CELEX: 62009CJ0488
Convenția TIR
Codul vamal comunitar
Transport efectuat sub acoperirea unui carnet TIR
Asociație garantă
Descărcare neregulamentară
Determinarea locului încălcării
Recuperarea drepturilor de import

Cererea de pronunțare a unei hotărâri preliminare privește interpretarea mai multor dispoziții din cadrul reglementării vamale
a Uniunii, precum și din Convenția vamală privind transportul internațional de mărfuri sub acoperirea carnetelor TIR, semnată
la Geneva la 14 noiembrie 1975 (denumită în continuare „Convenția TIR”), aprobată în numele Comunității Economice Europene
prin Regulamentul (CEE) nr. 2112/78 al Consiliului din 25 iulie 1978 (JO L 252, p. 1, Ediție specială, 02/vol. 1, p. 197)
și intrată în vigoare la 20 iunie 1983.
Această cerere a fost formulată în cadrul unui litigiu între Asociación de Transporte Internacional por Carretera (denumită
în continuare „ASTIC”), pe de o parte, și Administración General del Estado (Administrația Generală a Statului), pe de altă
parte, având ca obiect recuperarea unei datorii vamale născute ca urmare a descărcării ilegale în Spania a unei încărcături
de țigarete.

Cadrul juridic

Convenția TIR
Convenția TIR prevede printre altele că mărfurile transportate în regimul TIR pe care îl instituie nu sunt supuse la plata
sau la consemnarea taxelor la import sau la export la birourile vamale de trecere.
Articolul 11 din această convenție prevede:
„(1)      În cazul în care nu s‑a dat descărcare unui carnet TIR sau în cazul în care s‑a dat descărcare cu rezerve unui carnet TIR,
autoritățile competente nu au dreptul să pretindă de la asociația garantă plata sumelor menționate la articolul 8 alineatele
(1) și (2) dacă, în termen de un an de la data luării în evidență a carnetului TIR de către aceste autorități, ele nu au avizat
în scris asociația despre nedescărcare sau despre descărcarea cu rezerve. Această dispoziție se aplică, de asemenea, în cazul
descărcării obținute în mod abuziv sau fraudulos, însă în acest caz termenul este de doi ani.
(2)      Cererea de plată a sumelor menționate la articolul 8 alineatele (1) și (2) este adresată asociației garante cel mai devreme
în termen de trei luni de la data la care această asociație a fost informată despre nedescărcare, descărcarea cu rezerve sau
descărcarea obținută în mod abuziv sau fraudulos și cel mai târziu în termen de doi ani de la aceeași dată. Totuși, în privința
cazurilor care sunt trimise în instanță în termenul de doi ani indicat mai sus, cererea de plată se adresează într‑un termen
de un an de la data la care hotărârea judecătorească a devenit executorie.
(3)      Pentru achitarea sumelor pretinse, asociația garantă dispune de un termen de trei luni de la data cererii de plată care i‑a
fost adresată. Asociația obține rambursarea sumelor plătite dacă, în termen de doi ani de la data cererii de plată, s‑a făcut
dovada pentru organele vamale că nu s‑a comis nicio abatere în legătură cu operațiunea de transport în cauză.”
Potrivit articolului 37 din Convenția TIR:
„În cazul în care nu este posibil să se determine teritoriul pe care o abatere a fost comisă, ea este considerată ca fiind
comisă pe teritoriul părții contractante unde ea a fost constatată.”

Dreptul Uniunii
În conformitate cu articolul 203 din Regulamentul (CEE) nr. 2913/92 al Consiliului din 12 octombrie 1992 de instituire a Codului
vamal comunitar (JO L 302 p. 1, Ediție specială, 02/vol. 5, p. 58, denumit în continuare „Codul vamal comunitar”), o datorie
vamală la import ia naștere prin „sustragerea de sub supravegherea vamală a mărfurilor supuse drepturilor de import” și în
momentul sustragerii în cauză.
Articolul 215 din Codul vamal comunitar prevede:
„(1)      O datorie vamală ia naștere în locul în care s‑au produs faptele care au generat‑o.
(2)      Dacă nu este posibilă determinarea locului menționat la alineatul (1), datoria vamală se consideră a fi fost generată acolo
unde autoritățile vamale decid că mărfurile îndeplinesc condițiile în care ia naștere o datorie vamală.
(3)      Atunci când un regim vamal nu este încheiat pentru mărfuri, datoria vamală se consideră a fi luat naștere acolo unde mărfurile:
–        au fost plasate sub regimul respectiv sau
–        intră în Comunitate sub acel regim.
(4)      Atunci când autoritățile vamale dețin informații pe baza cărora pot stabili că datoria vamală a luat naștere în prealabil,
când mărfurile erau în alt loc și la o dată anterioară, datoria vamală se consideră că a luat naștere în locul unde mărfurile
pot fi localizate la data cea mai îndepărtată la care se poate stabili existența unei datorii vamale.”
Articolul 221 din Codul vamal comunitar indică:
(1) De îndată ce a fost înscrisă în evidența contabilă, valoarea drepturilor se comunică debitorului în conformitate cu normele
corespunzătoare.
[...]
(3) Comunicarea către debitor nu poate fi făcută după expirarea unui termen de trei ani de la data la care a luat naștere
datoria vamală. Cu toate acestea, dacă incapacitatea autorităților vamale de a stabili valoarea exactă legal datorată este
rezultatul unui act care poate declanșa urmărirea penală, în măsura în care dispozițiile în vigoare o permit, această comunicare
poate fi făcută după expirarea acestei perioade de trei ani.”
În temeiul articolului 451 din Regulamentul (CEE) nr. 2454/93 al Comisiei din 2 iulie 1993 de stabilire a unor dispoziții
de aplicare a Regulamentului (CEE) nr. 2913/92 (JO L 253, p. 1, Ediție specială 02/vol. 7, p. 3, denumit în continuare „Regulamentul
de aplicare”), în scopul aplicării regimului de transport internațional de mărfuri sub acoperirea carnetelor TIR, teritoriul
vamal al Uniunii Europene se consideră ca formând un singur teritoriu.
Conform articolului 454 din Regulamentul de aplicare:
(1)      Prezentul articol se aplică fără a aduce atingere dispozițiilor specifice ale convențiilor TIR și ATA referitoare la obligațiile
asociațiilor de garantare atunci când se utilizează un carnet TIR sau un carnet ATA.
(2)      În cazul în care, în cursul sau cu ocazia unui transport efectuat sub acoperirea unui carnet TIR sau a unei operațiuni de
tranzit efectuate sub acoperirea unui carnet ATA, se constată că s‑a săvârșit o infracțiune sau o neregulă într‑un stat membru,
recuperarea drepturilor și a altor impuneri eventual exigibile se realizează de către acest stat membru în conformitate cu
dispozițiile comunitare sau naționale, fără a aduce atingere exercitării procedurilor penale.
(3)      În cazul în care nu se poate stabili teritoriul pe care s‑a săvârșit infracțiunea sau neregula, se consideră că respectiva
infracțiune sau neregulă s‑a săvârșit în statul membru în care a fost descoperită, cu excepția cazului în care, în termenul
stipulat la articolul 455 alineatul (1), se face dovada față de autoritățile vamale asupra regularității operațiunii sau a
locului în care s‑a săvârșit de fapt infracțiunea sau neregula.
În cazul în care nu se face o astfel de dovadă și se consideră că respectiva infracțiune sau neregulă s‑a săvârșit în statul
membru în care a fost depistată, drepturile și celelalte impuneri aferente mărfurilor în cauză se încasează de către acest
stat membru în conformitate cu dispozițiile comunitare sau naționale.
Dacă ulterior se determină statul membru în care s‑a săvârșit de fapt respectiva infracțiune sau neregulă, drepturile și celelalte
impuneri – cu excepția celor încasate, în conformitate cu al doilea paragraf, ca resurse comunitare proprii – la care sunt
supuse mărfurile în acest stat membru se restituie de către statul membru care le‑a obținut inițial. În acest caz, orice sumă
excedentară se restituie persoanei care a plătit inițial impunerile.
În cazul în care cuantumul drepturilor și al celorlalte impuneri percepute inițial și apoi restituite statului membru care
le recuperase este mai mic decât cel al drepturilor și celorlalte impuneri exigibile în statul membru în care s‑a săvârșit
de fapt infracțiunea sau neregula, acel stat membru încasează diferența în conformitate cu dispozițiile comunitare sau naționale.
Administrațiile vamale ale statelor membre iau măsurile necesare pentru a împiedica săvârșirea oricărei infracțiuni sau nereguli
și pentru a le sancționa eficient.”
Articolul 455 din Regulamentul de aplicare are următorul cuprins:
„(1)      În cazul în care se constată săvârșirea vreunei infracțiuni sau nereguli în cursul sau cu ocazia unui transport desfășurat
sub acoperirea unui carnet TIR sau a unui tranzit desfășurat sub acoperirea unui carnet ATA, autoritățile vamale notifică
acest lucru titularului de carnet TIR sau de carnet ATA și asociației garante în termenul prevăzut la articolul 11 alineatul
(1) al Convenției TIR sau la articolul 6 alineatul (4) al Convenției ATA, după caz.
(2)      Dovada regularității operațiunii desfășurate sub acoperirea unui carnet TIR sau a unui carnet ATA în sensul articolului 454
alineatul (3) primul paragraf se face în termenul prevăzut la articolul 11 alineatul (2) din Convenția TIR sau la articolul
7 alineatele (1) și (2) din Convenția ATA, după caz.
[...]”
Articolul 457 din Regulamentul de aplicare prevede:
„În sensul articolului 8 alineatul (4) din Convenția TIR, în cazul în care un transport intră pe teritoriul vamal al Comunității
sau pornește de la un birou vamal de plecare situat pe teritoriul vamal al Comunității, asociația garantă devine răspunzătoare
sau răspunde față de autoritățile vamale ale fiecărui stat membru al căror teritoriu este tranzitat de transportul TIR, până
la punctul de ieșire de pe teritoriul vamal al Comunității sau până la biroul vamal de destinație situat pe acest teritoriu.”

Acțiunea principală și întrebările preliminare
ASTIC este asociația garantă în domeniul transporturilor efectuate sub acoperirea unui carnet TIR (denumite în continuare
„transporturi TIR”) pe teritoriul spaniol. În temeiul unui act de garanție din 18 februarie 1994, suma maximă pentru care
poate fi angajată răspunderea acestei asociații este de 200 000 USD.
Bundesverband Güterkraftverkehr Logistik und Entorgung eV (denumită în continuare „BGL”) este asociația garantă pentru transporturile
TIR efectuate pe teritoriul german.
La 18 martie 1994, biroul vamal din Lindau (Germania) a înregistrat tranzitul carnetului TIR 10099706 privind un transport
de țigarete provenind din Elveția și având ca destinație biroul vamal din Porto (Portugalia). După ce a constatat că marfa
nu fusese prezentată biroului vamal de destinație, biroul vamal din Lindau a emis, la 12 și la 17 ianuarie 1995, avize de
impunere împotriva transportatorului și a titularului carnetului TIR. Acest birou vamal a informat totodată BGL, la 17 ianuarie
1995, în legătură cu faptul că nu fusese dată descărcarea pentru carnetul TIR, înainte de a‑i adresa, la 26 februarie 1996,
o cerere de plată a taxelor datorate.
În paralel, la 17 ianuarie 1995, biroul vamal amintit a informat ministerul public în legătură cu neregula constatată, acesta
din urmă deschizând o anchetă. Această procedură judiciară s‑a finalizat cu pronunțarea de către Landgericht Augsburg (Germania)
a unei hotărâri penale la 17 martie 1998, prin care se constata că mărfurile fuseseră descărcate la Sevilla (Spania) și prin
care transportatorul era condamnat pentru săvârșirea infracțiunilor de contrabandă și de falsificare de documente. În acest
context, autoritățile vamale germane au transmis dosarul autorităților vamale spaniole, pentru ca acestea din urmă să procedeze
la recuperarea datoriei vamale menționate, în temeiul articolului 215 din Codul vamal coroborat cu articolul 454 alineatul
(3) al treilea paragraf din Regulamentul de aplicare.
În consecință, autoritățile vamale spaniole au adus la cunoștința transportatorului, a titularului carnetelor TIR și a ASTIC
valoarea fraudei și au notificat acesteia din urmă, în calitate de asociație garantă în domeniul transporturilor TIR efectuate
în Spania, faptele cu privire la care s‑a reținut comiterea infracțiunii, precum și valoarea taxelor neachitate, mai exact,
230 342 114 ESP (aproximativ 1 384 384 de euro), la 13 ianuarie 1999. La 22 martie 1999, ASTIC a primit un aviz de recuperare
privind această datorie.
După respingerea contestației administrative formulate împotriva respectivului aviz de recuperare, precum și după respingerea
apelului declarat împotriva deciziei de respingere a contestației, ASTIC a introdus o acțiune la secția de contencios administrativ
a Audiencia Nacional (Spania), care a admis doar în parte cererea, considerând că răspunderea ASTIC nu putea fi angajată decât
până la concurența sumei de 200 000 USD.
Împotriva hotărârii pronunțate de această instanță, ASTIC a declarat recurs la Tribunal Supremo, invocând în special faptul
că autoritățile vamale spaniole nu sunt competente să recupereze taxele neachitate, dreptul de a formula acțiunea în recuperarea
sumelor fiind prescris în privința sa deoarece aceasta nu fusese introdusă în termenul de doi ani de la data de luare în evidență
a carnetului TIR de către autoritățile vamale germane.
În primul rând, Tribunal Supremo exprimă o serie de îndoieli în ceea ce privește competența autorităților vamale spaniole
de a iniția o nouă procedură de recuperare a taxelor datorate, în condițiile în care locul comiterii infracțiunii, mai exact,
teritoriul spaniol, a fost determinat după expirarea termenului stabilit la articolul 454 alineatul (3) și la articolul 455
din Regulamentul de aplicare, iar autoritățile vamale germane au adresat o cerere de plată a impozitelor datorate asociației
garante în domeniul transporturilor TIR efectuate pe teritoriul german.
În al doilea rând, instanța de trimitere întreabă dacă expirarea termenelor prevăzute la articolul 454 alineatul (3) și la
articolul 455 din Regulamentul de aplicare, la articolul 221 alineatul (3) din Codul vamal comunitar sau la articolul 11 alineatul
(2) din Convenția TIR poate fi invocată de o asociație precum ASTIC, în circumstanțele specifice acțiunii principale, pentru
a se prevala de prescripția acțiunii în garanție pe care o poate introduce administrația vamală împotriva sa.
În al treilea rând, instanța de trimitere solicită să se stabilească dacă avizul de impunere adresat de autoritățile vamale
germane asociației garante în domeniul transporturilor TIR efectuate pe teritoriul german are efect de întrerupere a cursului
prescripției în privința ASTIC, dat fiind că autoritățile germane nu au suspendat cererea de plată adresată asociației respective.
În acest context, Tribunal Supremo a decis să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarele întrebări preliminare:
„1)      În cazul în care locul comiterii infracțiunii materiale se determină după ce un stat membru a constatat o abatere de la regimul
vamal de transport TIR și a adresat asociației garante de pe teritoriul său o cerere de plată a sumei corespunzând celei din
avizul de impunere, faptul că statul membru în care a fost comisă infracțiunea inițiază o nouă procedură prin care solicită
plata taxelor datorate de debitorii principali și de asociația garantă de la locul infracțiunii materiale, în limitele răspunderii
care îi revine acesteia, este compatibil cu articolul 454 alineatul (3) și cu articolul 455 din Regulamentul [de aplicare],
în condițiile în care stabilirea locului infracțiunii intervine după expirarea termenului prevăzut de dispozițiile comunitare?
În cazul unui răspuns afirmativ:
2)      Asociația garantă din statul membru în care a fost comisă de fapt infracțiunea poate să pretindă, în temeiul articolului 454
alineatul (3) și al articolului 455 din Regulamentul [de aplicare] sau al articolului 221 alineatul (3) din Codul vamal comunitar
[…], că s‑a prescris dreptul de a solicita plata până la concurența maximului garanției pentru motivul că termenul stabilit
a expirat fără ca aceasta să fi avut cunoștință despre fapte înainte de expirarea termenului în cauză?
3)      Cererea de plată adresată asociației garante din statul care a constatat infracțiunea de administrația sa vamală în temeiul
articolului 11 alineatul (2) din Convenția TIR are ca efect întreruperea cursului procedurii inițiate împotriva asociației
garante de la locul comiterii infracțiunii?
4)      Articolul 11 alineatul (2) ultima teză din Convenția TIR poate fi interpretat în sensul că termenul prevăzut este aplicabil
statului în care a fost comisă infracțiunea, chiar dacă statul care a constatat abaterea nu a suspendat cererea de plată adresată
asociației garante, în condițiile în care a fost declanșată o procedură penală privind faptele constatate?”

Cu privire la întrebările preliminare

Cu privire la prima întrebare
Prin intermediul primei întrebări, instanța de trimitere solicită să se stabilească, în esență, dacă articolele 454 și 455
din Regulamentul de aplicare se opun posibilității ca autoritățile vamale din statul membru pe teritoriul căruia a fost comisă
o încălcare a regimului vamal aplicabil unui transport TIR să inițieze o nouă procedură de recuperare a drepturilor născute
ca urmare a săvârșirii acestei fapte, chiar în condițiile în care locul infracțiunii a fost stabilit pe cale judiciară după
ce autoritățile competente din alt stat membru constataseră deja o abatere de la regimul vamal aplicabil respectivului transport
TIR.
Cu titlu introductiv, trebuie amintit că, potrivit articolului 451 din Regulamentul de aplicare, teritoriul vamal al Uniunii
se consideră, în ceea ce privește modalitățile de utilizare a carnetelor TIR, a fi un singur teritoriu.
În plus, în temeiul articolului 203 din Codul vamal comunitar, prin sustragerea de sub supravegherea vamală a mărfurilor supuse
taxelor la import, ia naștere o datorie vamală la import.
Întrucât competența în materia recuperării datoriilor vamale este împărțită între diferitele autorități vamale din statele
membre, articolul 454 alineatul (2) din Regulamentul de aplicare prevede că recuperarea drepturilor născute ca urmare a comiterii
unei infracțiuni sau a unei nereguli este de competența statului membru pe teritoriul căruia a fost săvârșită respectiva infracțiune
sau neregulă.
Cu toate acestea, și în conformitate cu articolul 37 din Convenția TIR, în cazul în care statul pe teritoriul căruia a fost
comisă infracțiunea sau neregula nu poate fi stabilit cu certitudine, intervine temporar o prezumție de competență în favoarea
statului pe teritoriul căruia a fost constatată infracțiunea sau neregula. O astfel de prezumție este înlăturată însă în cazul
în care ulterior se face dovada competenței primului stat (a se vedea în acest sens Hotărârea din 23 martie 2000, Met‑Trans
și Sagpol, C‑310/98 și C‑406/98, Rec., p. I‑1797, punctul 37).
Un astfel de mecanism răspunde, pe de o parte, ideii că statele membre formează, în raport cu țările terțe care sunt implicate
într‑o operațiune desfășurată în regimul tranzitului extern al Uniunii, un singur teritoriu vamal și, pe de altă parte, ideii
că determinarea statului membru competent în materia recuperării taxelor vamale este o problemă internă, astfel încât o schimbare
a statului competent nu are consecințe asupra faptului că debitorul datoriei vamale trebuie să achite aceste taxe (a se vedea
Hotărârea Met‑Trans și Sagpol, citată anterior, punctul 38).
Pe de o parte, în privința dreptului de a face dovada locului unde a fost comisă de fapt infracțiunea sau neregula, este necesar
să se evidențieze că articolele 454 și 455 din Regulamentul de aplicare nu precizează cine trebuie sau poate să facă această
dovadă (a se vedea Hotărârea din 23 septembrie 2003, BGL, C‑78/01, Rec., p. I‑9543, punctul 50).
Pe de altă parte, în ceea ce privește termenul în care trebuie adusă dovada respectivă, trebuie subliniat că articolul 454
alineatul (3) primul paragraf din Regulamentul de aplicare face, în esență, o trimitere la articolul 455 alineatul (2) din
același regulament (a se vedea în acest sens Hotărârea BGL, citată anterior, punctele 64-66).
Astfel, Curtea a decis deja că, în temeiul dispozițiilor coroborate ale articolelor 454 și 455 din Regulamentul de aplicare,
pentru a face dovada locului unde a fost comisă de fapt o infracțiune sau o neregulă, o asociație garantă dispune de un termen
de doi ani, care începe să curgă de la data la care i‑a fost adresată cererea de plată a datoriei vamale născute prin săvârșirea
acestei infracțiuni sau nereguli (a se vedea în acest sens Hotărârea BGL, citată anterior, punctul 73).
În această privință, este totuși necesar să se sublinieze că articolul 11 alineatul (2) din Convenția TIR, la care face trimitere
articolul 455 alineatul (2) din Regulamentul de aplicare, și de care, așadar, trebuie să se țină seama la interpretarea acestei
din urmă dispoziții, cuprinde o derogare expresă de la termenul de doi ani în cazul în care faptele constitutive ale infracțiunii
au fost deferite justiției. Prin urmare, rezultă că, în cazul în care locul unde a fost comisă infracțiunea sau neregula este
determinat pe cale judiciară, se poate deroga de la acest termen, însă cu condiția ca faptele să fi fost deferite justiției
în termen de doi ani de la data la care asociația garantă pentru teritoriul pe care a fost săvârșită infracțiunea sau neregula
a fost înștiințată despre această infracțiune sau neregulă.
În speță, din decizia de trimitere reiese, pe de o parte, că, după ce a constatat că mărfurile intrate pe teritoriul german
sub acoperirea unui carnet TIR nu ajunseseră la destinație, autoritățile vamale germane au informat BGL, la 17 ianuarie 1995,
despre această neregulă înainte de a‑i adresa, la 26 februarie 1996, o cerere de plată a drepturilor născute prin comiterea
acesteia.
Pe de altă parte, la 17 ianuarie 1995, autoritățile vamale germane au informat ministerul public despre neregula constatată,
acesta inițiind o anchetă. Procedura judiciară astfel declanșată s‑a finalizat cu pronunțarea de către Landgericht Augsburg
a unei hotărâri la 17 martie 1998, teritoriul spaniol fiind identificat drept cel pe care mărfurile în discuție în acțiunea
principală au fost sustrase de sub supravegherea vamală.
Această hotărâre a fost transmisă de autoritățile vamale germane autorităților vamale spaniole la 24 august 1998.
Din ansamblul acestor elemente rezultă că, spre deosebire de cele susținute de ASTIC, deși hotărârea care a identificat locul
unde a fost comisă infracțiunea a intervenit la mai bine de doi ani după ce a fost adresată BGL cererea de plată, autoritățile
vamale germane nu au renunțat în mod ilegal, în beneficiul autorităților vamale spaniole, la recuperarea datoriei vamale în
discuție în acțiunea principală.
În realitate, faptele care fac obiectul acțiunii principale au fost deferite justiției germane în termenele prevăzute de dispozițiile
coroborate ale articolelor 454 și 455 din Regulamentul de aplicare și tocmai datorită hotărârii pronunțate în această procedură
teritoriul spaniol a fost identificat drept locul unde a fost comisă infracțiunea care a dat naștere acestei datorii vamale
și, prin urmare, competența autorităților vamale germane a fost înlăturată în beneficiul celei a autorităților vamale spaniole.
Pe cale de consecință, este necesar să se răspundă la prima întrebare că articolele 454 și 455 din Regulamentul de aplicare
trebuie interpretate în sensul că, în cazul în care prezumția de competență în materia recuperării unei datorii vamale a statului
membru pe teritoriul căruia a fost constatată o infracțiune săvârșită în cursul unui transport TIR este înlăturată ca urmare
a unei hotărâri prin care se stabilește că respectiva infracțiune a fost comisă pe teritoriul unui alt stat membru, autoritățile
vamale din acest ultim stat devin competente să recupereze datoria în cauză, cu condiția ca faptele constitutive ale infracțiunii
să fi fost deferite justiției în termen de doi ani de la data la care asociația garantă pentru teritoriul pe care a fost săvârșită
infracțiunea a fost înștiințată despre aceasta.

Cu privire la întrebările a doua-a patra
Prin intermediul acestor întrebări, instanța de trimitere solicită, în esență, să se stabilească dacă ASTIC poate invoca termenele
de prescripție prevăzute la articolul 454 alineatul (3) și la articolul 455 alineatul (1) din Regulamentul de aplicare, la
articolul 11 alineatul (1) din Convenția TIR, precum și la articolul 221 din Codul vamal comunitar pentru a se opune cererii
de plată care i‑a fost adresată de autoritățile vamale spaniole. Această instanță dorește totodată să se clarifice consecințele
pe care le poate antrena procedura declanșată inițial de autoritățile vamale germane cu privire la această cerere de plată.
Cu titlu introductiv, trebuie amintit că articolul 454 alineatul (3) din Regulamentul de aplicare se raportează la termenul
acordat pentru stabilirea statului membru competent și că articolul 221 alineatul (3) din Codul vamal comunitar prevede termenul
după a cărui expirare nu mai poate fi efectuată comunicarea datoriei vamale către debitor.
Prin urmare, termenul de prescripție a acțiunii în recuperare ce poate fi introdusă împotriva asociației garante este stabilit
la articolul 455 alineatul (1) din Regulamentul de aplicare și la articolul 11 alineatul (1) din Convenția TIR. Așadar, autoritățile
competente nu sunt în măsură să solicite asociației garante plata datoriei vamale decât în cazul în care au adus la cunoștința
acesteia, în scris, infracțiunea comisă în termen de un an de la data la care autoritățile în cauză au luat în evidență carnetul
TIR.
În speță, ASTIC a fost notificat la 13 ianuarie 1999 că infracțiunea a fost comisă pe teritoriul spaniol, în timp ce carnetul
TIR în discuție în acțiunea principală fusese luat în evidență de autoritățile vamale germane la 18 martie 1994, așadar, cu
mai bine de patru ani înainte de data notificării menționate.
Cu toate acestea, ASTIC nu poate susține, în împrejurările specifice cauzei principale, că dreptul autorităților vamale spaniole
de a‑i solicita plata datoriei vamale, până la concurența sumei maxime garantate, s‑ar fi prescris în temeiul articolului
455 alineatul (1) din Regulamentul de aplicare coroborat cu articolul 11 alineatul (1) din Convenția TIR.
Astfel, a recunoaște prescrierea acestei cereri de plată în circumstanțe precum cele din cauza principală ar avea drept consecință
punerea sub semnul întrebării a efectului util al sistemului de recuperare a taxelor vamale instituit prin Convenția TIR,
prin Codul vamal comunitar și prin Regulamentul de aplicare.
În această privință, termenul prevăzut la articolul 455 alineatul (1) din Regulamentul de aplicare coroborat cu articolul
11 alineatul (1) din Convenția TIR are drept obiectiv să asigure o aplicare uniformă și diligentă a dispozițiilor în materia
recuperării taxelor în interesul de a pune la dispoziție rapid și eficient resursele proprii ale Uniunii. În lumina acestui
obiectiv, trebuie, așadar, să se considere că termenul prevăzut de dispoziția menționată reprezintă o normă procedurală care
se adresează numai autorităților administrative, pentru a le îndemna să intervină cât mai rapid posibil [a se vedea, prin
analogie, Hotărârea din 14 mai 2009, Internationaal Verhuis- en Transportbedrijf Jan de Lely, C‑161/08, Rep., p. I‑4075, punctele
50 și 51, în ceea ce privește Regulamentul (CEE) nr. 1593/91 al Comisiei din 12 iunie 1991 de stabilire a modalităților de
aplicare a Regulamentului (CEE) nr. 719/91 al Consiliului privind folosirea în Comunitate a carnetelor TIR și ATA ca documente
de tranzit (JO L 148, p. 11)].
Or, chiar în condițiile în care autoritățile vamale ar fi acționat cu diligența și cu celeritatea necesare, recuperarea acestor
taxe ar deveni imposibilă atunci când, ca urmare a unei proceduri judiciare finalizate la mai mult de un an de la data luării
în evidență a unui carnet TIR, competența autorităților vamale din statul membru în care a fost constatată infracțiunea ar
fi înlăturată, potrivit articolului 454 alineatul (3) din Regulamentul de aplicare coroborat cu articolul 455 alineatul (2)
din același regulament, în favoarea competenței autorităților vamale din statul membru pe teritoriul căruia a fost săvârșită
infracțiunea, fără însă ca acestea din urmă să poată recupera datoria vamală pentru motivul că respectivul carnet TIR a fost
luat în evidență cu mai mult de un an înainte.
În aceste circumstanțe, trebuie amintit că, dacă, potrivit articolului 451 din Regulamentul de aplicare, se consideră că,
în privința modalităților de utilizare a carnetelor TIR, teritoriul vamal al Uniunii formează un singur teritoriu, fiecare
dintre cele 27 de state membre este competent, prin intermediul autorităților vamale proprii, să recupereze datoriile vamale
născute pe teritoriul său. În definitiv, în fiecare stat membru există o asociație garantă distinctă, responsabilă pentru
plata datoriilor vamale născute pe teritoriul acestui stat membru cu ocazia unei operațiuni de transport TIR. Or, o asociație
garantă precum ASTIC nu poate să invoce în favoarea sa această fragmentare administrativă pentru a se opune, astfel, recuperării
taxelor vamale până la concurența sumelor maxime garantate.
Totodată, este necesar să se considere că, în circumstanțele specifice cauzei principale, termenul de un an prevăzut la articolul
455 alineatul (1) din Regulamentul de aplicare coroborat cu articolul 11 alineatul (1) din Convenția TIR a început să curgă
de la data la care autoritățile vamale spaniole au fost informate despre hotărârea executorie prin care teritoriul spaniol
a fost identificat drept cel pe care a fost săvârșită infracțiunea.
În ceea ce privește aspectul determinării efectelor produse de procedura inițiată de autoritățile vamale germane asupra procedurii
declanșate de autoritățile vamale spaniole, din dosarul prezentat Curții nu reiese că respectivele autorități vamale germane
ar fi întreprins demersurile necesare pentru obținerea executării cererii de plată pe care o adresaseră BGL.
În orice caz, dacă instanța de trimitere constată că autoritățile vamale germane au recuperat de la această asociație garantă
o parte din taxele datorate, trebuie amintit că articolul 454 alineatul (3) din Regulamentul de aplicare prevede un mecanism
de restituire a taxelor care au făcut deja obiectul unei recuperări din partea autorităților vamale din statul membru în care
a fost constatată infracțiunea, în favoarea statului membru în care a fost comisă de fapt infracțiunea respectivă.
Prin urmare, este necesar să se răspundă la întrebările a doua-a patra că articolul 455 alineatul (1) din Regulamentul de
aplicare coroborat cu articolul 11 alineatul (1) din Convenția TIR trebuie interpretat în sensul că, în circumstanțe precum
cele din cauza principală, o asociație garantă nu poate invoca termenul de prescripție prevăzut de aceste dispoziții în cazul
în care autoritățile vamale din statul membru pentru al cărui teritoriu este responsabilă asociația respectivă îi aduc la
cunoștință, în termen de un an de la data de la care autoritățile menționate au fost informate despre hotărârea executorie
prin care a fost desemnată competența lor, faptele care au dus la nașterea datoriei vamale pe care asociația va trebui să
o achite până la concurența sumei maxime garantate.

Cu privire la cheltuielile de judecată
Întrucât, în privința părților din acțiunea principală, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere,
este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta
observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.
Pentru aceste motive, Curtea (Camera întâi) declară:
1)
Articolele 454 și 455 din Regulamentul (CEE) nr. 2454/93 al Comisiei din 2 iulie 1993 de stabilire a unor dispoziții de aplicare
a Regulamentului (CEE) nr. 2913/92 de instituire a Codului vamal comunitar trebuie interpretate în sensul că, în cazul în
care prezumția de competență în materia recuperării unei datorii vamale a statului membru pe teritoriul căruia a fost constatată
o infracțiune săvârșită în cursul unui transport TIR este înlăturată ca urmare a unei hotărâri prin care se stabilește că
respectiva infracțiune a fost comisă pe teritoriul unui alt stat membru, autoritățile vamale din acest ultim stat devin competente
să recupereze datoria în cauză, cu condiția ca faptele constitutive ale infracțiunii respective să fi fost deferite justiției
în termen de doi ani de la data la care asociația garantă pentru teritoriul pe care a fost săvârșită aceeași infracțiune a
fost înștiințată despre aceasta.
2)
Articolul 455 alineatul (1) din Regulamentul nr. 2454/93 coroborat cu articolul 11 alineatul (1) din Convenția vamală privind
transportul internațional de mărfuri sub acoperirea carnetelor TIR, semnată la Geneva la 14 noiembrie 1975, trebuie interpretat
în sensul că, în circumstanțe precum cele din cauza principală, o asociație garantă nu poate invoca termenul de prescripție
prevăzut de aceste dispoziții în cazul în care autoritățile vamale din statul membru pentru al cărui teritoriu este responsabilă
asociația respectivă îi aduc la cunoștință, în termen de un an de la data de la care autoritățile menționate au fost informate
despre hotărârea executorie prin care a fost desemnată competența lor, faptele care au dus la nașterea datoriei vamale pe
care asociația va trebui să o achite până la concurența sumei maxime garantate.
Semnături
*
Limba de procedură: spaniola.