CELEX: 61999CJ0476
Socialpolitik
ligebehandling af mandlige og kvindelige arbejdstagere
undtagelser
foranstaltninger til fremme af lige muligheder for mænd og kvinder
ministerium, der stiller subventionerede børnepasningspladser til rådighed for sine ansatte
pladser udelukkende til børn af kvindelige tjenestemænd, medmindre der foreligger et nødsfald, hvilket afgøres af arbejdsgiveren

Dommens præmisser
1 Ved kendelse af 8. december 1999, indgået til Domstolen den 16. december 1999, har Centrale Raad van Beroep i medfør af artikel 234 EF forelagt et præjudicielt spørgsmål vedrørende fortolkningen af artikel 2, stk. 1 og 4, i Rådets direktiv 76/207/EØF af 9. februar 1976 om gennemførelse af princippet om ligebehandling af mænd og kvinder for så vidt angår adgang til beskæftigelse, erhvervsuddannelse, forfremmelse samt arbejdsvilkår (EFT L 39, s. 40, herefter »direktivet«).
2 Spørgsmålet er blevet rejst under en sag mellem H. Lommers og det ministerium, hvori han er ansat, Ministerie van Landbouw, Natuurbeheer en Visserij (det nederlandske ministerium for landbrug, naturforvaltning og fiskeri, herefter »Landbrugsministeriet«), vedrørende sidstnævntes afslag på at give H. Lommers' barn adgang til den subventionerede børnepasningsordning under henvisning til, at en sådan adgang principielt er forbeholdt det pågældende ministeriums kvindelige tjenestemænd.
De relevante retsregler
Fællesskabsbestemmelserne
3 Direktivets artikel 1, stk 1, bestemmer:
»Dette direktiv tilsigter gennemførelse i medlemsstaterne af princippet om ligebehandling af mænd og kvinder med hensyn til adgang til beskæftigelse, herunder forfremmelse, og til erhvervsuddannelse samt arbejdsvilkår [...] Dette princip betegnes i det følgende »princippet om ligebehandling«.«
4 Direktivets artikel 2 fastsætter:
»1. Princippet om ligebehandling i henhold til nedenstående bestemmelser indebærer, at der ikke finder nogen forskelsbehandling sted på grundlag af køn, hverken direkte eller indirekte under henvisning særlig til ægteskabelig eller familiemæssig stilling.
[...]
4. Dette direktiv er ikke til hinder for foranstaltninger til fremme af lige muligheder for mænd og kvinder, særlig ved at afhjælpe de faktiske uligheder, som påvirker kvindernes muligheder på de i artikel 1, stk. 1, anførte områder.«
5 Direktivets artikel 5, stk. 1, har følgende ordlyd:
»Anvendelsen af princippet om ligebehandling for så vidt angår arbejdsvilkår, herunder afskedigelsesvilkår, indebærer, at mænd og kvinder sikres samme vilkår uden forskelsbehandling på grundlag af køn.«
6 Med udtrykkelig henvisning i sine betragtninger til direktivets artikel 2, stk. 4, opfordrer Rådets henstilling 84/635/EØF af 13. december 1984 om fremme af positive foranstaltninger til fordel for kvinder (EFT L 331, s. 34) bl.a. medlemsstaterne til:
»1) at de indfører en politik for positive foranstaltninger med henblik på at fjerne de faktiske uligheder, som kvinder udsættes for i arbejdslivet, og nedbryde kønsopdelingen på arbejdsmarkedet; denne politik skal [...] omfatte passende generelle og specifikke foranstaltninger som led i den nationale politik og praksis, med henblik på
a) at modvirke eller udligne virkninger til skade for beskæftigede eller arbejdssøgende kvinder, som skyldes holdninger, adfærdsmønstre eller strukturer, der har rod i et traditionelt kønsrollemønster i samfundet
b) at fremme kvinders deltagelse i de forskellige former for virksomhed i de erhvervssektorer, hvor de i øjeblikket er underrepræsenteret, særlig i fremtidssektorer, samt på overordnede ansvarsniveauer for at opnå en bedre udnyttelse af alle de menneskelige ressourcer
[...]
3) at træffe, videreføre eller opmuntre til positive foranstaltninger i den offentlige og den private sektor
4) at sørge for, at de positive foranstaltninger så vidt muligt omfatter foranstaltninger vedrørende følgende aspekter:
[...]
- tilpasning af arbejdsvilkårene [...]
[...]
[...]
8) også inden for den offentlige sektor at gøre en indsats for at fremme sådanne lige muligheder for mænd og kvinder, som kan tjene som eksempel [...]
[...]«
Nationale bestemmelser
7 Artikel 1a i Wet Gelijke Behandeling van mannen en vrouwen (lov om ligebehandling af mænd og kvinder) af 1. marts 1980 (herefter »WGB«) bestemmer:
»1. Inden for den offentlige sektor må den kompetente myndighed ikke sondre mellem mænd og kvinder [...] for så vidt angår arbejdsvilkår
[...]«
8 WGB's artikel 5 fastsætter imidlertid følgende:
»1. Bestemmelserne i artikel 1a, 2, 3 og 4 kan fraviges, hvis den foretagne sondring har til formål at give kvinder positiv særbehandling for at fjerne eller mindske eksisterende uligheder, og hvis sondringen står i rimeligt forhold til det forfulgte formål.
[...]«
9 Den 15. november 1993 vedtog Landbrugsministeriet cirkulære nr. P 93-7841 (herefter »cirkulæret«). I henhold til dette cirkulære stiller ministeriet et bestemt antal børnepasningspladser til rådighed for sit kvindelige personale. Disse pladser, hvis antal i 1995 udgjorde 128, fordeles mellem direktoraterne og tjenestegrenene i Landbrugsministeriet i forhold til antallet af kvindelige ansatte, ca. i forholdet 1 plads pr. 20 kvindelige ansatte. Det drejer sig dels om Landbrugsministeriets egen børnedaginstitution, dels om pladser, som ministeriet har fået i kommunale børnedaginstitutioner.
10 De tjenestemænd, der har fået en børnepasningsplads, skal betale et forældrebidrag, hvis størrelse fastsættes i forhold til deres indkomst og gradvis nedsættes for børn i samme familie. Dette bidrag indeholdes direkte i tjenestemandens løn.
11 Af cirkulæret fremgår bl.a.:
»Børnepasning står i princippet udelukkende til rådighed for kvindelige medarbejdere i Landbrugsministeriet, medmindre der er tale om et nødsfald, hvilket afgøres af direktøren.«
Hovedsagen og det præjudicielle spørgsmål
12 H. Lommers er tjenestemand i Landbrugsministeriet. Hans hustru udøver en erhvervsaktivitet hos en anden arbejdsgiver.
13 Den 5. december 1995 anmodede H. Lommers Landbrugsministeriet om at reservere en plads til sit ufødte barn. Denne anmodning blev afvist den 20. december 1995 med den begrundelse, at mandlige tjenestemænds børn kun kan indskrives i de i hovedsagen omhandlede børnedaginstitutioner, såfremt der er tale om et nødsfald.
14 Ved skrivelse af 28. december 1995 indgav Lommers klage over dette afslag til Landbrugsministeriet. Samme dag anmodede han om en udtalelse fra Commissie gelijke behandeling (herefter »ligebehandlingsudvalget«) om, hvorvidt ministeriets holdning var forenelig med WGB.
15 I en skrivelse af 22. februar 1996 til ligebehandlingsudvalget har Landbrugsministeriet bl.a. anført, at den sondring på grundlag af køn, som anvendes i cirkulæret, er et resultat af ministeriets vilje til at bekæmpe underrepræsentationen af kvindelige tjenestemænd i ministeriet. Ministeriet har i denne forbindelse anført, at der den 31. december 1994 af i alt 11 251 medarbejdere kun var 2 792 kvinder, og at disse endvidere var underrepræsenteret i de højere tjenestegrader.
16 I sin udtalelse af 25. juni 1996 fastslog ligebehandlingsudvalget, at Landbrugsministeriet ikke havde tilsidesat WGB's artikel 1a, stk.1, og artikel 5. Da ligebehandlingsudvalget var af den opfattelse, at det var almindelig kendt, at kvinder oftere end mænd giver afkald på at udøve eller fortsætte et erhverv af grunde, der er forbundet med børnepasning, og at det med rimelighed kunne antages, at en notorisk utilstrækkelig pasningsordning spiller en rolle, når kvinder giver afkald på deres arbejde, fastslog ligebehandlingsudvalget, at cirkulæret var berettiget under hensyn til formålet om at mindske antallet af kvindelige ansatte, der forlader ministeriet, og at cirkulæret ikke gik ud over, hvad der var nødvendigt for at opnå dette formål. Ifølge ligebehandlingsudvalget burde den omstændighed, at en mandlig tjenestemand, der er enlig far, som et »nødsfald« kan få adgang til børnepasningspladserne, imidlertid have været anført tydeligere i cirkulæret. Endvidere fandt ligebehandlingsudvalget, at cirkulærets forenelighed med WGB ikke kunne fastslås én gang for alle, og at regelmæssige undersøgelser skulle gøre det muligt at fastslå, hvorvidt den pågældende foranstaltning fortsat var hensigtsmæssig.
17 H. Lommers' barn blev født den 5. juli 1996.
18 Landbrugsministeriet, der havde udsat sin afgørelse på ligebehandlingsudvalgets udtalelse, afviste den 11. september 1996 H. Lommers' klage under henvisning til udvalgets udtalelse.
19 Ved dom af 8. oktober 1996 frifandt Arrondissementsrechtbank te 's-Gravenhage (Nederlandene) Landbrugsministeriet i den sag, som H. Lommers havde anlagt til prøvelse af ministeriets afgørelse. Retten lagde i sin dom udelukkende national ret til grund og tilsluttede sig bl.a. ligebehandlingsudvalgets udtalelse.
20 Den 13. november 1996 ankede H. Lommers denne dom til Centrale Raad van Beroep. Han gjorde gældende, at Landbrugsministeriet ikke havde godtgjort, at børnepasningsordningen havde bevirket, at flere kvinder forblev i arbejde efter deres barselsorlov. Han anførte ligeledes, at der i de fleste af de nederlandske ministerier ikke blev sondret mellem mænd og kvinder, for så vidt angik adgangen til de der organiserede subventionerede børnedaginstitutioner, hvilket bl.a. indicerede, at de utilstrækkelige ressourcer, der var til rådighed, ikke kunne anføres som begrundelse for at udelukke mandlige tjenestemænd i det pågældende ministerium fra at drage fordel af børnepasningsordningen. H. Lommers anførte endvidere, at denne udelukkelse var i strid med direktivets artikel 2.
21 Ifølge Landbrugsministeriet er ordningen i hovedsagen tværtimod berettiget i henhold til direktivets artikel 2, stk. 4. Fortrinsretten for kvinder er et resultat af det pågældende ministeriums vilje til at bekæmpe de uligheder, der eksisterer mellem mandlige og kvindelige tjenestemænd, for så vidt angår både antallet af kvinder beskæftiget i ministeriet og deres fordeling inden for tjenestegraderne. Tilvejebringelsen af de subventionerede børnepasningspladser er velegnet til at bidrage til at afskaffe denne faktiske ulighed.
22 Centrale Raad van Beroep har indledningsvist understreget, at der tilsyneladende hersker uenighed om, hvorvidt foranstaltninger vedrørende arbejdstageres børn er omfattet af direktivets artikel 2, stk. 4, især når de privilegier, der fastsættes i en sådan foranstaltning, kan tildeles arbejdstagere af begge køn, uden at det ønskede formål om lige muligheder hindres. Retten har endvidere anført, at ifølge en del af den juridiske litteratur fastfryser og legitimerer foranstaltninger som de, der er fastsat i cirkulæret, en traditionel kønsrollefordeling. Under henvisning til dom af 17. oktober 1995 i Kalanke-sagen (sag C-450/93, Sml. I, s. 3051) og dom af 11. november 1997 i Marschall-sagen (sag C-409/95, Sml. I, s. 6363) har Centrale Raad van Beroep endvidere overvejet, om den undtagelse, der udelukkende er fastsat i cirkulæret for mandlige arbejdstagere, der befinder sig i en nødsituation, er for restriktiv. Endelig har den forelæggende ret rejst det spørgsmål, om udelukkelsen af sagsøgeren i hovedsagen kan have en negativ virkning for dennes ægtefælle i de tilfælde, hvor hun ikke kan drage fordel af en pasningsordning hos sin egen arbejdsgiver.
23 Da Domstolens praksis ikke gør det muligt at afgøre disse spørgsmål, har Centrale Raad van Beroep besluttet at forelægge Domstolen følgende præjudicielle spørgsmål:
»Er artikel 2, stk. 1 og 4, i Rådets direktiv 76/207/EØF af 9. februar 1976 om gennemførelse af princippet om ligebehandling af mænd og kvinder for så vidt angår adgang til beskæftigelse, erhvervsuddannelse, forfremmelse samt arbejdsvilkår til hinder for en ordning indført af en arbejdsgiver, hvorefter der udelukkende stilles subventionerede børnepasningspladser til rådighed for kvindelige medarbejdere, medmindre der med hensyn til en mandlig arbejdstager foreligger et nødsfald, hvilket skal afgøres af arbejdsgiveren?«
Det præjudicielle spørgsmål
24 Indledningsvis bemærkes, at WGB's artikel 1a og 5 sikrer gennemførelsen af direktivets artikel 1, stk. 1, og artikel 2, stk. 1 og 4, i den nederlandske offentlige sektor, og det skal erindres, at det fremgår af Domstolens faste praksis, at ved anvendelsen af national ret, især af bestemmelserne i en national lov, der særligt er vedtaget for at gennemføre et direktiv, er den nationale domstol forpligtet til at fortolke intern ret i lyset af direktivets ordlyd og formål (jf. vedrørende direktivet dom af 15.5.1986, sag 222/84, Johnston, Sml. s. 1651, præmis 53).
25 Domstolen har ligeledes fastslået, at det princip om ligebehandling, der er fastsat i direktivet, har en generel rækkevidde, og at direktivet finder anvendelse på ansættelsesforhold i den offentlige sektor (jf. bl.a. dom af 26.10.1999, sag C-273/97, Sirdar, Sml. I, s. 7403, præmis 18, og af 11.1.2000, sag C-285/98, Kreil, Sml. I, s. 69, præmis 18).
26 Hvad angår den i hovedsagen omhandlede foranstaltning bemærkes for det første - hvilket den forelæggende ret også har gjort - at den omstændighed, at arbejdsgiveren stiller børnepasningspladser til rådighed for arbejdstagere på deres arbejdsplads eller uden for denne, skal anses for et »arbejdsvilkår« i den forstand, hvori udtrykket er anvendt i direktivet.
27 I modsætning til det, som Kommissionen har fremført under den mundtlige forhandling, kan denne klassificering ikke tilsidesættes til fordel for en klassificering som »løn« udelukkende, fordi udgiften til de pågældende børnepasningspladser - som det er tilfældet i hovedsagen - delvist bæres af arbejdsgiveren.
28 Det bemærkes, at Domstolen allerede har fastslået, at den omstændighed, at fastlæggelsen af visse ansættelsesvilkår kan have økonomisk betydning, ikke er tilstrækkelig grund til at lade sådanne vilkår være omfattet af EF-traktatens artikel 119 (EF-traktatens artikel 117-120 er blevet erstattet af artikel 136 EF-143 EF), der hviler på den snævre sammenhæng mellem arbejdsydelsens art og lønnens størrelse (dom af 15.6.1978, sag 149/77, Defrenne III, Sml. s. 1365, præmis 21, og af 30.3.2000, sag C-236/98, Jämo, Sml. I, s. 2189, præmis 59).
29 Som generaladvokaten med rette har anført i punkt 48 i forslaget til afgørelse, er en foranstaltning som den i hovedsagen omhandlede først og fremmest af praktisk natur. Ved at stille børnepasningspladser til rådighed undgår arbejdstageren at blive udsat for de usikkerhedsmomenter og besvær, der er forbundet med at lede efter et pasningssted, der både skal være passende og økonomisk overkommeligt. En sådan foranstaltning har således navnlig i en situation, der er karakteriseret ved et utilstrækkeligt antal børnepasningspladser, til formål og til følge, at de berørte arbejdstageres erhvervsudøvelse lettes.
30 For det andet bemærkes, at en bestemmelse, hvorved en arbejdsgiver udelukkende forbeholder børnepasningspladser til sine kvindelige arbejdstagere, medmindre der foreligger et nødsfald, hvilket afgøres af arbejdsgiveren selv, indebærer en forskelsbehandling på grundlag af køn i den forstand, hvori udtrykket er anvendt i direktivets artikel 2, stk. 1, og artikel 5, stk. 1. Situationen for en mandlig og en kvindelig arbejdstager, der er henholdsvis far og mor til små børn, er nemlig sammenlignelig for så vidt angår den omstændighed, at de kan finde det nødvendigt at anvende børnedaginstitutioner, fordi de udøver en beskæftigelse (jf. i denne retning dom af 25.10.1988, sag 312/86, Kommissionen mod Frankrig, Sml. s. 6315, præmis 14, og analogt for så vidt angår kvindelige og mandlige arbejdstagere, der varetager opdragelsen af deres børn, dom af 29.11.2001, sag C-366/99, Griesmar, Sml. I, s. 9383, præmis 56).
31 For det tredje skal det derfor undersøges, om en foranstaltning som den i hovedsagen omhandlede ikke desto mindre er tilladt i henhold til direktivets artikel 2, stk. 4.
32 Det fremgår af fast retspraksis, at sidstnævnte bestemmelse har det præcise og afgrænsede formål at tillade foranstaltninger, der tilsyneladende er diskriminerende, men som reelt fjerner eller reducerer de uligheder, der faktisk er i samfundet. Bestemmelsen tillader nationale foranstaltninger på området for adgang til beskæftigelse, herunder forfremmelse, der, idet de særligt begunstiger kvinder, har til formål at sætte dem i stand til bedre at kunne konkurrere på arbejdsmarkedet og gøre karriere på lige fod med mænd (Kalanke-dommen, præmis 18 og 19, Marschall-dommen, præmis 26 og 27, og dom af 28.3.2000, sag C-158/97, Badeck m.fl., Sml. I, s. 1875, præmis 19).
33 Domstolen har nærmere bestemt udtalt, at direktivets artikel 2, stk. 1 og 4, ikke er til hinder for en national ordning vedrørende den offentlige sektor, der inden for uddannelsesfag, hvor kvinder er underrepræsenteret, og hvor ikke kun staten uddanner, tildeler mindst halvdelen af uddannelsespladserne til kvinder. Domstolen har anført, at en sådan bestemmelse må ses som udtryk for en indskrænkende fortolkning af begrebet lige muligheder for kvinder i det omfang, hvor der ikke er tale om stillinger, som forbeholdes kvinder, men om uddannelsespladser, der skal give mulighed for at opnå de nødvendige kvalifikationer til senere at få adgang til kvalificeret arbejde i den offentlige sektor, og at bestemmelsen således begrænser sig til at forbedre mulighederne for de kvindelige ansøgere inden for den offentlige sektor. Domstolen har derfor fastslået, at den omhandlede foranstaltning hører til den række af foranstaltninger, hvormed man forsøger at fjerne årsagerne til, at kvinder har ringere muligheder for at få arbejde og gøre karriere, og som har til formål at forbedre kvinders muligheder for at konkurrere på arbejdsmarkedet og gøre karriere på lige fod med mænd (dommen i sagen Badeck m.fl., præmis 52-55).
34 Som den nederlandske regering med rette har gjort gældende i sine bemærkninger, vil tilsvarende betragtninger gøre det muligt at nå frem til det resultat, at en foranstaltning som den i hovedsagen omhandlede - der desuden er i overensstemmelse med de retningslinjer, der fremgår af punkt 1, 3, 4 og 8 i henstilling 84/635 - ikke er i strid med direktivets artikel 2, stk. 1 og 4.
35 I modsætning til det, som Kommissionen har anført i denne forbindelse, foregriber dommen i sagen Kommissionen mod Frankrig på ingen måde den løsning, som skal anlægges i hovedsagen. Domstolen har i nævnte doms præmis 15 nemlig begrænset sig til at fastslå, at der intet var i det sagsmateriale, som den sagsøgte medlemsstat havde fremlagt, der tillod den konklusion, at den omstændighed - der måtte tilskrives medlemsstaten - at der uden forskel blev opretholdt særlige rettigheder for kvinder i en række kollektive overenskomster, kunne svare til den særlige situation, der er omhandlet i direktivets artikel 2, stk. 4.
36 Hvad angår den i hovedsagen omhandlede foranstaltning bemærkes for det første, at det henset til forelæggelseskendelsen, hovedsagens akter og den mundtlige forhandling for Domstolen fremgår, at beskæftigelsessituationen i Landbrugsministeriet på tidspunktet for vedtagelsen af cirkulæret og på tidspunktet for de faktiske omstændigheder i hovedsagen var kendetegnet ved en væsentlig underrepræsentation af kvinder for så vidt angår både deres antal og deres fordeling inden for de højere tjenestegrader.
37 Det bemærkes for det andet - således som ligebehandlingsudvalget bl.a. har anført i sin ovennævnte udtalelse af 25. juni 1996 - at en notorisk mangel på passende og økonomisk overkommelige børnepasningsordninger navnlig foranlediger de kvindelige arbejdstagere til at give afkald på deres arbejde (jf. ligeledes i denne henseende niende og tiende betragtning til Rådets henstilling 92/241/EØF af 31.3.1992 om børnepasning (EFT L 123, s. 16)).
38 Under disse omstændigheder skal det fastslås, at en foranstaltning som den i hovedsagen omhandlede, der må ses som udtryk for en indskrænkende fortolkning af begrebet lige muligheder for kvinder i det omfang, hvor der ikke er tale om stillinger, som forbeholdes kvinder, men om indrømmelse af visse arbejdsvilkår for at lette forfølgelsen og udviklingen af deres erhvervsmæssige karriere, principielt henhører under den række af foranstaltninger, hvormed man forsøger at fjerne årsagerne til, at kvinder har ringere muligheder for at få arbejde og gøre karriere, og som har til formål at forbedre kvinders muligheder for at konkurrere på arbejdsmarkedet og gøre karriere på lige fod med mænd. Det tilkommer i denne forbindelse den forelæggende ret at efterprøve, om de faktiske omstændigheder, der er anført i denne doms præmis 36 og 37, også er godtgjort at foreligge.
39 Det henstår ikke desto mindre, at ifølge fast retspraksis skal fastlæggelsen af rækkevidden af enhver undtagelse til en individuel rettighed, såsom den i direktivet omhandlede ligebehandling af mænd og kvinder, foretages under hensyntagen til proportionalitetsprincippet, som kræver, at undtagelserne ikke må gå videre, end det er rimeligt og nødvendigt for at nå det tilsigtede mål, hvorved ligebehandlingsprincippet i videst muligt omfang skal søges tilgodeset samtidig med de krav, som er forbundet med det tilsigtede mål (Johnston-dommen, præmis 38, Sirdar-dommen, præmis 26, og Kreil-dommen, præmis 23).
40 Inden for rammerne af kompetencefordelingen i henhold til artikel 234 EF påhviler det i princippet den nationale ret at påse overholdelsen af proportionalitetsprincippet. Det fremgår dog af Domstolens praksis, at den er beføjet til at forsyne den nationale ret med alle de elementer vedrørende fortolkningen af fællesskabsretten, som gør det muligt for denne, når den skal afsige dom i sagen, at vurdere, om en national foranstaltning er forenelig med fællesskabsretten. I denne sag, hvilket også fremgår af denne doms præmis 22, har den forelæggende ret yderligere formuleret forskellige konkrete spørgsmål, der skal besvares.
41 Indledningsvis bemærkes, at en foranstaltning som den i hovedsagen omhandlede, der har til formål at fjerne en faktisk ulighed, ikke desto mindre vil kunne risikere at bidrage til opretholdelse af en traditionel kønsrollefordeling.
42 En sådan omstændighed kan ganske vist synes at kunne styrke den i teorien udtrykte opfattelse, som den forelæggende ret har henvist til, og som går ud på, at hvis formålet om at fremme lige muligheder for mænd og kvinder forfølges ved at indføre en foranstaltning, der tilgodeser kvindelige arbejdstagere, der er mødre, også kan opnås ved at udstrække fordelen ved denne foranstaltning til at omfatte mandlige arbejdstagere, der er fædre, er den omstændighed, at mændene udelukkes herfra, ikke forenelig med proportionalitetsprincippet.
43 I denne sag skal der imidlertid tages hensyn til den omstændighed, at i den ovenfor fremhævede situation med et utilstrækkeligt udbud er antallet af børnepasningspladser, som står til rådighed ifølge den i hovedsagen omhandlede foranstaltning, i sig selv begrænset, og der er en venteliste for de kvindelige tjenestemænd i Landbrugsministeriet, således at sidstnævnte ikke selv på nogen måde er sikre på at opnå en sådan plads.
44 Desuden skal det anføres, at en foranstaltning som den i hovedsagen omhandlede på ingen måde har til følge, at de berørte mandlige arbejdstagere eller de øvrige kvindelige arbejdstagere, som ikke har kunnet opnå en plads inden for den børnepasningsordning, der subventioneres af Landbrugsministeriet, fuldstændigt udelukkes fra børnepasningspladser til deres børn, da disse pladser hovedsagelig forbliver tilgængelige på markedet for tilsvarende tjenesteydelser (jf. analogt vedrørende uddannelsespladser dommen i sagen Badeck m.fl., præmis 53).
45 Det skal ligeledes bemærkes, at den i hovedsagen omhandlede foranstaltning ikke fuldstændigt udelukker mandlige tjenestemænd fra sit anvendelsesområde, men tillader, at arbejdsgiveren imødekommer anmodninger fra mandlige tjenestemænd i nødsfald, hvilket afgøres af arbejdsgiveren.
46 For så vidt angår rækkevidden af denne undtagelse skal det bemærkes, at såvel Landbrugsministeriet inden for rammerne af hovedsagen og for ligebehandlingsudvalget som den nederlandske regering for Domstolen har anført, at mandlige tjenestemænd, der er enlige fædre, med hjemmel i denne undtagelse har ret til adgang til den i hovedsagen omhandlede børnepasningsordning.
47 Det skal i denne forbindelse anføres, at en foranstaltning, der udelukker mandlige tjenestemænd, der er enlige fædre, fra muligheden for at få adgang til en pasningsordning, der er subventioneret af deres arbejdsgiver, går ud over det, som undtagelsen i direktivets artikel 2, stk. 4, tillader, idet det indebærer et overdrevent indgreb i den individuelle ret til ligebehandling, der garanteres ved direktivet. Hvad disse tjenestemænd angår har argumentet om, at kvinder snarere vil afbryde deres erhvervsmæssige karriere for at passe deres små børn, i øvrigt ikke længere samme relevans.
48 Under de betingelser, der er anført i denne doms præmis 43-47, kan det ikke hævdes, at den omstændighed, at cirkulæret ikke garanterer adgang til børnepasningspladser til tjenestemænd af begge køn på lige fod, er i strid med proportionalitetsprincippet.
49 Hvad angår den omstændighed, at ægtefællen til sagsøgeren i hovedsagen i givet fald vil støde på problemer ved forfølgelsen af sin erhvervsmæssige karriere, fordi det vil være nødvendigt at sikre pasningen af parrets små børn, forekommer den at være irrelevant ved vurderingen af, hvorvidt den i hovedsagen omhandlede foranstaltning er berettiget under hensyn til direktivets artikel 2, stk. 1 og 4. Det bemærkes, at for så vidt angår arbejdsvilkår, der er fastsat af en arbejdsgiver, kan princippet om ligebehandling per definition kun anvendes mellem de arbejdstagere, der er ansat hos denne arbejdsgiver. Denne bestemmelse skal således ikke fortolkes således, at den pålægger en arbejdsgiver, der træffer en foranstaltning, som har til formål at bekæmpe underrepræsentationen af kvinder i sit eget personale, at tage hensyn til forhold, der er knyttet til kvindelige arbejdstageres bevarelse af deres beskæftigelse, når disse kvinder ikke tilhører dette personale.
50 På baggrund af det ovenfor anførte skal det forelagte spørgsmål besvares med, at direktivets artikel 2, stk. 1 og 4, ikke er til hinder for en ordning, der er indført af et ministerium for at bekæmpe en væsentlig underrepræsentation af kvinder i ministeriet, og som i en situation, der er kendetegnet ved en notorisk mangel på passende og økonomisk overkommelige pasningsordninger, kun forbeholder det begrænsede antal subventionerede børnepasningspladser, som ministeriet stiller til rådighed for sit personale, for kvindelige tjenestemænd, mens mandlige tjenestemænd kun kan få adgang i nødsfald, hvilket afgøres af arbejdsgiveren. Det forholder sig imidlertid kun således, såfremt den undtagelse, som er fastsat for mandlige tjenestemænd, fortolkes således, at den blandt disse giver enlige fædre adgang til børnepasningsordningen på samme betingelser som kvindelige tjenestemænd.
Afgørelse om sagsomkostninger
Sagens omkostninger
51 De udgifter, der er afholdt af den nederlandske regering og Kommissionen, som har afgivet indlæg for Domstolen, kan ikke erstattes. Da sagens behandling i forhold til hovedsagens parter udgør et led i den sag, der verserer for den nationale ret, tilkommer det denne at træffe afgørelse om sagens omkostninger.
Afgørelse
På grundlag af disse præmisser
kender
DOMSTOLEN
vedrørende det spørgsmål, der er forelagt af Centrale Raad van Beroep ved kendelse af 8. december 1999, for ret:
Artikel 2, stk. 1 og 4, i Rådets direktiv 76/207/EØF af 9. februar 1976 om gennemførelse af princippet om ligebehandling af mænd og kvinder for så vidt angår adgang til beskæftigelse, erhvervsuddannelse, forfremmelse samt arbejdsvilkår er ikke til hinder for en ordning, der er indført af et ministerium for at bekæmpe en væsentlig underrepræsentation af kvinder i ministeriet, og som i en situation, der er kendetegnet ved en notorisk mangel på passende og økonomisk overkommelige pasningsordninger, kun forbeholder det begrænsede antal subventionerede børnepasningspladser, som ministeriet stiller til rådighed for sit personale, for kvindelige tjenestemænd, mens mandlige tjenestemænd kun kan få adgang i nødsfald, hvilket afgøres af arbejdsgiveren. Det forholder sig imidlertid kun således, såfremt den undtagelse, som er fastsat for mandlige tjenestemænd, fortolkes således, at den blandt disse giver enlige fædre adgang til børnepasningsordningen på samme betingelser som kvindelige tjenestemænd.