CELEX: 62008CJ0470
Обща селскостопанска политика
Интегрирана система за администриране и контрол на някои схеми за подпомагане
Регламент (ЕО) № 1782/2003
Схема на единно плащане
Прехвърляне на правата на плащане
Изтичане на договора за аренда
Задължения на арендатора и на арендодателя

Преюдициалното запитване се отнася до тълкуването на Регламент (ЕО) № 1782/2003 на Съвета от 29 септември 2003 година относно установяване на общи правила за схеми за директно подпомагане в рамките на общата селскостопанска политика и за установяване на някои схеми за подпомагане на земеделски производители и за изменение на Регламенти (ЕИО) № 2019/93, (ЕО) № 1452/2001, (ЕО) № 1453/2001, (ЕО) № 1454/2001, (ЕО) № 1868/94, (ЕО) № 1251/1999, (ЕО) № 1254/1999, (ЕО) № 1673/2000, (ЕИО) № 2358/71 и (ЕО) № 2529/2001 (
ОВ L 270, стр. 1
; Специално издание на български език, 2007 г., глава 3, том 49, стр. 177) и на Регламент (ЕО) № 795/2004 на Комисията от 21 април 2004 година за определяне на подробни правила за прилагането на схемата за единно плащане, предвидена в Регламент № 1782/2003 (
ОВ L 141, стр. 1
; Специално издание на български език, 2007 г., глава 3, том 56, стр. 193).
Запитването е отправено в рамките на спор между г-н Van Dijk и Gemeente Kampen (община Кампен) по повод естеството и обхвата на задълженията, произтичащи от договор за аренда.
Правна уредба
Общностна правна уредба
Регламент № 1782/2003
Регламент № 1782/2003 установява по-конкретно схема за подпомагане на доходите на земеделските производители. В член 1, второ тире от този регламент схемата е обозначена като „схема на единно плащане“.
Съгласно съображение 21 от Регламент № 1782/2003:
„Схемите за подпомагане в рамките на Общата селскостопанска политика предоставят директно подпомагане на доходите, в частност с цел да се осигури добър стандарт на живот на населението в земеделските райони. Тази цел е в тясна връзка с поддържането на селските райони. С цел да се предотврати погрешното разпределение на средствата на Общността, няма да се полагат никакви плащания на земеделските производители, които изкуствено са създали условия, за да получат такива плащания.“
Съображение 29 от този регламент предвижда:
„С цел да се установи сумата, която даден земеделски производител има право да получи по силата на новата схема, е удачно да се изхожда от сумите, които са му били дадени през някакъв референтен период. За да се вземат предвид специфични ситуации, трябва да се създаде национален резерв. Този резерв може също да улесни участието на нови земеделски производители в схемата. Единното плащане трябва да бъде установено на нивото на стопанството.“
Съображение 30 от посочения регламент гласи по-конкретно:
„Общата сума, която едно стопанство следва да получи, трябва да се раздели на части (права на плащания) и да е обвързана с определен брой хектари с право на помощи, които следва да бъдат определени, с цел да се улесни прехвърлянето на правата за премии. За да бъдат избегнати спекулативни прехвърляния, които водят до натрупването на права на плащане, без те да са покрити от съответстваща селскостопанска база, е удачно при отпускането на помощта да се направи връзка между правата и определен брой хектари с право на помощи […]“.
Съгласно член 2 от същия регламент:
„[…] се прилагат следните дефиниции:
а)
„земеделски производител“ е физическо или юридическо лице, или група физически или юридически лица […], [което/която] упражнява селскостопанска дейност,
[…]
в)
„селскостопанска дейност“ е производството, развъждането или отглеждането на селскостопански продукти, включително прибирането на реколтата, доенето, размножаването на животните и отглеждането на животни за селскостопански цели или поддържането на земята в добро селскостопанско и екологично състояние, както е определено в член 5,
[…]“
Дял III от Регламент № 1782/2003, озаглавен „Схема на единно плащане“, съдържа в глави 1—4 основните правила, приложими към системата за подпомагане на доходите на земеделските производители, която е „отделена“ от производството. От член 33, параграф 1, буква а), член 37, параграф 1, член 38 и член 41 от Регламента следва, че земеделските производители, на които за референтен период, включващ календарните 2000—2002 години, е отпуснато плащане по силата на поне една от схемите за подпомагане, посочени в приложение VI към упоменатия регламент, имат право на помощ, която е изчислена въз основа на референтна сума, получена за всеки земеделски производител от годишната средно аритметична стойност на всички плащания, отпуснати по тази схема за този период.
Член 36, параграф 1 от Регламент № 1782/2003 гласи:
„Помощ по схемата на единно плащане се изплаща по силата на правата на плащания, определени в глава 3, заедно с равен брой хектари, даващи право на помощ, определени в член 44, параграф 2“.
Глава 3 от дял III от Регламент № 1782/2003 съдържа раздел 1, озаглавен „Права на плащания въз основа на площи“. Член 43, параграф 1 от този регламент, който е част от този раздел, гласи по-конкретно:
„Без да се засяга член 48, всеки земеделски производител получава право на плащане на хектар, което се изчислява като се раздели референтното количество на средната аритметична стойност на броя на хектарите за трите години, които по време на референтния период са му дали право на преките плащания, изброени в приложение VI.
Общият брой на правата за плащане е равен на гореспоменатия среден брой хектари.
[…]“
Според член 44 от посочения регламент:
„1.   Всички права на плащане, свързани с хектари, дават право на плащане на сумата, определена съгласно правото на плащане.
2.   „Хектар, даващ право на помощ“ означава всякакъв вид селскостопанска площ в стопанството, заета от обработваема земя и постоянни пасища, освен площите, засадени с многогодишни култури, гори или които се използват за неселскостопански дейности.
3.   Земеделският производител декларира парцелите, които съответстват на хектарите, свързани с права на помощи. Освен в случаите на непреодолима сила или извънредни обстоятелства тези парцели трябва да бъдат на разположение на земеделския производител за период от не по-малко от десет месеца, считано от дата, която следва да бъде фиксирана от [държавата членка], но не по-рано от 1 септември през календарната година, предхождаща годината на подаване на молбата за участие в схемата на единно плащане.
4.   Държавите членки могат в надлежно обосновани случаи да оправомощят земеделския производител да промени декларацията си, при условие че спазва броя на хектари, които съответстват на правата му на помощи и при условие, че отговаря на условията за отпускане на единно плащане за въпросната площ.“
Член 46 от Регламент № 1782/2003, озаглавен „Прехвърляне на права за получаване на плащания“, гласи:
„1.   Правата за плащане могат да се прехвърлят само на друг земеделски производител, който е установен в същата държава членка, освен в случаите на прехвърляне по силата на наследяване или предварително наследяване.
[…]
2.   Правата на плащане могат да се прехвърлят по силата на продажба или всякакво друго безусловно прехвърляне заедно със земята или отделно от земята. И обратното, отдаване под аренда или други подобни видове прехвърляне се позволяват само ако правата на плащане са придружени от прехвърлянето на еквивалентен брой хектари, даващи право на помощ.
Освен в случаите на непреодолима сила или извънредни обстоятелства, по смисъла на член 40, параграф 4, всеки земеделски производител може да прехвърля своите права на плащане без прехвърляне на земята, но само след като е използвал, по смисъла на член 44, най-малко 80% от своите права през поне една календарна година, или след като доброволно се е отказал в полза на националния резерв от всичките си права на плащане, които не е използвал по време на първата година от прилагането на схемата на единно плащане.
3.   В случай на продажба на правата на плащане, със или без земята, държавите членки, като действат в съответствие с общите принципи на общностното право, могат да решат, че част от продадените права на плащане се връщат обратно в националния резерв или че стойността им на единица се намалява в полза на националния резерв в съответствие с критерии, които следва да бъдат определени от Комисията, в съответствие с процедурата, установена в член 144, параграф 2.“
Разпоредбите на глава 5 от дял III от Регламента, озаглавена „Регионално прилагане и прилагане по избор“, позволяват на държавите членки да вземат решение до 1 август 2004 г. за прилагане на предвидената в глави 1—4 от същия дял схема на единно плащане, по-конкретно на регионално равнище или частично.
По силата на член 58, параграфи 1 и 3 и на член 59, параграфи 1 и 2 от посочения регламент държавата членка може да пристъпи към регионално разделяне по схемата за единно плащане, като разпредели националния таван не между самите земеделски производители от тази държава въз основа на съответните им референтни суми, а между различните региони, включени в територията ѝ, и като разпредели така определената предварително сума на реги-оналния таван между всички земеделски производители от съответния регион, като всеки от тях получава права, чиято единична стойност се изчислява, като се раздели реги-оналният таван на броя хектари, даващи право на помощ, установени на регионално равнище.
Регламент (ЕО) № 1234/2007
Член 74, параграф 4 от Регламент (ЕО) № 1234/2007 на Съвета от 22 октомври 2007 година за установяване на обща организация на селскостопанските пазари и относно специфични разпоредби за някои земеделски продукти („Общ регламент за ООП“) (
ОВ L 299, стр. 1
) гласи:
„Когато няма съгласие между страните, в случаите на договори за наем, чиито срокове изтичат и за които няма възможност да бъдат продължени при подобни условия, или при ситуации със сходни правни последици, въпросните индивидуални квоти се прехвърлят изцяло или частично на производителя, който ги получава, в съответствие с разпоредби, приети от държавите членки, като се вземат предвид законните интереси на страните.“
Национална правна уредба
Нито уредбата на общата селскостопанска политика — подпомагане на доходите за 2006 г. (Regeling GLB — inkomenssteun 2006), приета в приложение на Регламенти № 1782/2003 и № 795/2004, нито дял 5 от част 7 от Гражданския кодекс относно договора за аренда съдържат особени разпоредби относно правата на плащане, предоставени на основание Регламент № 1782/2003, или тяхната стойност при прекратяването на договора за аренда.
Спорът по главното производство и преюдициалните въпроси
От 1982 г. г-н Van Dijk взема под аренда няколко парцела земеделска земя, принадлежащи на Gemeente Kampen, чиято обща площ възлиза на 34 хектара, 2 ара и 36 квадратни метра. Договорът за аренда, с който са обвързани, не съдържа никаква клауза относно схемата за подпомагане на доходите или относно правата на плащания.
В продължение на няколко години на основание Регламент (ЕИО) № 1765/92 на Съвета от 30 юни 1992 година за въвеждане на схема за подпомагане на производителите на някои полски култури (
ОВ L 181, стр. 12
) и Регламент (ЕО) № 1251/1999 на Съвета от 17 май 1999 година за въвеждане на схема за подпомагане на производителите на някои полски култури (
ОВ L 160, стр. 1
) г-н Van Dijk получава компенсаторни плащания по свързаната с производството на някои полски култури схема за подпомагане на производителите. След влизането в сила на Регламент № 1782/2003 са му предоставени права на плащания на основание член 33, параграф 1, член 38 и член 43, параграф 1 и параграф 2, буква а) от този регламент.
Между г-н Van Dijk и Gemeente Kampen възниква спор относно естеството и обхвата на задълженията, произтичащи от договора за аренда, с който са обвързани.
С решение от 25 септември 2007 г. Rechtbank Zwolle-Lelystad постановява, че след изтичането на договора за аренда г-н Van Dijk трябва да върне на Gemeente Kampen земите — предмет на договора за аренда, включително правата на плащания, учредени във връзка с тези земи или отнасящи се до тях, в замяна на обезщетение, равно на половината от стойността на тези права. Посочената юрисдикция постановява също, че г-н Van Dijk няма право да прехвърли въпросните права на плащания без предварителното съгласие на Gemeente Kampen.
С акт от 24 октомври 2007 г. г-н Van Dijk обжалва това решение пред Gerechtshof te Arnhem. Според него от Регламенти № 1782/2003 и № 795/2004 следва, че правата на плащане трябва да останат в полза на арендатора след изтичането на договора за аренда. Освен това г-н Van Dijk посочва, че за разлика от млечните квоти, които по принцип са обвързани със земите, които производителят на мляко или земеделецът е използвал през референтния период, правата на плащане са свързани с личността на земеделския производител.
Gemeente Kampen посочва, че нито в Регламент № 1782/2003, нито в Регламент № 795/2004 се уточнява какво се случва с правата на плащане след изтичането на договора за аренда. Ето защо тя прави извода, че правоотношенията между арендодател и арендатор се уреждат от вътрешното право.
Като счита, че разрешаването на спора, с който е сезиран, зависи от тълкуването на приложимата общностна правна уредба, Gerechtshof te Arnhem решава да спре производството и да постави на Съда следните преюдициални въпроси:
„1)
При липсата на национална правна уредба в тази област длъжен ли е арендаторът на основание Регламенти № 1782/2003 и № 795/2004 или на основание общите принципи на общностното право, и в частност принципа за забрана на неоснователното обогатяване, да върне на арендодателя при прекратяването на договора за аренда освен отдадената под аренда земя и правата на плащане, учредени във връзка с нея или отнасящи се до нея?
2)
Ако отговорът на [първия] въпрос […] е утвърдителен, при липсата на национална правна уредба в тази област длъжен ли е арендодателят на основание Регламенти № 1782/2003 и № 795/2004 или на основание общите принципи на общностното право, и в частност принципа за забрана на неоснователното обогатяване, да заплати обезщетение на арендатора за предоставените му от последния права на плащане, и ако е така, длъжен ли е арендодателят да му заплати обезщетение за цялата стойност на тези права или само за част от стойността им, а във втория случай — за каква част?
3)
Ако отговорът на [първия] въпрос […] е отрицателен, при липсата на национална правна уредба в тази област длъжен ли е арендаторът на основание Регламенти № 1782/2003 и № 795/2004 или на основание общите принципи на общностното право, и в частност принципа за забрана на неоснователното обогатяване, да заплати обезщетение на арендодателя за правата на плащане, които остават в полза на арендатора, и ако е така, длъжен ли е арендаторът да му заплати обезщетение за цялата стойност на тези права или само за част от стойността им, а във втория случай — за каква част?“
По преюдициалните въпроси
С трите въпроса, които следва да се разгледат заедно, запитващата юрисдикция иска по същество да се установи дали общностното право задължава арендатора след изтичането на договора за аренда да върне на арендодателя земите, които са му били отдадени под аренда, заедно с правата на плащане, учредени във връзка с тези земи или отнасящи се до тях, или да му заплати обезщетение.
В началото следва да се установи, че нито една разпоредба от Регламенти № 1782/2003 и № 795/2004 не предвижда, че арендаторът е длъжен след изтичане на договора за аренда да върне на арендодателя земите, които са предмет на договора за аренда, с правата на плащане, учредени във връзка с тези земи или отнасящи се до тях. В това отношение схемата за единно плащане се различава от схемата за млечните квоти, която по силата на член 74, параграф 1 от Регламент № 1234/2007 е уредена от принципа за прехвърляне на квотите заедно със стопанството.
За разлика от това, както от целите, така и от структурата на Регламент № 1782/2003 следва, че ако не е предвидено друго, след изтичането на договора за аренда правата на плащане остават в полза на арендатора.
На първо място, следва да се напомни, че съгласно член 1, второ тире от Регламент № 1782/2003 схемата за единно плащане представлява подпомагане на доходите на земеделските производители, като целта е, както се посочва в съображение 21 от Регламента, да се осигури добър стандарт на живот на населението в земеделските райони. По силата на член 33, параграф 1 от същия регламент достъп до схемата за единно плащане имат по-специално земеделските производители, на които им е било отпуснато плащане през референтния период по линия на поне една от схемите за подпомагане, изброени в приложение VI към същия регламент.
В съответствие с член 43, параграф 1 от Регламент № 1782/2003 правата на плащане, предоставени на земеделския производител на основание схемата за единно плащане, зависят от броя хектари, с които той е разполагал през референтния период, както и от отпуснатите му плащания на основание посочените схеми за подпомагане.
От друга страна, член 44, параграф 1 от посочения регламент признава наличието на връзка между правата на плащане и селскостопанската площ в смисъл, че всяко право на плащане, което съответства на хектар, даващ право на помощ, дава право на заплащане на определената от това право сума.
В този контекст в член 36, параграф 1 от Регламент № 1782/2003 се посочва, че помощ по схемата на единно плащане се изплаща по силата на правата на плащане заедно с равен брой хектари, даващи право на помощ.
Във връзка с това следва да се отбележи, че от съображение 30 от Регламент № 1782/2003 е видно, че с една такава връзка между правата на плащане и хектарите, даващи право на помощ, се цели по-специално да се предотвратят спекулативни прехвърляния, които водят до натрупването на права на плащане, без те да са покрити от съответстваща селскостопанска база.
За сметка на това, от член 36, параграф 1 по никакъв начин не следва, че правата на плащане са свързани с определени парцели, и по-специално с тези, с които е разполагал земеделският производител през референтния период.
Следователно същественото в крайна сметка е, че за отпускането на помощта броят на правата на плащане, с които разполага земеделският производител, трябва да съответства на равностоен брой хектари, даващи право на помощ, а не на определени парцели. Член 44, параграф 4 от Регламент № 1782/2003 предвижда освен това изрично възможността за държавите членки в надлежно обосновани случаи да оправомощят земеделския производител да промени декларацията си относно парцелите, които съответстват на хектарите, свързани с права на помощи, при условие че спазва броя хектари, които съответстват на правата му на плащане, както ако отговаря на условията за отпускане на единното плащане за въпросната площ.
На второ място, следва да се отбележи, че член 46 от Регламент № 1782/2003 включва възможността за прехвърляне на правата за получаване на плащания в съответствие с посочената в съображение 30 от този регламент цел.
По-специално параграф 2 от този член предвижда, че прехвърлянето на правата за получаване на плащания отделно от земята настъпва само в случай на безусловно прехвърляне. В тази хипотеза земеделският производител, който до този момент се е ползвал от правата на плащане, се отказва окончателно от претенциите си чрез продажбата на друг земеделски производител, който впоследствие се ползва от тези права. За да може да иска плащане по посочените права, въпросният земеделски производител трябва да разполага в съответствие с член 44, параграф 1 от Регламент № 1782/2003 с достатъчен брой хектари земеделска земя, даващи право на помощ, така че да се гарантира наличието на съответстваща селскостопанска база за плащането по съответните права.
За разлика от това отдаването под аренда или други подобни видове прехвърляне се позволяват само ако са придружени от прехвърляне на еквивалентен брой хектари, даващи право на помощ. Предназначението на разпоредбата на член 46, параграф 2 от Регламент № 1782/2003 е да се избегнат в съответствие с посочената в съображение 30 цел спекулативни прехвърляния, които водят до натрупването на права на плащане, без те да са покрити от съответстваща селскостопанска база.
Член 46, параграф 1 от Регламент № 1782/2003 гласи освен това, че с изключение на случаите на наследяване или предварително наследяване, правата за плащане могат да се прехвърлят само на друг земеделски производител, който е установен в същата държава членка. В това отношение следва да се напомни, че на основание член 33, параграф 1, буква а) от Регламент № 1782/2003 и член 2, букви а) и в) от същия регламент схемата на единно плащане е предназначена за земеделските производители, т.е. за лицата, които упражняват „селскостопанска дейност“, състояща се в производството, развъждането или отглеждането на селскостопански продукти или в поддържането на земята в добро селскостопанско и екологично състояние.
Арендодателят обаче невинаги е земеделски производител по смисъла на член 2, буква а) от Регламент № 1782/2003. При тези обстоятелства, ако общностният законодател е искал правата на плащане да могат да се прехвърлят при всички случаи на арендодателя след изтичането на договора за аренда, той щеше да предвиди разпоредба в този смисъл.
Предвид изложените по-горе съображения се налага изводът, че Регламенти № 1782/2003 и № 795/2004 не съдържат никакво задължение за земеделския производител, който е взел земи под аренда, да прехвърли на арендодателя правата си на плащане след изтичане на договора за аренда.
Няма основание да се допуска, че принципът, който забранява неоснователното обогатяване, би задължил земеделския производител да прехвърли правата си на плащане на арендодателя или да му заплати обезщетение след изтичане на договора за аренда.
Всъщност в съответствие с принципите, които са общи за законодателните системи на държавите членки, правото да се иска от обогатилия се да върне полученото, се подчинява на условието въпросното обогатяване да е без правно основание (Решение от 16 декември 2008 г. по дело Masdar (UK)/Комисия, C-47/07 P, Сборник, стр. I-9761, точки 44—46 и 49).
Не може обаче да се приеме, че правата на плащане, от които се ползва земеделският производител, са лишени от правно основание, доколкото са му предоставени в съответствие с разпоредбите на Регламент № 1782/2003.
От всички съображения по-горе следва, че общностното право не задължава арендатора да върне на арендодателя след изтичането на договора за аренда отдадените под аренда земи заедно с правата на плащане, учредени във връзка с тези земи или отнасящи се до тях, нито го задължава да му заплати обезщетение.
По съдебните разноски
С оглед на обстоятелството, че за страните по главното производство настоящото дело представлява отклонение от обичайния ход на производството пред запитващата юрисдикция, последната следва да се произнесе по съдебните разноски. Разходите, направени за представяне на становища пред Съда, различни от тези на посочените страни, не подлежат на възстановяване.

По изложените съображения Съдът (пети състав) реши:

Общностното право не задължава арендатора да върне на арендодателя след изтичането на договора за аренда отдадените под аренда земи заедно с правата на плащане, учредени във връзка с тези земи или отнасящи се до тях, нито го задължава да му заплати обезщетение.

Подписи
(
*1
)	Език на производството: нидерландски.