CELEX: 61987CJ0154
Præjudiciel søgsmål
tjenesteydelser
betingelser i forbindelse med bidrag til den belgiske socialsikringsordning for selvstændige erhvervsdrivende
EØF-Traktatens artikler 7 og 52

Ved to domme af 4. maj 1987, indgået til Domstolens Justitskontor den 15. maj 1987, har Belgiens cour de cassation (Tredje Afdeling) i medfør af Traktatens artikel 177 forelagt to præjudicielle spørgsmål vedrørende fortolkningen af Traktatens artikler 7 og 52.
Spørgsmålene er blevet rejst under en sag anlagt af Institut national pour l'assurance des travailleurs indépendants (herefter benævnt »Inasti«) mod Heinrich Wolf og Wilfried Dorchain samt de to selskaber, de siden 1973 henholdsvis 1978 har været bestyrelsesmedlem henholdsvis anpartshaver og direktør i, vedrørende betaling af bidrag til den belgiske socialsikringsordning for selvstændige erhvervsdrivende, som følge af deres erhvervsmæssige aktiviteter.
Wolf og Dorchain har siden 1963 henholdsvis 1978 haft beskæftigelse som lønmodtagere i Forbundsrepublikken Tyskland. De har ansøgt om fritagelse for betaling af det nævnte bidrag under henvisning til artikel 12, stk. 2, i kongelig anordning nr. 38 om selvstændige erhvervsdrivendes sociale retsstilling
(Moniteur belge
af 29.7.1967) Det fremgår af denne bestemmelse, at den selvstændige erhvervsdrivende ikke skal betale bidrag, såfremt hans indkomst i denne egenskab ikke overstiger et bestemt beløb, og såfremt han, ud over sit erhverv, normalt udøver en anden hovedbeskæftigelse.
Inasti har imidlertid gjort gældende, at »den anden hovedbeskæftigelse«, jfr. ovennævnte artikel 12, stk. 2, og som yderligere defineret i artikel 35 i kongelig anordning af 19. december 1967
(Moniteur belge
af 29.12.1967), som ændret ved kongelig anordning af 15. juli 1970, udelukkende vedrører beskæftigelse som lønmodtager, der er omfattet af en belgisk socialsikringsordning.
Da Belgiens cour de cassation fandt, at de af parterne fremførte argumenter rejste et problem vedrørende fortolkningen af fællesskabsretten, udsatte cour de cassation sagen og forelagde Domstolen følgende præjudicielle spørgsmål:
»Skal EØF-Traktatens artikel 52, eventuelt sammenholdt med Traktatens artikel 7, for så vidt angår perioderne 1973 til 1977 (sag 154/87) henholdsvis 1978 til 1981 (sag 155/87), fortolkes således, at en medlemsstat, in casu Belgien, ifølge artikel 35, stk. 1, i kongelig anordning af 19. december 1967, kan pålægge personer, der er statsborgere i en anden medlemsstat, henholdsvis personer, som i førstnævnte medlemsstat udøver selvstændig beskæftigelse eller bibeskæftigelse, mens de i den medlemsstat, hvor de er statsborgere, henholdsvis i en anden medlemsstat, udøver en beskæftigelse eller en hovedbeskæftigelse som arbejdstagere og ikke som følge heraf er tilsluttet en belgisk pensionsordning, en mere byrdefuld bidragspligt end statens egne statsborgere, henholdsvis personer, som er tilsluttet en belgisk pensionsordning som arbejdstagere?
Eller skal de nævnte bestemmelser i EØF-Traktaten, for så vidt angår de omhandlede perioder, fortolkes således, at de pågældende statsborgere i den anden medlemsstat, henholdsvis personer, der ikke er tilsluttet en belgisk pensionsordning for arbejdstagere, med henblik på at afgøre, om de skal betale bidrag til socialsikringsordningen for selvstændige erhvervsdrivende, af lovgivningen i den medlemsstat, på hvis område de udøver erhvervsmæssig beskæftigelse som selvstændige arbejdstagere, behandles, som om de var beskæftiget som lønmodtagere på denne stats område?«
Vedrørende hovedsagernes faktiske omstændigheder og de relevante nationale og fællesskabsretlige bestemmelser samt indlæggene for Domstolen henvises til retsmøderapporten. Disse omstændigheder omtales derfor kun i det følgende, såfremt det på de enkelte punkter er nødvendigt for forståelsen af Domstolens argumentation.
Det bemærkes, at der er blevet indført en fællesskabsordning for selvstændige erhvervsdrivende, idet Rådets forordning nr. 1390/81 af 12. maj 1981 (
EFT L 143, s. 1
) udvidede Rådets forordning nr. 1408/71 til at omfatte selvstændige erhvervsdrivende og deres familiemedlemmer. Ifølge artikel 2 i forordning nr. 1390/81 giver denne ikke ret til ydelser for noget tidsrum, der ligger forud for dens ikrafttræden. Det fremgår imidlertid af forordningens artikel 4, at den først trådte i kraft den 1. juli 1982, dvs. efter udløbet af de af hovedsagerne omfattede perioder (1973 til 1977 for Wolf og 1978 til 1981 for Dorchain). Forordningen finder derfor ikke anvendelse i disse sager, og det er således med rette, at de forelagte spørgsmål udelukkende henviser til visse traktatbestemmelser.
Det bemærkes, at Traktatens artikel 7 bestemmer, at al forskelsbehandling, der udøves på grundlag af nationalitet, er forbudt.
Det fremgår imidlertid af sagen, at de nationale regler, som ligger til grund for hovedsagerne, uden forskel finder anvendelse på samtlige selvstændige erhvervsdrivende, der udøver et erhverv i Belgien, og ikke indebærer nogen forskelsbehandling på grundlag af nationalitet. Selv om de belgiske regler ganske vist indebærer en forskelsbehandling af erhvervsdrivende, der har hovedbeskæftigelse som lønmodtager i en anden medlemsstat end Belgien, kan det ikke på grundlag af det for Domstolen oplyste fastslås, at denne forskelsbehandling udelukkende eller hovedsagelig rammer udenlandske statsborgere. Det følger heraf, at de nationale regler heller ikke kan anses for at indebære en indirekte forskelsbehandling på grundlag af nationalitet. Følgelig kan Traktatens artikel 7 lades ude af betragtning.
Det bemærkes herefter, at ifølge Traktatens artikel 52, stk. 1, skal de restriktioner, som hindrer statsborgere i en medlemsstat i frit at etablere sig på en anden medlemsstats område, ophæves, og at der ifølge Domstolens faste praksis er tale om en umiddelbart anvendelig fællesskabsregel. Denne bestemmelse skal således overholdes af medlemsstaterne, selv om de, fordi der ikke fandtes fællesskabsregler vedrørende selvstændige erhvervsdrivendes sociale retsstilling, bevarede kompetencen til at lovgive på dette område.
Som Domstolen har udtalt (jfr. bl. a dommen af 12. juli 1984, Klopp,
107/83, Sml s. 2971
, og dommen af 28. januar 1986, Kommissionen mod Frankrig,
270/83, Sml. s. 285
), er etableringsfriheden ikke begrænset til at oprette en enkelt virksomhed inden for Fællesskabet, men omfatter også retten til under iagttagelse af de faglige regler at oprette og opretholde mere end ét centrum for erhvervsudøvelse på Fællesskabets område.
Disse betragtninger finder ligeledes anvendelse på en lønmodtager, der er bosat i en medlemsstat, og som desuden ønsker at udøve selvstændig virksomhed i en anden medlemsstat.
Alle Traktatens bestemmelser vedrørende den frie bevægelighed for personer skal således gøre det lettere for EF-borgerne at udøve erhvervsmæssig virksomhed af enhver art på hele Fællesskabets område; yderligere indeholder de et forbud mod en national ordning, som kan skade disse borgere, såfremt de ønsker at udvide deres aktiviteter uden for en enkelt medlemsstats område.
En medlemsstats regler, hvorefter personer, der som hovedbeskæftigelse arbejder som lønmodtagere i denne medlemsstat, fritages for bidrag til en socialsikringsordning for selvstændige erhvervsdrivende — hvorimod personer, der som hovedbeskæftigelse arbejder som lønmodtagere i en anden medlemsstat, nægtes fritagelse — begrænser muligheden for at udøve erhvervsmæssig beskæftigelse uden for denne medlemsstats område. Sådanne regler er derfor i strid med Traktatens artikler 48 og 52.
Det bemærkes endelig, at personer, som er tilsluttet socialsikrings- og pensionsordningen i den medlemsstat, hvor de udøver deres hovedbeskæftigelse som lønmodtagere, ikke i kraft af de omtvistede nationale regler opnår yderligere social sikring. Begrænsningen af udøvelsen af erhvervsmæssig virksomhed uden for en enkelt medlemsstats område kan således under ingen omstændigheder begrundes.
Herefter skal de præjudicielle spørgsmål besvares med, at Traktatens artikler 48 og 52 skal fortolkes således, at en medlemsstat ikke kan nægte selvstændige erhvervsdrivende, der udøver erhverv på statens område, fritagelse for at betale bidrag i henhold til den nationale socialsikringsordning for selvstændige erhvervsdrivende med den begrundelse, at den beskæftigelse som lønmodtager, der kan give ret til fritagelse, udøves på en anden medlemsstats område.
Sagens omkostninger
De udgifter, der er afholdt af den belgiske regering og af Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber, som har afgivet indlæg for Domstolen, kan ikke godtgøres. Da sagens behandling i forhold til hovedsagernes parter udgør et led i de sager, som verserer for den nationale ret, tilkommer det denne at træffe afgørelse om sagens omkostninger.

På grundlag af disse præmisser
kender
DOMSTOLEN (Tredje Afdeling)
vedrørende de spørgsmål, som er forelagt af Belgiens cour de cassation (Tredje Afdeling) ved domme af 4. maj 1987, for ret:

Traktatens artikler 48 og 52 skal fortolkes således, at en medlemsstat ikke kan nægte selvstændige erhvervsdrivende, der udøver erhverv på statens område, fritagelse for at betale bidrag i henhold til den nationale socialsikringsordning for selvstændige erhvervsdrivende med den begrundelse, at den beskæftigelse som lønmodtager, der kan give ret til fritagelse, udøves på en anden medlemsstats område.

Moitinho de Almeida
Everling
Galmot
Afsagt i offentligt retsmøde i Luxembourg den 7. juli 1988.
J.-G. Giraud
Justitssekretær
J. C. Moitinho de Almeida
Formand for Tredje Afdeling
(
*1
) – Processprog: Nederlandsk.