts pastāvīgajā judikatūrā, ka nav pieļaujama atsauce uz nozares praksi tirgū, kurā konkurence jau ir ierobežota ar dominējoša uzņēmuma klātbūtni.
Visbeidzot Komisija apstrīd
Microsoft
argumentu, ka multimediju funkcionalitātes iekļaušana
Windows
klientu
PC
operētājsistēmās veido dabiska attīstības procesa daļu. Šajā sakarā tā norāda, pirmkārt, ka
Microsoft
nespēja izstrādāt straumējošu multimediju draiveri, izmantojot pašas tehnoloģiju, un tikai dēļ tā, ka tā 1997. gadā iegādājās no sabiedrības
VXtreme
, tā varēja izstrādāt multimediju draiveri, kas spēj konkurēt ar
RealNetworks
multimediju draiveri. Otrkārt, Komisija atsaucas arī uz elektronisko vēstuli, ko Geitsam 1999. gada janvārī nosūtīja Bejs [
Bay
],
Microsoft
vadītājs, kurā viņš ierosināja “repozicionēt cīņu saistībā ar straumējošiem medijiem no
NetShow
pret
Real
uz
Windows
pret
Real
” un “piemērot programmatūras [
Internet Explorer
] stratēģiju vienmēr, kad pienākas”.
Pirmās instances tiesas vērtējums
Microsoft
būtībā apgalvo, ka multimediju funkcionalitāte nav atsevišķs produkts no
Windows
klientu
PC
operētājsistēmas, bet veido šīs sistēmas neatņemamu daļu. Līdz ar to no tā izriet, ka attiecīgi ir viens produkts, proti,
Windows
klientu
PC
operētājsistēma, kas pastāvīgi attīstās. Saskaņā ar
Microsoft
apgalvojumiem patērētāji sagaida, ka ikvienai klientu
PC
operētājsistēmai būs funkcionalitātes, kuras viņi uzskata par būtiskām, tostarp audio un video funkcionalitātes, un ka šīs funkcionalitātes pastāvīgi tiks atjauninātas.
Iesākumā ir jānorāda, ka IT un sakaru nozare ir nozare, kas nemitīgi un ļoti ātri attīstās tādējādi, ka tie produkti, kas sākotnēji šķiet atsevišķi produkti, pēc tam var tikt uzskatīti par tādiem, kas veido vienu produktu gan tehnoloģijas aspektā, gan arī konkurences noteikumu aspektā.
Ņemot vērā faktisko un tehnisko situāciju, kāda bija laika posmā, kad, pēc Komisijas domām, inkriminētā rīcība kļuva kaitējoša, — tādējādi kopš 1999. gada maija Pirmās instances tiesai jānovērtē, vai Komisija ir pareizi konstatējusi, ka straumējošie multimediju draiveri un klientu
PC
operētājsistēmas bija divi atsevišķi produkti.
Pirmās instances tiesai arī jāpārbauda, vai Komisija apstrīdētajā lēmumā pamatoti secinājusi, ka
Microsoft
rīcība, laižot klajā, sākot ar 1999. gada maiju,
Windows
versiju, kurā iekļauts
Windows Media Player
, bija divu atsevišķu produktu pārdošana ar piesaisti EKL 82. panta nozīmē.
Iesākumā ir jānorāda, kā Komisija pareizi norāda, ka
Microsoft
izvirzītais arguments saistībā ar
Windows
piesaisti
Windows Media Player
lielā mērā balstīts uz multimediju funkcionalitātes neskaidro jēdzienu. Šajā sakarā jāuzsver, ka no apstrīdētā lēmuma skaidri izriet, ka, ciktāl tas attiecas uz šo jautājumu, inkriminētā rīcība ir saistīta ar programmatūras lietotni, kas ir
Windows Media Player
, izslēdzot jebkuru citu multimediju tehnoloģiju, kas iekļauta
Windows
klientu
PC
operētājsistēmā (skat. it īpaši apstrīdētā lēmuma 1019. un 1020. apsvērumu). Ir jākonstatē, kā Komisija un personas, kas iestājušas lietā tās atbalstam, to norādīja procesuālajos dokumentos un tiesas sēdē,
Microsoft
pati savos tehniskajos dokumentos nošķir datnes, kas veido
Windows Media Player
, no citām mediju datnēm, īpaši tām, kas saistītas ar operētājsistēmas pamatā esošajām multimediju infrastruktūrām. Ir lietderīgi minēt piemēru par
Microsoft
produktu ar nosaukumu “Windows XP Embedded”, uz kuru ir atsauce apstrīdētā lēmuma 1028.–1031. apsvērumā un kas apspriests tiesas sēdē. No tehniskā viedokļa šis produkts ir reāla klientu
PC
operētājsistēma, bet
Microsoft
licencēšanas noteikumi ierobežo to lietošanu uz dažām specifiskām mašīnām, piemēram, banku automātiskām skaitīšanas mašīnām un dekodētājiem. Šā produkta īpašā iezīme ir tāda, ka tas ļauj IT inženieriem izraudzīties operētājsistēmas komponentus. Lai to izdarītu, viņi izmanto rīku ar nosaukumu “Target Designer” piekļūšanai to komponentu izvēlnei, kurus viņi var ielikt savās operētājsistēmās vai izņemt no tām. Šajos komponentos tostarp iekļauts
Windows Media Player
. Turklāt izvēlnei ir divas atsevišķas ieejas — mediju infrastruktūrā un mediju lietotnē, un
Windows Media Player
ir skaidri iekļauts mediju lietotnēs.
Vispirms jānorāda, kā Komisija pareizi to apgalvo apstrīdētā lēmuma 803. apsvērumā, ka, lai veiktu produktu atšķirības analīzi saskaņā ar EKL 82. pantu, vērtējums jāizdara, ņemot vērā patērētāju pieprasījumu. Turklāt ir jākonstatē, ka
Microsoft
nepārprotami piekrīt šim viedoklim (skat. šī sprieduma 890. punktu).
Tāpat Komisija šajā pašā apsvērumā pamatoti precizēja, ka, nepastāvot neatkarīgam pieprasījumam pēc, kā tiek apgalvots, piesaistītā produkta, nevar būt runas par atsevišķiem produktiem un ļaunprātīgu pārdošanu ar piesaisti.
Nevar akceptēt
Microsoft
argumentu, ka Komisija tādā veidā piemērojusi kļūdainu kritēriju un ka faktiski tai vajadzēja pārliecināties, vai apgalvotais piesaistošais produkts parasti tika piedāvāts bez piesaistītā produkta un vai patērētāji “vēlējās
Windows
bez mediju funkcionalitātes”.
Pirmkārt, Komisijas arguments ir pamatots ar judikatūru (skat. attiecīgi iepriekš 293. punktā minēto 1996. gada 14. novembra spriedumu lietā
Tetra Pak
/Komisija, 36. punkts; iepriekš 859. punktā minēto 1991. gada 12. decembra spriedumu lietā
Hilti
/Komisija, 67. punkts, un iepriekš 293. punktā minēto 1994. gada 6. oktobra spriedumu lietā T-83/91
Tetra Pak
/Komisija, 82. punkts).
Otrkārt, kā Komisija pareizi norādījusi procesuālajos dokumentos, no
Microsoft
argumenta, kas pamatots ar koncepciju, ka nav pieprasījuma pēc
Windows
operētājsistēmām bez straumējošā multimediju draivera, izriet apgalvojums, ka papildinošie produkti neveido divus atšķirīgus produktus EKL 82. panta nozīmē, kas ir pretrunā Kopienas judikatūrai par pārdošanu ar piesaisti. Piemēram, vērtējot spriedumu lietā
Hilti
, var pieņemt, ka nav pieprasījuma pēc pneimatiskās naglu pistoles magazīnas bez naglām, jo magazīna bez naglām ir nederīga. Tomēr tas neliedza Kopienu tiesai secināt, ka šie divi produkti attiecās uz atsevišķiem tirgiem.
Papildinošo produktu gadījumā, kā, piemēram, attiecībā uz klientu
PC
operētājsistēmām un programmatūras lietotnēm, ir pilnīgi iespējams, ka patērētāji vēlēsies iegādāties produktus kopā, bet no dažādiem avotiem. Piemēram, fakts, ka vairums klientu
PC
lietotāji vēlas klientu
PC
operētājsistēmu, kurai pievienota tekstapstrādes programmatūra, nepārvērš šos divus atsevišķos produktus vienā produktā EKL 82. panta nozīmē.
Microsoft
argumentā tiek ignorēta oriģinālo iekārtu ražotāju īpašā starpnieka loma, kuri apvieno datortehniku un programmatūras no dažādiem avotiem, lai piedāvātu gala lietotājiem lietošanai sagatavotu
PC
. Kā Komisija to pilnīgi pareizi konstatē apstrīdētā lēmuma 809. apsvērumā — ja oriģinālo iekārtu ražotāji un patērētāji spējuši iegādāties
Windows
bez
Windows Media Player
, tas nebūtu nozīmējis, ka viņi būtu izvēlējušies iegādāties
Windows
bez straumējošā multimediju draivera. Oriģinālo iekārtu ražotāji ņem vērā patērētāju pieprasījumu pēc iepriekš instalētiem multimediju draiveriem operētājsistēmās un piedāvā programmatūras paketi, kurā ir straumējošais multimediju draiveris, kas darbojas ar
Windows
starpniecību, bet atšķirība tāda, ka šim draiverim nav obligāti jābūt
Windows Media Player
.
Treškārt, un katrā ziņā
Microsoft
arguments nevar pārliecināt tādēļ, kā konstatē Komisija apstrīdētā lēmuma 807. apsvērumā, ka ir pieprasījums pēc klientu
PC
operētājsistēmām bez straumējošiem multimediju draiveriem, piemēram, uzņēmumos, kuri nevēlas, ka to darbinieki var izmantot tos mērķiem, kas nav saistīti ar darba pienākumu izpildi. Šo faktu
Microsoft
neapstrīd.
Tad Pirmās instances tiesa konstatē, ka virkne faktoru, kas balstīti uz attiecīgo produkta raksturu un tehniskajām iezīmēm, tirgū novērotie fakti, attiecīgo produktu attīstības vēsture un arī
Microsoft
komercdarbības prakse liecina par atsevišķa patērētāju pieprasījuma esamību pēc straumējošiem multimediju draiveriem.
Šajā sakarā, pirmkārt, jāņem vērā, ka
Windows
klientu
PC
operētājsistēma ir sistēmas programmatūra, bet
Windows Media Player
ir lietojumprogrammatūra. Kā Komisija paskaidro apstrīdētā lēmuma 37. apsvērumā, ““sistēmas programmatūra” kontrolē datora tehniku, kam tiek nosūtītas norādes “lietotņu” vārdā, kas atbilst konkrētām lietotāja vajadzībām, piemēram, tekstapstrādei”, bet “lietojumprogrammatūras ir sistēmas programmatūru produkti, kas kontrolē datora pamatfunkcijas un ļauj lietotājam izmantot šādu datoru un darbina lietotnes programmatūru tajā”. Vispārīgākā veidā tas kļūst skaidrs no šādu produktu apraksta apstrīdētā lēmuma 324.–342. un 402.–425. apsvērumā, ka klientu
PC
operētājsistēmas un straumējošie multimediju draiveri skaidri atšķiras funkcionalitāšu ziņā.
Otrkārt, ir jāuzskata, ka ir izplatītāji, kas izstrādā un piegādā straumējošos multimediju draiverus autonomā veidā neatkarīgi no klientu
PC
operētājsistēmām.
Apple
piegādā draiveri
Quick Time
atsevišķi no tās klientu
PC
operētājsistēmām. Vēl viens īpaši pārliecinošs piemērs ir
RealNetworks
, kas ir
Microsoft
galvenais konkurents straumējošo multimediju draiveru tirgū, kura nedz izstrādā, nedz arī pārdod klientu
PC
operētājsistēmas. Šajā sakarā jānorāda, ka saskaņā ar judikatūru apstāklis, ka tirgū ir neatkarīgi uzņēmumi, kas specializējas piesaistītā produkta ražošanā un pārdošanā, ir vērā ņemams pierādījums šā produkta atsevišķa tirgus esamībai (šajā sakarā skat. iepriekš 293. punktā minēto 1996. gada 14. novembra spriedumu lietā
Tetra Pak
/Komisija, 36. punkts; iepriekš 859. punktā minēto 1991. gada 12. decembra spriedumu lietā
Hilti
/Komisija, 67. punkts, un iepriekš 293. punktā minēto 1994. gada 6. oktobra spriedumu lietā
Tetra Pak
/Komisija, 82. punkts).
Šajā pašā ziņā, treškārt, ir jānorāda, ka
Microsoft
, kā tā ir piekritusi atbildē uz Pirmās instances tiesas rakstveida jautājumu, izstrādā un pārdod
Windows Media Player
versijas, kas izveidotas tā, lai darbotos
Microsoft
konkurentu klientu
PC
operētājsistēmās, proti,
Apple Mac OS X
un
Sun
operētājsistēmā
Solaris
. Līdzīgi
RealNetworks
draiveris
RealPlayer
tostarp darbojas
Windows
,
Mac OS X
,
Solaris
un dažās
UNIX
operētājsistēmās.
Ceturtkārt,
Windows Media Player
var lejupielādēt neatkarīgi no
Windows
klientu
PC
operētājsistēmas no
Microsoft
mājas lapas. Turklāt ir jānorāda, ka
Microsoft
laiž klājā multimediju draiveru atjauninājumus neatkarīgi no
Windows
klientu
PC
operētājsistēmu laidieniem vai atjauninājumiem.
Piektkārt, ir jāpiebilst, ka
Microsoft
rīko veicināšanas kampaņas, kas ir specifiski veltītas
Windows Media Player
(skat. apstrīdētā lēmuma 810. apsvērumu).
Sestkārt, kā Komisija atbilstoši norāda apstrīdētā lēmuma 813. apsvērumā,
Microsoft
piedāvā programmatūras izstrādātāja rīkkopas licences, kuras atšķiras atbilstīgi tam, vai tās ir saistītas ar
Windows
klientu
PC
operētājsistēmu, vai nu ar
Windows
multimediju tehnoloģijām. Tātad ir īpaša programmatūras izstrādātāja rīkkopas licence
Windows Media Player
draiverim.
Visbeidzot un septītkārt, neraugoties uz
Microsoft
lietoto piesaisti, patērētāji, kuru skaits nav maznozīmīgs, turpina iegādāties multimediju draiverus no
Microsoft
konkurentiem atsevišķi no to klientu
PC
operētājsistēmām, kas liecina, ka viņi šos divus produktus uzskata par atsevišķiem.
Iepriekš minētie fakti pietiekami pierāda, ka Komisija pamatoti secinājusi, ka klientu
PC
operētājsistēmas un straumējošie multimediju draiveri ir divi atsevišķi produkti EKL 82. panta nozīmē.
Pārējie
Microsoft
argumenti neapgāž šo secinājumu.
Pirmkārt, attiecībā uz
Microsoft
argumentu, ka
Windows Media Player
iekļaušana
Windows
operētājsistēmā no 1999. gada maija ir normāls un nepieciešams pasākums šīs sistēmas attīstībā un atbilst nepieciešamībai pastāvīgi uzlabot tā multimediju funkcionalitāti, ir pietiekami konstatēt, ka no apstākļa, ka pārdošana ar piesaisti notikusi, tehniski iekļaujot vienu produktu otrā, neizriet, ka pārdošanas ar piesaisti ietekmes novērtēšanai tirgū šo iekļaušanu nevar uzskatīt par divu atsevišķu produktu pārdošanu ar piesaisti.
Kā pati
Microsoft
atzinusi atbildē uz Pirmās instances tiesas jautājumu tiesas sēdē, tās lēmums piegādāt
WMP

funkcionāli integrētu
Windows
operētājsistēmā no 1999. gada maija nenotika tehniskas nepieciešamības dēļ. Šajā laikā nekas nevarēja atturēt
Microsoft
izplatīt
WMP

tādā pašā veidā, kā tā izplatīja iepriekšējo multimediju draiveri
NetShow
, kas kopš 1998. gada jūnija bija iekļauts sistēmas
Windows 98
instalēšanas kompaktdiskā — neviena no četrām
Windows

noklusējuma instalācijām neparedzēja
NetShow
instalēšanu, un lietotājiem to vajadzēja īpaši instalēt, ja viņi vēlējās to lietot.
Turklāt
Microsoft
arguments, ka
Windows Media Player
iekļaušana
Windows
operētājsistēmā bija nepieciešama tehnisku iemeslu dēļ, ir maz ticams, ņemot vērā to, kas izriet no tās vairākkārtējas iekšējās saziņas satura. Tā no Beja 1999. gada 3. janvāra elektroniskās vēstules Geitsam izriet (skat. iepriekš 911. punktu), ka
Windows Media Player
iekļaušanas mērķis
Windows
sistēmā galvenokārt bija padarīt
Windows Media Player
konkurētspējīgāku par
RealPlayer
, apzīmējot to kā
Windows
sistēmas daļu un nevis kā lietojumprogrammatūru, ko varētu pielīdzināt
RealPlayer
.
Otrkārt,
Microsoft
nevar apgalvot, ka Komisija nav pierādījusi, ka mediju funkcionalitāte pēc rakstura vai saskaņā ar komerciālo praksi nav saistīta ar klientu
PC
operētājsistēmām.
Pirmkārt, no iepriekš 925.–932. punktā izdarītajiem secinājumiem izriet, ka klientu
PC
operētājsistēmas un straumējošie multimediju draiveri būtībā nav nenošķirami produkti. Kaut arī tas atbilst patiesībai, ka pastāv saikne starp klientu
PC
operētājsistēmu, piemēram,
Windows
, un lietojumprogrammatūru, piemēram,
Windows Media Player
, tādā nozīmē, ka abi produkti no lietotāja viedokļa atrodas vienā un tajā pašā datorā un ka multimediju draiveris darbojas tikai tad, ja ir operētājsistēma, tas nenozīmē, ka šie divi produkti nav nošķirami ekonomiski un komerciāli attiecībā uz konkurences noteikumiem.
Otrkārt, kā Komisija pamatoti uzsver, ir grūti runāt par komerciālo praksi nozarē, kuru 95 % kontrolē
Microsoft
.
Treškārt,
Microsoft
nevar balstīties uz argumentu, ka konkurējošo klientu
PC
operētājsistēmu izplatītāji arī piesaista to sistēmas straumējošam multimediju draiverim. Pirmkārt,
Microsoft
nav iesniegusi nekādus pierādījumus, ka šādu piesaisti jau veikuši tās konkurenti laikā, kad uzsākta ļaunprātīga piesaiste. Otrkārt, ir jākonstatē, ka šo konkurentu ar komercdarbību saistītā rīcība, kas nebūt neatspēko Komisijas argumentu, to apstiprina. Kā izriet it īpaši no apstrīdētā lēmuma 822. un 823. apsvēruma un kā Komisija norāda procesuālajos dokumentos, daži
Microsoft
konkurentu izgatavoto operētājsistēmu izplatītāji, kuri piegādā savas operētājsistēmas ar multimediju draiveri, padara multimediju draivera uzstādīšanu par fakultatīvu vai ļauj to atinstalēt, vai arī piedāvā atlasi no dažādiem multimediju draiveriem.
Ceturtkārt, un katrā ziņā tā ir pastāvīgā judikatūra, ka pat tad, ja divu produktu pārdošana ar piesaisti atbilst komerciālajai praksei vai pastāv dabiska saikne starp diviem attiecīgajiem produktiem, tā tomēr var būt ļaunprātīga rīcība EKL 82. panta nozīmē, ja vien tā nav objektīvi pamatota (iepriekš 293. punktā minētais 1996. gada 14. novembra spriedums lietā
Tetra Pak/
Komisija, 37. punkts).
Visbeidzot un treškārt, arguments, kuru
Microsoft
izvirzīja tiesas sēdē, ka
Windows
versijai bez
Windows Media Player
, kuru tā laida tirgū atbilstoši korektīvajam pasākumam, nebija nekādu panākumu, arī jānoraida. Kā jau norādīts iepriekš 260. punktā, Kopienu pasākuma tiesiskums jāvērtē, pamatojoties uz faktiskajiem un tiesiskajiem apstākļiem, kas pastāvēja, kad pasākums tika pieņemts. Turklāt jebkādas šaubas par Komisijas noteiktā korektīvā pasākuma efektivitāti pašas par sevi nepierāda, ka tās apgalvojums, ka pastāv divi atsevišķi produkti, ir nepareizs.
No visiem iepriekš minētajiem apsvērumiem ir jāsecina, ka Komisija pamatoti ir konstatējusi, ka klientu
PC
operētājsistēmas un straumējošie multimediju draiveri ir divi atsevišķi produkti.
c) Par faktu, ka patērētājiem nav izvēles iegūt piesaistošo produktu bez piesaistītā produkta
Apstrīdētais lēmums
Apstrīdēta lēmuma 826.–834. apsvērumā Komisija tiecas pierādīt, ka trešais nosacījums, kas nepieciešams, lai konstatētu ļaunprātīgu piesaisti, proti, ir nosacījums, kas saistīts ar piespiešanu, šajā lietā ir izpildīts tādējādi, ka
Microsoft
nedod patērētājiem iespēju iegūt
Windows
klientu
PC
operētājsistēmu bez
Windows Media Player
.
Pirmkārt, Komisija norāda, ka parasti oriģinālo iekārtu ražotāji, kas no
Microsoft
licencē
Windows
operētājsistēmas iepriekšējai instalēšanai uz klientu
PC
, ir šīs piespiešanas “tiešie adresāti”, un tādējādi šī piespiešana pāriet uz gala lietotājiem (apstrīdētā lēmuma 827. apsvērums). Tā šajā sakarā paskaidro, ka saskaņā ar
Microsoft
licencēšanas sistēmu oriģinālo iekārtu ražotājiem tiek licencēta
Windows
operētājsistēma ar iepriekš instalētu
Windows Media Player
.
Microsoft
nelicencē
Windows
bez
Windows Media Player
. Oriģinālo iekārtu ražotāji, kas vēlas instalēt citu multimediju draiveri, nevis
Windows
, var to darīt, tikai pievienojot to
Windows Media Player
. Apstrīdētā lēmuma 829. apsvērumā Komisija papildina, ka nav tehnoloģisku iespēju atinstalēt
Windows Media Player
.
Otrkārt, Komisija uzsver, ka ASV izlīgums nemaina situāciju, tā kā “gala lietotāju piekļuves noņemšana neatjauno
Microsoft
klientiem izvēles iespējas iegādāties
Windows
bez [
Windows Media Player
]” (apstrīdētā lēmuma 828. apsvērums).
Treškārt, Komisija uzskata, ka
Microsoft
nevar balstīties uz faktu, ka patērētājiem netika pieprasīts maksāt uzcenojumu par
Windows Media Player
, tā kā EKL 82. panta otrās daļas d) punktā nav minēta “maksāšana”, atsaucoties tajā uz “papildu saistībām” (apstrīdētā lēmuma 831. apsvērums). Tā piebilst, ka
Windows Media Player
cena varbūt ir “paslēpta” kopējā
Windows
un
Windows Media Player
komplekta cenā (apstrīdētā lēmuma 971. zemsvītras piezīme).
Ceturtkārt, Komisija norāda, ka EKL 82. panta tekstā nav nekādas norādes, ka patērētājam ir jāizmanto “piesaistītais” produkts. Tā apgalvo, ka, ciktāl pārdošana ar piesaisti rada risku, ka var tikt ierobežota konkurence, nav nozīmes tam, vai patērētāji ir spiesti pirkt vai lietot
Windows Media Player
(apstrīdētā lēmuma 832. un 833. apsvērums).
Lietas dalībnieku argumenti
Microsoft
, kuru atbalsta
CompTIA
,
DMDsecure
u.c.,
ACT
,
TeamSystem
,
Mamut
un
Exor
, uzsver, ka šeit nav runa par “papildu saistībām” EKL 82. panta otrās daļas d) punkta nozīmē.
Lai pamatotu šo apgalvojumu,
Microsoft
pirmām kārtām norāda, ka no patērētājiem netika pieprasīts maksāt uzcenojumu par
Windows
multimediju funkcionalitāti. Tā norāda, ka multimediju funkcionalitāte ir
Windows
iezīme un ir iekļauta operētājsistēmas kopējā cenā. Atšķirībā no situācijas iepriekš 664. punktā minētajā spriedumā lietā
Hoffmann-La Roche
/Komisija un spriedumā lietā
Hilti
,
Microsoft
neuzliek nekādu finanšu barjeru, kas varētu atturēt patērētājus lietot konkurentu produktus.
Turklāt
Microsoft
norāda, ka no patērētājiem netiek prasīts izmantot
Windows
multimediju funkcionalitāti. Viņi tāpat var lietot “Set Program Access & Defaults” funkciju
Windows
sistēmā, kuru
Microsoft
izstrādāja saskaņā ar ASV izlīgumu, kas apstiprināts ar
District Court
2002. gada 1. novembra spriedumu, lai izņemtu visu gala lietotāju piekļuvi šai funkcionalitātei un instalētu konkurējošu multimediju draiveri kā noklusējuma izvēli saistībā ar citiem multimediju datņu tipiem.
Visbeidzot,
Microsoft
apgalvo, ka atšķirībā no lietas
Tetra Pak II
un lietas
Hilti
patērētāji netika atturēti no trešo personu multimediju draiveru uzstādīšanas un lietošanas
Windows
multimediju funkcionalitātes vietā vai papildus tai. Tā norāda, ka apstrīdētā lēmuma 860. apsvērumā Komisija norāda, ka patērētāji vidēji lieto 1,7 multimediju draiverus mēnesī, un paskaidro, ka šis cipars palielinās.
Replikas rakstā
Microsoft
turklāt piebilst, ka Komisijas arguments atņem EKL 82. pantam tā efektīvo iedarbību. Ja Komisijas arguments būtu pieņemams, tā rezultātā tiktu atcelta prasība par “piespiešanu” kā ļaunprātīgas pārdošanas ar piesaisti elementu, kas būtu pretrunā saprātīgiem ekonomikas principiem.
Komisija apgalvo, ka
Microsoft
argumenti, kurus tā izvirza, lai pamatotu savu priekšlikumu, par to, ka jautājums par “papildu maksājumiem” EKL 82. panta otrās daļas d) punkta nozīmē šajā lietā neizvirzās, jau ir noraidīti apstrīdētā lēmuma 826.–834., 960. un 961. apsvērumā. Šie argumenti nerod pamatojumu judikatūrā un atņem EKL 82. pantam tā efektīvo iedarbību. Komisija uzsver, ka piespiešana pastāv, ja dominējošā stāvoklī esošs uzņēmums atņem saviem klientiem izvēles iespējas nopirkt piesaistošo produktu bez piesaistītā produkta.
Komisija norāda, ka EKL 82. panta otrās daļas d) punktā “maksājumi” nav minēti. Savos argumentos
Microsoft
ierosina, ka nevar būt runas par kaitējumu konkurencei, ja dominējošā stāvoklī esošs uzņēmums prasa vienotu cenu, nevis divas atsevišķas cenas par diviem produktiem vai uzspiež produktu patērētājiem, neprasot papildu maksājumu. Tādējādi
Microsoft
sajauc piespiešanas jautājumu ar jautājumu par kaitējumu konkurencei.
Komisija piebilst, ka no EKL 82. panta teksta neizriet, ka klienti jāpiespiež lietot piesaistīto produktu vai jāattur lietot konkurentu aizvietotājus piesaistītajam produktam. Tā savukārt uzsver, ka jautājums par to, vai patērētāji vai arī komplementāru programmatūru un satura piegādātāji iespējami lieto sasaistīto produktu uz konkurējošu nesasaistīto produktu rēķina, pilnīgi skaidri ir svarīgs, lai pārbaudītu nosacījumu, kas attiecas uz konkurences ierobežošanu.
Atbildot uz
Microsoft
apgalvojumu, ka vidēji patērētāji lieto 1,7 multimediju draiverus mēnesī, Komisija apgalvo, ka patērētāji savos
PC
nevar aizvietot
Windows Media Player
, bet vienīgi var pievienot vēl otru multimediju draiveri. Šis vidējais cipars 1,7 negroza faktu, ka
Windows Media Player
vienmēr jau iepriekš ir instalēts
Windows PC
.
Visbeidzot, atbildē uz Pirmās instances tiesas rakstveida jautājumu Komisija norādīja, ka ASV izlīgumā no
Microsoft
netika prasīts izņemt gala lietotāju piekļuvi
Windows Media Player
, bet tikai noslēpt šo piekļuvi, atstājot iepriekš instalēto un pilnībā aktīvo
Windows Media Player
uz
PC
. Tādējādi oriģinālo iekārtu ražotāji un gala lietotāji ir spiesti iegūt vienlaikus
Windows Media Player
un
Windows
. Atsaucoties uz apstrīdētā lēmuma 852. apsvērumu, Komisija arī savā atbildē ir minējusi, ka
Microsoft
bija izdomājusi slēpšanas mehānismu tādā veidā, ka
Windows Media Player
varētu neievērot noklusējuma parametrus un parādīties atkal, kad lietotājs piekļūst multimediju datnēm, kas straumētas internetā ar
Internet Explorer
palīdzību.
Pirmās instances tiesas vērtējums
Microsoft
būtībā apgalvo, ka fakts, ka tā iekļāva
Windows Media Player Windows
klientu
PC
operētājsistēmā, nenozīmē piespiešanu vai papildu saistības EKL 82. panta otrās daļas d) punkta nozīmē. Lai pamatotu savu argumentu, tā, pirmkārt, uzsver, ka klienti par
Windows
multimediju funkcionalitāti papildus neko nemaksāja; otrkārt, viņi nebija spiesti lietot šo funkcionalitāti un, treškārt, viņi netika atturēti instalēt un lietot citu konkurentu multimediju draiverus.
Pirmās instances tiesa norāda, ka nevar būt strīds par to, ka inkriminētās rīcības dēļ patērētāji nevarēja iegādāties
Windows
klientu
PC
operētājsistēmu, vienlaikus neiegūstot
Windows Media Player
, kas nozīmē (skat. šī sprieduma 864. punktu), ka ir izpildīts nosacījums par līgumu noslēgšanas pakļaušanu priekšnoteikumam par papildu pienākumu akceptēšanu.
Kā to pareizi norāda Komisija apstrīdētā lēmuma 827. apsvērumā, vairumā gadījumu piespiešana galvenokārt tika attiecināta uz oriģinālo iekārtu ražotājiem, un pēc tam tā tika pārnesta uz patērētājiem. Oriģinālo iekārtu ražotāji, kas komplektē klientu
PC
, šajos
PC
instalē klientu
PC
operētājsistēmu, kuru piegādājis programmatūras ražotājs vai ko viņi izstrādājuši paši. Oriģinālo iekārtu ražotājiem, kas vēlas instalēt
Windows
operētājsistēmu klientu
PC
, kuru šie ražotāji komplektē, jāiegūst no
Microsoft
licence, kas ļauj viņiem to darīt. Saskaņā ar
Microsoft
licencēšanas sistēmu nav iespējams iegūt
Windows
operētājsistēmas licenci bez
Windows Media Player
licences. Šajā sakarā ir jāprecizē, ka nav strīda par to, ka milzīga daļa
Windows PC
operētājsistēmu tiek pārdota ar oriģinālo iekārtu ražotāju starpniecību, tas nozīmē, izmantojot licenču pārdošanu kopā ar klientu
PC
pārdošanu, turpretim tikai 10 % no šo sistēmu pārdošanas apjoma tiek veikta, pārdodot individuālas
Windows
licences.
Tātad piespiešanai, ko tādējādi piemēro attiecībā uz oriģinālo iekārtu ražotājiem, nav tikai līgumisks, bet arī tehnisks raksturs. Līdz ar to nav strīda par to, ka tehniski nebija iespējams atinstalēt
Windows Media Player
.
Tā kā oriģinālie iekārtu ražotāji attiecībā pret programmatūru ražotājiem rīkojās kā gala lietotāju starpnieki un tā kā viņi gala lietotājiem piegādāja “lietošanai gatavus”
PC
, neiespējamība iegūt
Windows
klientu
PC
operētājsistēmu, vienlaikus neiegādājoties
Windows Media Player
, beigu beigās attiecās arī uz šiem lietotājiem.
Retākos gadījumos, kad gala lietotājs iegādājas
Windows
klientu
PC
operētājsistēmu tieši no mazumtirgotāja, iepriekš minētā līgumiskā un tehniskā piespiešana tiek tieši attiecināta uz šo gala lietotāju.
Pirmās instances tiesa uzskata, ka
Microsoft
izvirzītie argumenti ir jānoraida.
Tā, pirmkārt,
Microsoft
nevar balstīties uz faktu, ka patērētājiem netika pieprasīts maksāt uzcenojumu par
Windows Media Player
.
Pirmkārt, kaut arī tas atbilst patiesībai, ka
Microsoft
nepieprasīja atsevišķu maksu par
Windows Media Player
, no tā nevar secināt, ka multimediju draiveris tiek piedāvāts bez maksas. No prasības pieteikuma 232. punkta izriet, ka maksa par
Windows Media Player
ir iekļauta cenā par
Windows
klientu
PC
operētājsistēmu.
Otrkārt, katrā ziņā ne no EKL 82. panta otrās daļas d) punkta, ne no judikatūras par pārdošanu ar piesaisti neizriet, ka patērētājiem noteikti jāmaksā atsevišķa cena par piesaistīto produktu, lai attiecībā uz to varētu secināt, ka viņiem uzliktas papildu saistības šīs normas nozīmē.
Otrkārt, lai pārbaudītu esošo nosacījumu, nav svarīgs
Microsoft
izvirzītais fakts, ka patērētāji nebija spiesti lietot
Windows Media Player
, kas bija iepriekš instalēts viņu klientu
PC
, un ka viņi var savos
PC
instalēt un lietot citu uzņēmumu multimediju draiverus. Jāatkārto, ka ne EKL 82. panta otrās daļas d) punktā, ne judikatūrā par pārdošanu ar piesaisti netiek izvirzīta prasība, lai patērētāji tiktu piespiesti lietot piesaistīto produktu vai tiktu atturēti no dominējošā stāvoklī esoša uzņēmuma konkurenta piegādāta tāda pašu produkta izmantošanas, lai par izpildītu būtu iespējams uzskatīt nosacījumu, ka līgumu noslēgšana ir pakļauta priekšnoteikumam, ka tiek akceptēti papildu pienākumi. Piemēram, kā Komisija pareizi konstatē apstrīdētā lēmuma 832. apsvērumā, lietā
Hilti
lietotāji netika piespiesti lietot naglas ar
Hilti
zīmolu, ko tie iegādājās kopā ar
Hilti
zīmola pneimatisko naglu pistoli.
Ir jānorāda, kā tiks precīzāk paskaidrots, ka, pārbaudot nosacījumu par konkurences ierobežošanu tirgū attiecīgās pārdošanas ar piesaisti dēļ, pirmkārt, oriģinālo iekārtu ražotāji tiek atturēti no iepriekšējas otra straumējošā multimediju draivera instalēšanas uz klientu
PC
un, otrkārt, patērētajiem ir stimuls lietot
Windows Media Player
uz konkurējošo multimediju draiveru rēķina, lai gan šiem draiveriem ir labāka kvalitāte.
Microsoft
arguments, kurā tā atsaucas uz vairākiem pasākumiem, kas pieņemti saskaņā ar ASV izlīgumu (skat. šī sprieduma 952. punktu), arī ir jānoraida.
Pirmkārt, izlīgums tika noslēgts tikai 2001. gada novembrī, un tikai 2002. gada augustā
Microsoft
pieņēma izlīgumā pieprasītos pasākumus attiecībā uz starpprogrammatūru (tostarp
Windows Media Player
); toties ļaunprātīgā piesaiste sākās 1999. gada maijā. Turklāt ASV izlīgums tika noslēgts uz ierobežotu periodu — līdz 2007. gadam.
Otrkārt, kā Komisija pareizi konstatē apstrīdētā lēmuma 828. apsvērumā, saskaņā ar ASV izlīgumu pieņemto pasākumu dēļ patērētājiem nebija iespējams iegūt
Windows
klientu
PC
operētājsistēmu, vienlaikus neiegādājoties
Windows Media Player
. Saskaņā ar šo izlīgumu no
Microsoft
vienīgi prasīja noņemt
Windows Media Player
ikonu, kas parādījās uz ekrāna, un līdzīgus piekļuves punktus, kā arī atspējot šā draivera automātisko implementēšanu. Tā kā
Windows Media Player
tādējādi saglabājas uzstādīts un pilnībā aktīvs, oriģinālo iekārtu ražotāji un patērētāji arī turpmāk bija spiesti iegādāties abus produktus kopā. Turklāt, kā norādīts apstrīdētā lēmuma 852. apsvērumā,
Microsoft
izdomāja tādu mehānismu, lai
Windows Media Player
varētu neievērot noklusējuma parametrus un parādīties atkal, kad lietotājs piekļūst multimediju datnēm, kas straumētas internetā, lietojot
Internet Explorer
.
No visiem iepriekšējiem apsvērumiem izriet, ka Komisija pamatoti konstatēja, ka nosacījums par papildu saistību uzspiešanu šajā lietā ir izpildīts.
d) Par konkurences ierobežošanu
Apstrīdētais lēmums
Apstrīdētā lēmuma 835.–954. apsvērumā Komisija analizē ceturto nosacījumu, kas nepieciešams, lai konstatētu ļaunprātīgu pārdošanu ar piesaisti, proti, tādu, kas ir vērsta uz konkurences ierobežošanu.
Komisijas analīze sākas apstrīdētā lēmuma 841. apsvērumā, kas ir formulēts šādi:
“Pastāv [..] apstākļi saistībā ar [
Windows
Media Player
] pārdošanu ar piesaisti, kas pamato detalizētāku šīs pārdošanas ar piesaisti iedarbības uz konkurenci izvērtēšanu šajā lietā. Kaut gan klasiskās pārdošanas ar piesaisti lietās Komisija un Kopienu tiesa uzskatīja, ka konkurenci ierobežojošu iedarbību attiecībā pret konkurējošiem izplatītājiem pierādīja atsevišķa produkta pārdošana ar piesaisti pie dominējoša produkta, šajā lietā lietotāji var un zināmā mērā iegūst trešo personu multimediju draiverus internetā, dažreiz bez maksas. Tādēļ pastāv patiešām pamatoti iemesli nepieņemt bez turpmākas analīzes, ka [
Windows
Media Player
] pārdošana ar piesaisti ir rīcība, kas pēc sava rakstura var ierobežot konkurenci.”
Komisijas argumentācijā, kas ir izklāstīta apstrīdētajā lēmumā, ir trīs posmi.
Pirmajā posmā tā konstatē, ka pārdošana ar piesaisti nodrošina
Windows Media Player
visuresamību uz klientu
PC
visā pasaulē (apstrīdētā lēmuma 843.–878. apsvērums).
Šajā kontekstā, pirmkārt, Komisija norāda, ka
Windows
klientu
PC
operētājsistēmas ir iepriekš instalētas uz vairāk nekā 90 % klientu
PC
, kas tiek piegādāti visā pasaulē, tā ka, sasaistot
Windows Media Player
ar
Windows
,
Microsoft
nodrošina, ka tās multimediju draiveris ir tikpat visuresošs kā
Windows
uz klientu
PC
. Lietotāji, kuriem
Windows Media Player
ir iepriekš instalēts uz viņu klientu
PC
, kopumā ir mazāk tendēti izmantot citu multimediju draiveri (apstrīdētā lēmuma 843.–848. apsvērums).
Otrkārt, Komisija uzskata, ka iespēja noslēgt izplatīšanas līgumus ar iekārtu ražotājiem ir mazāk efektīvs veids, lai nodrošinātu multimediju draiveru izplatīšanu, nekā
Microsoft
praktizētā pārdošana ar piesaisti (apstrīdētā lēmuma 849.–857. apsvērums).
Treškārt, Komisija uzskata, ka ne multimediju draiveru lejuplādēšana no interneta, ne citi izplatīšanas kanāli, ieskaitot multimediju draivera pārdošanu ar piesaisti citai programmatūrai vai interneta piekļuves pakalpojumu pārdošanu ar piesaisti multimediju draiveriem, nevar atspēkot
Windows Media Player
visuresamību (apstrīdētā lēmuma 858.–876. apsvērums).
Otrajā posmā Komisija izvērtē šīs pārdošanas ar piesaisti ietekmi uz satura piegādātājiem un programmatūras izstrādātājiem un uz noteiktiem blakus tirgiem (apstrīdētā lēmuma 879.–899. apsvērums). Komisija būtībā uzskata, ka, ņemot vērā netiešo tīkla iedarbību, kas raksturo multimediju draiveru tirgu, “[
Windows Media Player
] koda visuresamība nodrošina [šim multimediju draiverim] būtisku konkurētspējas pārsvaru, kam var būt kaitīga ietekme uz konkurences struktūru šajā tirgū” (apstrīdētā lēmuma 878. apsvērums).
Šajā kontekstā Komisija iesākumā uzsver, ka uz multimediju draiveru instalēšanas un izmantošanas procentu bāzes satura piegādātāji un programmatūras izstrādātāji izvēlas tehnoloģiju, kurai tie izstrādās savu papildu programmatūru. Šiem tirgus dalībniekiem ir tendence izstrādāt risinājumus uz
Windows Media Player
bāzes, jo tas ļauj tiem sasniegt visus
Windows
lietotājus, tas ir, vairāk nekā 90 % no klientu
PC
lietotājiem. Tā piebilst, ja papildu programmatūra ir iekodētā “
Windows
mediju īpašniekformātā”, tā strādās ar konkurentu multimediju draiveriem, tikai ja
Microsoft
licencēs attiecīgo tehnoloģiju.
Apstrīdētā lēmuma 883.–891. apsvērumā Komisija konkrētāk izvērtē satura piegādātāju situāciju. Komisija it īpaši norāda, ka, tā kā daudzu dažādu tehnoloģiju atbalstīšana prasa papildu izstrādes, infrastruktūras un administratīvās izmaksas, satura piegādātājiem ir tendence piešķirt prioritāti vienam tehnoloģiju komplektam. Tā arī norāda, ka noteikts multimediju draiveris, kas iekļauj daudzas mediju tehnoloģijas, ir plaši izplatīts un ir būtisks faktors, kas pārliecina satura piegādātājus radīt mediju saturu tikai šī draivera izmantotajām tehnoloģijām. Atbalstot visvairāk izplatīto multimediju draiveri, satura piegādātāji maksimizē savu produktu iespējamo lietotāju skaitu. Komisija uzskata, ka
Windows Media Player
visuresamība uz
Windows
klientu
PC
tādējādi sniedz
Microsoft
konkurētspējas priekšrocības, kas nav saistītas ar šī produkta raksturīgajām īpašībām.
Apstrīdētā lēmuma 892.–896. apsvērumā Komisija izvērtē programmatūras izstrādātāju situāciju. Būtībā tā pauž, ka programmatūras izstrādātājiem ir stimuls radīt lietotnes, kas paredzētas, lai funkcionētu tikai uz
Windows Media Player
, nevis uz vairākām dažādām platformām, jo tie tādējādi var sasniegt praktiski visus produktu lietotājus, atgūt izmaksas un visefektīvāk izmantot savus izstrādes resursus. Komisija uzsver, ka daži no 2003. gada tirgus izpētes rezultātiem parāda, ka lietotņu, kas atbalsta vairākas mediju tehnoloģijas, izstrādāšana rada papildu izdevumus.
Apstrīdētā lēmuma 897.–899. apsvērumā Komisija konstatē, ka
Windows Media Player
visuresamībai uz klientu
PC
ir ietekme uz noteiktiem blakus tirgiem, tādiem kā multimediju draiveru, kas paredzēti bezvadu iekārtām, tirgus, televizora dekoderu tirgus,
DRM
(digitāla satura tiesību pārvaldība [
Digital Rights Management
]) tirgus un mūzikas piegādes tiešsaistē tirgus.
Visbeidzot, trešajā stadijā Komisija izvērtē tirgus attīstību, ņemot vērā tirgus pētījumus, ko veikusi sabiedrība
Media Metrix
,
Synovate
un
Nielsen/NetRatings
(apstrīdētā lēmuma 900.–944. apsvērums). Tā uzskata, ka būtībā šajā aptaujā iegūtie dati “nemainīgi norāda uz tendenci par [
Windows Media Player
] un
Windows Media
formātu izmantošanu uz citu galveno konkurējošo multimediju draiveru rēķina un multimediju draiveru tehnoloģiju rēķina” (apstrīdētā lēmuma 944. apsvērums).
Lietas dalībnieku argumenti
Iesākumā
Microsoft
apgalvo, ka Komisija pievienoja vēl vienu nosacījumu, proti, tirgus konkurentu izstumšanu, kas parasti netiek ņemta vērā, lai noskaidrotu ļaunprātīgās pārdošanas ar piesaisti pastāvēšanu. Apstrīdētā lēmuma 841. apsvērumā Komisija atzina, ka šī lieta nebija “klasiskā pārdošanas ar piesaisti lieta” un ka pastāvēja “pamatoti iemesli nepieņemt bez turpmākas analīzes, ka [
Windows Media Player
] pārdošana ar piesaisti bija rīcība, kas pēc sava rakstura varēja ierobežot konkurenci”. Tā atkārto, ka Komisija tad secināja, ka pastāvēja tirgus konkurentu izstumšanas iedarbība, pamatojoties uz jaunu un ļoti spekulatīvu teoriju (skat. 846. punktu).
Norādot uz apstrīdētā lēmuma 842. apsvērumu,
Microsoft
norāda, ka jaunā Komisijas teorija balstīta uz tīkla netiešās iedarbības pastāvēšanu un uz jēdzienu, ka konkurence var tikt ierobežota kādā nenoteiktā laika punktā nākotnē, ja dēļ mediju funkcionalitātes plašās izplatīšanas
Windows
operētājsistēmā programmatūras izstrādātājiem un satura sniedzējiem būs stimuls izstrādāt produktus tikai
Windows Media Player
. Tādējādi šī teorija pamatojas uz pieņēmumu, ka pret konkurenci vērstā iedarbība pastāv, balstoties tikai uz vienu paredzējumu par trešo personu nākotnes rīcību, pār kuru
Microsoft
nav nekādas kontroles.
Pēc tam
Microsoft
apgalvo, ka īstenoja visus nepieciešamos pasākumus, lai nodrošinātu, ka mediju funkcionalitātes integrēšanas
Windows
dēļ netiek izstumti no tirgus citi konkurējoši multimediju draiveri. Turklāt virkne šo pasākumu tika “kodificēti”
District Court
2002. gada 1. novembra spriedumā.
Lai pamatotu šo argumentu,
Microsoft
iesākumā izvirza virkni apsvērumu par veidu, kādā tā izstrādā
Windows
.
Pirmkārt, tā nodrošina, ka mediju funkcionalitāte netraucē konkurentu multimediju draiveru funkcionēšanai. Tādējādi ir tehniski iespējams — un tā ir pat parasta prakse — uz
Windows
bāzētam klientu
PC
palaist vienu vai vairākus trešo personu multimediju draiverus papildus
Windows
multimediju funkcionalitātei. Otrkārt, trešo personu multimediju draiveri ir viegli pieejami no
Windows
lietotāja saskarnes. Treškārt,
Microsoft
izstrādā
Windows
tādā veidā, lai trešo personu multimediju draiveri var automātiski nodrošināt noteiktus multimediju funkcionalitātes aspektus, kurus
Windows
pati var nodrošināt. Ceturtkārt, iekārtu ražotāji un patērētāji var izmantot speciālu instrumentu, ko izstrādājis
Microsoft
, lai izņemtu gala patērētāja piekļuvi
Windows Media Player
. Piektkārt,
Microsoft
veicina lietotņu izstrādāšanu, kas konkurē ar
Windows
mediju funkcionalitāti, atklājot šo funkcionalitāti ar publicētu
API
palīdzību.
Otrkārt,
Microsoft
apgalvo, ka tās līgumos ar
Windows
izplatītājiem — tas ir, pēc būtības ar iekārtu ražotājiem, — tā nodrošina, ka konkurējošo multimediju draiveru tirgotājiem ir iespēja izplatīt savus produktus. Tādējādi tā tieši nosaka, ka iekārtu ražotāji var brīvi instalēt jebkuru programmatūru uz klientu
PC
ar
Windows
, ieskaitot multimediju draiverus, kas konkurē ar
Windows Media Player
. Tā arī tiem atļauj piedāvāt piekļuvi internetam, ievietojot ikonu “Start” izvēlnē un uz
Windows
“darbvirsmas” un parādot šos piedāvājumus uz ekrāna, kad
Windows
tiek startēts pirmo reizi. Faktiski interneta provaideri bieži izplata un popularizē trešo personu multimediju draiverus.
Treškārt,
Microsoft
izklāsta, ka līgumos ar programmatūras izstrādātājiem, satura sniedzējiem vai citiem tā nekad tiem neuzliek pienākumu izplatīt vai citādi popularizēt
Windows Media Player
vai nu ekskluzīvi, vai kā noteiktu procentu no to kopējās mediju programmatūras izplatīšanas.
Ceturtkārt,
Microsoft
apgalvo, ka multimediju funkcionalitātes integrēšana
Windows
operētājsistēmā neliedz izmantot trešo personu multimediju draiverus šajā sistēmā un nekavē šo draiveru “plašu izplatīšanu”. Tā norāda, ka multimediju draiveri var tikt izplatīti, izmantojot dažādas metodes, proti, ieskaitot iekārtu ražotāju veikto iepriekšinstalēšanu uz jauniem klientu
PC
, lejuplādēšanu no interneta vai korporatīvajiem intranetiem, iekļaušanu citu izstrādātāju programmatūrā un izplatīšanu, ko veic satura sniedzēji vai interneta pakalpojumu sniedzēji, produktu un pakalpojumu lietotājiem.
Šajā pašā kontekstā
Microsoft
, norādot uz prasības pieteikuma A.24.1. pielikumā esošo pētījumu, precizē, ka no nesenas aptaujas izriet, ka lielākā daļa no iekārtu ražotājiem gan ASV, gan Rietumeiropā instalē ar
Windows Media Player
konkurējošus draiverus — tādus kā
RealPlayer
un
QuickTime
— uz to klientu
PC
. Komisijas apgalvojums, ka iekārtu ražotāji neinstalēs trešo personu multimediju draiverus uz klientu
PC
, ja vien tie var izņemt
Windows Media Player
, tādējādi nav pareizs. Tā piebilst, ka, pat ja apstrīdētajā lēmumā izklāstītie tirgus dati parāda, ka trešo personu multimediju draiveru izmantošana turpina palielināties, dažreiz pat tikpat vai pat vairāk nekā palielinās
Windows
multimediju funkcionalitātes izmantošana.
Visbeidzot,
Microsoft
, ko šajā sakarā atbalsta
ACT
, apgalvo, ka konkurentu izstumšanas teorija, ko ir pieņēmusi Komisija, neņem vērā noteiktus atbilstošus faktorus un ka tā ir balstīta uz prognozēm, kurām pretrunā ir fakti. Prasītāja uzsver, ka Komisijas pierādīšanas nasta ir it īpaši smaga, kad tā veic prospektīvu analīzi.
Šajā sakarā, pirmkārt,
Microsoft
apgalvo, ka Komisija “neņēma vērā faktorus, ka vadošie satura sniedzēji izmanto citus formātus, nevis
Windows Media
formātu”.
Microsoft
apstiprina, ka nav pamata uzskatam, ka multimediju programmatūras, kas saistīta ar noteiktu formātu, izplatīšanas plašums nosaka satura sniedzēja izvēli saistībā ar formātu, kurā tas kodēs savus produktus. Šajā sakarā
Microsoft
kritizē Komisiju, ka tā 2003. gada tirgus izpētē netika pajautājusi satura sniedzējiem, vai citi faktori ietekmēja to kodēšanas lēmumus.
Microsoft
kritizē Komisijas apgalvojumu, ka satura sniedzējiem ir papildu izdevumi, kad tie izstrādā produktus, kas ir pieejami vairāk nekā vienā formātā.
Microsoft
apgalvo, ka Komisijai būtu bijis jāpierāda, ka izmaksas, kas saistītas ar satura sniegšanu papildu formātā, atsver ieguvumus to darīt. Patiesībā Komisija savāca, bet neņēma vērā pierādījumus, ka izmaksas, lai izstrādātu saturu, kas būtu pieejams kādā noteiktā mediju formātā, bija nenozīmīga daļa no kopējām izmaksām.
Microsoft
norāda uz apstrīdētā lēmuma 894. apsvērumu un apgalvo, ka “iekodēšana otrajā multimediju tehnoloģijā maksā [..] tikai 50 % no tā, kas nepieciešams, lai iekodētu pirmajā”. Atbalstīta šajā sakarā no
CompTIA
un
ACT
puses, prasītāja secina, ka vairāku mediju formātu piedāvāšana sniedz ekonomiju apjoma dēļ un ka otrais formāts tiks piedāvāts, pat ja tas ir mazāk populārs lietotāju vidū.
Microsoft
arī norāda, ka pat daži satura sniedzēji, kas izmanto vienu formātu, neizvēlējās
Windows Media
pat pēc tam, kad sākās apgalvotā ļaunprātīgā rīcība. Tādējādi
Apple
neizmanto
Windows
multimediju tehnoloģiju ne sakarā ar
iPod
, ne
iTunes
mūzikas tiešsaites veikalā. Turklāt programmatūras izstrādātāji informēja Komisiju, ka tie vidēji izmantoja “divus vai trīs galvenos
API
komplektus (
Windows
,
Real
vai
QuickTime
)”.
Savā replikas rakstā
Microsoft
, ko šajā sakarā atbalsta
DMDsecure
u.c., atsaucas uz ziņojumu, kuru sagatavojis viens no tās ekspertiem (replikas raksta C.16. pielikums) un kurā ir teikts, ka multimediju draiveri varētu būt tendēti uz “nosliekšanos”, tikai ja, pirmkārt, lietotājiem vai satura sniedzējiem būtu būtiskas izmaksas, ja tie izmantotu vairākus multimediju draiverus un, otrkārt, ja multimediju draiveri tiktu uzskatīti par homogēniem saistībā ar to raksturīgākajām īpašībām un saturu, kam var piekļūt ar šādiem multimediju draiveriem. Tomēr neviens no šiem nosacījumiem nav izpildīts šajā lietā.
Otrkārt,
Microsoft
apgalvo, ka apstrīdētā lēmuma 984. apsvērumā izdarītā prognoze, ka “nosliekšanās” par labu
Windows Media
formātam notiks “paredzamā nākotnē”, ir pretrunā lietas materiālos esošajiem faktiem un pierādījumiem. Tie parāda, ka satura sniedzēji turpina sagatavot saturu dažādos formātos, ka, nebūt ne pazudušiem no tirgus, trešo personu multimediju draiveriem vērojama izaugsme un ka patērētāji nav spiesti izmantot
Windows Media Player
.
Šajā sakarā, pirmkārt,
Microsoft
norāda, ka no 2003. gada tirgus izpētes izriet, ka 10 no 12 satura sniedzējiem, kas iekodēja savu saturu
Windows Media
formātā, arī to iekodēja citos formātos. Tādējādi daudzi satura sniedzēji turpina izmantot
Apple
,
RealNetworks
un citu izstrādātāju izstrādātos formātus. Pētījums par 1000 mājas lapām, kas bija visvairāk apmeklētas ASV no 2001. līdz 2004. gadam, parāda, ka virkne mājas lapu “ar jebkādu multimediju saturu” palielinājās par 47 %, bet mājas lapu skaits, kas izmanto
RealNetworks
formātus, palielinājās par 59 % un mājas lapu skaits, kas izmanto
QuickTime
, palielinājās par 79 %.
Otrkārt,
Microsoft
apstiprina, ka iekārtu ražotāji turpina piedāvāt vairākus multimediju draiverus uz personālajiem datoriem, kurus tie pārdod. Tādējādi 2004. gada maijā trešo personu multimediju draiveru, kas instalēti mājas vai mazo biroju datoros, kurus pārdevuši galvenie iekārtu ražotāji, vidējais skaits bija 4,3 ASV modeļos un 2,4 Eiropas modeļos.
Treškārt,
Microsoft
apgalvo, ka vidējais skaits multimediju draiveru, ko izmantojusi viena persona katrā mēnesī, palielinājās no 1,5 1999. gada beigās līdz 2,1 2004. gada sākumā. Tā uzskata, ka Komisijai nebija jāņem vērā fakts, ka
Windows Media Player
lietotāju skaits palielinās. Nozīme ir tam, vai citu formātu lietotāju skaits ir pietiekams satura sniedzējiem, lai tiem būtu izdevīgi iekodēt savus produktus šajos formātos.
Microsoft
arī apstrīd analoģijas, ko Komisija izklāsta saistībā ar
Netscape Navigator
, atbilstību.
Microsoft
piebilst, ka Komisijas teorija par konkurentu izstumšanu acīmredzami nav objektīva. No apstrīdētā lēmuma izriet, ka šī teorija ir piemērojama tikai tad, kad mediju funkcionalitāti, ko pārdod ar piesaisti
Windows
, ir izstrādājusi
Microsoft
. Konkrētāk, Komisija nepiemēroja šo teoriju no 1995. līdz 1998. gadam, kad
RealNetworks
straumējošais multimediju draiveris bija integrēts
Windows
operētājsistēmā.
DMDsecure
u.c.,
ACT
,
TeamSystem
,
Mamut un Exor
būtībā izvirza tādus pašus argumentus kā
Microsoft
.
Komisija iesākumā atgādina apstrīdētā lēmuma 841. apsvērumā ietvertās konstatācijas un apgalvo, ka no “labi zināmiem precedentiem” izriet, ka pats fakts, ka dominējošā stāvoklī esošs uzņēmums pārdod atsevišķi produktu sasaistītu ar dominējošo produktu, kā tāds ļauj secināt, ka tirgū pastāv konkurences izslēgšana. Šajā lietā tirgus īpašās iezīmes ļāva Komisijai uzskatīt, ka “[pastāvēja] pamatoti iemesli nepieņemt bez turpmākas analīzes, ka [
Windows Media Player
] pārdošana ar piesaisti bija rīcība, kas pēc sava rakstura varēja ierobežot konkurenci”. Tā precizē, ka Komisija nesecināja, ka inkriminētā rīcība bija ļaunprātīga pati par sevi, bet uzskatīja, ka tā ir jāanalizē “specifiskā tirgus kontekstā”. Komisija uzskata to par pārsteidzošu, ka
Microsoft
to kritizē par to, ka tā bija uzņēmusies rūpes izvērtēt faktisko konkurentu izstumšanu, ko radīja attiecīgā pārdošana ar piesaisti, un uzskata, ka fakts, ka tā pierādīja šādu izstumšanu šajā lietā, kurā tā parasti tiek prezumēta, nenozīmē, ka tā piemēroja jaunu tiesību teoriju.
Komisija apgalvo, ka tā konstatēja analīzes beigās, ka “
Microsoft
[traucēja] normālas konkurences procesam” (apstrīdētā lēmuma 980. apsvērums) un ka “tādējādi [bija] ievērojams risks, ka [
Windows Media Player
] pārdošana ar piesaisti
Windows
[būtu] novedusi pie konkurences samazināšanās, tā ka efektīvas konkurences struktūra vairs [netiktu] nodrošināta pārredzamā nākotnē” (apstrīdētā lēmuma 984. apsvērums). Tā norāda, ka, pretēji
Microsoft
apgalvotajam, Komisija neapgalvoja apstrīdētā lēmuma 984. apsvērumā vai kādā citā vietā šajā lēmumā, ka attiecīgā ļaunprātīgā rīcība likvidēšot visus trešo personu multimediju draiverus pārredzamā nākotnē. Komisija apgalvo, ka tā bija parādījusi, ka
Microsoft
“kropļoja tirgus dalībnieku izvēles un stimulus, izmantojot piesaisti”, un uzskata, ka šāda konkurences procesa kropļošana ir konkurences ierobežošana judikatūras nozīmē, “jo tā var izbeigt konkurenci”. Tā piebilst, ka Komisija arī analizēja, pamatojoties uz datiem par tirgus attīstību, faktisko konkurentu izstumšanu, ko radīja
Microsoft
ļaunprātīgā rīcība. Norādot uz apstrīdētā lēmuma 944. apsvērumu, Komisija apgalvo, ka šie dati nemainīgi norāda uz tendenci par labu
Windows Media Player
un
Windows Media
formātu izmantošanai un apstiprina, ka tirgū jau pastāv zināma līmeņa izstumšana.
Pēc tam Komisija apstrīd
Microsoft
apgalvojumu, ka tā esot īstenojusi visus nepieciešamos pasākumus, lai nodrošinātu, ka attiecīgā piesaiste neizstumtu trešo personu multimediju draiverus no tirgus. Tā apgalvo, ka šī ļaunprātīgā rīcība sākās 1999. gada maijā un vēl turpinājās datumā, kad tika iesniegts aizstāvības raksts. Tā norāda, ka ASV izlīgums tika noslēgts tikai 2001. gada novembrī un šī izlīguma izpildes pasākumi netika īstenoti agrāk par 2002. gada augustu vai septembri. Turklāt šie pasākumi ir acīmredzami nepietiekami, lai koriģētu ļaunprātīgo pārdošanu ar piesaisti, kas tika konstatēta apstrīdētajā lēmumā. Saistībā ar dažādajām konkurentu multimediju draiveru izplatīšanas metodēm, ko aprakstījusi
Microsoft
, Komisija norāda, atsaucoties uz apstrīdētā lēmuma 849.–877. apsvērumu, ka tie neļauj šiem draiveriem sasniegt to visuresamību, ko
Microsoft
var nodrošināt
Windows Media Player
, pārdodot to ar attiecīgo piesaisti
Windows
.
Turklāt Komisija atgādina konstatācijas saistībā ar konkurences izbeigšanu, kuras tā bija veikusi apstrīdētajā lēmumā, it īpaši 844.–846. un 879.–882. apsvērumā.
Komisija, ko šajā sakarā atbalsta
SIIA
, uzskata, ka konstatācija par to, ka attiecīgā pārdošana ar piesaisti rada risku izbeigt tirgū konkurenci, nav spekulatīva, bet balstīta uz šī tirgus faktisko specifisko iezīmju izvērtējumu, kā arī uz satura sniedzēju un programmatūras izstrādātāju stimuliem. Komisija apgalvo, ka no Pirmās instances tiesas 2003. gada 23. oktobra sprieduma lietā
T-65/98
Van den Bergh Foods
/Komisija (
Recueil
, II-4653. lpp.
) izriet, ka ir pieņemami ņemt vērā trešo personu, it īpaši konkurentu vai klientu iespējamo reakciju uz vienpusēju rīcību no dominējošā stāvoklī esoša uzņēmuma puses, novērtējot, vai šī rīcība varētu radīt konkurences izbeigšanu. Šajā lietā nav strīda par to, ka
Microsoft
nedod klientiem iespēju iegūt
Windows
bez
Windows Media Player
. Turklāt attiecīgā pārdošana ar piesaisti tieši ietekmē trešās personas un tādējādi traucē to brīvo izvēli (apstrīdētā lēmuma 845., 851., 870., 883., 884. un 895. apsvērums).
Norādot uz apstrīdētā lēmuma 879.–896. apsvērumu, Komisija šajā kontekstā atgādina, ka tā detalizēti analizēja inkriminētās rīcības ietekmi, ieskaitot to, ka tā nosūtīja aptaujas lielam skaitam satura sniedzēju, programmatūras attīstītāju un satura īpašnieku.
Atbildes uz šīm aptaujām ļāva izdarīt šādas konstatācijas:
—
visi satura sniedzēji, kas atbildēja uz šīm aptaujām, norādīja, ka specifiska satura radīšana vairāk nekā vienai tehnoloģijai radīja papildu izdevumus (apstrīdētā lēmuma 884. apsvērums);
—
šie paši satura sniedzēji uzskatīja, ka noteiktas tehnoloģijas lietotāju skaits un šīs multimediju programmatūras esamība uz
PC
bija būtiski faktori, lai nolemtu, kādu tehnoloģiju atbalstīt (apstrīdētā lēmuma 886. apsvērums);
—
daži no šiem sniedzējiem pat norādīja, ka noteiktas tehnoloģijas lietotāju skaits bija “vienīgais nozīmīgais faktors” (apstrīdētā lēmuma 889. apsvērums);
—
tikmēr, kamēr trešo personu multimediju draiveru izmantošana vēl ir nozīmīga, satura sniedzējiem papildu formātu atbalstīšana var būt izdevīga izmaksu ziņā (apstrīdētā lēmuma 890. apsvērums);
—
programmatūras izstrādātāji sniedza tādas pašas atbildes kā satura sniedzēji (apstrīdētā lēmuma 893.–896. apsvērums);
—
tādējādi 12 programmatūras izstrādātāji no 13 atbildēja apstiprinoši uz jautājumu, vai “vairāku formātu atbalstīšanas” papildu izdevumi varētu nākotnē ietekmēt to lēmumus par to, vai attīstīt citas lietotnes tehnoloģijām, kas nav
Windows Media
(apstrīdētā lēmuma 890. apsvērums);
—
sasaistot
Windows
pārdošanu ar
Windows Media Player
pārdošanu,
Microsoft
nodrošina satura sniedzējiem un programmatūras attīstītājiem to, ka gala lietotāji varēs atskaņot to saturu, citiem vārdiem, tie sasniegs plašu auditoriju;
Windows Media Player
visuresamība uz
Windows
klientu
PC
tādējādi sniedz
Microsoft
konkurētspējas priekšrocību, kas nav saistīta ar šī produkta raksturīgajām īpašībām (apstrīdētā lēmuma 891. apsvērums).
Visbeidzot Komisija noraida
Microsoft
apgalvojumu, ka šajā lietā piemērotā teorija neņem vērā noteiktus atbilstošus faktorus un ir bāzēta uz prognozēm, kuras ir pretrunā faktiem.
Šajā sakarā, pirmkārt, Komisija apstrīd, ka tā “nav ņēmusi vērā faktorus, kas liek vadošajiem satura sniedzējiem rakstīt ne-
Windows Media
formātos”. Komisija apstiprina, ka informācijas pieprasījumos, ko tā bija izsūtījusi šiem satura sniedzējiem, tā neuzdeva tikai jautājumu par multimediju draiveru “izplatības pakāpi” un ka apstrīdētajā lēmumā tā nenorādīja, ka šī izplatības pakāpe ir vienīgais atbilstošais faktors, bet tikai uzsvēra šī faktora nozīmi. Katrā ziņā
Microsoft
atzīst, ka satura sniedzēji ņem vērā šo faktoru, kad tie izvēlas savu produktu iekodēšanas formātu, un tādējādi netieši pieņem, ka “nepārspētā visuresamība, kas iegūta ar pārdošanu ar piesaisti [..], izkropļo šo [izvēli]”.
Komisija piebilst, ka no jautājumiem, ko tā uzdeva satura sniedzējiem un programmatūras izstrādātājiem, izriet, ka šīs trešās personas patiešām izsver un piešķir lielāku nozīmi multitehnoloģiju atbalstīšanas izmaksām nekā ieguvumiem no tās. Komisija norāda, ka
Microsoft
pati ir apgalvojusi, ka “straumēšanas satura iekodēšana, lai to varētu sniegt vairākos formātos satura sniedzējiem, [bija] dārga un laikietilpīga” (apstrīdētā lēmuma 883. apsvērums), un norāda uz noteiktiem pierādījumiem, kas tika savākti 2003. gada tirgus izpētē (apstrīdētā lēmuma 884. apsvērums). Pat ja vairāku tehnoloģiju atbalstīšanas izmaksas nav vienīgais faktors, kas nosaka satura sniedzēju izvēli, vai iekodēt saturu vairākos formātos, vai nē, tas acīmredzami ir būtisks faktors, ko viņi ņem vērā. Komisija arī noliedz, ka 2003. gada tirgus izpētes gaitā tā būtu savākusi pierādījumus, ka satura sagatavošana noteiktā multimediju formātā ir tikai nenozīmīga daļa no kopējām izmaksām. Tieši pretēji, atbildes, ko Komisija saņēma par satura sagatavošanas izmaksu aplēsēm, drīzāk norāda, ka šīs izmaksas ir būtiskas.
Turklāt Komisija apstrīd konstatāciju pamatotību, kuras ietvertas ziņojumā, kas ietverts replikas raksta C.16. pielikumā (skat. šī sprieduma 1002. punktu). Tā atgādina, ka, pirmkārt, apstrīdētajā lēmumā ir parādīts, ka lejuplādēšana nevar atspēkot visuresamību, ko
Windows Media Player
iegūst sakarā ar attiecīgo pārdošanu ar piesaisti, un ka tā visuresamība kropļo satura sniedzēju stimulus. Pēc tam Komisija precizē, ka secinājums par dominējošā stāvokļa ļaunprātīgu izmantošanu nav balstīts uz pilnīgu konkurences likvidēšanas konstatēšanu vai tirgus “nosliekšanās” konstatēšanu. Visbeidzot, Komisija apgalvo, ka, pirmkārt, šī ziņojuma autors nepamato savu apgalvojumu, otrkārt, neņem vērā dažādus būtiskus šīs lietas aspektus, tādus kā “kropļojumi, ko radījusi tīkla iedarbība sakarā ar spēka sviras izmantošanu ar monopolstāvokļa palīdzību”, un, treškārt, nepierāda, ka nosacījumi, par kuriem viņš apgalvo, ka tie ir nepieciešami, lai būtu “nosliekšanās”, nav izpildīti šajā lietā.
Otrkārt, Komisija, ko šajā sakarā atbalsta
SIIA
, apstrīd
Microsoft
apgalvojumu, ka konkurences izbeigšanas analīze, kas veikta apstrīdētajā lēmumā, ir pretrunā faktiem.
Iesākumā Komisija atkārto, ka
Microsoft
ir kļūdaini pasniegusi apstrīdētā lēmuma 984. apsvērumu, kurā nav norādīts uz tirgus “nosliekšanos”, bet gan tikai norādīts, ka
Microsoft
praktizētā pārdošana ar piesaisti riskē ietekmēt konkurences struktūru multimediju draiveru tirgū.
Pēc tam Komisija apgalvo, ka komerciālie dati, kurus tā ir izmantojusi apstrīdētajā lēmumā, nemainīgi atklāj tendenci par labu
Windows Media Player
un
Windows Media
formātu izmantošanai uz citu galveno konkurējošo multimediju draiveru rēķina (apstrīdētā lēmuma 906.–942. apsvērums). Šie dati parāda, ka līdz 1999. gada otrajam pusgadam
RealPlayer
bija tirgus līderis ar gandrīz divreiz vairāk lietotājiem nekā
Windows Media Player
un
QuickTime
(apstrīdētā lēmuma 906. apsvērums). Savukārt no 1999. gada otrā pusgada līdz 2002. gada otrajam pusgadam kopējais
Windows Media Player
lietotāju skaits palielinājās par aptuveni 39 miljoniem, kas ir aptuveni līdzvērtīgs kopējam
RealNetworks
un
Apple
multimediju draiveru lietotāju skaita palielinājumam (apstrīdētā lēmuma 907. apsvērums). Jaunāki dati no
Nielsen/NetRating
parāda, ka
Windows Media Player
sasniedza ievērojamu pārsvaru pār
RealPlayer
(vairāk nekā 50 % vienīgo lietotāju) un
QuickTime
(trīsreiz vairāk vienīgo lietotāju) un ka tās pārsvars palielinājās vēl vairāk starp 2002. gada oktobri un 2004. gada janvāri (apstrīdētā lēmuma 922. apsvērums). Šī tendence ir līdzīga situācijai interneta pārlūkprogrammu tirgū, par kuru notika process sakarā ar Amerikas Savienoto Valstu pretmonopola likuma pārkāpumu.
Komisija uzskata, ka
Microsoft
neapstrīd šos dažādos datus, bet iesniedz jaunus datus, no kuriem daži ir vēlāki par apstrīdēto lēmumu un tādēļ nevar tikt ņemti vērā.
Visbeidzot, Komisija norāda, ka katrā ziņā konkurences izbeigšanu, kas konstatēta apstrīdētajā lēmumā, apstiprina nesenāki dati.
Tādējādi, pirmkārt, saistībā ar datiem, kas attiecas uz satura sniedzējiem un kurus ir iesniegusi
Microsoft
(skat. šī sprieduma 1004. punktu), Komisija norāda, ka tie nav pamatoti, un veids, kā tos ir pasniegusi
Microsoft
, ir maldinošs. Komisija šajā sakarā apgalvo, ka ir skaidrs, ka laikposmā no 2001. līdz 2004. gadam interneta lapu skaits ar “jebkādu” multimediju saturu palielinājās, tā ka nav brīnums, ka ir vairāk interneta lapu, kas piedāvā ne-
Windows Media
formātus. Komisija piebilst, ka
Microsoft
nemin, ka šī paša perioda laikā interneta lapas, kas atbalsta
Windows Media
formātus, palielinājās par 141 %.
Microsoft
nesniedz nevienu norādi par faktisko satura daudzumu ne-
Windows Media
formātā, ko piedāvā attiecīgās interneta lapas, ne par faktisko šī satura izmantošanu šajos formātos.
Otrkārt, Komisija apgalvo, ka dati, kas attiecas uz multimediju draiveru, kurus iekārtu ražotāji iepriekšinstalē uz klientu
PC
, vidējo skaitu, nav galīgi (skat. šī sprieduma 1005. punktu). Katrā ziņā no
Microsoft
iesniegtajiem pierādījumiem izriet, ka vairāk nekā 70 % no
PC
, kas tiek piegādāti Eiropā, un vairāk nekā 80 %
PC
, kas tiek piegādāti visā pasaulē, parasti ir tikai viens multimediju draiveris, un ka sakarā ar pārdošanu ar piesaisti tas vienmēr ir
Windows Media Player
. Komisija piebilst, ka tiktāl, ciktāl iekārtu ražotāji iepriekšinstalē konkurējošos multimediju draiverus uz klientu
PC
, šo iepriekšinstalēšanu “aizēno” fakts, ka
Windows Media Player
ir jau automātiski uz 95 %
PC
, kas tiek pārdoti visā pasaulē. Visbeidzot, Komisija apgalvo, ka
Microsoft
dati nav uzticami, jo tie it īpaši attiecas uz konkurējošiem multimediju draiveriem, kas tika iepriekšinstalēti sakarā ar “legacy deals” (līgumi, kas izbeidzas), kas netika atjaunoti, un uz programmatūru, kas neatbilst straumējoša multimediju draivera kritērijam.
Treškārt, Komisija apgalvo, ka pastāv skaidra tendence par labu
Windows Media Player
un
Windows Media
formāta lietošanai.
Nielsen/NetRatings
dati par multimediju draiveru lietošanu Savienotajās Valstīs parāda, ka 2005. gada martā
Windows Media Player
lietošanas daļa pārsniedza 80 %,
RealPlayer
lietošanas daļa samazinājās zem 40 % un
QuickTime
lietošanas daļa bija tikai nedaudz pāri 10 %. Neseni
Nielsen/NetRatings
dati arī parāda, ka
Windows Media Player
ekskluzīvo lietotāju daļa bija pamazām palielinājusies no 53 līdz 55 % lietotāju, kas tagad izmanto tikai
Windows Media Player
, pret no 10 līdz 13 % lietotāju, kas izmanto
RealPlayer
, un 3 vai 4 % lietotāju, kas izmanto
QuickTime
Player.
Atbildot uz
Microsoft
apgalvojumu, ka tēze par konkurentu izstumšanu nav objektīva, jo tā neattiecās tad, kad
RealNetworks
multimediju draiveris bija integrēts
Windows
(skat. šī sprieduma 1007. punktu), Komisija atsaucas uz apstrīdētā lēmuma 818. apsvērumu un norāda, ka tai nevar liegt vērsties pret noteiktu Kopienu konkurences tiesību pārkāpumu tādēļ, ka tā nebija vērsusies pret citu iespējamu pārkāpumu.
SIIA
pēc būtības izvirza tādus pašus argumentus kā Komisija.
Audiobanner.com
apgalvo, ka attiecīgajai pārdošanai ar piesaisti ir negatīva ietekme uz trešo personu investīcijām
Microsoft
konkurentu tehnoloģijās, uz inovāciju digitālās straumēšanas multimediju industrijā un uz patērētājiem. Sakarā ar pēdējo punktu
Audiobanner.com
uzsver, ka šī pārdošana ar piesaisti kavē konkurenci pēc nopelniem [pēc kvalitātes].
Pirmās instances tiesas vērtējums
Microsoft
būtībā apgalvo, ka Komisija nav pierādījusi, ka
Windows Media Player
integrēšana operētājsistēmā
Windows
ietvēra konkurences ierobežošanu, tā kā ceturtais ļaunprātīgās pārdošanas ar piesaisti nosacījums, kā tas ir izklāstīts 794. apsvērumā, nav izpildīts šajā lietā.
Konkrētāk,
Microsoft
apgalvo, ka Komisijai, atzīstot, ka šī nav klasiskā pārdošanas ar piesaisti lieta, bija jāpiemēro jauna un ļoti spekulatīva teorija, pamatojoties uz trešo personu iespējamo reakciju prospektīvu analīzi, lai secinātu, ka attiecīgā pārdošana ar piesaisti varēja ierobežot konkurenci.
Pirmās instances tiesa uzskata, ka
Microsoft
argumenti nav pamatoti un ka tie balstīti uz selektīvu un neprecīzu apstrīdētā lēmuma lasīšanu. Šie argumenti būtībā koncentrējas uz otro no trīs Komisijas argumentācijas stadijām, kas izklāstīta apstrīdētā lēmuma 835.–954. apsvērumā.
Faktiski ir jākonstatē, ka apstrīdētajā lēmumā Komisija īpaši skaidri nodemonstrēja, ka fakts, ka no 1999. gada maija
Microsoft
piedāvāja iekārtu ražotājiem iepriekšinstalēšanai uz klientu
PC
tikai
Windows
versiju komplektā ar
Windows Media Player
, nenovēršami ietekmēja attiecības tirgū starp
Microsoft
, iekārtu ražotājiem un trešo personu multimediju draiveru piegādātājiem, būtiski izmainot konkurences līdzsvaru par labu
Microsoft
un par sliktu citiem tirgus dalībniekiem.
Kā jau tika norādīts šī sprieduma 868. punktā, apstāklis, ka Komisija izvērtēja konkrēto ietekmi, kāda attiecīgajai pārdošanai ar piesaisti bija uz tirgu, un veidu, kādā tirgus, visticamāk, varētu attīstīties, nevis tikai uzskatīja — kā tā to parasti dara lietās par ļaunprātīgu pārdošanu ar piesaisti —, ka piesaistei pēc sava rakstura ir konkurences izbeigšanas ietekme, nenozīmē, ka tā ir pieņēmusi jaunu tiesību teoriju.
Komisijas analīze par konkurences ierobežošanas kritēriju sākas apstrīdētā lēmuma 841. apsvērumā, kurā Komisija norāda, ka šajā lietā bija pamatoti iemesli nepieņemt bez turpmākas analīzes, ka
Windows
un
Windows Media Player
pārdošana ar piesaisti ir rīcība, kas pēc sava rakstura varētu ierobežot konkurenci (skat. šī sprieduma 977. punktu). Būtībā Komisijas izdarītais secinājums šajā sakarā ir balstīts uz konstatāciju, ka
Windows Media Player
pārdošana ar piesaisti
Windows
klientu
PC
operētājsistēmai — operētājsistēmai, kas ir iepriekšinstalēta lielākās daļas klientu
PC
, kuri tiek pārdoti visā pasaulē, — bez iespējas izņemt šo multimediju draiveri no operētājsistēmas, ļauj
Windows Media Player
gūt labumu no šīs operētājsistēmas visuresamības klientu
PC
, ko nevar atsvērt citas multimediju draiveru izplatīšanas metodes.
Pirmās instances tiesa uzskata, ka šī konstatācija, kas ir Komisijas argumentācijas pirmā argumentācijas posma priekšmets (skat. apstrīdētā lēmuma 843.–878. apsvērumu kopsavilkuma veidā šī sprieduma 979.–982. punktā), ir pilnībā pamatota.
Tādējādi, pirmkārt, ir acīmredzams, ka attiecīgā pārdošana ar piesaisti sniedz
Windows Media Player
nepārspētu izplatību uz klientu
PC
visā pasaulē tāpēc, ka tas automātiski sasniedza tirgus penetrācijas līmeni, kas atbilst
Windows
klientu
PC
operētājsistēmas līmenim, un to izdarīja, nekonkurējot pēc nopelniem ar citiem konkurējošiem produktiem. Šajā sakarā ir jāatgādina, ka nav strīda par to, ka
Microsoft
tirgus daļa ir lielāka par 90 % un lielākā daļas
Windows
klientu
PC
operētājsistēmas (aptuveni 75 %) tiek pārdotas caur iekārtu ražotājiem, kas iepriekšinstalē
Windows
uz klientu
PC
, kurus tie samontē un izplata. Tādēļ apstrīdētā lēmuma 843. apsvērumā minētie dati parāda, ka 2002. gadā
Microsoft
tirgus daļa bija 93,8 % no pārdotajām vienībām klientu
PC
operētājsistēmu tirgū (skat. arī apstrīdētā lēmuma 431. apsvērumu) un ka
Windows
— un līdz ar to
Windows Media Player
— bija iepriekšinstalēts uz 196 miljoniem no 207 miljoniem klientu
PC
, kas pārdoti visā pasaulē no 2001. gada oktobra līdz 2003. gada martam.
Kā tiks turpmāk izskaidrots detalizētāk, neviens trešās personas multimediju draiveris nevarētu sasniegt šādu tirgus penetrācijas līmeni, nebaudot tādu priekšrocību izplatīšanas ziņā, kādu bauda
Windows Media Player
dēļ tā, kā
Microsoft
izmanto savu
Windows
klientu
PC
operētājsistēmu.
Ir jāpiebilst, ka
Windows
operētājsistēmas un
NetShow 2.0
draivera kombinētais piedāvājums, ko
Microsoft
veica kopš 1998. gada jūnija, nepiedāvāja šim draiverim tādu pašu izplatības līmeni uz klientu
PC
. Kā jau tika izskaidrots šī sprieduma 837. un 936. punktā,
NetShow 2.0
bija iekļauts
Windows

instalācijas CD, bet netika instalēts ne ar vienu no četriem šīs sistēmas noklusējuma parametriem. Citiem vārdiem, lietotājiem bija jāpieliek pūles, lai instalētu
NetShow 2.0
atsevišķi, un tādējādi tie varēja nolemt to neinstalēt. Tāpat ir jānorāda, ka šis kombinētais piedāvājums neliedza trešo personu multimediju draiveriem konkurēt ar
Microsoft
, balstoties uz šo produktu raksturīgajām īpašībām, un neliedza iekārtu ražotājiem gūt labumu no šīs konkurences.
Otrkārt, ir skaidrs, kā to Komisija pamatoti norāda apstrīdētā lēmuma 845. apsvērumā, ka “lietotāji, kas sastopas ar [
Windows Media Player
], kas iepriekšinstalēts uz viņu klientu
PC
, patiešām kopumā ir mazāk tendēti izmantot alternatīvus multimediju draiverus, jo viņiem jau ir lietotne, kas sniedz multimediju straumēšanas un atskaņošanas funkcionalitāti”. Tādējādi ir jāuzskata, ka, nepastāvot pārdošanai ar piesaisti, patērētāji, kas vēlas straumējošu multimediju draiveri, būtu stimulēti izvēlēties vienu no daudzajiem, kas ir pieejami tirgū.
Šajā sakarā ir jāatgādina apstāklis, uz kuru Komisija atsaucas apstrīdētā lēmuma 119., 848., 869. un 956. apsvērumā, proti, nozīme, kuru lietotāji piešķir tam, ka tie spēj nopirkt “lietošanai gatavus” (
out of the box
) klientu
PC
vai sistēmas, tas ir, tās, kuras var tikt instalētas un lietotas ar minimālu piepūli. Tādēļ piegādātājam, kura programmatūra ir iepriekš instalēta uz klientu
PC
un tiek automātiski palaista, līdzko
PC
tiek ieslēgts, acīmredzami ir konkurētspējas priekšrocība attiecībā pret jebkuru citu līdzīgu produktu piegādātāju.
Treškārt, Pirmās instances tiesa uzskata, ka Komisija pamatoti konstatēja apstrīdētā lēmuma 857. apsvērumā, ka inkriminētā rīcība radīja atturošus faktorus iekārtu ražotājiem iepriekšinstalēt konkurējošos multimediju draiverus uz klientu
PC
, kurus tie pārdod.
No vienas puses, kā jau tika konstatēts apstrīdētā lēmuma 851. apsvērumā, iekārtu ražotājiem nav tendences pievienot otru multimediju draiveri komplektam, ko tie piedāvā patērētājiem, jo otrs multimediju draiveris aizņem vietu uz cietā diska, bet pēc būtības piedāvā tādu pašu funkcionalitāti, kāda ir
Windows Media Player
, un ir mazticams, ka patērētāji būtu gatavi maksāt augstāku cenu par šādu komplektu.
No otras puses, vairāku multimediju draiveru esamību uz viena un tā paša klientu
PC
lietotājiem rada sajaukšanas risku un izraisa klientu atbalsta un testēšanas izmaksu paaugstināšos (skat. apstrīdētā lēmuma 852. apsvērumu). Šajā sakarā ir jānorāda, ka administratīvā procesa laikā
Microsoft
pati uzsvēra, ka iekārtu ražotāji kopumā strādā ar ļoti mazu peļņas procentu un tādēļ tie vēlētos izvairīties no šādām izmaksām (skat. apstrīdētā lēmuma 1006. zemsvītras piezīmi).
Tādējādi
Windows
un
Windows Media Player
komplekta laišana tirgū kā vienīgās
Windows
operētājsistēmas versijas, ko iekārtu ražotāji var iepriekšinstalēt uz jauniem klientu
PC
, tiešais un momentālais rezultāts bija tāds, ka iekārtu ražotājiem tika liegta iepriekš pastāvējusī iespēja komplektēt produktus, kurus tie uzskata par klientiem vispievilcīgākajiem un it īpaši tika liegta iespēja tiem izvēlēties vienu no
Windows Media Player
konkurentiem kā vienīgo multimediju draiveri. Šī pēdējā aspekta sakarā ir jāatgādina, ka tajā laikā
RealPlayer
bija būtisks komerciāls pārsvars kā tirgus līderim. Kā
Microsoft
pati to atzīst, tas bija tikai 1999. gadā, kad tai izdevās izstrādāt straumējošu multimediju draiveri, kas strādāja pietiekami labi, ņemot vērā tās iepriekšējo draiveri
NetShow
, “kas nebija populārs klientu vidū, jo tas nestrādāja pietiekami labi” (apstrīdētā lēmuma 819. apsvērums). Turklāt ir arī jāatgādina, ka no 1995. gada augusta līdz 1998. gada jūlijam tie bija
RealNetworks
produkti — iesākumā
RealAudioPlayer
, pēc tam
RealPlayer
—, kas tika izplatīti kopā ar
Windows
. Tādēļ ir pamatoti secināt, ka, ja
Microsoft
nebūtu praktizējusi inkriminēto rīcību, tad konkurence starp
RealPlayer
un
Windows Media Player
tiktu noteikta, balstoties uz šo abu produktu raksturīgajām īpašībām.
Ir jāpiebilst, ka, pat ja multimediju draiveru izstrādātāji, kas konkurē ar
Microsoft
, būtu panākuši vienošanos ar iekārtu ražotājiem par produktu iepriekšinstalēšanu, viņi vēl joprojām būtu neizdevīgā konkurences pozīcijā salīdzinājumā ar
Microsoft
. Pirmkārt, tā kā iekārtu ražotāji vai lietotāji nevar izņemt
Windows Media Player
no komplekta, kas sastāv no
Windows
un
Windows Media Player
, trešo personu multimediju draiveris nekad nevarētu būt vienīgais multimediju draiveris uz klientu
PC
. Konkrētāk, attiecīgā pārdošana ar piesaisti liedz trešo personu multimediju draiveru izstrādātājiem konkurēt ar
Microsoft
šajā sakarā, balstoties uz produktu raksturīgajām īpašībām. Otrkārt, tā kā multimediju draiveru skaits, ko iekārtu ražotāji ir gatavi iepriekšinstalēt uz klientu
PC
, ir ierobežots, trešo personu multimediju draiveru izstrādātāji konkurē viens ar otru, lai panāktu, ka to produkti tiek instalēti, bet tajā pašā laikā
Microsoft
pārdošanas ar piesaisti dēļ izvairās no konkurences un ievērojamām izmaksām, ko tā ietver. Šī pēdējā aspekta sakarā ir jānorāda uz apstrīdētā lēmuma 856. apsvērumu, kurā Komisija min
RealPlayer
izplatīšanas līgumu, kas 2001. gadā noslēgts starp
RealNetworks
un
Compaq
, un arī faktu, ka
Microsoft
administratīvā procesa laikā atzina, ka
RealNetworks
maksāja iekārtu ražotājiem, lai tie iepriekšinstalētu tās produktus.
No šīm dažādajām konstatācijām izriet, ka Komisija pamatoti secināja, ka “iespēja noslēgt izplatīšanas līgumus ar iekārtu ražotājiem [bija] mazāk efektīvs veids kā nodrošināt multimediju draiveru izplatīšanu nekā
Microsoft
praktizētā pārdošana ar piesaisti” (apstrīdētā lēmuma 859. apsvērums).
Ceturtkārt, Pirmās instances tiesa uzskata, ka Komisija pamatoti konstatēja, ka multimediju draiveru izplatīšanas metodes, kas nav iekārtu ražotāju praktizētā iepriekšinstalēšana, nespēj atspēkot
Windows Media Player
visuresamību (apstrīdēta lēmuma 858.–876. apsvērums).
Vispirms, runājot par multimediju draiveru lejuplādēšanu no interneta, ir taisnība, ka šis izplatīšanas veids ļauj sasniegt ļoti lielu lietotāju skaitu, bet tas tomēr nav tik efektīvs kā iepriekšinstalēšana, ko veic iekārtu ražotāji. Pirmkārt, lejuplādēšana negarantē konkurējošo multimediju draiveru izplatīšanu, kas būtu ekvivalenta
Windows Media Player
izplatīšanai (apstrīdētā lēmuma 861. apsvērums). Otrkārt, lejuplādēšanu, atšķirībā no iepriekšinstalēta produkta, ievērojams skaits lietotāju uzskata par sarežģītu. Treškārt, kā Komisija norāda apstrīdētā lēmuma 866. apsvērumā, ievērojams skaits lejuplādēšanas mēģinājumu — vairāk nekā 50 % saskaņā ar
RealNetworks
testiem, kas veikti 2003. gadā, — netiek veiksmīgi pabeigti. Kaut gan ir taisnība, ka platjoslas pieslēgums padara lejuplādēšanu ātrāku un mazāk sarežģītu, ir jāatgādina, ka 2002. gadā tikai vienā no sešām mājsaimniecībām, kurās bija interneta pieslēgums, Eiropā bija platjoslas pieslēgums (apstrīdētā lēmuma 867. apsvērums un 1037. zemsvītras piezīme). Ceturtkārt, lietotājiem, iespējams, būs tendence uzskatīt, ka multimediju draiveris, kas ir integrēts klientu
PC
, kuru viņi ir nopirkuši, strādās labāk nekā produkts, ko viņi instalē paši (apstrīdētā lēmuma 869. apsvērums). Visbeidzot un piektkārt, lielākajā daļā uzņēmumu darbinieki nevar lejuplādēt programmatūru no interneta, jo tas sarežģī tīkla administratoru darbu (tas pats apsvērums).
Noteikti dati, ko iesniedza pati
Microsoft
administratīvā procesa laikā un kas minēti apstrīdētā lēmuma 909.–911. apsvērumā, apstiprina, ka lejuplādēšana no interneta kā izplatīšanas metode ir mazāk efektīva salīdzinājumā ar instalēšanu, ko veic iekārtu ražotāji.
Microsoft
norādīja, ka, pirmkārt, 12 mēnešu laikā no tā izlaišanas tika lejuplādētas 8,8 miljoni
WMP 6
kopiju un, otrkārt, ka tā pārdeva 7,9 miljonus
Windows

98 SE
operētājsistēmu no 1999. gada jūlija līdz septembrim. Citiem vārdiem, trīs mēnešos
WMP 6
sasniedza gandrīz tādu pašu izplatīšanas līmeni komplektā ar
Windows
operētājsistēmu kā gada laikā ar lejuplādēšanas palīdzību.
Saistībā vēl joprojām ar lejuplādēšanu ir jāpiebilst, kā to ir izklāstījusi Komisija apstrīdētā lēmuma 870. apsvērumā, ka, lai gan lejuplādēšana pati par sevi ir tehniski lēts veids kā izplatīt multimediju draiverus, izplatītājiem ir jāiegulda ievērojami resursi, lai “pārvarētu gala lietotāju” inerci un pārliecinātu viņus ignorēt iepriekšinstalētā [
Windows Media Player
] klātbūtni”.
Otrkārt, pietiek tikai kontatēt, ka
Microsoft
nav izvirzījusi nevienu argumentu, kas spētu vājināt Komisijas konstatāciju, ka citas straumējošo multimediju draiveru izplatīšanas metodes, kas minētas apstrīdētajā lēmumā, proti, multimediju draivera komplektēšana kopā ar citu programmatūru vai interneta piekļuves pakalpojumiem, un mazumtirdzniecība ir tikai “sekundāri risinājumi un nespēj sacensties ar programmatūras, kas ir iepriekšinstalēta uz [
Windows
]
PC
, izplatīšanas efektivitāti” (apstrīdētā lēmuma 872.–876. apsvērums).
No iepriekš minētā izriet, ka analīzē, kas izklāstīta apstrīdētā lēmuma 843.–878. apsvērumā un kas ir argumentācijas pirmā stadija, Komisija juridiski pietiekamā veidā pierādīja, ka
Windows
un
Windows Media Player
pārdošana ar piesaisti no 1999. gada maija nenovēršami bija ievērojamas sekas attiecībā uz konkurences struktūru. Šī prakse ļāva
Microsoft
iegūt nepārspētu priekšrocību saistībā ar tās produkta izplatīšanu un nodrošināt
Windows Media Player
visuresamību uz klientu
PC
visā pasaulē, tādējādi atturot lietotājus izmantot trešo personu multimediju draiverus un atturot iekārtu ražotājus iepriekšinstalēt šādus draiverus uz klientu
PC
.
Protams, kā to apgalvo
Microsoft
, daudzi iekārtu ražotāji turpina pievienot trešo personu multimediju draiverus komplektiem, kurus tie piedāvā saviem klientiem. Nav strīda arī par to, ka multimediju draiveru skaits un vairāku draiveru izmantošana pastāvīgi palielinās. Tomēr šie faktori neapgāž Komisijas secinājumu, ka inkriminētā rīcība varēja vājināt konkurenci judikatūras nozīmē. Kopš 1999. gada maija trešo personu multimediju draiveru izplatītāji vairs nav varējuši konkurēt caur iekārtu ražotājiem tā, lai to produkti tiktu instalēti
Windows Media Player
vietā kā vienīgais multimediju draiveris uz klientu
PC
, ko samontē un pārdod iekārtu ražotāji.
Turklāt ir jānorāda, ka iepriekš minēto konstatāciju pamatotību apstiprina noteikti dati, kurus Komisija izvērtēja argumentācijas trešajā stadijā. Konkrētāk, kā tiks izskaidrots šī sprieduma 1080.–1084. punktā, dati, kas minēti apstrīdētā lēmuma 905.–926. apsvērumā, parāda skaidru tendenci par labu
Windows Media Player
izmantošanai uz konkurējošo multimediju draiveru rēķina.
Ir jāpiebilst, ka no informācijas, ko
Microsoft
pati paziņoja administratīvā procesa laikā un kas norādīta apstrīdētā lēmuma 948.–951. apsvērumā, izriet, ka ievērojamā
Windows Media Player
izmantošanas palielināšanās nav notikusi tāpēc, ka šis draiveris ir labākas kvalitātes nekā konkurējošie draiveri, vai tāpēc, ka šiem multimediju draiveriem, un it īpaši
RealPlayer
, ir noteikti defekti.
Ņemot vērā visus iepriekš minētos apsvērumus, ir jāsecina, ka Komisijas konstatācijas argumentācijas pirmajā stadijā pašas par sevi ir pietiekamas, lai konstatētu, ka ceturtais ļaunprātīgās pārdošanas ar piesaisti elements pastāv šajā lietā. Šīs konstatācijas nav balstītas uz nekādu jaunu vai augstākā mērā spekulatīvu teoriju, bet uz inkriminētās rīcības raksturu, uz tirgus apstākļiem un uz attiecīgo produktu būtiskajām iezīmēm. Tās ir balstītas uz precīziem, uzticamiem un saskanīgiem pierādījumiem, kurus
Microsoft
, vienkārši apgalvojot, ka tie ir tīri pieņēmumi, nav izdevies pierādīt kā nepareizus.
No iepriekš minētā izriet, ka nav jāizvērtē argumenti, ko
Microsoft
izvirza pret konstatācijām, kuras Komisija bija veikusi divās pārējās argumentācijas stadijās. Tomēr Pirmās instances tiesa uzskata, ka tās ir īsumā jāizvērtē.
Otrajā argumentācijas stadijā Komisija tiecas pierādīt, ka
Windows Media Player
visuresamībai, kas ir pārdošanas ar piesaisti
Windows
rezultāts, var būt ievērojama ietekme uz satura sniedzējiem un programmatūras izstrādātājiem.
Komisijas aizstāvētā teorija ir balstīta uz faktu, ka straumējošo multimediju draiveru tirgu raksturo būtiska netiešā tīkla iedarbība, vai, izmantojot Geitsa izteicienu, “pozitīvās atbildes cilpas” [“positive feedback loop”] pastāvēšana (apstrīdētā lēmuma 882. apsvērums). Šis izteiciens apraksta fenomenu, saskaņā ar kuru jo lielāks ir noteiktas platformas lietotāju skaits, jo vairāk tiks investēts, izstrādājot produktus, kas ir saderīgi ar šo platformu, kas savukārt nostiprina šīs platformas popularitāti lietotāju vidū.
Pirmās instances tiesa uzskata, ka Komisija pamatoti konstatēja, ka šāds fenomens eksistēja šajā lietā un ka uz multimediju draiveru instalēšanas un izmantošanas procentu bāzes satura sniedzēji un programmatūras izstrādātāji izvēlas tehnoloģiju, kurai tie izstrādā savus produktus (apstrīdētā lēmuma 879. apsvērums). Komisija pamatoti konstatēja, ka, pirmkārt, šie tirgus dalībnieki bija galvenokārt tendēti izmantot
Windows Media Player
, jo tas ļāva tiem sasniegt ļoti lielu vairākumu no klientu
PC
lietotājiem visā pasaulē, un, otrkārt, satura un lietotņu, kas ir saderīgas ar noteiktu multimediju draiveri, izplatīšana pati par sevi ir būtisks konkurētspējas faktors, jo tas palielināja šī multimediju draivera popularitāti un savukārt deva priekšroku pamatā esošās multimediju tehnoloģijas izmantošanai, ieskaitot kodekus, formātus (ieskaitot
DRM
formātu) un serveru programmatūru (apstrīdētā lēmuma 880. un 881. apsvērums).
Pirmkārt, saistībā tieši ar pārdošanas ar piesaisti ietekmi uz satura sniedzējiem, Pirmās instances tiesa uzskata, ka šī jautājuma vērtējums, ko Komisija veica apstrīdētā lēmuma 883.–891. apsvērumā, ir pamatots.
Konkrētāk, Komisija ļoti pareizi konstatēja, ka vairāku tehnoloģiju izmantošana radīja papildu izstrādes, infrastruktūras un administratīvās izmaksas satura sniedzējiem, kuri tādējādi bija tendēti izmantot tikai vienu tehnoloģiju saviem produktiem, ja tas ļāva tiem sasniegt plašu auditoriju.
Tādējādi no Komisijas savāktajiem pierādījumiem un it īpaši no atbildēm uz informācijas pieprasījumiem, kurus tā nosūtīja satura sniedzējiem saistībā ar 2003. gada tirgus izpēti, izriet, ka straumētā satura iekodēšana vairākos formātos ir dārga un laikietilpīga. 2003. gada 16. aprīļa informācijas pieprasījumā Komisija jautāja šiem satura sniedzējiem, vai tiem izmaksā dārgāk radīt vienu un to pašu saturu vairāk nekā vienā tehnoloģijā (19. jautājums). Visas organizācijas, kas atbildēja uz šo jautājumu apstiprinoši, galvenokārt minēja papildu darbiniekus/stundas satura sagatavošanai, papildu aparatūras/infrastruktūras izdevumus un papildu licencēšanas izdevumus. Kad tām tika lūgts veikt šo izmaksu aplēses, attiecīgās organizācijas tās noteica diapazonā no 20 līdz 100 % no sākotnējām satura sniegšanas vienā formātā izmaksām, vai noteica vidējās papildu samaksas aptuveni 50 % apmērā (20. jautājums). Kā Komisija norāda apstrīdētā lēmuma 884. apsvērumā, viena no aptaujātajām organizācijām pat atbildēja, ka “relatīvi augstās satura sagatavošanas izmaksas [varētu] mūzikas ierakstu kompānijām un/vai interneta portāliem samazināt ekonomisko stimulu atbalstīt vairākus formātus ar dažādu izplatību” un ka “individuālās ierakstu kompānijas izvērtēs šīs papildu izmaksas attiecībā pret ieguvumiem no paplašinātās izplatības un vairāku tehnoloģiju atbalstīšanas”.
Pretēji tam, ko apgalvo
Microsoft
, ir jānorāda, ka Komisija izvērtēja, vai ieguvumi no satura iekodēšanas vairākos formātos varētu atsvērt papildu izmaksas, ko rada šāda iekodēšana. Komisija aptaujāja satura sniedzējus par šo aspektu 2003. gada tirgus izpētē un satura sniedzēji izteica savu viedokli par šo jautājumu (skat. apstrīdētā lēmuma 884., 887., 889. un 890. apsvērumu).
No Komisijas savāktajiem pierādījumiem arī izriet — jo izplatītāks ir multimediju draiveris, jo satura sniedzēji ir vairāk tendēti radīt saturu tehnoloģijai, kas implementēta šajā multimediju tehnoloģijā. Kā Komisija pamatoti norāda apstrīdētā lēmuma 885. apsvērumā — izstrādātāji, atbalstot plaši izplatītu multimediju draiveri, maksimizē savu produktu potenciālo lietotāju skaitu.
Tādējādi, kā norādīts apstrīdētā lēmuma 886. apsvērumā, 2003. gada 16. aprīļa informācijas pieprasījumā Komisija jautāja satura sniedzējiem, vai noteiktas tehnoloģijas ievērojams lietotāju skaits un šīs multimediju programmatūras esamība uz
PC
bija būtiski faktori, lai nolemtu, kādu tehnoloģiju atbalstīt (33. un 34. jautājums). Visi satura sniedzēji, kas atbildēja uz šiem jautājumiem, sniedza apstiprinošu atbildi (apstrīdētā lēmuma 886. apsvērums).
Ņemot vērā iepriekš minēto un faktu, ka
Windows
ir gandrīz vai uz visiem klientu
PC
visā pasaulē, ir jāuzskata, ka Komisija pamatoti secināja apstrīdētā lēmuma 891. apsvērumā, ka, “pārdodot [
Windows Media Player
] ar piesaisti,
Microsoft
varēja garantēt satura sniedzējiem, ka gala lietotāji varēs atskaņot to saturu, tas ir, tie [varēs] sasniegt plašu auditoriju”, ka “[
Windows Media Player
] visuresamība uz
Windows PC
tādējādi nodrošināja
Microsoft
konkurētspējas pārsvaru, kas nav saistīts ar tās produktu raksturīgajām īpašībām” un ka “[tad, kad] saturs, kas bāzēts uz konkrētu formātu, [bija] izplatīts, saderīgo multimediju draiveru konkurētspējas pozīcija bija nostiprināta un jaunu konkurentu iekļūšana [kļuva apgrūtināta]”.
Šajā kontekstā ir jāatgādina, ka EKL 82. pants ir vērsts uz to, lai aizliegtu dominējošā stāvoklī esošam uzņēmumam nostiprināt savu stāvokli, izmantojot citus līdzekļus, nevis tos, kas ir balstīti uz konkurenci pēc nopelniem (Pirmās instances tiesas 1997. gada 21. oktobra spriedums lietā
T-229/94
Deutsche Bahn
/Komisija,
Recueil
, II-1689. lpp.
, 78. punkts, un iepriekš šī sprieduma 1013. punktā minētais spriedums lietā
Van den Bergh Foods
/Komisija, 157. punkts).
Otrkārt, Pirmās instances tiesa uzskata, ka Komisija apstrīdētā lēmuma 892.–896. apsvērumā pareizi novērtēja pārdošanas ar piesaisti ietekmi uz programmatūras izstrādātājiem.
Konkrētāk, Komisija pamatoti norādīja apstrīdētā lēmuma 892. apsvērumā, ka programmatūras izstrādātāji bija tendēti izstrādāt lietotnes vienai platformai, ja tas tiem ļāva sasniegt praktiski visus to produktu potenciālos lietotājus, bet to programmu adaptēšanu citām platformām, šo programmu pārdošana un ar to saistītais klientu atbalsts radīja papildu izmaksas.
Tādējādi no atbildēm uz noteiktiem jautājumiem, kurus Komisija uzdeva programmatūras izstrādātājiem 2003. gada tirgus izpētes ietvaros (skat. it īpaši 2003. gada 16. aprīļa informācijas pieprasījuma 8. un 48. jautājumu), izriet, ka programmatūras izstrāde vairākām multimediju tehnoloģijām ietver papildu izmaksas saistībā ar papildu darbiniekiem un darba laiku, licencēšanu un klientu atbalstu. Attiecīgās programmatūras izstrādātāji noteica šīs papildu izmaksas skalā no 1 līdz 100 % salīdzinājumā ar lietotņu izstrādes izmaksām vienai tehnoloģijai, jeb noteica vidējās papildu izmaksas aptuveni 58 % apmērā (skat. apstrīdētā lēmuma 894. apsvērumu).
No atbildēm uz 2003. gada 16. aprīļa informācijas pieprasījumu arī izriet fakts, ka lietotņu izstrāde papildu tehnoloģijām, kas nav
Microsoft
tehnoloģijas, programmatūras izstrādātājiem rada papildu izmaksas, kas var ietekmēt to lēmumus vai attīstīt lietotnes papildu tehnoloģijām (skat. apstrīdētā lēmuma 894. apsvērumu; skat. arī vienības Nr. 30 paziņojumu apstrīdētā lēmuma 893. apsvērumā).
Ņemot vērā šos elementus un faktu, ka
Windows Media Player
ir uz liela vairākuma klientu
PC
visā pasaulē, ir jākonstatē, kā Komisija pamatoti izklāstīja apstrīdētā lēmuma 895. apsvērumā, ka programmatūras izstrādātājiem, kas izstrādāja lietotnes, kuras balstītas uz multimediju draiveri, bija stimuls galvenokārt tās izstrādāt lietošanai ar
Windows Media Player
. Šajā sakarā ir jānorāda, ka 2003. gada tirgus izpētē Komisija bija lūgusi aptaujātajiem programmatūras izstrādātājiem norādīt faktorus, kas noteica to, kurai tehnoloģijai tie rakstīs savas lietotnes (2003. gada 16. aprīļa informācijas pieprasījuma 7. jautājums). No 14 vienībām, kas atbildēja uz šo jautājumu, 10 norādīja multimedija draivera esamības uz
PC
līmeni kā vissvarīgāko vai otru vissvarīgāko faktoru (apstrīdētā lēmuma 896. apsvērums). Komisija arī jautāja programmatūras izstrādātājiem, vai tiem bija svarīgi, ka
Windows Media Player
saskarnes bija praktiski uz visiem
Windows PC
(2003. gada 16. aprīļa informācijas pieprasījuma 14. jautājums). No 13 vienībām, kas atbildēja uz šo jautājumu, 10 sniedza apstiprinošu atbildi (apstrīdētā lēmuma 896. apsvērums).
Treškārt, Pirmās instances tiesa atgādina, ka apstrīdētā lēmuma 897.–899. apsvērumā Komisija izklāsta, ka
Windows Media Player
visuresamībai, ko tas bauda sakarā ar pārdošanu ar piesaisti, ir ietekme uz blakus tirgiem, tādiem kā multimediju draiveru, kas paredzēti bezvadu iekārtām, tirgus, televizora pierīču tirgus,
DRM
risinājumu tirgus un mūzikas piegādes tiešsaistē tirgus. Šajā sakarā ir pietiekami konstatēt, ka
Microsoft
nav izvirzījusi nevienu argumentu, kas spētu atspēkot šo vērtējumu.
Ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus, ir jāsecina, ka Komisijas argumentācijas otrais posms ir pamatots.
Trešajā argumentācijas posmā Komisija izvērtē tirgus attīstību, ņemot vērā tirgus aptaujas, ko veikusi sabiedrība
Media Metrix
,
Synovate
un
Nielsen/NetRatings
. Būtībā šajās aptaujās iegūtie dati “nemainīgi norāda uz tendenci par [
Windows Media Player
] un
Windows Media
formātu izmantošanu uz citu galveno konkurējošo multimediju draiveru rēķina un multimediju draiveru tehnoloģiju rēķina” (apstrīdētā lēmuma 944. apsvērums).
Pirmās instances tiesa uzskata, ka iepriekš minētajā punktā izklāstītais secinājums ir pareizs.
Tādējādi, pirmkārt, saistībā ar multimediju draiveru izmantošanu no
Media Metrix
apkopotajiem datiem izriet, ka līdz 1999. gada otrajam pusgadam, kad sākās pārdošana ar piesaisti,
Windows Media Player
ievērojami atpalika no tirgus līdera, proti,
RealPlayer
, kuram bija gandrīz vai divas reizes vairāk lietotāju (apstrīdētā lēmuma 905. un 906. apsvērums). Otrkārt, no 1999. gada otrā pusgada līdz 2002. gada otrajam pusgadam kopējais
Windows Media Player
lietotāju skaits palielinājās par vairāk nekā 39 miljoniem, kas bija līdzvērtīgs kopējam
RealPlayer
un
QuickTime Player
lietotāju skaita pieaugumam (skat. datus apstrīdētā lēmuma 907. apsvēruma 8. un 9. tabulā).
Dati, ko
Synovate
apkopojusi sabiedrībai
Microsoft
un kas minēti apstrīdētā lēmuma 918.–920. apsvērumā, skaidri parāda tendenci par labu
Windows Media Player
un par sliktu
RealPlayer
un
QuickTime Player
.
It īpaši ir jānorāda, ka no
Synovate
datiem, kas izklāstīti apstrīdētā lēmuma 920. apsvērumā, izriet, ka, lai gan noteikts skaits lietotāju izmantoja vairāk nekā vienu multimediju draiveri, 2003. gada augustā 45 % no aptaujātajiem “vairāku draiveru lietotājiem” norādīja, ka multimediju draiveris, ko tie izmantoja visbiežāk, bija
Windows Media Player
, salīdzinājumā ar 19 %, kas visbiežāk izmantoja
RealPlayer
, un 11 %, kas visbiežāk izmantoja
QuickTime Player
. Salīdzinājumam — 1999. gada oktobrī multimediju draiveris, ko visvairāk izmantoja vairāku draiveru lietotāji, bija
RealPlayer
(50 %), kam sekoja
Windows Media Player
(22 %) un tad
QuickTime Player
(15 %).
Šajā sakarā ir jāpiebilst, ka
Microsoft
konstatācija, ka patērētāji vidēji izmantoja 1,7 multimediju draiverus 2002. gada jūnijā — skaitlis, kas ir palielinājies līdz 2,1 2004. gadā —, ir jāatspoguļo kontekstā. Kā Komisija pareizi norāda apstrīdētā lēmuma 860. apsvērumā, lejuplādēšana no interneta — kaut gan tā ir mazāk efektīvs izplatīšanas veids nekā iepriekšinstalēšana pie iekārtu ražotājiem — turklāt ļauj lietotājiem pievienot otru multimediju draiveri savam klientu
PC
un nevis aizvietot
Windows Media Player
.
Windows Media Player
vienmēr ir uz klientu
PC
, bet papildu multimediju draiveris dažos gadījumos ir
RealPlayer
un citos gadījumos
QuickTime Player
vai cits multimediju draiveris.
Visbeidzot,
Nielsen/NetRatings
apkopotie dati (skat. apstrīdētā lēmuma 921. un 922. apsvērumu) arī parāda, ka no 2002. gada oktobra līdz 2004. gada janvārim
Windows Media Player
būtiski palielināja savu pārsvaru pār
RealPlayer
un
QuickTime Player
.
Otrkārt, saistībā ar formātu izmantošanu ir jākonstatē, ka
Nielsen/NetRating
dati, kas minēti apstrīdētā lēmuma 930.–932. apsvērumā, skaidri parāda tendenci par labu
Windows Media
formātiem un par sliktu
RealNetworks
formātiem un
Apple QuickTime
formātiem.
Treškārt, Pirmās instances tiesa uzskata, ka Komisija pamatoti konstatēja apstrīdētā lēmuma 934.–942. apsvērumā, ka
Netcraft
, sabiedrības, kas sniedz interneta pakalpojumus, apkopotie dati par internetā izmantotajiem multimediju formātiem, kurus
Microsoft
iesniedza administratīvā procesa laikā, nav pārliecinoši. Konkrētāk, Komisija juridiski pietiekami pierādīja, ka
Netcraft
aptauju kļūdainā metodoloģija, kas identificēta apstrīdētā lēmuma 940.–942. apsvērumā, vājināja
Microsoft
apgalvojumu, ka “2002. gada novembrī
RealNetworks
formāti vēl arvien bija daudz izplatītāki [internetā]” (apstrīdētā lēmuma 937. apsvērums).
Visbeidzot un ceturtkārt, ir jākonstatē, ka Komisija apstrīdētā lēmuma 943. apsvērumā pamatoti noraidīja argumentu, ko
Microsoft
balstīja uz faktu, ka 2001. gadā Savienotajās Valstīs
RealPlayer
bija uz 92 % mājas
PC
un tādējādi tam bija nostiprināta bāze, kas salīdzināma ar
Windows Media Player
bāzi saistībā ar klientu
PC
. Pirmkārt, kā ir norādīts tajā pašā apsvērumā, 2003. gadā Savienotajās Valstīs
RealPlayer
jau bija tikai uz 60–70 % mājas
PC
. Otrkārt, ir jāatgādina, ka
Windows Media Player
instalēšanas likme ir 100 % uz
Windows
klientu
PC
un vairāk nekā uz 90 % klientu
PC
gan izmantošanai mājās, gan darbā visā pasaulē.
No visiem iepriekš minētajiem apsvērumiem izriet, ka Komisijas nobeiguma secinājums, ko tā izklāsta apstrīdētā lēmuma 978.–984. apsvērumā, par pārdošanas ar piesaisti pret konkurenci vērsto ietekmi ir pamatots. Komisija pamatoti izvirzīja šādus elementus:
—
Microsoft
izmanto
Windows
kā izplatīšanas kanālu, lai sev nodrošinātu ievērojamu konkurētspējas pārsvaru multimediju draiveru tirgū (apstrīdētā lēmuma 979. apsvērums);
—
sakarā ar attiecīgo pārdošanu ar piesaisti
Microsoft
konkurenti ir
a priori
neizdevīgākā stāvoklī, pat ja to produktu raksturīgās īpašības ir labākas nekā
Windows Media Player
(tas pats apsvērums);
—
Microsoft
kavē normālu konkurences procesu, kas sniegtu labumu lietotājiem, nodrošinot ātrākus inovāciju ciklus sakarā ar netraucētu konkurenci pēc nopelniem (apstrīdētā lēmuma 980. apsvērums);
—
attiecīgā pārdošana ar piesaisti palielina šķēršļus satura un lietotņu iekļūšanai, kas aizsargā
Windows
, un veicina šādu šķēršļu izveidošanu par labu
Windows Media Player
(tas pats apsvērums);
—
Microsoft
pasargā sevi no efektīvas konkurences no potenciāli efektīvāku multimediju draiveru izplatītājiem, kas varētu apdraudēt tās pozīciju, un tādējādi samazina multimediju draiveru inovācijā investēto talantu un kapitālu (apstrīdētā lēmuma 981. apsvērums);
—
ar attiecīgo pārdošanu ar piesaisti
Microsoft
var paplašināt savas pozīcijas ar multimedijiem saistītas programmatūras blakus tirgos un vājināt konkurenci par sliktu patērētājiem (apstrīdētā lēmuma 982. apsvērums);
—
ar attiecīgo pārdošanu ar piesaisti
Microsoft
sūta signālus, kas attur inovāciju jebkurās tehnoloģijās, kurās tai varētu būt interese un kuras nākotnē tā varētu sasaistīt ar
Windows
(apstrīdētā lēmuma 983. apsvērums).
Līdz ar to Komisija pamatoti norādīja apstrīdētā lēmuma 984. apsvērumā, ka pastāvēja ievērojams risks, ka
Windows
un
Windows Media Player
pārdošana ar piesaisti būtiski samazinās konkurenci, tā ka efektīvas konkurences struktūras saglabāšana nevarētu tikt garantēta pārredzamā nākotnē. Ir jāprecizē, ka Komisija neapgalvoja, ka pārdošana ar piesaisti būtu likvidējusi visu konkurenci straumējošo multimediju draiveru tirgū.
Microsoft
arguments, ka vairākus gadus pēc attiecīgās ļaunprātīgās rīcības vairāki trešo personu multimediju draiveri vēl joprojām ir tirgū, tādējādi neapgāž Komisijas argumentu.
No visiem iepriekš minētajiem apsvērumiem izriet, ka
Microsoft
nav izvirzījusi nevienu argumentu, kas varētu apgāzt konstatācijas, kuras Komisija veikusi apstrīdētajā lēmumā, par nosacījumu par konkurences ierobežošanu. Tādējādi Pirmās instances tiesai ir jāsecina, ka Komisija ir pietiekami pierādījusi, ka attiecīgais nosacījums ir izpildīts šajā lietā.
e) Par objektīva pamatojuma neesamību
Apstrīdētais lēmums
Apstrīdētā lēmuma 955.–970. apsvērumā Komisija izvērtē
Microsoft
argumentu, ka attiecīgā pārdošana ar piesaisti rada efektivitātes ieguvumus, kuri atsver identificēto pret konkurenci vērsto iedarbību.
Pirmkārt, Komisija noraida
Microsoft
argumentu, ka šī pārdošana ar piesaisti rada efektivitātes ieguvumus, kas saistīti ar izplatīšanu (apstrīdētā lēmuma 956.–961. apsvērums).
Šajā sakarā Komisija iesākumā uzskata, ka
Microsoft
nevar apgalvot, ka fakts, ka opciju komplekts, kas “lietošanai gatavam” datoram ir noteikts pēc noklusējuma, sniedz patērētājiem ieguvumus, taupot laiku un samazinot sajaukšanas risku.
Microsoft
tādējādi jauc “patērētāju ieguvumu no tā, ka multimediju draiveris ir iepriekšinstalēts kopā ar klientu
PC
operētājsistēmu, ar to, ka
Microsoft
izvēlas patērētājiem multimediju draiveri” (apstrīdētā lēmuma 956. apsvērums).
Pēc tam Komisija uzsver iekārtu ražotāju lomu un it īpaši faktu, ka tie konfigurē klientu
PC
gan aparatūras, gan programmatūras ziņā, lai šos klientu
PC
diferencētu no konkurējošiem produktiem un apmierinātu specifisku patērētāju pieprasījumu. Komisija izskaidro, ka tirgus tādējādi atbildēs uz efektivitāti, kas saistīta ar pilna komplekta iegādi, [kurš sastāv no] aparatūras, operētājsistēmas un programmatūras lietotnēm, un papildus tam tirgus būtu brīvs piedāvāt daudzveidību, ko pieprasa patērētāji (apstrīdētā lēmuma 957. apsvērums). Patērētāji varētu izvēlēties no klientu
PC
operētājsistēmu un multimediju draiveru komplektiem, kurus piedāvā iekārtu ražotāji, tos, kas tiem der vislabāk.
Turklāt Komisija uzskata, ka
Microsoft
arī nevar izvirzīt faktu, ka efektivitāte, kas rodas no divu produktu pārdošanas ar piesaisti, var nozīmēt finanšu resursu ietaupījums, kas citā gadījumā tiktu izlietots, lai uzturētu izplatīšanas sistēmu otram produktam, un ka šī efektivitāte tiktu nodota patērētājiem, “kuri varētu ietaupīt izmaksas, kas saistītas ar otro pirkšanas gadījumu, ieskaitot produkta izvēlēšanās un instalēšanas izmaksas” (apstrīdētā lēmuma 958. apsvērums). Komisija it īpaši kontrastē zemās izplatīšanas izmaksas, kas saistītas ar programmatūras licencēšanu, ar patērētāju izvēles un inovācijas nozīmību saistībā ar programmatūru, tādu kā multimediju draiveri.
Visbeidzot, Komisija noraida
Microsoft
apgalvojumu, ka, aizliedzot attiecīgo pārdošanu ar piesaisti, tā nostādīja
Microsoft
neizdevīgā konkurences pozīcijā salīdzinājumā ar lielāko daļu tās konkurentu, kas piegādā multimediju funkcionalitātes kopā ar to operētājsistēmām. Komisija šajā sakarā norāda, ka, pirmkārt, apstrīdētais lēmums neliedz
Microsoft
noslēgt līgumus ar iekārtu ražotājiem, lai tie iepriekšinstalētu
Windows
operētājsistēmu un multimediju draiveri — iespējams
Windows Media Player
— lai apmierinātu patērētāju pieprasījumu. Komisija uzsver, ka “tas, kas ir ļaunprātīgs, ir tas, ka
Microsoft
nemainīgi uzspiež savu multimediju draiveri ar pārdošanu ar piesaisti” (apstrīdētā lēmuma 959. apsvērums). Komisija piebilst, ka
Microsoft
neņem vērā faktu, ka pārdošanai ar piesaisti ir dažāda ietekme uz tirgu atkarībā no tā, vai to praktizē dominējošā stāvoklī esošs uzņēmums vai uzņēmums, kas tāds nav. Turklāt Komisija atgādina, ka dominējošā stāvoklī esošam uzņēmumam var tikt liegtas tiesības praktizēt rīcību, kas nebūtu sodāma, ja to praktizētu dominējošā stāvoklī neesoši uzņēmumi.
Otrkārt, Komisija noraida
Microsoft
argumentu, ka attiecīgā pārdošana ar piesaisti rada efektivitātes ieguvumus, kas saistīta ar
Windows Media Player
kā platformas saturam un lietotnēm esamību (apstrīdētā lēmuma 962.–969. apsvērums).
Šajā sakarā Komisija pēc būtības norāda, ka
Microsoft
nav iesniegusi pierādījumus, ka
Windows Media Player
integrēšana
Windows
uzlabo produkta tehnisko sniegumu vai, vispārīgāk, ka attiecīgā pārdošana ar piesaisti ir neaizvietojama, lai sasniegtu konkurencei labvēlīgu ietekmi, uz kuras tā balstīta. Komisija it īpaši norāda, ka
Microsoft
ne apgalvo, ne pierāda, ka programmatūras izstrādātāji nebūtu varējuši izstrādāt lietotnes, ja
Windows Media Player
būtu bijis izplatīts neatkarīgi no
Windows
klientu
PC
operētājsistēmas (apstrīdētā lēmuma 965. apsvērums).
Komisija arī norāda, ka fakts, ka dažādu izstrādātāju multimediju draiveri varēja funkcionēt ar
Windows
, sniedza ievērojamu ieguldījumu straumējošo multimediju tehnoloģiju izplatīšanā un tam sekojošā vairāku multimediju lietotņu attīstībā (apstrīdētā lēmuma 966. apsvērums).
Treškārt, Komisija apstrīdētā lēmuma 970. apsvērumā secina, ka
Microsoft
nav pietiekami pierādījusi, ka attiecīgā pārdošana ar piesaisti bija objektīvi pamatota ar konkurencei labvēlīgu ietekmi, kas būtu atsvērusi konkurences šķērsli, ko radīja šī prakse. Ieguvumi, kurus
Microsoft
pasniedz kā tādus, kas radās sakarā ar pārdošanu ar piesaisti, varēja tikt sasniegti bez tās. Turklāt citi ieguvumi, uz kuriem balstās
Microsoft
, būtībā ietver
Microsoft
paaugstinātu rentabilitāti un ir nesamērīgi salīdzinājumā ar pārdošanas ar piesaisti pret konkurenci vērsto iedarbību.
Apstrīdētā lēmuma 1026.–1042. apsvērumā Komisija izvērtē argumentus, kurus
Microsoft
balstīja uz apgalvoto savstarpējo atkarību starp
Windows
un
Windows Media Player
un savstarpējo atkarību starp
Windows
un trešo personu lietotnēm.
Lietas dalībnieku argumenti
Sniedzot ievadu argumentiem, kurus tā attīstīs saistībā ar
Windows
un
Windows Media Player
pārdošanu ar piesaisti,
Microsoft
izklāsta virkni apsvērumu par faktiem.
Tādējādi, pirmkārt, tā apgalvo, ka kopumā jaunu funkcionalitāšu integrēšana secīgajās
Windows
klientu
PC
operētājsistēmas versijās sniedz ieguvumus programmatūras izstrādātājiem, iekārtu ražotājiem un patērētājiem.
Saistībā ar programmatūras izstrādātājiem
Microsoft
iesākumā izklāsta, ka
Windows
klientu
PC
operētājsistēma nodrošina stabilu un labi definētu platformu programmatūras izstrādāšanai. Jauno funkcionalitāšu integrēšana
Windows
atvieglo un paātrina ar
Windows
saderīgas programmatūras izstrādāšanu. Fakts, ka programmatūras izstrādātāji var izmantot
Windows
piedāvātas funkcionalitātes, ļauj tiem samazināt funkcionalitāšu skaitu, kas tiem ir nepieciešamas, lai izstrādātu, attīstītu un testētu savus produktus, un arī samazināt šo produktu kopējo lielumu. Visbeidzot,
Microsoft
norāda, ka, jo mazāk programmatūras koda satur lietotne, jo mazāk iespējams ir tas, ka šī lietotne nestrādās vai ka tai būs vajadzīga tehniskā palīdzība.
Saistībā ar iekārtu ražotājiem
Microsoft
norāda, ka “tie rēķinās ar papildu funkcionalitāšu pievienošanu
Windows
, lai radītu
PC
, kas patiks patērētājiem un kas atbalstīs jaunu interesantu lietotņu radīšanu”.
Patērētāji sagaida, ka
Windows
pastāvīgi uzlabosies. Turklāt jauni
PC
lietotāji, it īpaši ar ierobežotām tehniskām zināšanām, vēlas, lai
PC
būtu viegli uzstādāms un lietojams.
Otrkārt,
Microsoft
apraksta ieguvumus, kas rodas no integrēšanas, konkrētāk, no multimediju funkcionalitātes integrēšanas
Windows
. Šajā sakarā tā iesākumā norāda, ka trešo personu lietotnes var balstīties uz šo funkcionalitāti, kas programmatūras izstrādātājiem ļauj vieglāk iekļaut audio un video saturu savos produktos. Multimediju funkcionalitātes vienveidīgā esamība
Windows
operētājsistēmā, kas ir atklāta programmatūras izstrādātājiem ar publicētu
API
palīdzību, veicināja daudzu lietotņu radīšanu, kas izmanto šādu saturu. Pēc tam tā apgalvo, ka multimediju funkcionalitāte
Windows
operētājsistēmā piedāvā virkni funkciju, tādu kā iespēja atskaņot audio CD un video DVD un lejuplādēt mūziku internetā, kas ir populāras patērētāju vidū, un ļauj palielināt klientu
PC
pārdošanas apjomus. Visbeidzot,
Microsoft
norāda, ka multimediju funkcionalitātes esamība
Windows
operētājsistēmās padara
PC
pievilcīgākus un vieglāk lietojamus patērētājiem.
Microsoft
norāda, ka tās rīcības galvenais pamatojums ir tāds, ka jaunas funkcionalitātes integrēšana operētājsistēmā sakarā ar tehnoloģisko progresu un izmaiņām patērētāju pieprasījumā ir galvenais konkurences elements operētājsistēmu uzņēmējdarbībā un ir kalpojis industrijai vairāk nekā 20 gadus. Tā apgalvo, ka straumēšanas iespējas integrēšana
Windows
ir viens no tās “veiksmīgā uzņēmējdarbības modeļa” aspektiem un ir sniedzis ieguldījumu tam, ka palielinās digitālo multimediju izmantošana. Šajā sakarā atbalstīta no
DMDsecure
u.c. un
Exor
puses,
Microsoft
apgalvo, ka Komisija pieļāva acīmredzamu kļūdu vērtējumā, pietiekamā mērā neņemot vērā patieso ieguvumu no jaunās funkcionalitātes integrēšanas
Windows
operētājsistēmā.
Lai pamatotu iepriekšējā punktā izklāstīto argumentāciju,
Microsoft
formulē trīs apsvērumu sērijas.
Pirmkārt,
Microsoft
, ko atbalsta
DMDsecure
u.c.,
TeamSystem
,
Mamut
un
Exor
, apgalvo, ka multimediju funkcionalitātes integrēšana
Windows
vidē ir būtiska, lai ļautu programmatūras izstrādātājiem un interneta lapu veidotājiem efektīvi izmantot “stabilu un labi definētu”
Windows
platformu. Balstoties uz šo funkcionalitāti, šie programmatūras izstrādātāji un interneta lapu veidotāji var viegli iekļaut audio un video saturu savos produktos un tādējādi tiem nav jāizstrādā sarežģīts programmatūras kods, kas nepieciešams, lai atskaņotu šādu saturu, un tie var koncentrēties uz savu produktu iezīmju uzlabošanu.
Microsoft
noraida apstrīdētā lēmuma 1031. apsvērumā izklāstīto Komisijas apgalvojumu, ka nav nozīmes, vai multimediju funkcionalitāti, kas savienota ar
Windows
, piegādā
Microsoft
vai trešās personas, jo ir iespējams redistributēt programmatūras kodu, kas sniedz šo funkcionalitāti, vai balstīties uz funkcionalitāti, ko sniedz trešo personu multimediju draiveri.
Microsoft
apgalvo, ka, ja programmatūras izstrādātājiem nebūtu vienotas platformas, kas sniedz uzticamu sistēmu pakalpojumu komplektu, tiem vajadzētu katrā individuālā gadījumā noskaidrot, kāda funkcionalitāte ir tajā
Windows
versijā, kas ir instalēta uz noteikta klienta
PC
, un tad papildināt šo funkcionalitāti, ja nepieciešams. Tas padarītu lietotnes lielākas un sarežģītākas un tādējādi dārgākas izstrādāšanai, testēšanai un apkalpošanai.
Microsoft
, ko šajā sakarā atbalsta
Exor
, apgalvo, ka komponentu pievienošana
Windows
gabalu pa gabalam riskē radīt konfliktus starp dažādām šo komponentu versijām, kas varētu izraisīt to, ka
Windows
vai instalētā lietotne nestrādā.
Microsoft
arī apgalvo, ka saistībā ar lietotnēm, “kas jau tiek plaši izmantotas”, nav nekāda gatava mehānisma, lai izplatītu
Windows
komponentus, uz kuriem tie balstīti, lai iegūtu multimediju funkcionalitāti. Šīs lietotnes vairs nestrādās pareizi ar
Windows
versiju bez
Windows Media Player
. Turklāt multimediju funkcionalitāte
Windows
operētājsistēmā nav “savstarpēji aizvietojama” [“fungible”], tā ka lietotne, kas ir izstrādāta, lai balstītos uz šo funkcionalitāti, nevar balstīties uz līdzīgu konkurējoša multimediju draivera sniegtu funkcionalitāti bez tā, ka šī funkcionalitāte tiek būtiski pārstrādāta.
Turklāt
Microsoft
apstrīd Komisijas apgalvojumu, ka konkurējošie multimediju draiveri ir spējīgi aizvietot
Windows Media Player
saistībā ar lielāko daļu tā funkcionalitāšu.
Microsoft
it īpaši apgalvo, ka Komisija nepierāda, ka jebkāda trešā persona nolems piedāvāt “substitūcijas funkcionalitāti saistībā ar visu multimediju funkcionalitāti, kas ir integrēta
Windows
”.
Microsoft
uzskata, ka multimediju funkcionalitātes neesamība noteiktos
Windows
eksemplāros būs arī kaitējoša interneta lapu veidotājiem, kas uz tās balstās, lai izplatītu audio un video saturu. Ja tie vairs nevar paļauties uz vienveidīgu multimediju funkcionalitātes esamību
Windows
operētājsistēmā, tad tiem nāksies inkorporēt savos produktos mehānismus, lai noteiktu nepieciešamās mediju funkcionalitātes klātbūtni, un tās neesamības gadījumā inkorporētu mehānismus, kas nepieciešami, lai lejuplādētu vajadzīgo programmatūras kodu lietotāja
PC
.
Visbeidzot, replikas rakstā
Microsoft
apstrīd Komisijas apgalvojumu, ka ieguvumi, kas izriet no multimediju funkcionalitātes integrēšanas
Windows
operētājsistēmā, nevar būt tiesisks pamatojums saskaņā ar Kopienu tiesībām. No vienas puses, kad Komisija piemēro EKL 82. pantu, tā nevar neņemt vērā ieguvumus, kas izriet no rīcības, kas tiek uzskatīta par ļaunprātīgu. No otras puses, nav pareizi apgalvot, ka standartizācija, kas būtu notikusi šajā lietā, nebūtu konkurences procesa rezultāts.
Otrkārt,
Microsoft
apgalvo, ka multimediju funkcionalitātes integrēšana
Windows
operētājsistēmā ir neaizvietojama, lai sasniegtu “citus ieguvumus”.
Microsoft
izskaidro, ka
Windows
sastāv no liela skaita specializētu programmatūras bloku, kas izpilda specifiskas funkcijas. Lai novērstu vienas un tās pašas funkcionalitātes dublēšanos katrā no šiem blokiem, noteikti programmatūras bloka kodi — “komponenti” — balstīti viens uz otru, lai izpildītu noteiktus uzdevumus. Viens komponents tādējādi var tikt izmantots, lai izpildītu vairākas funkcijas. Piemēram, komponents, kas atskaņo audio saturu, var tikt izmantots gan “Help” sistēmā
Windows
vidē, gan teksta nolasīšanas balsī sistēmā, kas padara
Windows
pieejamāku cilvēkiem ar sliktu redzi. Šī programmatūras izstrādāšanas metode, kas pazīstama kā “komponentizācija”, balstīta uz komponentu savstarpējo atkarību, lai gadījumā, ja viens komponents tiktu izņemts, pārējie funkcionētu. Tādējādi daudzas
Windows XP
iezīmes, ieskaitot
Help
sistēmu, vairs nefunkcionētu, ja multimediju funkcionalitāte būtu izņemta no operētājsistēmas. Turklāt dēļ komponentu savstarpējās atkarības
Microsoft
nespēs izstrādāt citas
Windows
daļas, kuras ir paredzētas, lai balstītos uz multimediju funkciju, ja tā nevar būt pārliecināta, ka šī funkcionalitāte būs uz visiem
Windows
klientu
PC
. Tādēļ datoru ražotājiem nebūtu jābūt tiesīgiem brīvi izņemt
Windows
komponentus, it īpaši tos, kas sniedz multimediju funkcionalitāti.
Replikas rakstā
Microsoft
noliedz, ka tā būtu jebkad apgalvojusi, ka
Windows Media Player
integrēšana
Windows
vidē radīja tehniska rakstura efektivitātes ieguvumus. Tā apgalvo, ka tā detalizēti izskaidroja iemeslus, kādēļ bija “tehniski efektīvi iekļaut multimediju funkcionalitāti
Windows
vidē, kas ir pieejama, lai uz tās varētu balstīties operētājsistēmas citas daļas, kā arī lietotnes, kas funkcionē uz šīs operētājsistēmas”. Turklāt fakts, ka daudzi programmatūras izstrādātāji brīvi izvēlas balstīties uz
Windows
multimediju funkcionalitāti, pati par sevi ir pierādījums tam, ka šādas funkcionalitātes “vienveidīga integrācija” rada tehniska rakstura efektivitātes guvumus. Visbeidzot,
Microsoft
apgalvo, ka administratīvā procesa laikā tā parādīja, ka
Windows
strādāja “ātrāk”, kad multimediju funkcionalitāte bija integrēta.
Treškārt,
Microsoft
apgalvo, ka apstrīdētā lēmuma 6. panta a) punktā noteiktā korektīvā pasākuma izpildei būs kaitīgas sekas.
Šajā sakarā, no vienas puses, tā norāda, ka noteiktu komponentu izņemšana no veseluma, ko veido
Windows
un
Windows Media Player
, degradēs operētājsistēmu, it īpaši kad šie komponenti tiek izmantoti, lai sniegtu pamata pakalpojumus, tādus kā spēja atskaņot audio un video saturu.
No otras puses,
Microsoft
norāda, ka, ja apstrīdētais lēmums tiktu piemērots kā precedents attiecībā pret integrēšanu
Windows
operētājsistēmā nākotnē, ļoti ātri kļūtu neiespējams izstrādāt, attīstīt un testēt šo operētājsistēmu. Saistībā ar katru programmatūras koda bloku, kas būtu jāpadara par izņemamu,
Microsoft
sastaptos ar eksponentālu nepieciešamā darba apjoma pieaugumu. Tādējādi, piemēram, ja Komisija nolemtu piemērot otram programmatūras blokam tādus pašus principus, kā noteikti apstrīdētajā lēmumā,
Microsoft
būtu jāpiedāvā četras dažādas
Windows
versijas. Šādas “fragmentēšanas” rezultāts būtu tāds, ka būtu neiespējami zināt, vai konkrētais operētājsistēmas eksemplārs ietver funkcionalitāti, uz kuru programmatūras izstrādātāji, perifērijas ierīču ražotāji vai lietotāji vēlējās paļauties. Tādējādi uz katru datoru ražotāju būtu viena vai pat vairākas
Windows
versijas, no kurām katra piedāvā dažādu funkcionalitāšu komplektu. Ilgtermiņā iespēja izņemt
Windows
funkcionalitātes samazinātu patērētāju izvēli, jo patērētāji būtu piesaistīti pie noteiktu klientu
PC
zīmoliem, kuri funkcionētu ar īpašām
Windows
versijām, bez garantijas, ka lietotnes, tādas kā grafika, funkcionētu uz citām
Windows
versijām. Kļūtu arī daudz grūtāk jaukt un saskaņot dažādus zīmolus klientu
PC
vienā datortīklā.
Microsoft
uzskata, ka vienīgais veids, kā izvairīties no šādas “fragmentēšanas”, būtu “iesaldēt”
Windows
tās pašreizējā versijā.
Komisija iesākumā noraida
Microsoft
apsvērumus par faktiem. Komisija it īpaši apgalvo, ka prasītājas vispārējiem apgalvojumiem par ieguvumiem no jauno funkcionalitāšu, kas nav saistītas
Windows Media Player
, integrēšanas klientu
PC
operētājsistēmā nav nozīmes.
Pēc tam Komisija, ko atbalsta
SIIA
, apgalvo, ka
Microsoft
nav pierādījusi, ka inkriminētā rīcība ir objektīvi pamatota.
Šajā sakarā, pirmkārt, Komisija atgādina, ka apstrīdētā lēmuma 955.–970. apsvērumā tā tika noraidījusi
Microsoft
argumentus, ka attiecīgajai pārdošanai ar piesaisti bija efektivitātes ieguvumi, kas spēj atsvērt identificēto pret konkurenci vērsto iedarbību. Saistībā ar, konkrētāk, apgalvotajiem izplatīšanas efektivitātes ieguvumiem Komisija norāda, ka
Microsoft
argumenti ir bāzēti uz to, ka ir sajaukti “patērētāju ieguvumi no tā, ka multimediju draiveris ir iepriekšinstalēts kopā ar klientu
PC
operētājsistēmu, ar faktu, ka
Microsoft
izvēlas multimediju draiveri patērētājiem”. Atsaucoties uz apstrīdētā lēmuma 962. apsvērumu, Komisija apgalvo, ka
Microsoft
nav norādījusi nekādu tehniska rakstura ieguvumu, kam priekšnosacījums būtu
Windows Media Player
integrēšana
Windows
vidē.
Microsoft
apgalvojums, kas pirmo reizi tika izvirzīts replikas rakstā, ka
Windows
funkcionē ātrāk, kad multimediju funkcionalitāte ir integrēta, nav pamatots ne ar kādiem pierādījumiem. Visbeidzot, saistībā ar attiecīgo pārdošanu ar piesaisti
Microsoft
sevi nošķir no efektīvas konkurences no potenciāli daudz efektīvāku multimediju draiveru izplatītājiem, kas varētu apdraudēt tās pozīciju.
Microsoft
tādējādi samazina talantu un kapitālu, kas tiek investēts multimediju draiveru inovācijās, un samazina savu stimulu veikt inovācijas šajā sfērā.
Otrkārt, Komisija izvērtē
Microsoft
apsvērumu trīs sērijas.
Pirmkārt, Komisija norāda, ka multimediju draiveriem piemīt gan lietotnes, gan programmatūras platformas iezīmes. Citiem vārdiem, kaut gan tie balstīti uz klientu
PC
operētājsistēmu, citas lietotnes balstītas uz tiem. Multimediju draiveri piedāvā savu platformu pakalpojumus neatkarīgi no tā, vai tie ir piesaistīti
PC
operētājsistēmai.
Komisija apgalvo, ka ieguvumi, ko pārdošana ar piesaisti sniedz programmatūras izstrādātājiem un satura sniedzējiem, ir tādi, ka tie ļauj tiem izvairīties no “konkurences pūlēm”, kas nevar būt tiesisks pamatojums saskaņā ar Kopienu konkurences tiesībām. Sakarā ar
Windows Media Player
sasaistīšanu ar “
Windows
monopola visuresamību” programmatūras izstrādātājiem un satura sniedzējiem, kas bāzē savus produktus uz
Windows Media Player
, nav jāpārliecina lietotājus instalēt šo draiveri. No otras puses, tie, kuri bāzē savus produktus uz trešo personu multimediju draiveriem, parasti rada stimulu lietotājiem instalēt nepieciešamo multimediju draiveri uz sava datora, piemēram, iekļaujot saites, caur kurām lejuplādēt draiveri no interneta.
Komisija piebilst, ka attiecīgās pārdošanas ar piesaisti sekas ir tādas, ka tiek paaugstinātas izmaksas konkurējošo multimediju draiveru izplatītājiem un trešo personu programmatūras izplatītājiem, kas balstās uz šiem multimediju draiveriem, kas tiem obligāti rodas, pārliecinot lietotājus instalēt šos multimediju draiverus, tāpēc ka “konkurentiem ir nepieciešams pārvarēt bremzējošos faktorus, ko rada
Windows Media Player
automātiskā klātbūtne, instalēt atšķirīgu multimediju draivera produktu, bet kuram būtībā ir līdzīgas iezīmes (šādu bremzējošo faktoru piemēri ir apmācību, atbalsta un uzglabāšanas izmaksas)”.
Komisija arī uzskata, ka
Microsoft
argumenti par vienoto platformu ir līdzvērtīgi apgalvošanai, ka tai būtu jāļauj paplašināt
Windows
monopolu, piesaistot citus programmatūras produktus pie
Windows
vienkārša iemesla dēļ, ka šādi citi programmatūras produkti arī piedāvā platformas kapacitāti trešo personu izstrādātājiem.
Microsoft
pēc būtības apgalvo, ka
Windows Media Player
integrēšana
Windows
vidē noved pie
de facto
standartizācijas un ka tas sniedz ieguvumus trešām personām, jo tās zina, ka
Windows Media Player
vienmēr būs
Windows
vidē. Tomēr šādu standartizāciju nevar vienpusēji noteikt dominējošā stāvoklī esošs uzņēmums ar pārdošanas ar piesaisti palīdzību (apstrīdētā lēmuma 969. apsvērums).
Turklāt Komisija apstiprina, ka, pat ja programmatūras kods nav pilnībā savstarpēji aizvietojams [
fungible
] (skat. šī sprieduma 1113. punktu), tomēr konkurējošie multimediju draiveri var aizvietot
Windows Media Player
lielākajā daļā tā funkcionalitāšu. Saistībā ar citām funkcionalitātēm trešo personu multimediju draiveru izplatītāji var izvēlēties tos pašreiz neimplementēt, jo tie zina, ka tās ir pieejamas
Windows Media Player
ietvaros. Tomēr tas neizslēdz iespēju, ka tie attīstīs šo funkcionalitāti uzreiz pēc korektīvā pasākuma izpildīšanas, lai izmantotu
Windows
versiju bez
Windows Media Player
un apmierinātu programmatūras izstrādātāju pieprasījumu.
Atbildes rakstā uz repliku Komisija precizēja, ka tā nekad nav apgalvojusi, ka trešo personu multimediju draiveri bija “pilnīga substitūcija”
Windows
multimediju funkcionalitātei. Tā apstrīdētajā lēmumā tikai paskaidroja, ka trešo personu multimediju draiveri, kas funkcionē
Windows
versijā bez
Windows Media Player
, var lielā mērā “aizvietot”
Windows Media Player
iezīmes. Straumējošie multimediju draiveri konkurē, balstoties uz vairākiem parametriem, tādiem kā straumēšanas kvalitāte, satura organizēšanas metode un formāts, kādā ir sniegta datne.
Visbeidzot, Komisija apstrīd
Microsoft
apgalvojumu, ka dažas lietotnes vairs pienācīgi nestrādās, kad tās tiks izmantotas ar to
Windows
versiju, kas noteikta apstrīdētā lēmuma 6. panta a) punktā. Turklāt, atsaucoties uz apstrīdētā lēmuma 1038. apsvērumā sniegto piemēru, Komisija norāda, ka profesionālās interneta lapas parasti inkorporē mehānismus, kas automātiski nosaka komponentu neesamību, kas nepieciešami, lai palaistu interneta lapu, un ļauj tos lejuplādēt. Atbildes rakstā uz repliku Komisija piebilst, ka katrā ziņā izstrādātājiem, kas bāzē savus produktus uz
Windows Media Player
, ir daudz veidu, kā rīkoties gadījumā, ja
PC
lietotājs vēl nav instalējis
Windows Media Player
.
Otrkārt, Komisija noraida
Microsoft
argumentus par komponentizāciju.
Komisija iesākumā norāda, ka šie argumenti ir pilnībā abstrakti, jo
Microsoft
atsaucas uz multimediju funkcionalitāti vispārīgi. Tā atkārto, ka apstrīdētā lēmuma 6. panta a) punktā noteiktais korektīvais pasākums neskar
Windows
multimediju pamata funkcionalitāti.
Pēc tam Komisija apgalvo, ka
Windows Media Player
sastādošās datnes, kuras ir jāizņem saskaņā ar apstrīdēto lēmumu,
Microsoft
ir skaidri identificējusi. Komisija atsaucas uz 2004. gada 13. septembra vēstuli no Heinera [
Heiner
],
Microsoft
darbinieka, un norāda, ka
Microsoft
nevar apgalvot, ka nav “tehniski iespējams” izstrādāt
Windows
versiju bez
Windows Media Player
.
Turklāt Komisija atgādina, ka apstrīdētajā lēmumā ir pieprasīts, lai
Microsoft
izstrādātu un piedāvātu
Windows
versiju bez
Windows Media Player
un nodrošinātu, ka šī versija ir pilnībā funkcionējoša un labas kvalitātes, bet neliedz
Microsoft
turpināt piedāvāt
Windows
versiju komplektā ar
Windows Media Player
“saskaņā ar tās pašreizējo programmatūras izstrādāšanas metodoloģiju”.
Visbeidzot, Komisija norāda, ka
Microsoft
sniedz tikai vienu piemēru par “komponentu savstarpējo atkarību”, proti,
Windows XP Help
sistēmu. Tiktāl, ciktāl šī
Help
sistēma balstīta uz audio un video, tā balstīta uz multimediju infrastruktūru, kas paliks
Windows
versijā bez
Windows Media Player
. Tā tādējādi strādās labi neatkarīgi no
Windows Media Player
klātbūtnes, kā to pierāda testa ziņojums, ko
RealNetworks
iesniedza pagaidu noregulējuma tiesvedībā. Turklāt
Microsoft
apgalvojums, ka vairākas citas
Windows XP
iezīmes vairs nestrādās, ja multimediju funkcionalitāte tiek izņemta no sistēmas, kas sastāv no
Windows
un
Windows Media Player
, ir pilnībā nepamatots.
Komisija piebilst, ka apstrīdētā lēmuma 1026.–1042. apsvērumā tā detalizēti izvērtēja jautājumu par apgalvoto savstarpējo atkarību starp
Windows
un
Windows Media Player
. Tā atgādināja, ka ir konstatējusi, ka bija acīmredzams, ka, ja
Windows Media Player
tiktu izņemts no
Windows
, noteiktas funkcionalitātes, ko tas parasti sniedz, vairs nebūtu pieejamas (apstrīdētā lēmuma 1033. apsvērums). Tas tomēr nenozīmē, ka šī operētājsistēma nestrādās pienācīgi vai ka produkts būs “degradēts” (pasliktināts). Turklāt
Windows XP Embedded
piemērs pierāda, ka
Windows
tehniskā ziņā spēj tikt galā ar multimediju iespēju neesamību, kas radusies sakarā ar koda izņemšanu, nenotiekot operētājsistēmas funkcionalitāšu sabrukumam (apstrīdētā lēmuma 1028.–1030. apsvērums).
Treškārt, Komisija uzskata, ka argumenti, kurus
Microsoft
izvirza sakarā ar apstrīdētā lēmuma 6. panta a) punktā noteiktā korektīvā pasākuma negatīvo ietekmi nākotnē, ir hipotētiski, spekulatīvi un pilnībā neatbilstoši.
Iesākumā Komisija atgādina, ka saskaņā ar apstrīdēto lēmumu
Microsoft
saglabā tiesības piedāvāt
Windows
versiju komplektā ar
Windows Media Player
.
Pēc tam Komisija, ko šajā sakarā atbalsta
SIIA
, norāda, ka
Microsoft
jau komercializē vairākas dažādas klientu
PC
operētājsistēmas versijas, kas visas nav savstarpēji aizvietojamas, tādas kā
Windows

,
Windows

,
Windows Millenium Edition
,
Windows NT
un
Windows XP
. Šīs dažādās
Windows
versijas neatbalsta vienas un tās pašas lietotnes.
Visbeidzot, Komisija noraida
Microsoft
apgalvojumu, ka tai būtu “jāiesaldē”
Windows
tās pašreizējā versijā. Tā apgalvo, ka apstrīdētā lēmuma 6. panta a) punktā noteiktais korektīvais pasākums pilnībā saglabā
Microsoft
stimulu veikt inovācijas gan multimediju draiveru tirgū, gan klientu
PC
operētājsistēmu tirgū, un ļauj patērētājiem izvēlēties produktus pēc to nopelniem. Komisija, ko šajā sakarā atbalsta
Audiobanner.com
, apgalvo, ka patiesībā tā ir pārdošana ar piesaisti, kas demotivē veikt inovācijas, it īpaši multimediju draiveru tirgū (apstrīdētā lēmuma 981. apsvērums). Turklāt šī prakse demotivē investīcijas visās tehnoloģijās, kurās
Microsoft
varētu būt interese nākotnē (apstrīdētā lēmuma 983. apsvērums).
Pirmās instances tiesas vērtējums
Iesākumā ir jāatgādina, ka, lai gan Komisijai ir pienākums pierādīt to apstākļu pastāvēšanu, kas veido EKL 82. panta pārkāpumu, attiecīgajam dominējošā stāvoklī esošajam uzņēmumam, nevis Komisijai, vajadzības gadījumā pirms administratīvā procesa beigām ir jānorāda eventuāls objektīvs pamatojums un šajā sakarā ir jāizvirza argumenti un pierādījumi. Tad Komisijai ir pienākums, ja tā grasās konstatēt dominējošā stāvokļa ļaunprātīgu izmantošanu, pierādīt, ka šī uzņēmuma izvirzītie argumenti un pierādījumi nevar tikt pieņemti un līdz ar to izvirzītais pamatojums nevar tikt pieņemts.
Rakstveida procesuālajos dokumentos
Microsoft
pēc būtības izvirza divas sērijas argumentu, lai attaisnotu savu rīcību, kuras lielā mērā aptver tos argumentus, kurus tā iesniedza šajā pašā sakarā administratīvā procesa laikā un kurus Komisija izvērtēja un pamatoti noraidīja apstrīdētā lēmuma 955.–970. un 1026.–1042. apsvērumā, kā tas izriet no turpmākajiem punktiem.
No vienas puses,
Microsoft
kritizē Komisiju, ka tā nav ņēmusi vērā ieguvumus, kas izriet no
Microsoft
uzņēmējdarbības modeļa, kas ietver pastāvīgu jaunu funkcionalitāšu integrēšanu
Windows
. Šajā kontekstā
Microsoft
, konkrētāk, apgalvo, ka multimediju funkcionalitātes integrēšana
Windows
vidē ir neaizvietojama, lai programmatūras izstrādātāji un interneta lapu veidotāji varētu turpināt gūt labumu no ievērojamām priekšrocībām, kuras sniedz “stabila un labi definēta”
Windows
platforma.
No otras puses,
Microsoft
norāda, ka, ja multimediju funkcionalitāte tiktu izņemta no kopuma, ko veido
Windows
un
Windows Media Player
, tad rastos virkne problēmu, kas skartu patērētājus, programmatūras izstrādātājus un interneta lapu veidotājus.
Microsoft
it īpaši norāda uz faktu, ka
Windows
operētājsistēma balstīta uz metodi, kas ir pazīstama kā “komponentēšana” (skat. šī sprieduma 1118. punktu) un ka multimediju funkcionalitātes izņemšanas rezultāts būtu šīs sistēmas degradēšana un “fragmentēšana”.
Saistībā ar
Microsoft
argumentu pirmo sēriju iesākumā ir jāatgādina apstrīdētā lēmuma 2. panta b) punktā konstatētās ļaunprātīgās rīcības precīzais apjoms un šī lēmuma 6. panta a) punktā noteiktā korektīvā pasākuma precīzais apjoms.
Tas, ko Komisija apstrīdētajā lēmumā pārmet
Microsoft
, ir nevis fakts, ka
Microsoft
integrē
Windows Media Player Windows
vidē, bet gan tas, ka
Microsoft
piedāvā tikai
Windows
versiju, kurā ir integrēts
Windows Media Player
, tas ir, tā neļauj iekārtu ražotājiem vai patērētājiem iegūt
Windows
versiju bez
Windows Media Player
vai vismaz izņemt
Windows Media Player
no sistēmas, kas sastāv no
Windows
un
Windows Media Player
. Tādējādi, kaut gan apstrīdētā lēmuma 6. panta a) punktā
Microsoft
ir uzlikts pienākums “piedāvāt pilnīgi funkcionējošu
Windows
klientu
PC
operētājsistēmas versiju, kas neietver
Windows Media Player
”, šajā pantā ir tieši noteikts, ka “
Microsoft
saglabā tiesības piedāvāt
Windows
klientu
PC
operētājsistēmu komplektā ar
Windows Media Player
” (šajā pašā sakarā skat. apstrīdētā lēmuma 1011. un 1023. apsvērumu).
Tādējādi Komisija nejaucas
Microsoft
uzņēmējdarbības modelī tiktāl, ciktāl tas ietver straumējoša multimediju draivera integrēšanu tās klientu
PC
operētājsistēmā vai iespēju, ka šī operētājsistēma ļauj programmatūras izstrādātājiem un interneta lapu veidotājiem izmantot priekšrocības, ko sniedz “stabila un labi definēta”
Windows
platforma. Komisija kritizē faktu, ka
Microsoft
vienlaikus ar
Windows
versiju, kas atbilst tās uzņēmējdarbības modelim, nepārdod šīs sistēmas versiju bez
Windows Media Player
, kas tādējādi ļautu iekārtu ražotājiem vai gala patērētājiem, kas to vēlas, instalēt uz klientu
PC
kā pirmo straumējošo multimediju draiveri produktu pēc savas izvēles.
Pēc tam Pirmās instances tiesa uzskata, ka
Microsoft
nevar balstīties uz faktu, ka attiecīgā pārdošana ar piesaisti nodrošina vienveidīgu multimediju funkcionalitātes esamību
Windows
vidē, kas ļauj programmatūras izstrādātājiem un interneta lapu veidotājiem izvairīties no nepieciešamības iekļaut savos produktos mehānismus, kas ļauj noteikt, kāds multimediju draiveris ir uz konkrētā klientu
PC
, un vajadzības gadījumā instalēt nepieciešamo funkcionalitāti (skat. šī sprieduma 1107., 1111. un 1115. punktu). Fakts, ka pārdošana ar piesaisti ļauj programmatūras izstrādātājiem un interneta lapu veidotājiem būt pārliecinātiem, ka
Windows Media Player
ir uz praktiski visiem klientu
PC
visā pasaulē, ir tieši viens no galvenajiem iemesliem, kāpēc Komisija pareizi uzskatīja, ka pārdošana ar piesaisti izraisīja konkurējošo multimediju draiveru izstumšanu no tirgus. Kaut gan vienveidīgā esamība, uz kuru atsaucas
Microsoft
, var sniegt priekšrocības šiem tirgus dalībniekiem, tas nevar būt pietiekami, lai atsvērtu attiecīgās pārdošanas ar piesaisti pret konkurenci vērsto iedarbību.
Kā Komisija to pamatoti norāda (skat. šī sprieduma 1130. punktu), ar šādu argumentu
Microsoft
faktiski apgalvo, ka
Windows Media Player
integrēšana
Windows
vidē un
Windows
komercializēšana tikai šādā formā izraisa
de facto Windows Media Player
standartizāciju, kam ir labvēlīga iedarbība uz tirgu. Kaut gan vispārēji standartizācija var patiešām sniegt noteiktas priekšrocības, nevar pieļaut, ka to nosaka vienpusējā veidā dominējošā stāvoklī esošs uzņēmums, izmantojot pārdošanu ar piesaisti.
Ir jāpiebilst, ka nevar tikt izslēgts, ka trešās personas nevēlēsies
de facto
standartizāciju, ko atbalsta
Microsoft
, bet dos priekšroku tam, ka dažādas platformas turpina konkurēt, jo tas stimulēs inovāciju starp šīm dažādajām platformām.
Turklāt ir jākonstatē, kā to pamatoti ir izvirzījusi Komisija un
SIIA
, ka citas priekšrocības, ko norāda
Microsoft
, varētu tikpat labi tikt sasniegtas, nepastāvot inkriminētajai rīcībai.
Tādējādi patērētāju pieprasījumu pēc “lietošanai gataviem” klientu
PC
, kas ietver straumējošo multimediju draiveri, var pilnībā apmierināt iekārtu ražotājus, kas nodarbojas ar uzņēmējdarbību, kura ietver šādu
PC
montēšanu un cita starpā klientu
PC
operētājsistēmas kombinēšanu ar lietotnēm, kuras vēlas patērētāji (apstrīdētā lēmuma 68. un 119. apsvērums). Ir jāpiebilst, ka apstrīdētajā lēmumā
Microsoft
nav liegts turpināt piedāvāt
Windows
versiju komplektā ar
Windows Media Player
patērētājiem, kas dod priekšroku šādam risinājumam.
Tāpat
Microsoft
nevar balstīties uz argumentu, ka iekārtu ražotāji “rēķinās ar papildu funkcionalitāšu pievienošanu
Windows
, lai radītu
PC
, kas patiks patērētājiem un kas atbalstīs jaunu interesantu lietotņu radīšanu”. Iekārtu ražotāji ir spējīgi piedāvāt klientu
PC
ar šādām iezīmēm, tajos iepriekš instalējot lietotnes, kas saņemtas no programmatūras izstrādātājiem. Tādā pašā veidā
Windows Media Player
piedāvātās funkcionalitātes var sniegt
Microsoft
vai tas var notikt neatkarīgā veidā, tas ir, bez tā, ka multimediju draiveris ir piesaistīts
Windows
operētājsistēmai.
Microsoft
arī nevar apgalvot, ka multimediju funkcionalitātes integrēšana
Windows
vidē ir būtiska, lai ļautu programmatūras izstrādātājiem un interneta lapu veidotājiem efektīvi izmantot
Windows
platformu, un ka tā ļauj tiem izvairīties no tā, ka tiem pašiem ir jāizstrādā nepieciešamais programmatūras kods.
Apstrīdētā lēmuma 962.–967. apsvērumā izklāstīto iemeslu dēļ šis arguments ir jānoraida kā nepamatots. Šajā sakarā ir jāatgādina, ka, lai gan straumējošie multimediju draiveri — un tas attiecas gan uz
Windows Media Player
, gan uz konkurējošiem multimediju draiveriem — ir lietotņu programmatūra, tie tomēr atklāj
API
un tādējādi var kalpot par platformu trešo personu lietotnēm. Pilnībā nav vajadzīgs integrēt šo multimediju draiverus klientu
PC
operētājsistēmā, lai varētu sniegt šādus platformu pakalpojumus. Konkrētāk, pretēji tam, ko atspoguļotu
Microsoft
, šādas integrācijas neesamības sekas nav tādas, ka programmatūras izstrādātājiem ir jāraksta nepieciešamais programmatūras kods. Tādējādi, kā tas ir norādīts apstrīdētā lēmuma 966. apsvērumā, liels skaits programmatūras izstrādātāju un interneta lapu veidotāju izstrādā savu produkciju, izmantojot
API
, ko atklāj
RealPlayer
, kaut gan tas nav integrēts nevienā
PC
operētājsistēmā. Šajā pašā ziņā ir jānorāda, ka programmatūras izstrādātāji var radīt — un rada — lietotnes, kas izstrādātas darbam ar
WMP 9
, kaut gan šis draiveris nebija iepriekšinstalēts uz
Windows
(apstrīdētā lēmuma 965. apsvērums).
Visbeidzot, Pirmās instances tiesa konstatē, kā to Komisija ir izvirzījusi gan apstrīdētajā lēmumā, gan rakstveida procesuālajos dokumentos, ka
Microsoft
nepierāda, ka
Windows Media Player
integrēšana
Windows
vidē rada tehniska rakstura ieguvumus vai, citiem vārdiem, ka tas “izraisa izcilu produkta tehnisko sniegumu” (apstrīdētā lēmuma 962. apsvērums).
Replikas rakstā
Microsoft
pirmo reizi izvirza faktu, ka “
Windows
funkcionē ātrāk, kad multimediju funkcionalitāte ir integrēta”. Šajā sakarā ir pietiekami norādīt, ka šis apgalvojums nav pamatots.
Arī replikas rakstā
Microsoft
apstiprina, ka fakts, ka daudzi programmatūras izstrādātāji brīvi izvēlas balstīties uz
Windows
multimediju funkcionalitāti, parāda, ka šādas funkcionalitātes “vienveidīga integrēšana” rada tehniska rakstura efektivitātes ieguvumus. Šis apgalvojums ir jānoraida. Pirmkārt, ir jāatgādina, ka apstrīdētais lēmums attiecas uz
Windows Media Player
un nevis uz multimediju funkcionalitāti kopumā. Otrkārt, pats fakts, ka programmatūras izstrādātāji balstās uz
Windows Media Player
, nepierāda, ka pārdošana ar piesaisti rada tehniska rakstura efektivitātes ieguvumus.
Otrā argumentu sērija, ko izvirza
Microsoft
, arī ir jānoraida.
Šajā sakarā, pirmkārt, saistībā ar
Microsoft
apgalvojumu, ka lietotnes, “kuras jau tiek plaši izmantotas”, vairs nestrādās pareizi, kad tās tiks implementētas
Windows
bez
Windows Media Player
, ir jānorāda, ka tas nav pietiekami pierādīts.
Pēc tam Pirmās instances tiesa uzskata, ka multimediju funkcionalitātes izņemšana no sistēmas, kas sastāv no
Windows
un
Windows Media Player
, ietekmēs
Windows
operētājsistēmas daļu funkcionēšanu, nav pamatots. Vienīgie piemēri, ko šajā sakarā sniedz
Microsoft
, proti, piemērus par
Help
sistēmu un teksta nolasīšanas balsī sistēmu, kas ir ietvertas
Windows
, nav pārliecinoši. Šīs sistēmas balstītas uz
Windows
operētājsistēmas multimediju pamata infrastruktūru un nevis uz
Windows Media Player
. Kā jau tika norādīts šī sprieduma 916. punktā saistībā ar attiecīgo pārdošanu ar piesaisti, inkriminētā rīcība attiecas tikai uz lietotņu programmatūru, kas veido
Windows Media Player
, izņemot jebkuru citu multimediju tehnoloģiju klientu
PC
operētājsistēmā, un šīs sistēmas multimediju pamata infrastruktūra paliek tajā
Windows
versijā, kas noteikta apstrīdētā lēmuma 6. panta a) punktā. Šī sprieduma 916. punktā arī tika norādīts, ka
Microsoft
pati savā tehniskajā literatūrā nošķir datnes, kas veido
Windows Media Player
, no citām multimediju datnēm, it īpaši no tām, kas attiecas uz multimediju pamata infrastruktūru.
Turklāt Pirmās instances tiesa uzskata, ka
Microsoft
nevar apgalvot, ka
Windows Media Player
izņemšana no sistēmas, kas sastāv no
Windows Media Player
un
Windows
, degradēs šo operētājsistēmu. Tādējādi
Windows XP Embedded
var tikt nokonfigurēta tādā veidā, lai neiekļautu
Windows Media Player
, nekādā veidā neietekmējot šīs operētājsistēmas vienotību. Turklāt visā laikposmā no 1998. gada jūnija līdz 1999. gada maijam, kad
Microsoft
pirmo reizi integrēja
WMP

6 Windows
klientu
PC
operētājsistēmā, neļaujot iekārtu ražotājiem vai lietotājiem to izņemt no šīs sistēmas,
Microsoft
piedāvāja savu straumējošo multimediju draiveri kā atsevišķu lietotnes programmatūru bez jebkādas iedarbības uz
Windows
operētājsistēmas funkcionēšanu. Turklāt ir jānorāda, ka saskaņā ar apstrīdētā lēmuma 6. panta a) punktu
Microsoft
ir laidusi tirgū
Windows
versiju bez
Windows Media Player
un ka šī versija ir pilnībā funkcionāla.
Visbeidzot, ir arī jānoraida arguments, ko
Microsoft
izvirza par
Windows
operētājsistēmas “fragmentēšanas” risku (skat. 1122. punktu). Pirmkārt, kā Komisija norādīja aizstāvības rakstā, šis arguments ir hipotētisks un spekulatīvs. Otrkārt, šis arguments ir pretrunā pašas
Microsoft
uzņēmējdarbības praksei. Tādējādi pēdējo gadu laikā
Microsoft
ir komercializējusi vairākas dažādas
Windows
operētājsistēmas versijas, kas visas nav sasvstarpēji aizvietojamas, proti,
Windows

,
Windows 2000
,
Windows Me
,
Windows NT
un
Windows XP
. Turklāt saistībā, piemēram, ar
Windows XP
ir jāpiebilst, ka šo operētājsistēmu var iedalīt septiņās dažādās versijās.
No visiem iepriekš minētajiem apsvērumiem izriet, ka
Microsoft
nav pierādījusi nekādu objektīvu pamatojumu
Windows
klientu
PC
operētājsistēmas un
Windows Media Player
ļaunprātīgajai pārdošanai ar piesaisti.
f) Par pienākumu, kas noteikti Kopienām ar
TRIPS
līgumu, neizpildi
Apstrīdētais lēmums
Apstrīdētā lēmuma 1049.–1053. apsvērumā Komisija izvērtē
Microsoft
argumentu, ka pasākums, kas vērsts, lai koriģētu ļaunprātīgo atteikumu sniegt informāciju, neatbilst pienākumiem, kas Kopienai noteikti ar
TRIPS
līgumu, un arī argumentu, ka pasākums, kas vērsts, lai koriģētu ļaunprātīgo pārdošanu ar piesaisti, neatbilst pienākumiem, kas Kopienai uzlikti saskaņā ar 1994. gada 15. aprīļa Līgumu par tehniskajām barjerām tirdzniecībai (TBT) (1.A pielikums PTO dibināšanas līgumam (turpmāk tekstā — “TBT līgums”)).
Komisija būtībā apgalvo, ka apstrīdētais lēmums pilnībā atbilst pienākumiem, kas noteikti ar
TRIPS
līgumu un TBT līgumu (apstrīdētā lēmuma 1052. apsvērums).
Turklāt Komisija apgalvo, ka šī sprieduma 801. un 802. punktā minēto iemeslu dēļ
Microsoft
nevar atsaukties uz šiem līgumiem, lai apstrīdētu apstrīdētā lēmuma tiesiskumu (apstrīdētā lēmuma 1053. apsvērums).
Lietas dalībnieku argumenti
Microsoft
apgalvo, ka apstrīdētajā lēmumā tai ir likts izveidot
Windows
operētājsistēmas versiju, no kuras ir izņemta “gandrīz visa” mediju funkcionalitāte, un piedāvāt patērētājiem Eiropā šo “degradēto produktu” ar
Microsoft
un
Windows
preču zīmēm. Tādējādi ar apstrīdēto lēmumu tiek pārkāptas tās preču zīmju tiesības un autortiesības, divu kategoriju tiesības, kuras Kopienām ir jāaizsargā saskaņā ar
TRIPS
līgumu.
Pirmkārt,
Microsoft
apgalvo, ka ar apstrīdēto lēmumu tiek ierobežotas tās preču zīmju tiesības, pārkāpjot
TRIPS
līguma 17.–20. pantu. Saskaņā ar
TRIPS
līguma 17. pantu jebkādiem preču zīmju tiesību izņēmumiem ir jābūt ierobežotiem un jāņem vērā preču zīmes īpašnieka un trešo personu leģitīmās intereses, bet
TRIPS
līguma 20. pants nosaka, ka preču zīmes izmantošana nevar tikt nepamatoti apgrūtināta ar īpašām prasībām, tādām kā “lietošana kādā īpašā formā vai lietošana tādā veidā, kas ir nevēlams tās spējai atšķirt viena uzņēmuma preces vai pakalpojumus no citu uzņēmumu precēm vai pakalpojumiem”.
Microsoft
uzskata, ka Komisija, pieprasot, lai tā piedāvā licencēt
Windows
versiju bez mediju funkcionalitātes, uzliek tai pienākumu likt savu “visvērtīgāko” preču zīmi uz produkta, ko tā nebija paredzējusi un par kuru tā zina, ka tas nestrādās paredzētajā veidā. Turklāt pastāv sajaukšanas iespēja starp
Windows
versiju ar mediju funkcionalitāti un
Windows
versiju bez mediju funkcionalitātes. Ar apstrīdēto lēmumu arī tiek pārkāptas
Microsoft
tiesības kontrolēt produktu, uz kuriem tiek likta preču zīme, kvalitāti un šajā sakarā prasītāja atkārto, ka
Windows
versija, kura tiek pieprasīta apstrīdētā lēmuma 6. panta a) punktā, skars, pirmkārt, virkni pašas
Windows
operētājsistēmas elementu funkcionēšanu un, otrkārt, lietotņu un interneta lapu funkcionēšanu, kuras balstītas uz šo multimediju funkcionalitāti. Tādējādi ar apstrīdēto lēmumu radītais “apgrūtinājums” neietilpst “ierobežotajos” izņēmumos, kas paredzēti
TRIPS
līguma 17. pantā, un ka prasība, ka
Microsoft
uzliek savas
Windows
un
Microsoft
preču zīmes uz zemas klases produktiem, pār kuriem tā nespēj īstenot izstrādes kontroli, tieši ir pretrunā tās pašas interesēm un arī patērētāju un trešo pušu programmatūras izstrādātāju interesēm.
TRIPS
līguma 20. pants ir pārkāpts tiktāl, ciktāl, neraugoties uz līdzvērtīgi efektīvām alternatīvām, Komisija liek
Microsoft
apgrūtināt
Windows
preču zīmi tādā veidā, kas ierobežo tās funkciju norādīt avotu un kvalitāti un kas savukārt jauc prātus patērētājiem un kaitē šīs preču zīmes “goodwill”.
Otrkārt, saistībā ar autortiesībām
Microsoft
apgalvo, ka apstrīdētajā lēmumā ir pārkāptas tās ekskluzīvās tiesības — ko aizsargā
TRIPS
līgums — atļaut tās darbu adaptācijas, aranžējumus un citus grozījumus jebkādā veidā vai formā, un izplatīt
Windows
kopijas sabiedrībai. Apstrīdētajā lēmumā
Microsoft
tiek likts izveidot
Windows
adaptāciju, kas nav prasītājas pašas dizains un kas ir būtiska ar autortiesībām aizsargātā darba grozīšana, un arī licencēt šī “ar autortiesībām aizsargātā darba piespiedu adaptācijas” kopiju izmantošanu. Ar autortiesībām aizsargātā darba obligāto licencēšanu
TRIPS
līgums ļauj tikai apstākļos, kas noteikti šī līguma 13. pantā un kas nav izpildīti šajā lietā.
Prioritāri, Komisija norāda, ka apstrīdētā lēmuma tiesiskums nevar tikt izvērtēts saistībā ar
TRIPS
līgumu (skat. šī sprieduma 789. punktu).
Pakārtoti, Komisija apgalvo, ka
Microsoft
argumenti jebkurā gadījumā nav pamatoti.
Šajā sakarā, pirmkārt, Komisija noraida
Microsoft
argumentus par tās preču zīmju tiesībām.
Iesākumā Komisija norāda, ka šie argumenti ir grūti saprotami un ka
Microsoft
neprecizē, vai iespējamais
TRIPS
līguma pārkāpums attiecas uz ļaunprātīgās pārdošanas ar piesaisti konstatāciju, kas izdarīta apstrīdētajā lēmumā, vai uz šo pārkāpumu koriģējošo pasākumu.
Pēc tam Komisija izklāsta, ka saskaņā ar
TRIPS
līguma 16. panta 1. punktu reģistrētas preču zīmes īpašniekam ir ekskluzīvas tiesības neļaut izmantot trešām personām, kuras nav saņēmušas īpašnieka piekrišanu, identiskus vai līdzīgus apzīmējumus.
Microsoft
neizskaidro, kā šīs tiesības būtu ietekmējis apstrīdētais lēmums vai kādā mērā šīs preču zīmes izmantošana apstrīdētā lēmuma dēļ varētu būt nepamatoti apgrūtināta ar īpašām prasībām
TRIPS
līguma 20. panta nozīmē. Komisija uzskata, ka iepriekš minētās ekskluzīvās tiesības tādējādi saglabātas šajā lietā tāpat, kā ir saglabāta preču zīmes funkcija kā produktu izcelsmes garantija.
Komisija piebilst, ka apstrīdētā lēmuma 6. panta a) punktā paredzētais korektīvais pasākums nepārkāpj
Microsoft
tiesības kontrolēt produktu kvalitāti, uz kuriem ir uzlikta preču zīme, jo
Microsoft
saglabātu “pilnīgu kontroli pār tās pašas produktu kvalitāti”. Turklāt arguments, ka
Windows
bez
Windows Media Player
būtu degradēts produkts, ir jau noraidīts, un no sajaukšanas riska, uz kuru balstās
Microsoft
, var izvairīties ar atbilstošu informāciju un marķēšanu.
Visbeidzot, Komisija apstiprina, ka, pat pieņemot, ka apstrīdētais lēmums aizskar
Microsoft
preču zīmju tiesības, atkāpe, kas paredzēta
TRIPS
līguma 17. pantā, kas lasīta kopsakarā ar šī līguma 8. panta 2. punktu un 40. panta 2. punktu, ļautu izbeigt apstrīdētajā lēmumā identificēto konkurences tiesību pārkāpumu.
Otrkārt, Komisija noraida
Microsoft
argumentus, kas balstīti uz autortiesībām.
Šajā sakarā, pirmkārt, apstrīdētais lēmums neļauj nevienai trešai personai adaptēt vai reproducēt
Microsoft
ar autortiesībām aizsargātos darbus un
Microsoft
nevar pamatoties uz “integritātes tiesībām”, kas ir morālas tiesības, un tādējādi tās neaptver
TRIPS
līgums.
Turklāt saistībā ar argumentiem, ko
Microsoft
balsta uz
TRIPS
līguma 13. pantu, Komisija norāda, ka tos nevar pieņemt. Šajā sakarā Komisija it īpaši norāda, ka apstrīdētais lēmums attiecas uz “īpašu gadījumu” šī panta nozīmē, “jo tas attiecas uz piesaistes gadījumiem, kas būtu dominējošā stāvokļa ļaunprātīga izmantošana”.
Visbeidzot, Komisija uzskata, ka, pat pieņemot, ka apstrīdētais lēmums aizskar
Microsoft
autortiesības, atkāpes noteikums
TRIPS
līguma 13. pantā, kas aplūkots kopsakarā ar šī līguma 8. panta 2. punktu un 40. panta 2. punktu, ļautu izbeigt apstrīdētajā lēmumā identificēto konkurences tiesību pārkāpumu.
SIIA
būtībā atbalsta Komisijas argumentus.
Pirmās instances tiesas vērtējums
Pirmās instances tiesa konstatē, ka
Microsoft
apstrīd apstrīdētā lēmuma tiesiskumu, pamatojoties uz to, ka tas ir pretrunā dažādiem
TRIPS
līguma noteikumiem un it īpaši šī līguma 13., 17. un 20. pantam.
Tomēr, kā jau tika norādīts šī sprieduma 801. punktā, saskaņā ar pastāvīgo judikatūru, ņemot vērā to raksturu un struktūru, PTO nolīgumi principā nav to tiesību normu klāstā, kuras Kopienu tiesas ņem vērā, kontrolējot Kopienas iestāžu aktu tiesiskumu.
Kā jau tika arī norādīts šī sprieduma 802. punktā, tikai gadījumā, kad Kopiena ir paredzējusi izpildīt noteiktu pienākumu, kuru tā ir uzņēmusies PTO ietvaros, vai gadījumā, kad Kopienu pasākums tieši atsaucas uz specifiskiem PTO līgumu noteikumiem, Kopienu tiesām ir jāizvērtē attiecīgā Kopienu pasākuma tiesiskums saistībā ar PTO noteikumiem. Tā kā šīs lietas apstākļi neatbilst nevienai no šīm situācijām,
Microsoft
nevar balstīties uz
TRIPS
līgumu, it īpaši uz tā 13., 17. un 20. pantu, lai pamatotu tās prasību atcelt apstrīdēto lēmumu tiktāl, ciktāl tas attiecas uz
Windows
un
Windows Media Player
pārdošanu ar piesaisti.
No tā izriet, ka šī pirmā pamata daļa ir jānoraida, neizvērtējot argumentus, ko
Microsoft
izvirzījusi tās atbalstam.
Katrā ziņā ir jāpiebilst, ka
TRIPS
līguma normās nav nekā, kas liegtu PTO dalībvalstu konkurences iestādēm noteikt pasākumus, kas ierobežo vai regulē intelektuālā īpašuma tiesību, kas pieder dominējošā stāvoklī esošam uzņēmumam, izmantošanu, ja šis uzņēmums šīs tiesības izmanto pret konkurenci vērstā veidā. Tādējādi, kā Komisija pamatoti norāda, no
TRIPS
līguma 40. panta 2. punkta tieši izriet, ka PTO dalībvalstis ir tiesīgas regulēt šādu tiesību ļaunprātīgu izmantošanu, lai izvairītos no iedarbības, kas kaitē konkurencei.
TRIPS
līguma 40. panta 2. punkts paredz:
“Šis līgums neattur dalībvalstis no tādas licencēšanas prakses vai nosacījumu precizēšanas to likumdošanā [tiesiskajā regulējumā], kas noteiktos gadījumos var būt saistīta ar intelektuālā īpašuma tiesību ļaunprātīgu izmantošanu, negatīvi ietekmējot konkurenci attiecīgajā tirgū. Kā noteikts iepriekš, dalībvalsts var apstiprināt, saskaņojot ar šī līguma citiem nosacījumiem, piemērotus pasākumus, lai novērstu vai kontrolētu, kas novērš derīguma apstrīdēšanu, kā arī iepakojuma piespiedu licencēšanu saskaņā ar šīs dalībvalsts attiecīgajiem likumiem un noteikumiem.”
No visa iepriekš minētā izriet, ka pirmais pamats ir jānoraida kopumā.
3. Par otro pamatu par samērīguma principa pārkāpumu
a) Apstrīdētais lēmums
Kā korektīvo pasākumu ļaunprātīgai pārdošanai ar piesaisti, kas minēta apstrīdētā lēmuma 2. panta b) punktā, šī lēmuma 6. pantā
Microsoft
ir uzlikts pienākums 90 dienu laikā pēc šā lēmuma paziņošanas dienas piedāvāt pilnīgi funkcionējošu savu
Windows
klientu personālo datoru operētājsistēmas versiju, kas neietver
Windows Media Player
, kaut gan
Microsoft
saglabā tiesības piedāvāt savu
Windows
klientu personālo datoru operētājsistēmu komplektā ar
Windows Media Player.
6. pantā arī ir noteikts, ka šī paša perioda laikā
Microsoft
ir jāpaziņo Komisijai visi pasākumi, ko tā ir īstenojusi, lai izpildītu šo pienākumu.
Apstrīdētā lēmuma 1011.–1042. apsvērumā Komisija sniedz šī korektīvā pasākuma detaļas.
Pirmkārt, Komisija apraksta šī korektīvā pasākuma apjomu (apstrīdētā lēmuma 1011.–1014. apsvērums).
Komisija it īpaši precizē, ka
Microsoft
uzliktais pienākums piedāvāt
Windows
versiju bez
Windows Media Player
attiecas gan uz gadījumiem, kad
Windows
tiek tieši licencēta gala lietotājiem, gan uz gadījumiem, kad tā
Windows
tiek licencēta iekārtu ražotājam. Tāpat iespēja, ko
Microsoft
saglabā, lai piedāvātu
Windows
komplektā ar
Windows Media Player
, attiecas gan uz gala lietotājiem, gan uz iekārtu ražotājiem.
Turklāt Komisija aizliedz
Microsoft
noteikt jebkādu tehnoloģisku, komerciālu, līgumisku vai cita veida pasākumu, kura iedarbība būtu ekvivalenta
Windows
piesaistei pie
Windows Media Player
, un it īpaši norāda, ka
Windows
versijai bez
Windows Media Player
ir jāfunkcionē tikpat labi kā
Windows
versijai ar
Windows Media Player
. Apstrīdētā lēmuma 1013. apsvērums ietver neizsmeļošu darbību sarakstu, kas ir aizliegtas šajā sakarā.
Otrkārt, Komisija nosaka 90 dienu termiņu, kura laikā
Microsoft
ir jāīsteno attiecīgais korektīvais pasākums (apstrīdētā lēmuma 1015.–1017. apsvērums).
Treškārt, Komisija noraida
Microsoft
apgalvojumu, ka apstrīdētā lēmuma 6. pantā norādītais korektīvais pasākums nav pietiekami precīzs, jo
Microsoft
nezina tieši, kurš programmatūras kods tai būtu jāizņem no tās produkta (apstrīdētā lēmuma 1018.–1021. apsvērums). Komisija cita starpā sniedz
Windows XP Embedded
piemēru un skaidri norāda, ka apstrīdētajā lēmumā nav pieprasīts, lai
Microsoft
izņemtu visas multimediju datnes no
Windows
, bet tikai tās, kas veido
Windows Media Player
.
Ceturtkārt, Komisija izklāsta virkni apsvērumu, lai pierādītu, ka attiecīgais korektīvais pasākums ir samērīgs (apstrīdētā lēmuma 1022.–1042. apsvērums).
Šajā sakarā, pirmkārt, tā apgalvo, ka šis pasākums ir nepieciešams, lai novērstu konkurences ierobežojumus, kas rodas no inkriminētās rīcības (apstrīdētā lēmuma 1022. apsvērums).
Otrkārt, Komisija izvirza, ka apstrīdētā lēmuma 6. panta a) punktā paredzētais korektīvais pasākums neliedz
Microsoft
tirgot tās multimediju draiveri un nenosaka
Microsoft
nekādus ierobežojumus, izņemot to, ka
Microsoft
tiek aizliegts veikt attiecīgo piesaisti vai īstenot pasākumus, kam ir līdzvērtīga iedarbība (apstrīdētā lēmuma 1023. apsvērums). Komisija atkārto, ka
Microsoft
var turpināt tirgot
Windows
komplektā ar
Windows Media Player
(tas pats apsvērums).
Treškārt, Komisija noraida
Microsoft
argumentu, ka nav būtiska patērētāju pieprasījuma pēc klientu
PC
operētājsistēmām bez multimediju funkcionalitātes (apstrīdētā lēmuma 1024. un 1025. apsvērums). Komisija būtībā norāda, ka iekārtu ražotāji var atbildēt uz to, ko sagaida patērētāji, iepriekš instalējot multimediju draiveri, ko izvēlējies patērētājs, klientu personālajos datoros, kurus iekārtu ražotāji pārdod patērētājiem.
Ceturtkārt, apstrīdētā lēmuma 1026.–1034. apsvērumā Komisija izvērtē
Microsoft
argumentus par apgalvoto savstarpējo atkarību starp
Windows
un
Windows Media Player
. Atkal norādot uz
Windows XP Embedded
piemēru, Komisija noraida apgalvojumu, ka
Windows Media Player
koda izņemšana kaitētu operētājsistēmas integritātei. Tā arī apgalvo, ka
Microsoft
nav pierādījusi, ka
Windows Media Player
integrēšana
Windows
bija priekšnosacījums efektivitātes ieguvumiem, un it īpaši apgalvo, ka, “ja izstrādātāji izgudro paši savus risinājumus vai integrē trešo personu redistributējamo kodu savā lietotnē, tie nepamatojas uz to, ka lietotāju klientu personīgajā datorā ir multimediju draiveris” (apstrīdētā lēmuma 1032. apsvērums).
Visbeidzot un piektkārt, apstrīdētā lēmuma 1035.–1042. apsvērumā Komisija izvērtē
Microsoft
argumentus par apgalvoto savstarpējo atkarību starp
Windows
un trešo personu lietotnēm. Konkrētāk, tā noraida apgalvojumu, ka
Windows Media Player
koda likvidēšanai būtu kaitīgas sekas attiecībā uz satura sniedzējiem un programmatūras izstrādātājiem. Attiecībā uz satura sniedzējiem — Komisija apgalvo, ka ir ierasti, ka satura sniedzēji implementē risinājumus, kas nosaka, kāds multimediju draiveris ir instalēts uz konkrētā klientu
PC
, un ka tie paredz veicamos pasākumus, ja to satura pasniegšanai ir nepieciešams noteikts multimediju draiveris vai noteikta multimediju draivera versija (apstrīdētā lēmuma 1037. apsvērums), un tā noraida
Microsoft
argumentu, ka ir priekšrocības saglabāt
Windows
kā “konsistentu platformu” (apstrīdētā lēmuma 1041. apsvērums). Būtībā Komisija uzskata, ka
Microsoft
nevar balstīties uz faktu, ka tās prakse ļauj programmatūras izstrādātājiem, kuru produkti balstīti uz multimediju draiveriem, saglabāt šajā sakarā “fokusa punktu”, jo šāda prakse kropļo konkurenci pēc nopelniem (apstrīdētā lēmuma 1042. apsvērums).
b) Lietas dalībnieku argumenti
Microsoft
norāda, ka apstrīdētā lēmuma 6. panta a) punktā paredzētais korektīvais pasākums pārkāpj samērīguma principu trīs aspektos.
Pirmkārt, ar šo korektīvo pasākumu nav ievērota programmatūras izstrādātāju un interneta lapu veidotāju leģitīmā interese “
Windows
kā stabilas un konsistentas platformas saglabāšanā”.
Otrkārt, šis korektīvais pasākums aizskar
Microsoft
morālās tiesības, pieprasot tai degradēt
Windows
operētājsistēmu un licencēt tās produkta degradēto versiju trešām personām. Ar šo pasākumu tiek it īpaši ignorētas
Microsoft
tiesības iebilst pret izmaiņām tās darbā vai pret tā deformēšanu, kropļošanu vai cita veida bojāšanu.
Treškārt,
Microsoft
apgalvo, ka apstrīdētā lēmuma 6. panta a) punktā noteiktais korektīvais pasākums ir “iekšēji pretrunīgs” un
Microsoft
to nav iespējams izpildīt tāpēc, ka tai ir pieprasīts izņemt svarīgu funkcionalitāti no
Windows
un tajā pašā laikā nodrošināt, ka
Windows
degradētā versija ir ne mazāk efektīva kā versija ar
Windows Media Player
.
Komisija uzskata, ka attiecīgais korektīvais pasākums ir samērīgs, it īpaši tāpēc, ka
Microsoft
saglabā tiesības piedāvāt savu
Windows
klientu
PC
operētājsistēmu komplektā ar
Windows Media Player
. Komisija arī norāda, ka šis korektīvais pasākums neliedz
Microsoft
tirgot tās multimediju draiveri vai arī piedāvāt to atsevišķi lejuplādēšanai.
Komisija apstrīd to, ka nav iespējams identificēt
Windows Media Player
programmatūras kodu vai izpildīt apstrīdētā lēmuma 6. panta a) punktā norādīto korektīvo pasākumu, un uzsver, ka
Microsoft
pati atzīst, ka tā jau ir izstrādājusi
Windows
versiju bez
Windows Media Player
, kas ir gatava laišanai tirgū. Turklāt Komisija atsaucas uz apstrīdētā lēmuma 1018.–1021. apsvērumu.
Papildus tam Komisija apgalvo, ka
Microsoft
nav iesniegusi pierādījumus, kas varētu pierādīt, ka šis korektīvais pasākums kaitētu trešām personām vai degradētu operētājsistēmu.
Saistībā ar apgalvoto
Microsoft
morālo tiesību aizskārumu Komisija apgalvo, ka
Microsoft
“parasti netiek uzskatīta par morālo tiesību īpašnieci Eiropā”. Turklāt attiecīgais korektīvais pasākums neliedz darba autoriem pieprasīt “paternitāti” un tas neimplicē nekādu koda atklāšanu.
Visbeidzot, Komisija, ko šajā sakarā atbalsta
SIIA
, apgalvo, ka pasākumi, kas noteikti ar 2002. gada 1. novembra
District Court
spriedumu, nav pietiekami, lai koriģētu ļaunprātīgo piesaisti, kas identificēta apstrīdētajā lēmumā. Šajā spriedumā nav pieprasīts, lai
Microsoft
izņem
Windows Media Player
kodu no klientu
PC
operētājsistēmas, bet tikai sniedz līdzekļus iekārtu ražotājiem un gala lietotājiem, lai tie varētu noslēpt ekrāna ikonas un izvēlnes ieejas, kas tiek izmantotas, lai piekļūtu
Windows Media Player
programmatūrai. Turklāt
Microsoft
izveidoja šo maskēšanās mehānismu tā, lai
Windows Media Player
varētu tikt reaktivēts un varētu ignorēt lietotāju izvēlētos noklusējuma iestatījumus. Šajā spriedumā norādītie pasākumi tādējādi neietekmē
Windows Media Player
koda visuresamību uz klientu
PC
vai līdz ar to programmatūras izstrādātāju un satura sniedzēju stimulu “centrēties uz
Windows Media Player
kā tehnoloģisko platformu to komplementārajiem piedāvājumiem”.
c) Pirmās instances tiesas vērtējums
Iesākumā Pirmās instances tiesa konstatē, ka šī pamata pamatošanai
Microsoft
būtībā atkārto tos pašus argumentus, kurus tā izvirzīja pirmajā pamatā par apstākli, kas attiecas uz objektīva pamatojuma neesamību (skat. šī sprieduma 1102.–1122. punktu).
Pamatojums, kura dēļ Pirmās instances tiesa uzskatīja, ka šie argumenti nav pamatoti, ir arī jāpiemēro, izvērtējot šo pamatu.
Tādējādi, pirmkārt, saistībā ar argumentu, ka Komisija netika ņēmusi vērā programmatūras izstrādātāju un interneta lapu veidotāju interesi, lai būtu stabila un labi definēta platforma, ir pietiekami norādīt uz šī sprieduma 1148.–1153. punktu.
Otrkārt, saistībā ar
Microsoft
argumentu, ka ar apstrīdētā lēmuma 6. panta a) punktā noteikto korektīvo pasākumu
Microsoft
tiek pieprasīts degradēt
Windows
operētājsistēmu un licencēt šādu degradētu produkta versiju trešām personām, tas jau ir noraidīts šī sprieduma 1165. punktā.
Šajā sakarā ir jāatgādina, ka apstrīdētajā lēmumā
Microsoft
nav pieprasīts piedāvāt
Windows
versiju, no kuras ir izņemtas visas multimediju datnes, ieskaitot tās, kas attiecas uz operētājsistēmas pamata multimediju infrastruktūru. Vienīgās norādītās datnes ir tās, kas veido
Windows Media Player
, ko pati
Microsoft
nošķir no citām datnēm tās tehniskajā dokumentācijā (skat. šī sprieduma 916. un 1164. punktu). Ir arī jāatgādina, ka
Windows XP Embedded
piemērs parāda, ka
Windows Media Player
operētājsistēmas neesamība nekaitē citu šīs sistēmas funkcionalitāšu integritātei (skat. šī sprieduma 1165. punktu).
Ir jāpiebilst, ka visā laikposmā no 1998. gada jūnija līdz 1999. gada maijam
Microsoft
piedāvāja savu straumējošo multimediju draiveri kā atsevišķu lietotnes programmatūru bez jebkādām sekām attiecībā uz
Windows
operētājsistēmu. Kā jau tika norādīts šī sprieduma 936. punktā,
Microsoft
tiesas sēdē atzina, ka 1999. gada maijā nebija nekāda tehniska iemesla, kas tai liegtu turpināt piegādāt tās multimediju draiveri tādā formā, tas ir, neintegrējot to
Windows

98 Second Edition
operētājsistēmā.
Treškārt, no šī sprieduma 1219.–1221. punktā izklāstītajiem apsvērumiem izriet, ka
Microsoft
apgalvojums, ka apstrīdētā lēmuma 6. panta a) punktā noteiktais korektīvais pasākums ir iekšēji pretrunīgs un to nav iespējams izpildīt, ir nepamatots. Šis apgalvojums balstīts uz nepareizu premisu, ka 6. panta a) punktā pieprasītā
Windows
versija ir degradēta
Microsoft
operētājsistēmas versija. Kā Komisija pareizi norāda savos rakstveida procesuālajos dokumentos, kaut gan ir skaidrs, ka tad, kad
Windows Media Player
ir izņemts no
Windows
, šī draivera piedāvātās funkcionalitātes vairs nav pieejamas uz šādas operētājsistēmas versijas, nevar tikt secināts, ka šāda versija ir degradēta vai ka tā citos aspektos funkcionē sliktāk kā operētājsistēmas versija komplektā ar
Windows Media Player
. Prasība, lai
Microsoft
piedāvātu “pilnībā funkcionējošu” tās
Windows
klientu
PC
operētājsistēmu bez
Windows Media Player
(apstrīdētā lēmuma 6. panta a) punkts), ir jāskata kopsakarā it īpaši ar prasību apstrīdētā lēmuma 1012. apsvērumā, ka “
Windows
bez
Windows Media Player
ir it īpaši jābūt ne mazāk efektīvai kā
Windows
versijai kopā ar [
Windows Media Player
], uzsverot [
Windows Media Player
] funkcionalitāti, kas pēc definīcijas nebūs daļa no
Windows
versijas bez
Windows Media Player
”.
Pēc tam Pirmās instances tiesa uzskata, ka, nebūdams nesamērīgs, apstrīdētā lēmuma 6. panta a) punktā paredzētais korektīvais pasākums ir adekvāts līdzeklis, lai izbeigtu attiecīgo ļaunprātīgo rīcību un atrisinātu identificētās konkurences problēmas, tajā pašā laikā radot vismazākās iespējamās neērtības
Microsoft
un tās uzņēmējdarbības modelim.
Tādējādi šī pasākuma īstenošana neietver nekādas izmaiņas
Microsoft
pašreizējā tehniskajā praksē, izņemot
Windows
versijas izstrādāšanu, kas noteikta apstrīdētā lēmuma 6. panta a) punktā.
Konkrētāk,
Microsoft
saglabā tiesības piedāvāt
Windows
komplektā ar
Windows Media Player
. Ir jāatgādina, ka Komisijas vienīgais nolūks ir sniegt patērētājiem iespēju iegādāties šo operētājsistēmu bez šī multimediju draivera.
Vēl ir jāpiebilst, kā to pamatoti izvirza Komisija, ka korektīvais pasākums neskar
Microsoft
iespēju tirgot savu multimediju draiveri un it īpaši to piedāvāt lejuplādēšanai internetā.
Visbeidzot, Pirmās instances tiesa konstatē, ka šī sprieduma 974. punktā izklāstītā pamatojuma dēļ Komisija pamatoti uzskatīja, ka saistībā ar ASV izlīgumu
Microsoft
īstenotie pasākumi nebija pietiekami, lai izbeigtu attiecīgo ļaunprātīgo rīcību un atrisinātu identificētas konkurences problēmas.
Ņemot vērā šos apsvērumus, otrais pamats ir jānoraida kā nepamatots.
Attiecīgi ir jānoraida prasījumi par apstrīdētā lēmuma atcelšanu tiktāl, ciktāl tie attiecas uz
Windows
un
Windows Media Player
pārdošanu ar piesaisti.
D —
Par neatkarīgo pārraugošo pilnvaroto personu
1. Apstrīdētais lēmums
Saskaņā ar apstrīdētā lēmuma 4. panta pirmo daļu
Microsoft
tika uzlikts pienākums šī lēmuma 5. un 6. pantā paredzētajā kārtībā izbeigt 2. pantā konstatēto stāvokļa ļaunprātīgu izmantošanu.
Microsoft
turklāt jāatturas no 2. pantā minētajai darbībai līdzīgas darbības, kā arī mērķa vai seku ziņā identisku vai līdzvērtīgu darbību veikšanas (apstrīdētā lēmuma 4. panta otrā daļa).
Kā pasākumu, kas paredzēts, lai labotu apstrīdētā lēmuma 2. panta a) punktā konstatēto ļaunprātīgo atteikšanos, šī lēmuma 5. pantā ir noteikts, ka
Microsoft
ir 120 dienu laikā pēc šī lēmuma paziņošanas jāizpauž informācija par sadarbspēju visiem uzņēmumiem, kas vēlas izstrādāt un izplatīt darba grupas serveru operētājsistēmas, un jāļauj šiem uzņēmumiem ar saprātīgiem un nediskriminējošiem noteikumiem izmantot informāciju par sadarbspēju, lai izstrādātu un izplatītu darba grupas serveru operētājsistēmas.
Microsoft
arī ir jānodrošina, lai izpaustā informācija par sadarbspēju tiktu pēc vajadzības un pēc iespējas laikus atjaunināta. Visbeidzot, apstrīdētā lēmuma 5. pantā ir noteikts, ka
Microsoft
120 dienu laikā pēc šī lēmuma paziņošanas dienas ir jāizveido novērtēšanas mehānisms, kas ļautu ieinteresētajiem uzņēmumiem efektīvi iepazīties ar informācijas par sadarbspēju izmantošanas apjomu un nosacījumiem.
Kā pasākumu, kas paredzēts, lai labotu
Windows
operētājsistēmas klientu
PC
un
Windows Media Player
ļaunprātīgo pārdošanu ar piesaisti, apstrīdētā lēmuma 6. pantā
Microsoft
ir uzlikts pienākums 90 dienu laikā pēc šā lēmuma paziņošanas dienas piedāvāt pilnībā funkcionējošu savu
Windows
klientu
PC
operētājsistēmas versiju, kas neietver
Windows Media Player
, kaut gan
Microsoft
saglabā tiesības piedāvāt savu
Windows
klientu
PC
operētājsistēmu komplektā ar
Windows Media Player
.
Turklāt apstrīdētā lēmuma 7. pantā ir paredzēts izveidot pienācīgu mehānismu, kas palīdzētu kontrolēt, vai
Microsoft
izpilda apstrīdēto lēmumu, un kas it īpaši ietver neatkarīgās pārraugošās pilnvarotās personas iecelšanu. Saskaņā ar šo pantu 30 dienu laikā pēc šī lēmuma paziņošanas
Microsoft
ir jāiesniedz Komisijai piedāvājums par mehānisma izveidi, bet, ja gadījumā Komisija uzskatīs, ka šis mehānisms nav piemērots, tai “būtu tiesības noteikt šādu mehānismu, izdodot lēmumu”.
Apstrīdētā lēmuma 1043.–1048. apsvērumā Komisija detalizētāk apraksta pārraudzības mehānismu, kas minēts iepriekšējā punktā, un it īpaši izklāsta “vadošos principus, ko izmantot
Microsoft
, [kad tā sagatavo piedāvājumu par neatkarīgās pārraugošās pilnvarotās personas iecelšanu]” (apstrīdētā lēmuma 1044. apsvērums).
Tādējādi apstrīdētā lēmuma 1045. apsvērumā Komisija izklāsta, ka pārraugošās pilnvarotās personas “galvenais pienākums” ir sniegt atzinumus un to darīt pēc trešo personu vai Komisijas lūguma, vai pēc savas ierosmes par to, “vai
Microsoft
konkrētā gadījumā nav izpildījusi [apstrīdēto] lēmumu, vai par jebkuru citu jautājumu, kam varētu būt nozīme saistībā ar šī lēmuma efektīvu izpildi”.
Apstrīdētā lēmuma 1046. un 1047. apsvērumā Komisija precizē pārraugošās pilnvarotās personas uzdevumus saistībā ar abiem attiecīgajiem pārkāpumiem (skat. šī sprieduma 1261. punktu).
Apstrīdētā lēmuma 1048. apsvērumā Komisija izklāsta principus, kuri
Microsoft
ir jāņem vērā piedāvājumā par pārraugošo pilnvaroto personu. Pirmkārt, pārraugošo pilnvaroto personu ieceļ Komisija no personu saraksta, ko tai iesniegusi
Microsoft
.
Microsoft
ir jānosaka process, kas ļauj Komisijai iecelt pārraugošo pilnvaroto personu pēc savas izvēles, ja tā uzskata, ka neviena no piedāvātajām personām nav atbilstoša šo pienākumu veikšanai. Otrkārt, Komisija norāda, ka pārraugošajai pilnvarotajai personai ir jābūt pilnībā neatkarīgai no
Microsoft
un “ir jānosaka noteikumi, ka šai personai nav un nebūs interešu konflikta”. Pārraugošajai pilnvarotajai personai ir jābūt vajadzīgajai kvalifikācijai, lai veiktu savus pienākumus, un šai personai jāspēj piesaistīt ekspertus, kas veiktu precīzi noteiktus uzdevumus tās vārdā. Treškārt, Komisija norāda, ka ir jānosaka noteikumi, lai garantētu, ka pārraugošajai pilnvarotajai personai ir “piekļuve
Microsoft
palīdzībai, informācijai, dokumentiem, telpām un darbiniekiem tādā mērā, kā šī persona to varētu saprātīgā mērā pieprasīt savu pienākumu veikšanai”. Ceturtkārt, Komisija uzskata, ka pārraugošajai personai ir jābūt pilnai piekļuvei attiecīgo
Microsoft
produktu pirmkodam. Visbeidzot un piektkārt, tā precizē, ka “visus izdevumus, kas saistīti ar pārraugošās pilnvarotās personas iecelšanu, ieskaitot taisnīgu atalgojumu par pārraugošās personas darbību, sedz
Microsoft
”.
2. Lietas dalībnieku argumenti
Microsoft
uzskata, ka apstrīdētā lēmuma 7. pantā tai uzliktais pienākums iecelt neatkarīgu pārraugošu pilnvarotu personu ir prettiesisks, jo Komisijai nav tiesību, pirmkārt, deleģēt privātpersonai izpildes pilnvaras, kas tai piešķirtas Regulā Nr. 17, un, otrkārt, pieprasīt
Microsoft
segt izmaksas, kas rodas sakarā ar pārraudzīšanu — vai
Microsoft
izpilda apstrīdēto lēmumu, ieskaitot pārraugošās pilnvarotās personas atalgojumu.
Iesākumā
Microsoft
apstrīd, ka tās prasība atcelt apstrīdētā lēmuma 7. pantu ir priekšlaicīga. Komisija it īpaši nevar izvirzīt faktu, ka tā būtu varējusi noteikt pārraudzības mehānismu, pieņemot atsevišķu lēmumu, ja tā nebūtu apmierināta ar
Microsoft
piedāvājumu, un ka
Microsoft
tad būtu varējusi lūgt šī lēmuma atcelšanu.
Pirmkārt,
Microsoft
norāda, ka no apstrīdētā lēmuma 1043.–1048. apsvēruma skaidri izriet, ka šajā lietā pārraugošajai pilnvarotajai personai deleģētās pilnvaras ir izmeklēšanas un izpildes pilnvaras, kas parasti ir Komisijai.
Microsoft
norāda, ka, lai gan pārraugošās pilnvarotās personas primārais uzdevums ir sniegt atzinumus par apstrīdētā lēmuma izpildi, tai arī ir tiesības izmeklēt pasākumus, ko
Microsoft
īsteno, lai izpildītu šo lēmumu.
Microsoft
uzsver, ka apstrīdētā lēmuma 1317. zemsvītras piezīmē ir norādīts, ka “pārraugošajai pilnvarotajai personai ir jābūt ne tikai reaģējošai, bet arī proaktīvai, pārraugot, kā
Microsoft
izpilda šo lēmumu”. Tādējādi apstrīdētais lēmums ir vērsts uz to, lai izveidotu neatkarīgu izmeklēšanas un izpildes pasākumu avotu.
Tomēr saskaņā ar Regulas Nr. 17 11. un 14. pantu un Padomes 2002. gada 16. decembra Regulas (EK) Nr. 1/2003 par to konkurences noteikumu īstenošanu, kas noteikti [EKL] 81. un 82. pantā (
OV 2003, L 1, 1. lpp.
), 18.–21. pantu izmeklēšanas un izpildes pilnvaras ir tikai Komisijai un valstu konkurences iestādēm. Nevienā no šīm regulām Komisijai nav atļauts deleģēt šīs pilnvaras trešām personām vai
a fortiori
privātpersonām.
Microsoft
piebilst, ka, šādi deleģējot pilnvaras, Komisija liedz garantijas, kas judikatūrā ir atzītas attiecībā pret uzņēmumiem, nodrošināt to tiesības uz aizstāvību.
Replikas rakstā
Microsoft
precizē, ka tai nav nekādu iebildumu pret neatkarīgu pilnvarotu personu, kas Komisiju konsultētu par tehniskiem jautājumiem. Tomēr
Microsoft
uzskata, ka Komisijai būtu bijis pašai jānorīko savs eksperts šīm vajadzībām.
Otrkārt,
Microsoft
norāda, ka apstrīdētā lēmuma 7. pantā kopsakarā ar šī lēmuma 1048. apsvēruma v) punktu tai ir noteikts pienākums segt “visus izdevumus, kas saistīti ar pārraugošās pilnvarotās personas iecelšanu, ieskaitot taisnīgu atalgojumu par pārraugošās pilnvarotās personas darbību”. Piemērojot konkurences noteikumus, Komisija nevar uzlikt nekādus citus maksājumus kā tikai naudas sodus un kavējuma naudu.
Microsoft
uzskata, ka Komisija nevar izvirzīt savas pilnvaras uzdot uzņēmumam izbeigt pārkāpumu kā pamatojumu tam, lai šim uzņēmumam būtu jāsedz izmaksas, kas saistītas ar pārraugošo pilnvaroto personu. Šāda maksājuma uzlikšanai nav juridiskā pamata Regulā Nr. 17, Regulā Nr. 1/2003 vai kādā citā noteikumā.
Prioritāri, Komisija apgalvo, ka
Microsoft
argumenti par pārraugošo pilnvaroto personu nav pieņemami, jo tie ir priekšlaicīgi, hipotētiski un nepietiekami, lai pamatotu apstrīdētā lēmuma 7. panta atcelšanu. Komisija atgādina, ka šajā pantā
Microsoft
ir likts iesniegt piedāvājumu par pārraudzības mehānisma izveidošanu, bet tajā pašā laikā rezervējot Komisijai tiesības noteikt šādu mehānismu, pieņemot lēmumu, ja tā uzskatītu, ka
Microsoft
piedāvājums nav pienācīgs. Tā norāda, ka apstrīdētā lēmuma 1044.–1048. apsvērumā ir izklāstīti vadošie principi, kas
Microsoft
ir jāņem vērā, sagatavojot šo piedāvājumu, bet lielākā daļa šo principu nav noteikta ar apstrīdētā lēmuma 7. pantu. Konkrētāk, šis pants nenosaka ne pārraugošās pilnvarotās personas precīzas funkcijas, ne tās atalgojuma “avotu”.
Microsoft
līdz ar to varētu brīvi ierosināt tādu pārraugošās personas mandātu, kura darbības lauks būtu šaurāks, nekā to paredz apstrīdētais lēmums, kā arī paredzēt atšķirīgus atalgojuma nosacījumus. Komisija tad varētu noraidīt šos piedāvājumus un noteikt citādāk formulētus pienākumus ar lēmumu. Šāds lēmums nebūtu tikai apstrīdēto lēmumu apstiprinošs un to varētu apstrīdēt.
Pakārtoti, Komisija norāda, ka
Microsoft
izvirzītie argumenti nav pamatoti.
Pirmkārt, Komisija apgalvo, ka no apstrīdētā lēmuma 1044.–1048. apsvēruma neizriet, ka tā būtu deleģējusi privātpersonai izmeklēšanas un izpildes pilnvaras, kas tai piešķirtas ar EKL 81. un 82. pantu. Komisija norāda, ka no “informācijas vākšanas” aspekta apstrīdētajā lēmumā ir noteikts tikai “konsensuāls mehānisms”, kas ļauj ātri atrisināt daudzos tehniskos jautājumus, kas varētu rasties saistībā ar korektīvo pasākumu izpildi. Tā atzīst, ka apstrīdētā lēmuma 1048. apsvērumā un 1317. zemsvītras piezīmē ir noteikts, ka neatkarīgā pārraugošā pilnvarotā persona var uzdot jautājumus
Microsoft
un var piekļūt dokumentiem un attiecīgo produktu pirmkodam, bet tajā nav noteikts nekas, kas liegtu
Microsoft
precizēt piedāvājumā to, ka tā varētu atteikties atbildēt uz šādiem jautājumiem vai atteikt piekļuvi pieprasītajai informācijai. Šādas atteikšanās gadījumā Komisija izvērtētu, vai tai ir jārīkojas saskaņā ar Regulas Nr. 1/2003 V nodaļu, un tādējādi paturētu pilnu izvērtēšanas brīvību saistībā ar tās izmeklēšanas pilnvarām.
Atbildot uz Pirmās instances tiesas uzdoto jautājumu, Komisija precizēja, ka apstrīdētā lēmuma 7. pants ir bāzēts uz Regulas Nr. 17 3. pantu un ka tā ir “izpausme” pilnvarām, kas tai piešķirtas ar šo pantu, pieņemt lēmumus, ar kuriem uzņēmumiem tiek uzdots izbeigt pārkāpumu.
Otrkārt, Komisija norāda, ka
Microsoft
noteiktais pienākums segt izmaksas, kas saistītas ar pārraugošās personas atalgojumu, tiešā veidā nav daļa no sankcijām, kas noteiktas Regulā Nr. 17 un Regulā Nr. 1/2003. Tā norāda, ja apstrīdētā lēmuma 7. pants būtu jāsaprot kā tāds, kas nosaka pienākumu saistībā ar pārraugošās pilnvarotās personas atalgojumu, tad šī pamata juridiskajam pamatam ir jābūt Regulas Nr. 17 3. pantam. Tā paskaidro, ka lēmums, kas pieņemts uz šī panta pamata, var ietvert rīkojumu veikt noteiktas darbības vai sniegt noteiktus pakalpojumus, kas prettiesiski nav sniegti, kā arī ietvert aizliegumu turpināt noteiktu darbību, praksi vai situācijas, kas ir pretrunā Līgumam, un ietvert noteiktus izdevumus adresātam. Komisija atsaucas uz apstrīdētā lēmuma 1044. apsvērumu un norāda, ka korektīvo pasākumu īstenošanai ir nepieciešama efektīva pārraudzība, vai
Microsoft
izpilda ar apstrīdēto lēmumu noteiktos pienākumus.
3. Pirmās instances tiesas vērtējums
Microsoft
vēlas panākt apstrīdētā lēmuma 7. panta atcelšanu tādēļ, ka, prettiesiski deleģējot izmeklēšanas un izpildes pilnvaras trešai personai, Komisija ir pārsniegusi savas pilnvaras, kas tai noteiktas ar EKL 82. pantu un Regulu Nr. 17. Tāda pārraudzības mehānisma, kāds minēts apstrīdētā lēmuma 7. pantā, noteikšanai uzņēmumam un uzlikšanai par pienākumu segt šīs trešās personas, ko iecēlusi Komisija, lai šī persona tai palīdzētu pārraudzīt apstrīdētajā lēmumā noteikto korektīvo pasākumu izpildi, atalgojumu, nav nekāda juridiskā pamata Kopienu tiesībās.
Komisija uzskata, ka šis lūgums atcelt ir pāragrs un tādējādi nepieņemams, jo apstrīdētā lēmuma 7. pantā
Microsoft
nav noteikts pienākums, bet tikai aicinājums iesniegt piedāvājumu par pārraudzības mehānisma izveidošanu. Katrā ziņā šis pants neietver Komisijas pilnvaru deleģēšanu. Komisija apgalvo, ka šī pārraudzības mehānisma izveidošana un neatkarīgās pārraugošās personas atalgojuma segšanas pienākuma noteikšana
Microsoft
ir pamatojama ar Regulas Nr. 17 3. pantu, kas tai ļauj likt attiecīgajiem uzņēmumiem izbeigt pārkāpumu, ko tā ir konstatējusi.
Ir jāatgādina, ka apstrīdētā lēmuma 7. panta tiesiskums ir jāpārbauda, ņemot vērā faktiskos un tiesiskos elementus, kas pastāvēja apstrīdētā lēmuma pieņemšanas brīdī. Tajā laikā spēkā vēl bija Regula Nr. 17, bet Regula Nr. 1/2003, kas to aizstāja, stājās spēkā 2004. gada 1. maijā.
Ir arī jāatgādina, ka pilnvaras izmeklēšanas un izpildes jomā, kas Komisijai bija apstrīdētā lēmuma pieņemšanas laikā, tiktāl, ciktāl tās ir atbilstošas saistībā ar lūgumu atcelt šī lēmuma 7. pantu, bija tās pilnvaras saskaņā ar Regulas Nr. 17 3. panta 1. punktu pieprasīt attiecīgajam uzņēmumam izbeigt pārkāpumu, tās pilnvaras saskaņā ar šīs regulas 11. pantu pieprasīt informāciju, tās izmeklēšanas pilnvaras saskaņā ar šīs regulas 14. pantu un pilnvaras saskaņā ar šīs regulas 16. pantu uzlikt kavējuma naudas maksājumus uzņēmumiem, lai tiem liktu izbeigt konstatēto pārkāpumu.
Iesākumā Pirmās instances tiesa uzskata, ka ir jānoraida Komisijas arguments, ka lūgums atcelt 7. pantu ir priekšlaicīgs, jo ar šo
Microsoft
ir tikai aicināta iesniegt piedāvājumu pirms tam, kad Komisija pieņems galīgo lēmumu par pārraudzības mehānisma izveidošanu. Fakts, ka apstrīdētā lēmuma 7. pantā ir ietverts aicinājums iesniegt piedāvājumu, nevar grozīt šī panta obligāto raksturu tiktāl, ciktāl tas ir Komisijas pilnvaru likt, lai tiktu izbeigts pārkāpums, īstenošana.
Ja Komisija lēmumā konstatē, ka uzņēmums ir pārkāpis EKL 82. pantu, šim auzņēmumam bez kavēšanās ir jāveic visi nepieciešamie pasākumi, lai ievērotu šo noteikumu, pat nepastāvot specifiskiem pasākumiem, kurus Komisija noteikusi šajā lēmumā. Ja šajā lēmumā ir noteikti korektīvie pasākumi, attiecīgajam uzņēmumam tie ir jāveic un jāuzņemas visi izdevumi, kas saistīti ar to veikšanu, bet, ja tas netiek izdarīts, tiek noteikta kavējuma nauda saskaņā ar Regulas Nr. 17 16. pantu (skat. šī sprieduma 1259. punktu).
No apstrīdētā lēmuma 7. panta un it īpaši no 30 dienu termiņa, kas noteikts
Microsoft
, izriet, ka tas tieši bija tāds obligātais pasākums, kāds noteikts ar šo noteikumu. Kaut gan pirmā reakcija, kas paredzēta gadījumā, ja
Microsoft
neiesniegtu pienācīgu piedāvājumu, ir norādīta apstrīdētā lēmuma 7. panta otrajā daļā, proti, pārraudzības mehānisma noteikšana, izdodot lēmumu, tomēr ja
Microsoft
neizpilda pienākumu iesniegt piedāvājumu, tā arī riskē, ka tai var uzlikt kavējuma naudu. Šādi noteiktā pasākuma obligāto raksturu nevar ietekmēt vienkāršs fakts, ka Komisija saglabā tiesības noteikt šādu mehānismu pati gadījumā, ja tā uzskata, ka
Microsoft
piedāvājums nav atbilstīgs. Šāda specifiska pasākuma neizpildīšana, kas noteikts lēmumā, kurš paredzēts, lai izbeigtu EKL 82. panta pārkāpumu, pats par sevi ir atsevišķs Kopienu tiesību pārkāpums, šajā konkrētajā gadījumā Regulas Nr. 17 3. panta pārkāpums.
Šo vērtējumu nevājina Komisijas arguments, ka
Microsoft
būtu varējusi iesniegt citu piedāvājumu, kas labāk atbilstu tās uzskatam par to, ko Komisija bija tiesīga tai pieprasīt. Atbilstoši pastāvīgajai judikatūrai akta rezolutīvā daļa nav nošķirama no tā pamatojuma un, ja tas ir vajadzīgs, tā ir jāinterpretē, ņemot vērā iemeslus, kas ir noveduši pie tā pieņemšanas (Tiesas 1997. gada 15. maija spriedums lietā
C-355/95 P
TWD
/Komisija,
Recueil
, I-2549. lpp.
, 21. punkts, un 2004. gada 29. aprīļa spriedums lietā
C-91/01 Itālija/Komisija,
Recueil
, I-4355. lpp.
, 49. punkts; Pirmās instances tiesas 2004. gada 14. oktobra spriedums lietā
T-137/02
Pollmeier Malchow
/Komisija, Krājums, II-3541. lpp.
, 60. punkts).
Pirmās instances tiesa pēc būtības uzskata, ka, it īpaši ņemot vērā misiju, ko Komisija paredz pārraugošajai pilnvarotajai personai, kā tas ir apkopots šī sprieduma 1261. punktā, un ņemot vērā Komisijai Regulas Nr. 17 3. un 16. pantā piešķirtās pilnvaras, apstrīdētā lēmuma 7. pantam ir tāda iedarbība, ka, ja
Microsoft
noteiktā 30 dienu termiņa laikā nebūtu iesniegusi piedāvājumu, kas atbilstu principiem, kuri it īpaši izklāstīti apstrīdētā lēmuma 1045.–1048. apsvērumā,
Microsoft
būtu pārkāpusi apstrīdēto lēmumu un tā būtu pakļauta riskam, ka tai uzliktu naudas maksājumus saskaņā ar Regulas Nr. 17 16. pantu. No tā izriet, ka
Microsoft
juridisko situāciju tieši ietekmēja apstrīdētā lēmuma 7. pants un ka lūgums atcelt šo pantu nevar tikt uzskatīts par priekšlaicīgu vai hipotētisku, kā to apgalvo Komisija.
Pirmās instances tiesa uzskata, ka ir jāizvērtē, vai apstrīdētā lēmuma 7. panta juridiskais pamats ir Regula Nr. 17 vai, kā to apgalvo
Microsoft
, Komisija pārsniedza izmeklēšanas un izpildes pilnvaras tiktāl, ciktāl tā lika
Microsoft
pieņemt neatkarīgas pārraugošas pilnvarotās personas iecelšanu, kurai būtu attiecīgie pienākumi un pilnvaras.
Šajā sakarā ir jānorāda, ka no apstrīdētā lēmuma 1043.–1048. apsvēruma izriet, ka neatkarīgās pārraugošās personas misija ietver:
—
tās “galvenais pienākums” ir sniegt atzinumus par to, vai
Microsoft
konkrētā gadījumā nav izpildījusi pienākumus, kas tai noteikti ar apstrīdēto lēmumu (ieskaitot pienākumu izpildīšanu īstenot korektīvos pasākumus pareizi);
—
šie atzinumi tiek sniegti vai nu pēc trešās personas lūguma, vai nu pēc Komisijas lūguma, vai arī pēc pārraugošās pilnvarotās personas pašas ierosmes;
—
šajā sakarā ir paredzēts, ka pārraugošajai pilnvarotajai personai ir jābūt ne tikai reaģējošai, bet arī proaktīvai, pārraugot, kā
Microsoft
izpilda šo lēmumu (apstrīdētā lēmuma 1317. zemsvītras piezīme);
—
saistībā ar attiecīgo ļaunprātīgo atteikumu pārraugošajai pilnvarotajai personai ir jāizvērtē, vai informācija, ko
Microsoft
atklāj, ir pilnīga un pareiza, vai nosacījumi, ar kādiem tā sniedz piekļuvi specifikācijām un atļauj to izmantošanu, ir saprātīgi un nediskriminējoši un vai informācijas atklāšana tiek veikta laikus;
—
saistībā ar ļaunprātīgo pārdošanu ar piesaisti pārraugošajai pilnvarotajai personai ir jākonsultē Komisija par to, vai trešo personu iesniegtās sūdzības par
Microsoft
pienākumu izpildi ir pamatotas no tehniskā skatpunkta un it īpaši, vai
Windows
versija bez
Windows Media Player
ir mazāk efektīva kā
Windows
versija komplektā ar
Windows Media Player
, kuru
Microsoft
turpinās pārdot. Pārraugošajai pilnvarotajai personai ir arī jākonsultē par to, vai
Microsoft
aizskar citu konkurējošu multimediju draiveru veiktspēju ar selektīvu, neadekvātu un nesavlaicīgu
Windows API
atklāšanu.
Apstrīdētā lēmuma 1048. apsvērumā Komisija izklāsta principus, kuri
Microsoft
ir jāņem vērā savā piedāvājumā par neatkarīgo pārraugošo pilnvaroto personu saskaņā ar šī lēmuma 7. pantu. Šie principi ir šādi:
—
pārraugošo pilnvaroto personu ieceļ Komisija no personu saraksta, ko tai iesniegusi
Microsoft
(1048. apsvēruma i) punkts);
—
pārraugošajai pilnvarotajai personai ir jābūt pilnībā neatkarīgai no
Microsoft
un ir jānosaka noteikumi, ka šai personai nav un nebūs interešu konflikta; pārraugošajai pilnvarotajai personai ir jābūt nepieciešamajai kvalifikācijai, lai veiktu savus pienākumus, un šai personai būtu jāspēj piesaistīt ekspertus, kas veiktu precīzi noteiktus uzdevumus tās vārdā (1048. apsvēruma ii) punkts);
—
ir jānosaka noteikumi, lai garantētu, ka pārraugošajai pilnvarotajai personai ir piekļuve
Microsoft
palīdzībai, informācijai, dokumentiem, telpām un darbiniekiem tādā mērā, kā šī persona to varētu saprātīgā mērā pieprasīt savu pienākumu veikšanai (1048. apsvēruma iii) punkts);
—
pārraugošajai personai ir jābūt pilnai piekļuvei attiecīgo
Microsoft
produktu pirmkodam (jebkuras domstarpības par
Microsoft
atklāto specifikāciju precizitāti un pilnīgumu var atrisināt tikai tad, ja tehniskā informācija tiek pārbaudīta, salīdzinot to ar
Microsoft
produktu faktisko kodu) (1048. apsvēruma iv) punkts);
—
visus izdevumus, kas saistīti ar pārraugošās pilnvarotās personas iecelšanu, ieskaitot taisnīgu atalgojumu par pārraugošās personas darbību, sedz
Microsoft
(1048. apsvēruma v) punkts).
No šī apraksta izriet, ka Komisija paredzēja, ka neatkarīgās pārraugošās pilnvarotās personas pienākumos ietilpst izvērtēt un pārbaudīt korektīvo pasākumu izpildīšanu, vajadzības gadījumā piekļūstot resursiem, kas minēti iepriekšējā punkta trešajā un ceturtajā ievilkumā, rīkojoties neatkarīgi vai pat pēc savas ierosmes.
Komisija savos rakstveida procesuālajos dokumentos skaidri atzīst, ka tai nav tiesību deleģēt trešai personai izmeklēšanas un izpildes pilnvaras, kas tai piešķirtas Regulā Nr. 17. Komisija apstrīd, ka apstrīdētajā lēmumā paredzētais pārraudzības mehānisms ietver šādu pilnvaru deleģēšanu.
Savukārt, kā to atzīst
Microsoft
, Komisijai ir tiesības pārraudzīt, kā attiecīgais uzņēmums izpilda pārkāpumu konstatējošā lēmumā noteiktos korektīvos pasākumus, un nodrošināt, lai citi korektīvie pasākumi, kas nepieciešami, lai izbeigtu pret konkurenci vērsto iedarbību, tiek izpildīti bez kavēšanās. Šajā sakarā Komisijai ir tiesības izmantot izmeklēšanas pilnvaras, kas noteiktas Regulas Nr. 17 14. pantā, un attiecīgā gadījumā izmantot ārēju ekspertu, lai atrisinātu tehniskas dabas jautājumus.
Turklāt nevar tikt apstrīdēts, ka Komisija, ja tā nolemj pieaicināt ārēju ekspertu, var sniegt šim ekspertam jebkādu informāciju vai dokumentus, ko tā varētu būt ieguvusi, izmantojot izmeklēšanas pilnvaras saskaņā ar Regulas Nr. 17 14. pantu.
Saskaņā ar šīs regulas 11. panta 4. punktu un 14. panta 3. punktu uzņēmumiem ir jāsniedz Komisijas pieprasītā informācija un jāpakļaujas izmeklēšanai, ko tā veic. Tomēr šādi pieprasījumi un izmeklēšana ir vajadzības gadījumā pakļautas Kopienu tiesas kontrolei.
Pirmās instances tiesa uzskata, ka, nosakot pārraudzības mehānismu, kas ietver neatkarīgas pilnvarotas personas iecelšanu, kā tas norādīts apstrīdētā lēmuma 7. pantā, un kurai uzticēti pienākumi, kas it īpaši izklāstīti šī lēmuma 1048. apsvēruma iii) un iv) punktā, Komisija nozīmīgi pārsniedza to situāciju, kurā tā norīkotu pati savu ārējo ekspertu, lai tas konsultētu Komisiju, kad tā izmeklē korektīvo pasākumu, kas noteikti apstrīdētā lēmuma 4., 5. un 6. pantā, izpildīšanu.
Būtībā apstrīdētā lēmuma 7. pantā Komisija pieprasa, lai tiktu iecelta neatkarīga pilnvarota persona, kas, veicot savus pienākumus, ir neatkarīga ne tikai no
Microsoft
, bet arī no pašas Komisijas tiktāl, ciktāl šai personai ir jārīkojas pēc savas ierosmes un pēc trešo personu lūguma, pildot savas pilnvaras. Tādējādi, kā Komisija norāda apstrīdētā lēmuma 1043. apsvērumā, šī prasība pārsniedz vienkāršu pienākumu ziņot Komisijai par
Microsoft
rīcību.
Turklāt neatkarīgās pilnvarotās personas pienākumi neaprobežojas tikai ar jautājumu uzdošanu
Microsoft
un atbilžu ziņošanu Komisijai, vai padomiem saistībā ar korektīvo pasākumu izpildīšanu. Saistībā ar
Microsoft
pienākumu atļaut pārraugošajai pilnvarotajai personai neatkarīgi no Komisijas piekļūt informācijai, dokumentiem, telpām un darbiniekiem un arī attiecīgo produktu pirmkodam, Pirmās instances tiesa atzīmē, ka nav paredzēts nekāds ierobežojums laikā šai pastāvīgajai pārraugošās pilnvarotās personas dalībai
Microsoft
darbības, kas saistītas ar korektīvajiem pasākumiem, pārraudzībā. Šajā sakarā ir jākonstatē, ka no apstrīdētā lēmuma 1002. apsvēruma izriet, ka Komisija uzskata, ka pienākumam atklāt sadarbspējas informāciju ir jāattiecas “perspektīvā veidā” uz
Microsoft
produktu nākamajām paaudzēm.
No tā izriet, ka Komisijai nav tiesību, izmantojot pilnvaras, kas tai izriet no Regulas Nr. 17 3. panta, likt
Microsoft
neatkarīgai pārraugošajai pilnvarotajai personai piešķirt pilnvaras, ko Komisija pati nav tiesīga piešķirt trešām personām. No tā izriet, ka apstrīdētā lēmuma 7. panta otrajai daļai tādējādi nav juridiskā pamatojuma it īpaši tiktāl, ciktāl tā implicē, ka neatkarīgai pārraugošajai pilnvarotajai personai tiek deleģētas pilnvaras, kuras tikai pati Komisija var īstenot Regulas Nr. 17 sakarā.
Turklāt, ja, kā to apgalvo Komisija, tās nolūks bija noteikt tikai konsensuālu mehānismu, nebija nekādas nepieciešamības noteikt šādu mehānismu apstrīdētā lēmuma 7. pantā.
Visbeidzot, Komisija pārsniedz savas pilnvaras tiktāl, ciktāl apstrīdētā lēmuma 7. pants, to aplūkojot kopsakarā ar šī lēmuma 1048. apsvēruma v) punktu, uzliek
Microsoft
pienākumu segt visas izmaksas, kas saistītas ar pārraugošās pilnvarotās personas iecelšanu, ieskaitot tās atalgojumu un izdevumus, kas rodas tās uzdevumu veikšanas dēļ.
Neviena Regulas Nr. 17 norma Komisijai nedod tiesības pieprasīt uzņēmumam segt izmaksas, kas rodas Komisijai saistībā ar korektīvo pasākumu izpildes uzraudzību.
Pēc būtības Komisijai kā iestādei, kas ir atbildīga par Kopienu konkurences noteikumu piemērošanu, ir jāseko pārkāpumus konstatējošo lēmumu izpildei neatkarīgā, objektīvā un taisnīgā veidā. Šajā sakarā ar tās atbildību, lai efektīvi īstenotu Kopienu tiesības, būtu nesavienojama paļaušanās uz vai ietekmēšanās no lēmuma adresāta vēlēšanās vai spējas segt šādas izmaksas.
Turklāt no judikatūras izriet, ka Komisijai nav neierobežotas rīcības brīvības, nosakot korektīvos pasākumus, kas tiek noteikti uzņēmumiem, lai izbeigtu pārkāpumu. Regulas Nr. 17 3. panta piemērošanas kontekstā samērīguma princips pieprasa, lai apgrūtinājumi, kas tiek uzlikti uzņēmumiem, lai tie izbeigtu pārkāpumu, nepārsniegtu to, kas ir atbilstošs un nepieciešams, lai sasniegtu paredzēto mērķi, proti, atjaunot, ka tiek ievēroti noteikumi, kas bija pārkāpti (iepriekš šī sprieduma 107. punktā minētais spriedums lietā
Magill
, 93. punkts).
Ja Komisijai nav kompetences saskaņā ar Regulas Nr. 17 3. pantu pieņemt lēmumu, ar kuru tiek noteikti korektīvie pasākumi EKL 82. pantu pārkāpušam uzņēmumam, ieskaitot ar to saistītās izmaksas, kas pārsniedz to, kas ir atbilstošs un nepieciešams, tad Komisijai ir vēl jo mazāk kompetences likt šim uzņēmumam segt izmaksas, kuras ir jāsedz Komisijai, izpildot savus izmeklēšanas un izpildes pienākumus.
No iepriekš minētajiem apsvērumiem izriet, ka apstrīdētā lēmuma 7. pantam nav nekāda juridiskā pamata Regulā Nr. 17 un tas tādējādi pārsniedz Komisijas izmeklēšanas un izpildes pilnvaras saskaņā ar Regulu Nr. 17, jo Komisija uzdod
Microsoft
iesniegt piedāvājumu par mehānisma izveidi, kam ir jāiekļauj neatkarīgas pārraugošas pilnvarotās personas iecelšana, kurai ir tiesības neatkarīgi no Komisijas saņemt
Microsoft
palīdzību un piekļūt informācijai, dokumentiem, telpām un darbiniekiem un arī attiecīgo produktu pirmkodam, un arī nosaka, ka
Microsoft
ir jāsedz visas izmaksas, kas saistītas ar neatkarīgās pilnvarotās personas iecelšanu, ieskaitot tās atalgojumu. Tādējādi Komisija nevar saglabāt tiesības noteikt šādu mehānismu, izdodot lēmumu, gadījumā, kad tā uzskata, ka
Microsoft
piedāvātais mehānisms nav atbilstošs.
No tā izriet, ka apstrīdētā lēmuma 7. pants ir jāatceļ iepriekšējā punktā aprakstītajā apmērā.
II —
Par prasījumiem par naudas soda atcelšanu vai tā apmēra samazināšanu
A —
Apstrīdētais lēmums
Par abiem pārkāpumiem (ļaunprātības gadījumiem), kas tika identificēti apstrīdētajā lēmumā, tika uzlikts viens naudas sods EUR 497196304 apmērā (apstrīdētā lēmuma 3. pants).
Jautājumu par naudas sodu Komisija izvērtē apstrīdētā lēmuma 1054.–1080. apsvērumā.
Pirmkārt, Komisija precizē, ka tā ņēma vērā Regulas Nr. 17 15. panta 2. punkta noteikumus (apstrīdētā lēmuma 1054. apsvērums), un atgādina, ka naudas sodus nosaka, ņemot vērā pārkāpuma smagumu un ilgumu, kā arī dažādus atbildību pastiprinošus vai mīkstinošus apstākļus (apstrīdētā lēmuma 1055. apsvērums).
Otrkārt, Komisija noraida argumentus, ko
Microsoft
bija izvirzījusi administratīvā procesa laikā, lai pamatotu savu tēzi, ka šajā lietā tai nebija jāuzliek nekāds naudas sods (apstrīdētā lēmuma 1056.–1058. apsvērums).
Šajā sakarā, pirmkārt, Komisija norāda, ka apstrīdētajā lēmumā ir pietiekami pierādīts, ka
Microsoft
ar nodomu, vai vismaz aiz nolaidības, pārkāpa EKL 82. pantu un EEZ līguma 54. pantu (apstrīdētā lēmuma 1057. apsvērums). Otrkārt, Komisija noliedz, ka tā būtu ieviesusi “jaunu tiesību noteikumu”, un secina, ka
Microsoft
būtu bijis jāzina, ka
Microsoft
pārkāpj minētās tiesību normas (tas pats apsvērums). Treškārt, Komisija noraida
Microsoft
argumentu, ka ļaunprātīgā pārdošana ar piesaisti nevarēja būt sākusies 1999. gadā, jo noteikta mediju funkcionalitāte ir bijusi integrēta
Windows
kopš 1992. gada (tas pats apsvērums).
Treškārt, Komisija izklāsta veidu, kādā tā aprēķināja naudas sodu (apstrīdētā lēmuma 1059.–1079. apsvērums).
Pirmkārt, Komisija naudas soda pamata apmēru nosaka, pamatojoties uz pārkāpuma smagumu un ilgumu (apstrīdētā lēmuma 1059.–1078. apsvērums).
Komisija norāda, ka, lai novērtētu pārkāpuma smagumu, ir jāņem vērā pārkāpuma raksturs, tā ietekme uz tirgu un attiecīgā ģeogrāfiskā tirgus lielums (apstrīdētā lēmuma 1060. apsvērums).
Saistībā ar pārkāpuma raksturu Komisija apstrīdētā lēmuma 1061.–1068. apsvērumā vērš uzmanību uz šādiem faktoriem:
—
Tiesa vairākos gadījumos ir pasludinājusi, ka dominējošā stāvoklī esošu uzņēmumu atteikumi piegādāt un pārdošana ar piesaisti ir prettiesiska;
—
Microsoft
ir dominējošs stāvoklis klientu
PC
operētājsistēmu tirgū un tās tirgus daļa pārsniedz 90 %;
—
šis tirgus un divi citi tirgi, kas identificēti apstrīdētajā lēmumā, ir raksturīgi ar to, ka tajos pastāv ievērojama tieša un netieša tīkla iedarbība;
—
šajos apstākļos
Microsoft
izmantoja spēka sviras stratēģiju, kas izpaužas kā divi atsevišķi pārkāpumi;
—
saistībā ar ļaunprātīgo atteikšanos piegādāt
Microsoft
praktizēja vispārēju rīcības plānu, kas bija vērsts uz to, lai izveidotu un izmantotu tās priekšrocību virknē priviliģēto saikņu starp tās klientu
PC
operētājsistēmu un tās darba grupas serveru operētājsistēmu, un kas ietvēra iepriekšējo augstāko piegādes līmeņu izjaukšanu;
—
šī ļaunprātīgā prakse
Microsoft
ļāva paplašināt dominējošo stāvokli, aptverot darba grupas serveru operētājsistēmu tirgu, kuram ir “ievērojama vērtība”;
—
šī minētā tirgus iegūšanai var būt citas negatīvas sekas attiecībā uz konkurenci;
—
saistībā ar ļaunprātīgo pārdošanu ar piesaisti tā nodrošina, ka
Microsoft
klientu
PC
operētājsistēmu visuresamība nodrošina
Windows Media Player
visuresamību, kas rada bremzējošu faktoru iekārtu ražotājiem iepriekšinstalēt trešo personu multimediju draiverus uz klientu
PC
, un kaitē konkurencei straumējošu multimediju draiveru tirgū;
—
turklāt šai ļaunprātīgajai praksei ir būtiska iedarbība uz konkurenci par satura piegādi internetā un multimediju programmatūras industrijā;
—
visbeidzot, dominēšana straumējošu multimediju draiveru tirgū var radīt stratēģisku ceļu uz saistītajiem tirgiem, no kuriem daži ir ļoti izdevīgi.
Ņemot vērā iepriekšējā punktā izklāstītos elementus, Komisija uzskata, ka pārkāpums pēc tā rakstura ir jākvalificē kā “ļoti smags” (apstrīdētā lēmuma 1068. apsvērums).
Saistībā ar pārkāpuma iedarbību uz tirgu Komisija konstatē, ka “
Microsoft
rīcības plānam, kas ietvēra spēka sviras izmantošanu, ko tai sniedza dominējošais stāvoklis
PC
klientu operētājsistēmu tirgū, lai izskaustu konkurenci, ir būtiska ietekme uz darba grupas serveru operētājsistēmas un straumējošu multimediju draiveru tirgiem” (apstrīdētā lēmuma 1069. apsvērums).
Komisija pamato šo konstatāciju ar šādiem elementiem:
—
šis ļaunprātīgais atteikumus sniegt sadarbspējas informāciju jau ir ļāvis
Microsoft
iegūt dominējošo stāvokli darba grupas serveru operētājsistēmu tirgū un radījis risku, ka šajā tirgū var tikt likvidēta konkurence (apstrīdētā lēmuma 1070. apsvērums);
—
ļaunprātīgā pārdošana ar piesaisti jau ir ļāvusi
Microsoft
sasniegt vadošo stāvokli straumējošu multimediju draiveru tirgū un no apstrīdētajā lēmumā izvērtētajiem pierādījumiem izriet, ka “tirgus jau iespējami tiecas par labu [
Windows Media Player
]” (apstrīdētā lēmuma 1071. apsvērums).
Saistībā ar attiecīgā produkta ģeogrāfisko tirgu lielumu Komisija norāda, ka apstrīdētajā lēmumā identificētie trīs tirgi aptver visu EEZ (apstrīdētā lēmuma 1073. apsvērums).
Apstrīdētā lēmuma 1074. apsvērumā Komisija no iepriekš izklāstītās analīzes secina, ka
Microsoft
ir izdarījusi ļoti smagu EKL 82. panta un EEZ līguma 54. panta pārkāpumu, par kuru iespējamais naudas sods pārsniedz 20 miljonus EUR. Nākamajā apsvērumā tā nosaka EUR 165732101 kā sākuma summu par pārkāpumu smagumu, kura ir atskaites punkts naudas soda pamata summai (turpmāk tekstā — “sākuma summa”).
Apstrīdētā lēmuma 1076. apsvērumā Komisija izklāsta, ka, lai nodrošinātu pietiekamu preventīvu iedarbību attiecībā pret
Microsoft
, un ņemot vērā šī uzņēmuma būtisko ekonomisko kapacitāti, sākuma summa ir jādubulto, kas šajā stadijā palielina naudas soda summu līdz EUR 331464203.
Turklāt saistībā ar pārkāpuma ilgumu Komisija konstatē, ka ļaunprātīgais atteikums sniegt informāciju sākās 1998. gada oktobrī un vēl nav beidzies, bet ļaunprātīgā pārdošana ar piesaisti sākās 1999. gada maijā un vēl nav beigusies (apstrīdētā lēmuma 1077. apsvērums). Komisija uzskata, ka kopējais
Microsoft
izdarītā pārkāpuma ilgums tādējādi ir pieci gadi un pieci mēneši, kas ir ilgs pārkāpums (tas pats apsvērums). Tādēļ Komisija palielina iepriekšējā punktā minēto summu par 50 % un tādējādi nosaka naudas soda pamata summu EUR 497196304 apmērā (apstrīdētā lēmuma 1078. apsvērums).
Otrkārt, Komisija uzskata, ka nav vainu mīkstinošu vai vainu pastiprinošu apstākļu, kas būtu jāņem vērā šajā lietā (apstrīdētā lēmuma 1079. apsvērums). Galīgā naudas soda summa tādējādi ir noteikta EUR 497196304 apmērā (apstrīdētā lēmuma 1080. apsvērums).
B —
Lietas dalībnieku argumenti
Prioritāri,
Microsoft
norāda, ka apstrīdētā lēmuma 3. pantā uzliktais naudas sods ir pilnībā nepamatots, nepastāvot EKL 82. panta pārkāpumam.
Pakārtoti,
Microsoft
norāda, ka šis naudas sods ir pārmērīgs un nesamērīgs un ka tas tādēļ ir jāatceļ vai būtiski jāsamazina.
Šajā sakarā, pirmkārt,
Microsoft
uzskata, ka nav pamata tai uzlikt naudas sodu, kad tai pārmestie pārkāpumi izriet no “jaunas tiesību interpretācijas”. Lai pamatotu šo apgalvojumu,
Microsoft
atsaucas uz preses paziņojumiem, ko Komisija izplatījusi saistībā ar konkurences lietām (2001. gada 20. aprīļa preses paziņojums IP/01/584 un 2004. gada 2. jūnija preses paziņojums IP/04/705), un uz Komisijas praksi neuzlikt naudas sodus lietās, kurās tiek izvirzītas jaunas vai kompleksas problēmas. Turklāt dažās lietās Komisija ir uzlikusi tikai simboliskus naudas sodus attiecīgajiem uzņēmumiem tāpēc, ka no iepriekšējās prakses nevarēja viegli secināt, ka to uzvedība pārkāptu konkurences noteikumus.
Microsoft
apgalvo, ka principi, ko Komisija piemērojusi šajā lietā, ir “būtiska atkāpšanās no pastāvīgās judikatūras, un tie ir Komisijas teoriju būtisku grozījumu rezultāts, lietai progresējot šo piecu gadu laikā”.
Tādējādi, pirmkārt, saistībā ar ļaunprātīgo rīcību, kas ietvēra atteikšanos sniegt konkurentiem sadarbspējas informāciju un atļaut tās izmantošanu,
Microsoft
apgalvo, ka Komisija nekad nav precīzi identificējusi attiecīgo informāciju.
Microsoft
atkārto, ka
Sun
tai nelūdz licencēt tās intelektuālā īpašuma tiesības, lai tās izmantotu darba grupas serveru operētājsistēmu izstrādāšanai EEZ. Visbeidzot, tā apliecina, ka Komisijas pozīcija ir pilnīgi jauna tajā ziņā, ka tā uzliek pienākumu licencēt vērtīgas intelektuālā īpašuma tiesības, lai atvieglotu produktu izstrādi, kas tieši konkurē ar
Windows
serveru operētājsistēmām. Šo dažādo iemeslu dēļ
Microsoft
ir pamats uzskatīt, ka šajā lietā nebija izņēmuma apstākļu, kurus pieprasa Tiesa.
Otrkārt, saistībā ar ļaunprātīgo rīcību, kas ietver to, ka
Microsoft Windows
klientu
PC
operētājsistēmas iegādi pakārtoja vienlaicīgas
Windows Media Player
iegādes nosacījumam,
Microsoft
vispirms norāda, ka Komisijas teorija par pārdošanu ar piesaisti pirmajā iebildumu rakstā nebija pat minēta. Šī ir pirmā reize, kad Komisija ir uzskatījusi, ka, uzlabojot produktu, tajā integrējot “uzlabotu” funkcionalitāti, šajā gadījumā multimediju funkcionalitāti, kas ietver straumēšanas kapacitāti, vienlaikus nepiedāvājot šī produkta versiju par to pašu cenu bez šīs funkcionalitātes, varētu būt EKL 82. panta pārkāpums.
Turklāt
Microsoft
uzskata, ka naudas soda summa, kas tai uzlikta, ir pārmērīga. Lai pamatotu šo apgalvojumu,
Microsoft
izvirza trīs argumentu grupas.
Pirmkārt,
Microsoft
norāda, ka naudas soda sākumsumma nav pamatota. Iesākumā tā apgalvo, ka EUR 165732101 summas noteikšana ir patvaļīga un nepareizi pamatota. Pēc tam tā apstrīd Komisijas apgalvojuma pamatotību, ka tā bija izdarījusi “ļoti smagu” pārkāpumu. Attiecībā uz šo, tā norāda, ka Komisijai bija nepieciešami vairāk nekā pieci gadi, lai nonāktu pie secinājuma, ka attiecīgā rīcība ir nosodāma, un pat vēl ilgāku laiku, lai noteiktu kādi korektīvie pasākumi ir atbilstoši. Visbeidzot,
Microsoft
apgalvo, ka nevarēja paredzēt, ka tās rīcība varētu tikt uzskatīta par konkurences noteikumu pārkāpumu, vēl jo mazāk par “ļoti nopietnu” pārkāpumu.
Replikas rakstā
Microsoft
apstrīd Komisijas apgalvojumu, ka attiecīgajiem pārkāpumiem ir būtiska ietekme uz attiecīgajiem tirgiem.
Arī replikas rakstā
Microsoft
norāda, ka Komisija nebija tikai ņēmusi vērā “ar pārkāpumu skartos produktus”, lai noteiktu sākumsummu. Komisija arī ņēma vērā
Microsoft
apgrozījumu darba grupas serveru operētājsistēmu tirgū kopumā. Mazāk kā ceturtā daļa no prasītājas ienākumiem no šīs sistēmas var tikt attiecināta uz darba grupas serveru operētājsistēmu tirgu, kā to ir definējusi Komisija.
Otrkārt,
Microsoft
uzskata, ka Komisija nepamatoti dubultoja sākumsummu sakarā ar
Microsoft
“ievērojamo ekonomisko kapacitāti” un nepieciešamību nodrošināt pietiekamu preventīvo iedarbību. Tā norāda, ka Komisija tai nepārmet, ka
Microsoft
nevēlējās ievērot tiesības, un ka, tieši pretēji, Monti [
Monti
], tā laika Komisijas loceklis, kas atbild par konkurenci, uzslavēja
Microsoft
pūles sasniegt izlīgumu lietā un arī tās komandas dalībnieku profesionālismu.
Microsoft
piebilst, ka Komisija vēl jo vairāk nevar izvirzīt nepieciešamību atturēt citus uzņēmumus no līdzīgu pārkāpumu izdarīšanas. Visbeidzot,
Microsoft
norāda, ka sākumsumma ir balstīta uz
Microsoft
apgrozījumu un peļņu visā pasaulē un ka tie paši dati tiek izmantoti, lai pamatotu naudas soda paaugstināšanu preventīvos nolūkos (apstrīdētā lēmuma 1342. zemsvītras piezīme), kas nozīmē to, ka “viens un tas pats reizinātājs tiek ņemts vērā divreiz”. Citi faktori, kas minēti apstrīdētā lēmuma 1342. zemsvītras piezīmē, nepamato to, ka sākumsumma būtu jādubulto.
Treškārt,
Microsoft
norāda, ka dubultās sākumsummas palielināšana par 50 % pārkāpuma ilguma dēļ ir pārmērīga. Tā kritizē, ka, pirmkārt, Komisija nav ņēmusi vērā pasākumus, ko
Microsoft
ir īstenojusi, lai atrisinātu jautājumus, ko Komisija izvirzīja diskusiju gaitā un iebildumu rakstos vai apņemšanās, ko
Microsoft
uzņēmās saskaņā ar ASV izlīgumu. Tad
Microsoft
sūdzas, ka Komisija neņēma vērā administratīvā procesa ilgumu un ka
Microsoft
nevar kritizēt par to, ka tā mēģināja panākt izlīgumu ar Komisiju.
Microsoft
piebilst, ka tā nevarēja izbeigt apgalvotos pārkāpumus agrāk, jo “Komisijas teorijas ir būtiski mainījušās šo sešu gadu laikā”.
Komisija uzskata, ka
Microsoft
galvenais arguments ir jānoraida, jo nav pierādīts, ka Komisija bija kļūdaini konstatējusi EKL 82. panta pārkāpumu.
Komisija arī apstrīd
Microsoft
pakārtoto argumentu.
Šajā sakarā, pirmkārt, Komisija apgalvo, ka naudas sods ir pamatots.
Pirmkārt, Komisija norāda, ka tā nav piemērojusi nevienu jaunu tiesību noteikumu šajā lietā.
Tādējādi saistībā ar attiecīgo ļaunprātīgo atteikumu Komisija apgalvo, ka ir ņēmusi vērā faktu, ka bija iespējams, ka “ir iesaistītas intelektuālā īpašuma tiesības”. Līdz ar to, pamatojoties uz spriedumiem, tādiem kā iepriekš šī sprieduma 107. punktā minētais spriedums lietā
Magill
, tā veltīja lielu daļu no apstrīdētā lēmuma, lai parādītu, ka izņēmuma apstākļos atteikšanās licencēt intelektuālā īpašuma tiesības varētu būt dominējošā stāvokļa ļaunprātīga izmantošana. Turklāt, kā Direktīvas 91/250 apsvērumos ir specifiski norādīts, ka sadarbspējas informācijas nesniegšana var būt dominējošā stāvokļa ļaunprātīga izmantošana,
Microsoft
nevar nopietni apgalvot to, ka tā nezināja, ka pārkāpj EKL 82. pantu.
Turklāt Komisija atgādina, ka tā jau noraidīja
Microsoft
argumentus par
Sun
lūguma apjomu, un jau ir norādījusi, ka iespēja, ka autortiesību īpašnieka produkti un licences ņēmēja nākotnes produkti konkurēs, judikatūrā nav izslēgta. Atbildē uz replikas rakstu Komisija apgalvo, ka pirmā iebildumu raksta laikā tā bija identificējusi “noteiktu informācijas daudzumu, ko
Microsoft
ļaunprātīgi neatklāja”, un atgādina, ka
Microsoft
pilnībā zināja, ka tā atteicās sniegt tās konkurentiem piekļuvi pie sadarbspējas informācijas, kas norādīta apstrīdētajā lēmumā.
Saistībā ar ļaunprātīgo pārdošanu ar piesaisti Komisija atzīst, ka šī lieta vārētu atšķirties no iepriekšējām lietām par pārdošanu ar piesaisti tajā ziņā, ka apstrīdētajā lēmumā tā izvērtēja šīs rīcības faktisko iedarbību. Komisija uzskata, ka tomēr nevar izsecināt, ka tā būtu attīstījusi jaunu teoriju, un tās konstatācijas ir balstītas uz labi zināmiem juridiskiem un ekonomiskiem principiem.
Otrkārt, Komisija norāda, ka
Microsoft
ievērojamie finanšu un juridiskie resursi bija tādi, lai tā varētu paredzēt, ka tās rīcība, izmantojot tās dominējošo stāvokli vienā tirgū, lai iegūtu citu tirgu, tiks raksturota kā ļaunprātīga. Turklāt Kopienu tiesa ir pastāvīgi noraidījusi argumentu, ka nevar tikt uzlikts naudas sods, ja attiecīgais uzņēmums nevarēja zināt, ka tas pārkāpj konkurences noteikumus. Visbeidzot, tā uzskata, ka
Microsoft
nevar pamatoties uz faktu, ka Komisija nebija uzlikusi naudas sodu uzņēmumam citā lietā.
Otrkārt, Komisija apgalvo, ka naudas sods nav pārmērīgs, un uzsver, ka tas ir tikai 1,62 % no
Microsoft
apgrozījuma visā pasaulē uzņēmējdarbības gada laikā, kas beidzas 2003. gada 30. jūnijā.
Pirmkārt, Komisija izklāsta, ka tai ir rīcības brīvība, nosakot naudas soda summu, un tai nav jāpiemēro specifiska matemātiska formula. Tā piebilst, ka tās pienākumā sniegt pamatojumu neietilpst izklāstīt lēmumā datu izklāstu, kas attiecas uz naudas sodu aprēķināšanu. Turklāt tā norāda, ka saskaņā ar Pamatnostādnēm [naudas soda aprēķināšanai], piemērojot Regulas Nr. 17 15. panta 2. punktu un [EOTK līguma] 65. panta 5. punktu (
OV 1998, C 9, 3. lpp.
; turpmāk tekstā — “pamatnostādnes”), Komisija novērtēja pārkāpuma smagumu saistībā ar tā raksturu, tā ietekmi uz tirgu un attiecīgā ģeogrāfiskā tirgus lielumu.
Komisija apgalvo, ka tā noteica naudas soda sākumsummu, pamatojoties nevis uz
Microsoft
apgrozījumu visā pasaulē, bet tikai uz tās apgrozījumu EEZ klientu
PC
un darba grupas serveru operētājsistēmu tirgū. Aizstāvības raksta 217. zemsvītras piezīmē Komisija norāda, ka sākumsumma ir 7,5 % no šī apgrozījuma. Komisija secina, ka
Microsoft
apgalvojums, ka ir notikusi dubulta uzskaitīšana, ir nepamatots. Atbildot uz
Microsoft
apgalvojumu, ka Komisija ņēma vērā
Microsoft
apgrozījumu serveru operētājsistēmu tirgū kopumā, Komisija norāda, ka tā pamatojās uz datiem, ko
Microsoft
iesniedza atbildē uz pieprasījumu sniegt informāciju par darba grupas serveru sistēmām. Šajā sakarā Komisija atsaucas uz vēstuli, ko
Microsoft
tai nosūtīja 2004. gada 9. martā (atbildes uz replikas rakstu D.16. pielikums).
Otrkārt, Komisija norāda, ka tā bija tiesīga piemērot naudas soda sākumsummai reizinātāju 2. Šajā sakarā Komisija norāda, ka šī sākumsumma bija mazāka kā 1 % no
Microsoft
apgrozījuma pēdējā komercdarbības gada laikā, kas to nebūtu padarījis par pietiekami preventīvu. Tā izklāsta, ka, nosakot šo reizinātāju, Komisija ņēma vērā faktu, ka lieliem uzņēmumiem kopumā ir resursi, kas tiem ļauj labāk zināt par konkurences tiesību prasībām un sekām salīdzinājumā ar mazākiem uzņēmumiem.
Komisija arī norāda, ka no judikatūras izriet, ka prevencijas mērķis, ko tā ir tiesīga tiekties sasniegt, nosakot naudas sodu summas, ir vērsts uz to, lai nodrošinātu, ka uzņēmumi ievēro Līgumā noteiktos konkurences noteikumus, kad tie veic uzņēmējdarbību Kopienā vai EEZ (Pirmās instances tiesas 2003. gada 9. jūlija spriedums lietā
T-224/00
Archer Daniels Midland
un
Archer Daniels Midland Ingredients
/Komisija,
Recueil
, II-2597. lpp.
, 110. un 111. punkts). No tā izriet, ka naudas soda, kas uzlikts par konkurences noteikumu pārkāpšanu, preventīvais raksturs nevar tikt izvērtēts tikai saistībā ar sodītā uzņēmuma īpašo situāciju. Ir ne tikai nepieciešams atturēt šo uzņēmumu no tāda paša pārkāpuma atkārtošanas vai no konkurences noteikumu pārkāpumu izdarīšanas, bet arī atturēt citus uzņēmumus, kam ir “līdzīgs lielums un resursi”, no līdzīgu pārkāpumu izdarīšanas.
Turklāt Komisija uzsver, ka, pirmkārt, tā nav apgalvojusi, ka
Microsoft
traucēja izmeklēšanai, un ka, otrkārt, tā nav konstatējusi nekādus
Microsoft
vainu pastiprinošus apstākļus.
Treškārt, Komisija apstrīd, ka palielinājums par 50 %, ko tā piemēroja summai par pārkāpuma smagumu un kas tika noteikts, lai atspoguļotu pārkāpuma ilgumu, ir pārmērīgs. Komisija apgalvo, ka tā sekoja parastajai praksei piemērot saistībā ar pārkāpuma ilgumu 10 % palielinājumu par katru piedalīšanās pārkāpumā gadu.
Komisija uzskata, ka
Microsoft
nevar pamatoties uz pasākumiem, kurus tā īstenoja, lai risinātu Komisijas norādītās problēmas, vai kurus tā īstenoja saskaņā ar ASV izlīgumu, kam nav nekādas nozīmes, aprēķinot pārkāpuma ilgumu. Komisija atsaucas uz apstrīdētā lēmuma 241., 242. un 270.–279. apsvērumu un norāda, ka šie pasākumi neizbeidza pārkāpumu.
Visbeidzot, Komisija apstrīd
Microsoft
argumentu par administratīvā procesa ilgumu, it īpaši norādot, ka šo ilgumu objektīvi pamatoja lietas sarežģītība un nepieciešamība nodrošināt
Microsoft
tiesības uz aizstāvību.
C —
Pirmās instances tiesas vērtējums
Saistībā ar šiem secinājumiem Pirmās instances tiesai ir jāizvērtē apstrīdētā lēmuma 3. panta tiesiskums un vajadzības gadījumā, īstenojot neierobežoto kompetenci, jāatceļ vai jāsamazina naudas sods, kas šajā pantā uzlikts
Microsoft
.
Komisija uzlika vienu naudas sodu par diviem pārkāpumiem, kuri tika konstatēti apstrīdētā lēmuma 2. pantā. No šī lēmuma 1061.–1069. apsvēruma izriet, ka Komisija, kaut gan atzīstot divu atsevišķu pārkāpumu pastāvēšanu, tomēr uzskatīja, ka
Microsoft
izdarīja vienu pārkāpumu, proti, piemērojot stratēģiju, kas ietvēra tās dominējošā stāvokļa kā spēka sviras izmantošanu klientu
PC
operētājsistēmu tirgū (skat. it īpaši apstrīdētā lēmuma 1063. apsvērumu).
No apstrīdētā lēmuma 1054.–1080. apsvēruma izriet, ka, lai gan apstrīdētais lēmums uz to tieši nenorāda, Komisija aprēķināja naudas soda summu saskaņā ar pamatnostādnēs atspoguļoto metodoloģiju.
Prioritāri,
Microsoft
norāda, ka apstrīdētā lēmuma 3. pants ir jāatceļ, jo, tā kā nav bijis EKL 82. panta pārkāpuma, uzliktajam naudas sodam nav pamatojuma.
Šis arguments ir jānoraida. No izvērtējuma par atteikšanos sniegt un atļaut izmantot sadarbspējas informāciju un arī no izvērtējuma par
Windows
klientu
PC
operētājsistēmas un
Windows Media Player
pārdošanas ar piesaisti izriet, ka Komisija pamatoti konstatēja, ka
Microsoft
bija pārkāpusi EKL 82. pantu, īstenojot šīs divas rīcības.
Pakārtoti,
Microsoft
apgalvo, ka naudas sods ir pārmērīgs un nesamērīgs un ka tādēļ tas ir jāatceļ vai būtiski jāsamazina.
Microsoft
it īpaši norāda, ka divi rīcības veidi, kas minēti apstrīdētā lēmuma 2. pantā, ir pilnībā jaunas dominējošā stāvokļa ļaunprātīgas izmantošanas formas, un
Microsoft
nevarēja paredzēt, ka tās rīcību, kas ietver tās intelektuālā īpašuma tiesību izmantošanu saistībā ar vērtīgu tehnoloģiju, ko tā izstrādāja, un saistībā ar jaunas tehnoloģijas ieviešanu pastāvošā produktā, Komisija interpretēs kā EKL 82. panta pārkāpumu.
Pirmās instances tiesa uzskata, ka pakārtoti izvirzītie
Microsoft
argumenti nav pamatoti un it īpaši ka
Microsoft
nav pierādījusi, ka Komisija pieļāva kļūdu, izvērtējot pārkāpuma smagumu vai ilgumu vai nosakot naudas soda summu.
Šajā sakarā ir jāatgādina, ka, izvērtējot pirmo problemātiku, Pirmās instances tiesa apstiprināja Komisijas vērtējuma pamatotību, ka
Microsoft
atteikums — un Komisija izmantoja premisu, ka šis atteikums varētu būt atteikums licencēt
Microsoft
intelektuālā īpašuma tiesības trešai personai, — bija ļaunprātīgs, jo, pirmkārt, tas notika izņēmuma apstākļos, tādos kā judikatūrā paredzētie, kas, lai sabiedrības interesēs nodrošinātu efektīvo konkurenci tirgū, ļāva iejaukties intelektuālā īpašuma tiesību īpašnieka ekskluzīvajās tiesībās, un, otrkārt, tas nebija objektīvi pamatots.
Ir arī jāatgādina, ka, izvērtējot otrās problemātikas jautājumus, Pirmās instances tiesa konstatēja, ka Komisija bija pietiekami pierādījusi, ka fakts, ka
Microsoft Windows
klientu
PC
operētājsistēmas iegādi pakārtoja vienlaicīgas
Windows Media Player
iegādes nosacījumam, atbilda nosacījumam, lai konstatētu ļaunprātīgu pārdošanu ar piesaisti EKL 82. panta nozīmē, un ka tas nebija objektīvi pamatots.
Pirmkārt, saistībā ar
Microsoft
argumentu, ka apstrīdētā lēmuma 2. pantā konstatētie divi pārkāpumi izriet no “jaunas tiesību interpretācijas” (skat. šī sprieduma 1299.–1302. punktu), pietiek norādīt, ka Pirmās instances tiesa, izvērtējot divas pirmās problemātikas, jau tika konstatējusi, ka
Microsoft
arguments nav pamatots. Šis vērtējums parāda, ka Komisija šajā lietā netika piemērojusi nevienu jaunu tiesību noteikumu.
Tādējādi saistībā ar, pirmkārt, apstrīdētā lēmuma 2. panta a) punktā konstatēto pārkāpumu, ir jau izskaidrots, ka attiecīgo faktu laikā Tiesa iepriekš 107. punktā minētajā spriedumā lietā
Magill
jau bija nospriedusi, ka intelektuālā īpašuma tiesību īpašnieka atteikums izsniegt licenci, pat ja tā ir dominējošā stāvoklī esoša uzņēmuma rīcība, pati par sevi nevar būt dominējošā stāvokļa ļaunprātīga izmantošana, bet izņēmuma apstākļos šāda ekskluzīvo tiesību izmantošana varētu būt ļaunprātīga rīcība.
Microsoft
apgalvojums, ka tā nevarēja viegli pārliecināties, ka tās rīcība pārkāpa konkurences noteikumus, turklāt ir grūti savienojams ar tās pozīciju, ko tā bija ieņēmusi administratīvā procesa laikā.
Microsoft
būtībā apgalvo, ka, ja Komisija konstatētu, ka attiecīgais atteikums ir ļaunprātīgs, tas varētu izjaukt “pārdomāto līdzsvaru starp autortiesībām un konkurences politiku”, kas noteikts Direktīvā 91/250 (apstrīdētā lēmuma 743. apsvērums). Ir jāpiebilst, ka šīs direktīvas 26. apsvērumā ir noteikts, ka direktīvas noteikumi “neattiecas konkurences noteikumu piemērošanu saskaņā ar [EKL 81. un 82. pantu], ja dominējošā stāvoklī esošais sniedzējs atsakās sniegt informāciju, kas ir nepieciešama, lai nodrošinātu sadarbspēju, kā tā ir definēta šajā direktīvā”.
No tā izriet, ka Komisija pamatoti secināja, ka
Microsoft
būtu bijis jāzina, ka tās atteikums varētu pārkāpt konkurences tiesības.
Tas pats, otrkārt, attiecas uz apstrīdētā lēmuma 2. panta b) punktā konstatēto pārkāpumu, jo argumenti, ar kuriem tika apgalvota jaunas teorijas piemērošana, jau tika noraidīti, izvērtējot ļaunprātīgo pārdošanu ar piesaisti (skat. it īpaši šī sprieduma 859. un 863.–868. punktu). Līdz ar to Pirmās instances tiesa konstatē, ka Komisija apstrīdētā lēmuma 1057. apsvērumā pamatoti apgalvoja, ka attiecīgās pārdošanas ar piesaisti izvērtēšana un tās secinājums, ka
Microsoft
rīcība bija ļaunprātīga, tika balstīts uz labi iedibinātu praksi, it īpaši spriedumā lietā
Hilti
un spriedumā lietā
Tetra Pak

II
.
Faktam, ka ļaunprātīgā pārdošana ar piesaisti netika minēta pirmajā iebildumu rakstā, nav nekādas nozīmes saistībā ar jautājumu, vai Komisija tika piemērojusi jaunu tiesību teoriju.
Apgalvojums, ka apstrīdētais lēmums ir pirmais lēmums, kurā Komisija kā ļaunprātīgu ir raksturojusi produkta uzlabošanu, kas ietver “uzlabotas” funkcionalitātes ietveršanu šajā produktā, arī nevar tikt pieņemts. Kā tika norādīts šī sprieduma 936., 937. un 1221. punktā, šo integrēšanu nenoteica tehniski apsvērumi. Turklāt šī sprieduma 935. punktā izklāstīto iemeslu dēļ šis apgalvojums nevājina Komisijas konstatāciju par divu atsevišķu produktu pastāvēšanu, kas veido vienu no kritērijiem, pēc kuriem ir iespējams konstatēt ļaunprātīgu pārdošanu ar piesaisti saskaņā ar šī sprieduma 859. punktā minēto judikatūru.
No iepriekš minētajiem apsvērumiem izriet, ka
Microsoft
nevar pamatoti apgalvot, ka Komisijai nebija tai jāuzliek naudas sods vai arī būtu bijis tai jāuzliek simbolisks naudas sods.
Otrkārt,
Microsoft
arguments, ka naudas soda summa ir pārmērīga, arī ir jānoraida. Pirmās instances tiesa pēc būtības uzskata, ka Komisija ir pareizi novērtējusi pārkāpuma smagumu un ilgumu.
Pirmkārt, saistībā ar pārkāpuma smagumu iesākumā ir jāatgādina, ka abi attiecīgie pārkāpumi veido pārkāpumu, kas ietver
Microsoft
stratēģiju izmantot spēka sviru, proti, izmantot dominējošo stāvokli, kas tai ir klientu
PC
operētājsistēmu tirgū, lai paplašinātu savu dominējošo stāvokli uz diviem blakus tirgiem, proti, uz darba grupas serveru operētājsistēmas tirgu un straumējošu multimediju draiveru tirgu.
Saistībā ar apstrīdētā lēmuma 2. panta a) punktā konstatēto ļaunprātīgo rīcību Komisija iesākumā izvērtēja šīs ļaunprātīgās rīcības smagumu, ņemot vērā tās raksturu (apstrīdētā lēmuma 1064. un 1065. apsvērums), tās faktisko ietekmi uz tirgu (apstrīdētā lēmuma 1069. un 1070. apsvērums) un attiecīgā ģeogrāfiskā tirgus lielumu (apstrīdētā lēmuma 1073. apsvērums). Komisija raksturoja pārkāpumu, kurā ietilpa šī ļaunprātīgā rīcība, kā “ļoti nopietnu” un tādējādi kā tādu, par kuru naudas sods varētu pārsniegt 20 miljonus EUR.
Pirmās instances tiesa uzskata, ka elementi, ko Komisija ņēma vērā iepriekšējā punktā minētajos apsvērumos, pamato, ka pārkāpums ir jāraksturo kā “ļoti nopietns”. Šo vērtējumu nevar atspēkot
Microsoft
argumenti.
Pirmās instances tiesa šajā sakarā uzsver, ka vairāki
Microsoft
iekšējie dokumenti, kas ietverti lietas materiālos, apstiprina, ka
Microsoft
izmantoja, lietojot spēka sviru, savu dominējošo pozīciju klientu
PC
operētājsistēmu tirgū, lai nostiprinātu savu pozīciju darba grupas serveru operētājsistēmu tirgū. Tādējādi apstrīdētā lēmuma 774. apsvērumā Komisija citē izvilkumu no Beiera [
Bayer
],
Microsoft
vecākā direktora, e-pasta vēstules Mediganam [
Madigan
], citam vecākajam direktoram, kurā viņš norāda, ka “[
Microsoft
] ir milzīga priekšrocība uzņēmumu datoru tirgū saistībā ar spēka sviru, kas tai ir dominējošā stāvokļa dēļ
Windows
galddatoru jomā”.
Nākamajā apstrīdētā lēmuma apsvērumā Komisija norāda uz daļu no citas e-pasta vēstules starp diviem vecākajiem direktoriem, kas parāda, ka darba grupas serveru operētājsistēmu tirgus iekarošana tika uzskatīta par līdzekli, lai īstenotu tādu pašu spēka sviras stratēģiju attiecībā pret internetu. Šī daļa ir formulēta šādi:
“Dominēšana serveru infrastruktūrā internetā ir cietāks rieksts, [bet] mēs varētu to panākt, sākot no uzņēmumu datortīkliem, ja mēs varētu iegūt dominēšanu pār tiem (ko, es domāju, mēs varam).”
Turklāt, kā Komisija pamatoti norāda apstrīdētā lēmuma 778. apsvērumā, no Geitsa 1997. gada februāra runas izvilkuma izriet, ka
Microsoft
augstākā ranga vecākie direktori uzskatīja sasvstarpējo izmantojamību kā šīs spēka sviras stratēģijas līdzekli. Šis izvilkums ir formulēts šādi:
“Mēs mēģinām izmantot kontroli pār serveriem, lai izstrādātu jaunus protokolus un it īpaši izslēgtu
Sun
un
Oracle
[..]. Es nezinu, vai mums tas izdosies, bet tas ir tas, ko mēs mēģinām darīt.”
Ir jānorāda, ka Geitsa runa tika sniegta 1997. gada februārī jeb krietnu laiku pirms datuma, kurā
Microsoft
noraidīja lūgumu, kas tika ietverts 1998. gada 15. septembra vēstulē. Tādējādi Komisija pareizi uzskatīja, ka
Microsoft
atteikums bija daļa no kopējās stratēģijas, kas ietvēra to, ka
Microsoft
izmanto tās dominējošo stāvokli klientu
PC
operētājsistēmu tirgū, lai nostiprinātu dominējošo stāvokli blakus tirgos darba grupas serveru operētājsistēmām.
Turklāt saistībā ar
Windows Media Player
un
Windows
pārdošanu ar piesaisti, kas minēta apstrīdētā lēmuma 2. panta b) punktā, Pirmās instances tiesa uzskata, ka Komisija arī pareizi izvērtēja pārkāpumu smagumu, raksturojot to kā “ļoti nopietnu”.
Šajā sakarā, pirmkārt, ir jāatgādina, ka no e-pasta vēstules, ko Bejs nosūtījis Geitsam 1999. gada janvārī (skat. šī sprieduma 911. punktu), izriet, ka otra ļaunprātīgā rīcība arī bija daļa no spēka sviras stratēģijas.
Otrkārt, Komisija apstrīdētā lēmuma 1068. apsvērumā pamatoti konstatēja, ka šī ļaunprātīgā rīcība pēc sava rakstura bija ļoti smags EKL 82. panta un EEZ līguma 54. panta pārkāpums.
Pārdošanas ar piesaisti praksi Kopienu tiesa jau ir tieši pasludinājusi par pretlikumīgu, it īpaši spriedumā lietā
Hilti
un spriedumā lietā
Tetra Pak

II
, un inkriminētā rīcība atbilst nosacījumiem, kas noteikti šajā judikatūrā. Ir jāatgādina, kā tas ir norādīts šī sprieduma 859. un 863.–868. punktā, Komisija netika piemērojusi jaunu tiesību teoriju šajā lietā, it īpaši kad tā izvērtēja, vai konkurentu izstumšanas nosacījums bija izpildīts.
Turklāt Komisija apstrīdētā lēmuma 1066. apsvērumā ļoti pareizi norādīja, ka attiecīgā pārdošana ar piesaisti nodrošināja
Windows Media Player
visuresamību visā pasaulē, kas rada bremzējošu faktoru iekārtu ražotājiem iepriekšinstalēt trešo personu multimediju draiverus uz klientu
PC
un kaitē konkurencei straumējošu multimediju draiveru tirgū (skat. šī sprieduma 1031.–1058. punktu).
Visbeidzot, kā pamatoti uzsver Komisija apstrīdētā lēmuma 1067. apsvērumā, attiecīgajai ļaunprātīgajai pārdošanai ar piesaisti bija būtiska ietekme uz konkurenci jomā par satura piegādi internetā un arī uz multimediju programmatūras nozari. Kā norādīts šī sprieduma 1060.–1075. punktā, visuresamība, ko piesaiste sniedz
Windows Media Player
, rada satura sniedzējiem stimulu izplatīt saturu
Windows Media
formātos un rada programmatūras izstrādātājiem stimulu izstrādāt produktus, lai tie varētu paļauties uz noteiktām
Windows Media Player
funkcionalitātēm, neraugoties uz faktu, ka konkurējoši multimediju draiveri ir tādas pašas vai augstākas kvalitātes nekā
Windows Media Player
. Šī sprieduma 1076. punktā arī tika parādīts, ka Komisija apstrīdētā lēmuma 897.–899. apsvērumā pamatoti konstatēja, ka šai ļaunprātīgajai pārdošanai ar piesaisti arī bija ietekme uz dažiem blakus tirgiem.
Treškārt, Komisija apstrīdētā lēmuma 1069.–1071. apsvērumā pareizi norādīja, ka attiecīgajai ļaunprātīgajai pārdošanai ar piesaisti bija būtiska ietekme uz straumējošu multimediju draiveru tirgu. Šī pārdošana ar piesaisti ļāva
Microsoft
ar
Windows Media Player
palīdzību kļūt par tirgus līderi.
Ceturtkārt, nav strīda par to, ka straumējošu multimediju draiveru tirgus aptvēra visu EEZ (apstrīdētā lēmuma 1073. apsvērums).
No šī sprieduma 1344.–1358. punktā izklāstītajiem apsvērumiem izriet, ka Komisija pamatoti ņēma vērā kā atskaites punktu naudas soda noteikšanai minimālo summu 20 miljonu EUR apmērā.
Šajā lietā pēc tam, kad bija ņēmusi vērā pārkāpuma raksturu, tā ietekmi uz attiecīgo produktu tirgiem un šo tirgu ģeogrāfisko lielumu, Komisija izvēlējās vienu sākumsummu, kuru tā noteica EUR 165732101 apmērā (apstrīdētā lēmuma 1075. apsvērums). Ir jānorāda, ka apstrīdētajā lēmumā Komisija nepaskaidroja, ko šī summa nozīmēja vai kā tā bija sadalīta starp diviem ļaunprātīgās rīcības gadījumiem. Tomēr, lasot aizstāvības raksta 217. zemsvītras piezīmi kopsakarā ar
Microsoft
2004. gada 9. marta vēstules saturu (skat. šī sprieduma 1319. punktu), ir redzams, ka ir 7,5 % no
Microsoft
kopējā apgrozījuma EEZ klientu
PC
operētājsistēmu tirgū un darba grupas serveru operētājsistēmu tirgū komercdarbības gadā, kas beidzas 2003. gada 30. jūnijā. Pretēji
Microsoft
apgalvotajam, nevar tikt uzskatīts, ka sākumsumma tika noteikta patvaļīgi.
Saistībā ar
Microsoft
apgalvojumu, ka Komisija nesniedza pamatojumu naudas soda sākumsummai EUR 165732101 apmērā, ir pietiekami norādīt, ka judikatūrā ir noteikts, ka pienākums norādīt pamatojumu neliek Komisijai savā lēmumā norādīt skaitļus saistībā ar naudas soda aprēķināšanas veidu (Tiesas 2000. gada 16. novembra spriedums lietā
C-291/98 P
Sarrió
/Komisija,
Recueil
, I-9991. lpp.
, 76. un 80. punkts, un iepriekš 95. punktā minētais spriedums apvienotajās lietās
Limburgse Vinyl Maatschappij
u.c., 464. punkts).
Nevar tikt apstiprināts arī
Microsoft
apgalvojums, ka Komisija ņēma vērā tās kopējo apgrozījumu serveru operētājsistēmu tirgū, tas ir, plašāku tirgu nekā otrais tirgus, kas identificēts apstrīdētajā lēmumā. Komisija pamatojās uz datiem, ko
Microsoft
tai bija iesniegusi 2004. gada 9. marta vēstulē (skat. šī sprieduma 1319. punktu) kā atbildi uz 2004. gada 2. marta informācijas pieprasījumu (atbildes raksta uz repliku D.16. pielikums), tieši norādot uz
Windows
darba grupas serveru operētājsistēmām, kuras
Microsoft
vēl tajā laikā piedāvāja.
Turklāt Pirmās instances tiesa uzskata, ka Komisija pamatoti piemēroja palielinājuma koeficientu 2 šai sākumsummai, lai nodrošinātu, ka šim naudas sodam ir pietiekama preventīva iedarbība, ņemot vērā
Microsoft
ievērojamo ekonomisko kapacitāti. Pirmkārt, tā kā ir ļoti ticams, ka
Microsoft
saglabās dominējošo stāvokli klientu
PC
operētājsistēmu tirgū vismaz nākamajos gados, nevar tikt izslēgts, ka tai būs citas iespējas izmantot spēka sviru attiecībā pret citiem blakus tirgiem. Otrkārt, ir jānorāda, ka pret
Microsoft
jau ir bijuši vērsti tiesas procesi Amerikas Savienotajās Valstīs par praksi, kas līdzīga attiecīgajai pārdošanai ar piesaisti, proti,
Internet Explorer
pārlūkprogrammas piesaistei
Windows
klientu
PC
operētājsistēmai, un nevar tikt izslēgts risks, ka tā nākotnē varētu izdarīt tāda paša veida pārkāpumu ar citu lietojumprogrammatūru.
Otrkārt, saistībā ar pārkāpuma ilgumu
Microsoft
arguments, ka naudas soda pamata summas palielināšana par 50 % ir pārmērīga, ir jānoraida. Kā Pirmās instances tiesa jau ir konstatējusi, izvērtējot atteikuma sniegt sadarbspējas informāciju problemātikas otro daļu, Komisija pamatoti uzskatīja, ka 1998. gada 6. oktobra vēstulē bija atteikums paziņot
Sun
informāciju, ko tā bija lūgusi. No tā izriet, ka Komisija pamatoti konstatēja, ka no šī datuma
Microsoft
bija vainojama EKL 82. panta pārkāpumā. Ir konstatēts, ka šis pārkāpums turpinājās līdz apstrīdētā lēmuma pieņemšanas datumam un ka no 1999. gada maija otrs ļaunprātīgas rīcības veids tika pievienots šim pārkāpumam.
Treškārt, Pirmās instances tiesa konstatē, ka Komisija pamatoti uzskatīja, ka nav nekādu vainu pastiprinošu vai vainu mīkstinošu apstākļu, kas bija jāņem vērā šajā lietā.
No visiem iepriekš minētajiem apsvērumiem izriet, ka
Microsoft
arguments, ka naudas sods ir pārmērīgs un nesamērīgs, ir jānoraida.
Līdz ar to prasība ir jānoraida kā nepamatota tiktāl, ciktāl tā bija vērsta uz naudas soda atcelšanu vai samazināšanu.
Par tiesāšanās izdevumiem
Atbilstoši Reglamenta 87. panta 2. punktam lietas dalībniekam, kuram spriedums ir nelabvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram spriedums ir labvēlīgs. Tomēr atbilstoši 87. panta 3. punktam, ja abiem lietas dalībniekiem spriedums ir daļēji labvēlīgs un daļēji nelabvēlīgs vai izņēmuma gadījumos, Pirmās instances tiesa var nolemt, ka tiesāšanās izdevumi ir jāsadala vai ka lietas dalībnieki sedz savus tiesāšanās izdevumus paši.
Šajā lietā netika apmierināti
Microsoft
prasījumi par to, lai apstrīdētais lēmums tiktu atcelts pilnībā un lai naudas sods tiktu atcelts vai samazināts, un netika apmierināti Komisijas prasījumi noraidīt prasības pieteikumu kopumā.
Saistībā ar lietu pamata prāvā šajos apstākļos ir jāsadala tiesāšanās izdevumi.
Microsoft
sedz 80 % no saviem tiesāšanās izdevumiem un atlīdzina 80 % no Komisijas tiesāšanās izdevumiem, izņemot tiesāšanās izdevumus, kas Komisijai radušies sakarā ar
CompTIA
,
ACT
,
TeamSystem
,
Mamut
,
DMDsecure
u.c. un
Exor
iestāšanos lietā. Komisija sedz 20 % no saviem tiesāšanās izdevumiem un atlīdzina 20 % no
Microsoft
tiesāšanās izdevumiem, izņemot tiesāšanās izdevumus, kas radušies saistībā ar
SIIA
,
FSFE
,
Audiobanner.com
un
ECIS
iestāšanos lietā.
Saistībā ar pagaidu noregulējuma tiesvedību
Microsoft
sedz savus tiesāšanās izdevumus un atlīdzina Komisijas tiesāšanās izdevumus, izņemot tos tiesāšanās izdevumus, kas Komisijai radušies saistībā ar
CompTIA
,
ACT
,
TeamSystem
,
Mamut
,
DMDsecure
u.c. un
Exor
iestāšanos lietā.
CompTIA
,
ACT
,
TeamSystem
,
Mamut
,
DMDsecure
u.c. un
Exor
sedz savus tiesāšanās izdevumus, ieskaitot tos, kas radušies pagaidu noregulējuma tiesvedībā. Tā kā Komisija nelūdza, lai šīs personas, kas iestājušās lietā, segtu tās tiesāšanās izdevumus, kas tai radās sakarā ar šo personu iestāšanos lietā, šīs personas sedz savus tiesāšanās izdevumus pašas.
SIIA
,
FSFE
,
Audiobanner.com
un
ECIS
tiesāšanās izdevumus, ieskaitot tos, kas radušies pagaidu noregulējuma tiesvedībā, atlīdzina
Microsoft
.

Ar šādu pamatojumu
PIRMĀS INSTANCES TIESA (virspalāta)
nospriež:

1)
atcelt Komisijas 2004. gada 24. marta Lēmuma par procesu saskaņā ar [EKL] 82. pantu un Eiropas Ekonomikas zonas līguma 54. pantu pret
Microsoft Corporation
(Lieta COMP/C-3/37.792 —
Microsoft
) 7. pantu tiktāl, ciktāl:
—
tajā ir uzdots
Microsoft
iesniegt piedāvājumu par mehānisma izveidi, kam ir jāiekļauj neatkarīgās pārraugošās pilnvarotās personas iecelšana, kurai ir tiesības neatkarīgi no Komisijas saņemt
Microsoft
palīdzību un piekļūt informācijai, dokumentiem, telpām un darbiniekiem un arī attiecīgo
Microsoft
produktu “pirmkodam”;
—
tajā ir pieprasīts, ka piedāvājumā par šī mehānisma izveidošanu ir noteikts, ka
Microsoft
ir jāsedz visas izmaksas, kas saistītas ar neatkarīgās pilnvarotās personas iecelšanu, ieskaitot tās atalgojumu;
—
tajā Komisijai ir noteiktas tiesības ar lēmumu izveidot mehānismu, kāds tas ir aprakstīts iepriekšējos divos ievilkumos;

2)
pārējā daļā prasību noraidīt;

3)
Microsoft
sedz 80 % no saviem tiesāšanās izdevumiem un atlīdzina 80 % no Komisijas tiesāšanās izdevumiem, izņemot tiesāšanās izdevumus, kas Komisijai radušies sakarā ar
The Computing Technology Industry Association
,
Inc
.,
Association for Competitive Technology
,
Inc
.,
TeamSystem
SpA
,
Mamut
ASA
,
DMDsecure
.
com
BV
,
MPS Broadband AB
,
Pace Micro Technology plc
,
Quantel Ltd
,
Tandberg Television Ltd
un
Exor
AB
iestāšanos lietā;

4)
saistībā ar pagaidu noregulējuma tiesvedību lietā T-201/04 R
Microsoft
sedz savus tiesāšanās izdevumus un atlīdzina Komisijas tiesāšanās izdevumus, izņemot tos tiesāšanās izdevumus, kas Komisijai radušies saistībā ar
The Computing Technology Industry Association
,
Association for Competitive Technology
,
TeamSystem
,
Mamut
,
DMDsecure
.
com
,
MPS Broadband
,
Pace Micro Technology
,
Quantel
,
Tandberg Television
un
Exor
iestāšanos lietā;

5)
Microsoft
atlīdzina
Software & Information Industry Association
,
Free Software Foundation Europe
,
Audiobanner.com
un
European Committee for Interoperable Systems
(
ECIS
) tiesāšanās izdevumus, ieskaitot tos, kas radušies pagaidu noregulējuma tiesvedībā;

6)
Komisija sedz 20 % no saviem tiesāšanās izdevumiem un atlīdzina 20 % no
Microsoft
tiesāšanās izdevumiem, izņemot tiesāšanās izdevumus, kas tai radušies saistībā ar
Software & Information Industry Association
,
Free Software Foundation
Europe
,
Audiobanner.com
un
ECIS
iestāšanos lietā;

7)
The Computing Technology Industry Association
,
Association for Competitive Technology
,
TeamSystem
,
Mamut
,
DMDsecure
.
com
,
MPS Broadband
,
Pace Micro Technology
,
Quantel
,
Tandberg Television
un
Exor
sedz pašas savus tiesāšanās izdevumus, ieskaitot tos, kas radušies pagaidu noregulējuma tiesvedībā.

Vesterdorf
Jaeger
Pirrung
García-Valdecasas
Tiili
Azizi
Cooke
Meij
Forwood
Martins Ribeiro
Wiszniewska-Białecka
Vadapala
Labucka
Pasludināts atklātā tiesas sēdē Luksemburgā 2007. gada 17. septembrī.
Sekretārs
E. Coulon
Priekšsēdētājs
B. Vesterdorf
Satura rādītājs

Prāvas priekšvēsture

Apstrīdētais lēmums

I — Attiecīgie preču tirgi un ģeogrāfiskais tirgus

II — Dominējošais stāvoklis

III — Dominējošā stāvokļa ļaunprātīga izmantošana

A — Atteikšanās sniegt informāciju par sadarbspēju un atļaut izmanto�anu

B —
Windows
klientu
PC
operētājsistēmas un
Windows Media Player
pārdošana ar piesaisti

IV — Naudassods un soda pasākumi

Process par Amerikas pretmonopola tiesību pārkāpumu

Process

Lietas dalībnieku prasījumi

Atbilstošās tiesību normas

I — Par prasījumiem par apstrīdētā lēmuma atcelšanu

A — Ievada jautājumi

1. Par Kopienu tiesas kontroles apjomu

2. Par atsevišķu pielikumu satura pieņemamību

B — Par atteikumu sniegt informāciju par sadarbspēju un atļaut izmantošanu

1. Par pirmo daļu — ka kritēriji, kas ļauj dominējošā stāvoklī esošam uzņēmumam uzlikt pienākumu izsniegt licenci, kā tos ir precizējusi Kopienu tiesa, nav izpildīti šajā lietā

a) Ievads

b) Par dažādām sadarbspējas pakāpēm un apstrīdētā lēmuma 5. pantā noteiktā korektīvā pasākuma apjomu

Lietas dalībnieku argumenti

Pirmās instances tiesas vērtējums

— Faktu un tehniskie konstatējumi

— Par apstrīdētajā lēmumā norādītās informācijas raksturu

— Par sadarbspējas pakāpi, ko Komisija pieprasa apstrīdētajā lēmumā

— Par apstrīdētā lēmuma 5. panta a) punkta apjomu

c) Par apgalvojumu, ka
Microsoft
sakaru protokolus aizsargā intelektuālā īpašuma tiesības

Lietas dalībnieku argumenti

Pirmās instances tiesas vērtējums

d) Par argumentiem, kas tieši izvirzīti pamata pirmās daļas atbalstam

i) Par apstākļiem, saistībā ar kuriem ir jāvērtē pārmestā rīcība

Lietas dalībnieku argumenti

Pirmās instances tiesas vērtējums

ii) Par sadarbspējas informācijas obligāto raksturu

Lietas dalībnieku argumenti

Pirmās instances tiesas vērtējums

— Par apgalvoto tiesību kļūdu

— Par iespējamo kļūdu faktos

iii) Par konkurences likvidēšanu

Lietas dalībnieku argumenti

Pirmās instances tiesas vērtējums

— Par attiecīgā produkta tirgus definīciju

— Par metodi, kas izmantota, lai aprēķinātu tirgus daļas

— Par piemērojamo kritēriju

— Par tirgus datu izvērtēšanu un konkurences situāciju

iv) Par jauno produktu

Lietas dalībnieku argumenti

Pirmās instances tiesas vērtējums

v)  Par objektīva pamatojuma neesamību

Lietas dalībnieku argumenti

Pirmās instances tiesas vērtējums

2. Par otro daļu, kas balstīta uz apstākli, ka
Sun
nav lūgusi, lai
Microsoft
sniegtu tehnoloģiju, kuru Komisija uzdod tai izpaust

a) Lietas dalībnieku argumenti

b) Pirmās instances tiesas vērtējums

Par
Sun
pieprasījuma apjomu

Par 1998. gada 6. oktobra vēstules apjomu

Par 1998. gada 15. septembra vēstulē ietvertā pieprasījuma ģeogrāfisko apjomu

3. Par trešo daļu, ka Komisija pienācīgi neņēma vērā saistības, kuras Kopienām noteiktas ar
TRIPS
līgumu

a) Lietas dalībnieku argumenti

b) Pirmās instances tiesas vērtējums

C — Par
Windows
klientu
PC
operētājsistēmas un
Windows Media Player
pārdošanas ar piesaisti problemātiku

1. Faktiskās un tehniskās konstatācijas

2. Par pirmo pamatu par EKL 82. panta pārkāpumu

a) Par obligātajiem nosacījumiem, lai konstatētu ļaunprātīgo pārdošanu ar piesaisti

Lietas dalībnieku argumenti

Pirmās instances tiesas vērtējums

b) Par divu atsevišķu produktu esamību

Apstrīdētais lēmums

Lietas dalībnieku argumenti

Pirmās instances tiesas vērtējums

c) Par faktu, ka patērētājiem nav izvēles iegūt piesaistošo produktu bez piesaistītā produkta

Apstrīdētais lēmums

Lietas dalībnieku argumenti

Pirmās instances tiesas vērtējums

d) Par konkurences ierobežošanu

Apstrīdētais lēmums

Lietas dalībnieku argumenti

Pirmās instances tiesas vērtējums

e) Par objektīva pamatojuma neesamību

Apstrīdētais lēmums

Lietas dalībnieku argumenti

Pirmās instances tiesas vērtējums

f) Par pienākumu, kas noteikti Kopienām ar
TRIPS
līgumu, neizpildi

Apstrīdētais lēmums

Lietas dalībnieku argumenti

Pirmās instances tiesas vērtējums

3. Par otro pamatu par samērīguma principa pārkāpumu

a) Apstrīdētais lēmums

b) Lietas dalībnieku argumenti

c) Pirmās instances tiesas vērtējums

D — Par neatkarīgo pārraugošo pilnvaroto personu

1. Apstrīdētais lēmums

2. Lietas dalībnieku argumenti

3. Pirmās instances tiesas vērtējums

II — Par prasījumiem par naudas soda atcelšanu vai tā apmēra samazināšanu

A — Apstrīdētais lēmums

B — Lietas dalībnieku argumenti

C — Pirmās instances tiesas vērtējums

Par tiesāšanās izdevumiem
(
*1
)	Tiesvedības valoda — angļu.