CELEX: 62004CJ0407
Pritožba
Konkurenca
Omejevalni sporazum
Trg brezšivnih jeklenih cevi
Zaščita domačih trgov
Pogodba o dobavi
Pravice obrambe
Samoobtožba
Dokazi anonimnega izvora
Globa
Obrazložitev
Enako obravnavanje
Smernice o načinu določanja glob
Velikost upoštevnega trga in zadevnega podjetja
Olajševalne okoliščine

Družba Dalmine SpA (v nadaljevanju: Dalmine ali pritožnica) s pritožbo predlaga razveljavitev sodbe Sodišča prve stopnje Evropskih
skupnosti z dne 8. julija 2004 v zadevi Dalmine proti Komisiji (T-50/00, ZOdl., str. II-2395; v nadaljevanju: izpodbijana
sodba) v delu, v katerem je zavrnilo njeno tožbo, ki jo je vložila zoper Odločbo Komisije 2003/382/ES z dne 8. decembra 1999
v zvezi s postopkom na podlagi člena 81 Pogodbe ES (zadeva IV/E-1/35.860-B – Brezšivne jeklene cevi) (UL 2003, L 140, str.
1, v nadaljevanju: sporna odločba).
I –
Sporna odločba
A –
Omejevalni sporazum
Komisija Evropskih skupnosti je sporno odločbo naslovila na osem podjetij proizvajalcev brezšivnih jeklenih cevi. Med temi
podjetji so štiri evropske družbe (v nadaljevanju: proizvajalke iz Skupnosti): Mannesmannröhren-Werke AG (v nadaljevanju:
Mannesmann), Vallourec SA (v nadaljevanju: Vallourec), Corus UK Ltd (nekdanja British Steel Ltd, v nadaljevanju: Corus) in
Dalmine. Preostale štiri naslovnice navedene odločbe so japonske družbe (v nadaljevanju: japonske proizvajalke): NKK Corp.,
Nippon Steel Corp., Kawasaki Steel Corp. in Sumitomo Metal Industries Ltd (v nadaljevanju: Sumitomo).
Brezšivne jeklene cevi se uporabljajo v naftni in plinski industriji ter so zajete v dve veliki skupini proizvodov.
V prvo skupino sodijo cevi za sondiranje, ki se običajno imenujejo „Oil Country Tubular Goods“ ali „OCTG“. Te cevi se lahko
prodajajo brez navojev („gladke cevi“) ali z navoji. Vrezovanje navojev je postopek, ki omogoča spojitev cevi OCTG. Lahko
se izvaja po standardih, ki jih je izdal American Petroleum Institute (API); cevi z navoji, ki so izdelane po tej metodi,
se imenujejo cevi OCTG standard; ali izdela po posebnih, običajno patentiranih tehnikah. Pri drugi metodi gre za navoje ali
v tem primeru za „joints“ „prve kakovosti“ ali „premium“, cevi z navoji, ki so izdelani po tej metodi, se imenujejo „cevi
OCTG premium“.
V drugo skupino sodijo cevi za transport nafte in plina („line pipe“), med katerimi so cevi, ki so izdelane po standardiziranih
merilih, in cevi, ki so izdelane po meri za izvedbo posebnih projektov (v nadaljevanju: transportne cevi „projekt“).
Komisija Evropskih skupnosti se je novembra 1994 odločila izvesti preiskavo o obstoju protikonkurenčnih ravnanj pri teh proizvodih.
Decembra istega leta je opravila preiskave pri več podjetjih. Med septembrom 1996 in decembrom 1997 je Komisija pri družbah
Vallourec, Dalmine in Mannesmann opravila dodatne preiskave. Med preiskavo pri družbi Vallourec 17. septembra 1996 je predsednik
družbe Vallourec Oil & Gas g. Verluca podal določene izjave (v nadaljevanju: izjave g. Verluce). Med preiskavo pri družbi
Mannesmann aprila 1997 je tudi direktor tega podjetja, g. Becher, podal izjave (v nadaljevanju: izjave g. Becherja).
Komisija je na podlagi člena 11 Uredbe Sveta št. 17 z dne 6. februarja 1962, Prve uredbe o izvajanju členov [81] in [82] Pogodbe
(UL 1962, 13, str. 204), zahteve za informacije naslovila tudi na nekatera podjetja. Ker je družba Dalmine zavrnila predložitev
nekaterih zahtevanih informacij, je Komisija nanjo naslovila odločbo z dne 6. oktobra 1997 v zvezi s postopkom na podlagi
člena 11(5) Uredbe št. 17 (v nadaljevanju: odločba z dne 6. oktobra 1997). Družba Dalmine je zoper to odločbo vložila ničnostno
tožbo, ki je bila s sklepom Sodišča prve stopnje z dne 24. junija 1998 v zadevi Dalmine proti Komisiji (T-596/97, Recueil,
str. II-2383) razglašena za očitno nedopustno.
Upoštevajoč izjave g. Verluce in g. Becherja ter drugih dokazov je Komisija v sporni odločbi ugotovila, da je osem družb naslovnic
le-te sklenilo sporazum, katerega cilj je bil med drugim vzajemno spoštovanje njihovih domačih trgov. V skladu s sporazumom
je bilo vsaki družbi prepovedano prodajati cevi OCTG standard in transportne cevi „projekt“ na domačem trgu katere od drugih
udeleženk sporazuma.
Sporazum naj bi bil sklenjen na sestankih med proizvajalkami iz Skupnosti in japonskimi proizvajalkami, ki so bili znani pod
imenom „Evropsko-japonski klub“.
Načelo spoštovanja domačih trgov je bilo opisano z izrazom „Temeljna pravila“ („Fundamentals“). Komisija je poudarila, da
so Temeljna pravila dejansko spoštovale in da je imel zadevni sporazum zato protikonkurenčne učinke na skupnem trgu.
Sporazum kot celota naj bi vseboval tri sklope, od katerih so prvi sklop zgoraj omenjena Temeljna pravila o spoštovanju domačih
trgov, ki pomenijo kršitev iz člena 1 sporne odločbe, drugi sklop so določitev cen za razpisne postopke in najnižje cene za
„posebne trge“ („special markets“), tretji sklop pa je razdelitev preostalih svetovnih trgov, brez Kanade in Združenih držav
Amerike, po delitvenih ključih („sharing keys“).
Komisija se je glede obstoja Temeljnih pravil oprla na vrsto listinskih indicev, ki so našteti v točkah od 62 do 67 obrazložitve
sporne odločbe, in na preglednico iz njene točke 68. Iz te preglednice naj bi izhajalo, da je bil delež domače proizvajalke
pri dobavi, ki so jo opravile naslovnice sporne odločbe na japonskem in domačem trgu vsake izmed štirih proizvajalk iz Skupnosti,
zelo visok. Komisija iz navedenega sklepa, da so udeleženke sporazuma na splošno zares spoštovale domače trge.
Članice Evropsko-japonskega kluba naj bi se 5. novembra 1993 sestale v Tokiu, da bi s proizvajalkami iz Latinske Amerike dosegle
nov sporazum o razdelitvi trgov. Vsebina sporazuma, sprejetega ob tej priložnosti, naj bi se izražala v dokumentu, ki ga je
informator, ki ni bil udeleženec tega postopka, 12. novembra 1997 predložil Komisiji, ki med drugim vsebuje „delitveni ključ“
(v nadaljevanju: dokument „Delitveni ključ“).
B –
Trajanje omejevalnega sporazuma
Evropsko-japonski klub naj bi se sestajal od leta 1977 približno dvakrat na leto vse do leta 1994.
Komisija je vseeno ugotovila, da je kot začetek omejevalnega sporazuma pri določanju zneska glob treba upoštevati leto 1990,
ker sta med letoma 1977 in 1990 Evropska skupnost in Japonska sklenili sporazume o prostovoljnem omejevanju izvoza. Po mnenju
Komisije je kršitev prenehala v letu 1995.
C –
Globe
Za določitev zneska glob je Komisija kršitev opredelila kot zelo resno, ker je bil namen sporazuma spoštovanje domačih trgov
in je s tem prizadel pravilno delovanje notranjega trga. Vendar je poudarila, da je prodaja brezšivnih jeklenih cevi družb
naslovnic sporne odločbe v štirih obravnavanih državah članicah znašala samo približno 73 milijonov EUR letno.
Glede na te dejavnike je Komisija na podlagi teže kršitve znesek globe določila na 10 milijonov EUR za vsako od osmih družb.
Ker so vse družbe velike, je Komisija menila, da ni treba določiti različnih zneskov glob.
Ker je Komisija menila, da je bila kršitev srednjetrajna, je pri določitvi osnovnega zneska globe, naložene vsaki zadevni
družbi, za vsako leto sodelovanja pri kršitvi za 10 % povečala znesek globe, določen glede na težo kršitve. Vendar je Komisija
ob upoštevanju dolgotrajnega kriznega položaja v sektorju jeklenih cevi in dejstva, da se je položaj v tem sektorju po letu
1991 poslabšal, na podlagi olajševalnih okoliščin navedene osnovne zneske zmanjšala za 10 %.
Končno je Komisija znesek globe, ki jo je naložila družbi Vallourec, zmanjšala za 40 %, znesek globe, ki jo je naložila družbi
Dalmine, pa za 20 % na podlagi oddelka D(2) Obvestila Komisije o nenalaganju glob ali zmanjševanju glob v primerih kartelov
(UL 1996, C 207, str. 4, v nadaljevanju: obvestilo o ugodni obravnavi), da bi upoštevala dejstvo, da sta ti družbi med upravnim
postopkom sodelovali s Komisijo.
Komisija je v členu 2 sporne odločbe navedla, da pogodbe, ki so bile med proizvajalkami iz Skupnosti sklenjene v zvezi s prodajo
gladkih cevi na trgu Združenega kraljestva, pomenijo kršitveno ravnanje. Vendar ni naložila dodatne globe za to kršitev, ker
navedene pogodbe pomenijo le sredstvo za izvedbo načela spoštovanja domačih trgov, o katerem so se dogovorili v okviru Evropsko-japonskega
kluba.
D –
Izrek sporne odločbe
V členu 1(1) sporne odločbe je navedeno, da je osem družb naslovnic le-te „kršilo določbe člena 81(1) Pogodbe ES s tem, da
so sodelovale […] pri sporazumu, ki je med drugim določal spoštovanje njihovega posameznega domačega trga cevi OCTG […] standard
in brezšivnih [transportnih cevi ‚projekt‘]“.
V členu 1(2) te odločbe je navedeno, da je pri družbah Mannesmann, Vallourec, Dalmine, Sumitomo, Nippon Steel Corp., Kawasaki
Steel Corp. in NKK Corp. kršitev trajala od leta 1990 do leta 1995. Za družbo Corus pa je navedeno, da je kršitev trajala
od leta 1990 do februarja 1994.
Preostali upoštevni členi izreka sporne odločbe določajo:
„Člen 2
1.       Družbe [Mannesmann], Vallourec […], [Corus] in Dalmine […] so kršile določbe člena 81(1) Pogodbe ES s tem, da so v okviru
kršitve iz člena 1 sklepale pogodbe, ki so povzročile razdelitev dobav gladkih cevi OCTG družbi [Corus] (Vallourec […] od
leta 1994).
2.       Kršitev družbe [Corus] je trajala od 24. julija 1991 do februarja 1994. Kršitev družbe Vallourec […] je trajala od 24. julija
1991 do 30. marca 1999. Kršitev družbe Dalmine […] je trajala od 4. decembra 1991 do 30. marca 1999. Kršitev družbe [Mannesmann]
je trajala od 9. avgusta 1993 do 24. aprila 1997.
[…]
Člen 4
Zaradi kršitve, navedene v členu 1, so bile družbam, ki so naštete v tem členu, naložene naslednje globe:
1.      [Mannesmann] 13.500.000 EUR
2.      Vallourec […] 8.100.000 EUR
3.      [Corus] 12.600.000 EUR
4.      Dalmine […] 10.800.000 EUR
5.      Sumitomo […] 13.500.000 EUR
6.      Nippon Steel […] 13.500.000 EUR
7.      Kawasaki Steel […] 13.500.000 EUR
8.      NKK […] 13.500.000 EUR“.
II –
Postopek pred Sodiščem prve stopnje in izpodbijana sodba
V sodnem tajništvu Sodišča prve stopnje je sedem od osmih družb, ki so bile sankcionirane s sporno odločbo, med njimi družba
Dalmine, vložilo tožbe, s katerimi so vse predlagale razglasitev popolne ali delne ničnosti te odločbe, in podredno razveljavitev
globe, ki jim je bila naložena, ali znižanje njenega zneska.
Sodišče prve stopnje je z izpodbijano sodbo:
–        razglasilo ničnost člena 1(2) sporne odločbe v delu, v katerem je ugotovljeno, da je kršitev, ki se družbi Dalmine očita s
to določbo, obstajala pred 1. januarjem 1991;
–        znesek globe, naložene družbi Dalmine, določilo na 10.080.000 EUR;
–        v preostalem delu tožbo zavrnilo;
–        vsaki stranki naložilo plačilo lastnih stroškov.
III –
Postopek pred Sodiščem
V pritožbi družba Dalmine predlaga Sodišču, naj:
–        razveljavi izpodbijano sodbo;
–        sporno odločbo razglasi za nično;
–        podredno, razveljavi ali zmanjša globo, določeno s členom 4 sporne odločbe;
–        še bolj podredno, vrne zadevo Sodišču prve stopnje, da v skladu z odločitvijo Sodišča o njej ponovno odloči;
–        Komisiji naloži plačilo stroškov postopka pred Sodiščem prve stopnje in Sodiščem.
Komisija predlaga Sodišču, naj pritožbo zavrne kot delno nedopustno in v vsakem primeru kot popolnoma neutemeljeno ter pritožnici
naloži plačilo stroškov.
IV –
Pritožba
Družba Dalmine v bistvu uveljavlja osem pritožbenih razlogov, da bi dosegla razveljavitev izpodbijane sodbe in razglasitev
ničnosti sporne odločbe, od katerih se trije nanašajo na kršitve postopka, dva zadevata napake v zvezi z ugotovitvijo kršitve
iz člena 1 sporne odločbe in, končno, s tremi očita napake pri ugotovitvi kršitve iz člena 2 te odločbe.
Družba Dalmine poleg tega navaja dva pritožbena razloga v zvezi z zneskom globe.
A –
Prvi pritožbeni razlog: nezakonitost vprašanj, ki jih je med preiskavo postavila Komisija
1.     Trditve strank
Po mnenju družbe Dalmine je Sodišče prve stopnje napačno uporabilo pravo in kršilo pravice obrambe, ker je vprašanja, ki jih
je med preiskavo postavila Komisija, presodilo za legitimna. Iz tega naj bi izhajalo, da je bila kršena pravica, da ni nihče
dolžan izpovedati zoper sebe.
Družba Dalmine se pri tem pritožbenem razlogu osredotoča na prvo vprašanje, pod (d), iz Priloge 1 k odločbi z dne 6. oktobra
1997: „Za sestanke, za katere ne uspete najti dokumentov, ki se nanje nanašajo, prosimo, opišite njihov namen, sprejete odločitve,
vrsto dokumentov, ki ste jih prejeli pred navedenimi sestanki in po njih, kvote (‚sharing keys‘), o katerih se je razpravljalo
in/ali odločalo za posamezna geografska območja in njihovo obdobje veljavnosti, ter cene, o katerih se je razpravljalo in/ali
odločalo za posamezna geografska področja in njihovo obdobje veljavnosti, tako da opredelite njihovo vrsto (‚Target Price‘,
‚Winning Price‘ – ‚WP‘, ‚Proposal Price‘ – ‚PP‘, ‚Rock Bottom Prices‘ – ‚RBP‘)“.
Komisija opozarja, da pravica, da nihče ni dolžan izpovedati zoper sebe, velja le glede zahtev za informacije, ki pod grožnjo
denarne kazni zavezujejo naslovnika k odgovoru. Navedeno prvo vprašanje, pod (d), ne spada med vprašanja, za katera se pod
grožnjo denarne kazni z odločbo z dne 6. oktobra 1997 zahteva odgovor.
2.     Presoja Sodišča
Da bi ugotovili, ali je Sodišče prve stopnje storilo očitane napake, se je treba opreti na sodno prakso Sodišča glede obsega
pooblastil Komisije v predhodnih postopkih preiskav in upravnih postopkih glede na pravice obrambe.
V skladu s to sodno prakso ima Komisija pravico, po potrebi z odločbo, zavezati podjetje, naj ji posreduje vse potrebne podatke
o dejstvih, s katerimi se ta institucija lahko seznani, vendar mu ne more naložiti, naj ji posreduje odgovore, s katerimi
bi bilo prisiljeno priznati obstoj kršitve, ki jo mora dokazati Komisija (sodbe z dne 18. oktobra 1989 v zadevi Orkem proti
Komisiji, 374/87, Recueil, str. 3283, točki 34 in 35; z dne 7. januarja 2004 v združenih zadevah Aalborg Portland in drugi
proti Komisiji, C-204/00 P, C-205/00 P, C-211/00 P, C-213/00 P, C-217/00 P in C-219/00 P, Recueil, str. I-123, točki 61 in
65, in z dne 14. julija 2005 v združenih zadevah ThyssenKrupp proti Komisiji, C-65/02 P in C-73/02 P, ZOdl., str. I-6773,
točka 49).
Kot je opozoril generalni pravobranilec v točki 29 sklepnih predlogov, v obravnavanem primeru iz izreka odločbe z dne 6. oktobra
1997 izhaja, da družba Dalmine ni bila zavezana odgovoriti na prvo vprašanje, pod (d), ki je citirano v točki 31 te sodbe.
Kot je Sodišče prve stopnje ugotovilo v točkah 45 in 46 izpodbijane sodbe, se v teh okoliščinah družba Dalmine ne more uspešno
sklicevati na pravico, da je Komisija ne sme prisiliti k priznanju, da je sodelovala pri kršitvi.
Iz tega sledi, da je treba prvi pritožbeni razlog zavrniti.
B –
Drugi pritožbeni razlog: nedopustnost določenih dokazov
1.     Dokument „Delitveni ključ“
a)     Trditve strank
Po mnenju družbe Dalmine je Sodišče prve stopnje nepravilno menilo, da je bil dokument „Delitveni ključ“ dopusten kot obremenilni
dokaz in je s tem kršilo pravo Skupnosti, zlasti pravice obrambe. Ker je ta dokument Komisiji predložila neznana tretja oseba,
ni bilo mogoče preveriti njegove pristnosti. Komisija naj tudi sicer ne bi poznala identitete osebe, ki je predložila ta dokument.
Družba Dalmine opozarja, da je treba zadevnemu obtoženemu izkazati upoštevnost in zanesljivost anonimnega dokumenta, da se
dopusti kot dokaz. Meni, da lahko anonimni dokumenti, glede na okoliščine, upravičijo uvedbo preiskave, vendar ne morejo pomeniti
podlage za obtožbo.
Družba Dalmine dalje navaja, da je izpodbijana sodba protislovna, ker je Sodišče prve stopnje po eni strani potrdilo, da so
trditve družbe Dalmine lahko pomembne za presojo verodostojnosti zadevnega dokumenta, po drugi strani pa te verodostojnosti
ni vsebinsko preučilo.
Na koncu družba Dalmine meni, da bi Sodišče prve stopnje moralo preveriti, ali je Komisija dejansko imela nujne razloge za
to, da ne razkrije identitete svojega informatorja.
Komisija uvodoma opozarja, da prevladuje načelo proste presoje dokazov. Po njenem mnenju ni mogoče izpodbijati dopustnosti
in uporabi dokumenta. Izpodbijati je mogoče le njegovo verodostojnost. Družba Dalmine naj torej pred Sodiščem prve stopnje
ne bi posebej izpodbijala verodostojnosti dokumenta „Delitveni ključ“. Zatrjevala naj bi le, da je ta dokument nedopusten
in neuporabljiv, in naj bi celo priznala, da nekatere njegove dele podpirajo drugi dokazi.
Komisija dalje navaja, da je, kadar oseba od nje zahteva, naj ne razkrije njene identitete, to zavezana varovati kot skrivnost.
Končno Komisija zatrjuje, da četudi bi priznali nemožnost uporabe dokumenta „Delitveni ključ“, iz tega razloga ni mogoče izpodbijati
veljavnosti sporne odločbe, ker navedeni dokument nima velikega pomena v splošni strukturi odločbe.
b)     Presoja Sodišča
Spoštovanje pravic obrambe zahteva, naj se zadevnemu podjetju v upravnem postopku da možnost, da ustrezno predstavi svoje
stališče o resničnosti in upoštevnosti zatrjevanih dejstev in okoliščin ter o dokumentih, ki jih Komisija navaja v podporo
svoji trditvi o obstoju kršitve (sodbi z dne 7. junija 1983 v združenih zadevah Musique Diffusion française in drugi proti
Komisiji, od 100/80 do 103/80, Recueil, str. 1825, točka 10, in z dne 6. aprila 1995 v zadevi BPB Industries in British Gypsum
proti Komisiji, C-310/93 P, Recueil, str. I-865, točka 21, ter zgoraj navedena sodba Aalborg Portland in drugi proti Komisiji,
točka 66).
Uvodoma je treba ugotoviti, da je družba Dalmine lahko izrazila stališče o dokumentu „Delitveni ključ“ in navedla trditve
o dokazni vrednosti tega dokumenta glede na njegovo anonimnost.
Ker pritožnica v bistvu zatrjuje, da pravice obrambe niso bile spoštovane zaradi samega dejstva, da ni bil znan izvor tega
dokumenta in Komisija ni izkazala njegove verodostojnosti, je treba ugotoviti, da lahko taka razlaga pravic obrambe ogrozi
presojo dokazov, kadar je treba ugotoviti obstoj kršitve prava Skupnosti o konkurenci.
Za presojo dokazov v zadevah konkurenčnega prava Skupnosti je namreč značilno to, da preučeni dokumenti pogosto vsebujejo
poslovne skrivnosti in druge informacije, ki se ne smejo razkriti ali se smejo razkriti z znatnimi omejitvami.
V teh okoliščinah pravic obrambe ni mogoče razumeti tako, da je treba dokumente, ki vsebujejo obremenilne dokaze, avtomatično
izločiti kot dokaz, kadar morajo določene informacije ostati zaupne. Ta zaupnost se lahko nanaša tudi na identiteto avtorjev
dokumentov in na osebe, ki so jih posredovale Komisiji.
Sodišče prve stopnje je zato pravilno presodilo:
„72      V pravu Skupnosti prevladuje načelo proste presoje dokazov in edino upoštevno merilo za presojo predloženih dokazov je njihova
verodostojnost […]
73      Iz tega izhaja, da čeprav se trditve družbe Dalmine in s tem dokazna moč dokumenta „Delitveni ključ“ lahko upoštevajo pri
presoji verodostojnosti, tega ni mogoče šteti za nedopusten dokaz, ki ga je treba izločiti iz spisa.“
Sodišče prve stopnje je v zgoraj navedeni točki 73 še navedlo, da bi lahko bilo potrebno, da se pri presoji verodostojnosti
dokumenta „Delitveni ključ“ upošteva njegov anonimen izvor.
Skleniti je treba, da pravo pri presoji dopustnosti in uporabnosti tega dokumenta kot dokaza ni bilo napačno uporabljeno.
Končno, pritožnica ne more očitati Sodišču prve stopnje, da ni bolje pojasnilo svojega preizkusa verodostojnosti zadevnega
dokumenta in da ni preverilo, ali je Komisija dejansko imela nujne razloge za to, da ne razkrije identitete svojega informatorja.
Ker so se trditve družbe Dalmine nanašale na nedopustnost navedenega dokumenta kot dokaza, se je Sodišče prve stopnje smelo
omejiti na odgovor na te utemeljitve.
Glede na vse navedeno je treba prvi del drugega pritožbenega razloga zavrniti.
2.     Zapisniki zaslišanj nekdanjih vodij družbe Dalmine
a)     Trditve strank
Družba Dalmine navaja, da je Sodišče prve stopnje z razglasitvijo dopustnosti zapisnikov zaslišanj nekaterih nekdanjih vodij
v okviru preiskav, ki jih je izvedel državni tožilec v Bergamu (Italija), kršilo pravice obrambe in pravico do poštenega sojenja,
ki jo je Evropsko sodišče za človekove pravice priznalo na podlagi člena 6(1) Evropske konvencije o varstvu človekovih pravic
in temeljnih svoboščinah, ki je bila podpisana v Rimu 4. novembra 1950 (v nadaljevanju: EKČP).
Prvič, Komisija bi morala družbo Dalmine čimprej in v vsakem primeru, preden je poslala obvestilo o ugotovitvah o možnih kršitvah,
obvestiti o tem, da ima navedene zapisnike.
Drugič, ta institucija bi smela uporabiti te dokumente le za odločitev o uvedbi postopka. V tej zvezi družba Dalmine poudarja,
da zadevni dokumenti pomenijo začasne akte v okviru kazenskega postopka in da njihova verodostojnost še ni bila ugotovljena.
Komisija opozarja, da lahko na podlagi člena 11(1) Uredbe št. 17 „pridobi vse potrebne informacije od vlad in pristojnih organov
držav članic“ in ji je torej, logično, treba omogočiti uporabo teh informacij. Navaja, da je Sodišče prve stopnje pravilno
odločilo, da ni bilo pristojno, niti ni bila pristojna Komisija, da bi se izreklo o legitimnem izvoru teh informacij glede
na pravila nacionalnega prava o poteku preiskav, ki so jih uvedli italijanski organi.
b)     Presoja Sodišča
Glede vprašanja, ali bi Komisija morala družbo Dalmine prej, ali celo preden je poslala obvestilo o ugotovitvah o možnih kršitvah,
obvestiti o tem, da ima zadevne zapisnike, je treba opozoriti, da prav poslano obvestilo o ugotovitvah o možnih kršitvah in
vpogled v spis, ki omogoča naslovniku navedenega obvestila seznanitev z dokazi iz spisa Komisije, zagotavljata pravice obrambe
in pravico do poštenega sojenja, na katere se pritožnica sklicuje v tem pritožbenem razlogu.
Z obvestilom o ugotovitvah o možnih kršitvah je namreč zadevno podjetje obveščeno o vseh bistvenih podatkih, na katere se
Komisija opira v tej fazi postopka (sodba z dne 15. oktobra 2002 v združenih zadevah Limburgse Vinyl Maatschappij in drugi
proti Komisiji, C-238/99 P, C-244/99 P, C-245/99 P, C-247/99 P, od C-250/99 P do C-252/99 P in C-254/99 P, Recueil, str. I-8375,
točki 315 in 316, in zgoraj navedena sodba Aalborg Portland in drugi proti Komisiji, točki 66 in 67). Zato lahko zadevno podjetje
šele po tem, ko je bilo poslano navedeno obvestilo, v celoti uveljavlja pravice obrambe (sodba z dne 21. septembra 2006 v
zadevi Nederlandse Federatieve Vereniging voor de Groothandel op Elektrotechnisch Gebied proti Komisiji, C-105/04 P, ZOdl.,
str. I‑8725, točki 47 in 50).
Kot je Sodišče prve stopnje pravilno ugotovilo v točki 83 izpodbijane sodbe, bi bila učinkovitost preiskave Komisije, če bi
se zgoraj omenjene pravice v smislu, ki ga predlaga pritožnica, raztezale na obdobje pred poslanim obvestilom o ugotovitvah
o možnih kršitvah, ogrožena, ker bi podjetje lahko že v prvi fazi preiskave Komisije izvedelo, s katerimi podatki je Komisija
že seznanjena in katere podatke je torej še mogoče skrivati.
Drugače ni nobenega indica, da je dejstvo, da Komisija ni obvestila družbe Dalmine v ugotovitveni fazi, da ima navedene zapisnike,
lahko vplivalo na njene poznejše možnosti obrambe v fazi upravnega postopka, ki je bil uveden s poslanim obvestilom o ugotovitvah
o možnih kršitvah (glej po analogiji zgoraj navedeno sodbo Nederlandse Federatieve Vereniging voor de Groothandel op Elektrotechnisch
Gebied proti Komisiji, točke od 48 do 50 in 56).
Dalje je glede dopustnosti navedenih zapisnikov kot dokazov treba ugotoviti – kot je to ugotovilo Sodišče prve stopnje v točki
86 izpodbijane sodbe – da vprašanje, ali je zakonito, da so državni tožilec ali organi, pristojni za konkurenco, Komisiji
posredovali podatke, ki so bili zbrani na podlagi nacionalnega kazenskega prava, spada v nacionalno pravo. Poleg tega, kot
je Sodišče prve stopnje opozorilo v tej isti točki, sodišče Skupnosti ni pristojno za nadzor nad zakonitostjo, glede na nacionalno
pravo, akta, ki ga je izdal nacionalni organ (sodba Sodišča z dne 3. decembra 1992 v zadevi Oleificio Borelli proti Komisiji,
C-97/91, Recueil, str. I-6313, točka 9).
Glede uporabe navedenih podatkov s strani Komisije je Sodišče prve stopnje v točki 90 izpodbijane sodbe pravilno ugotovilo,
da so trditve družbe Dalmine vplivale le na „verodostojnost in torej na dokazno moč izpovedb njenih direktorjev, ne pa na
to, ali so ti dokazi v tem postopku dopustni“. Kot je bilo navedeno v okviru presoje prvega dela tega pritožbenega razloga,
v pravu Skupnosti namreč prevladuje načelo proste presoje dokazov in edino upoštevno merilo za presojo predloženih dokazov
je njihova verodostojnost. Ker je torej italijansko sodišče posredovanje zadevnih zapisnikov razglasilo za nezakonito, teh
dokumentov ni mogoče šteti za nedopustne dokaze, ki bi jih bilo treba izločiti iz spisa.
Tako je treba zavrniti tudi drugi del drugega pritožbenega razloga.
Iz tega sledi, da je treba drugi pritožbeni razlog v celoti zavrniti.
C –
Tretji pritožbeni razlog: navedba razlogov, ki niso povezani z očitki, sporočenimi pritožnici, v sporni odločbi
1.     Trditve strank
Družba Dalmine opozarja, da je Komisiji očitala, da se je v sporni odločbi sklicevala na dejstva, ki niso povezana s kršitvami,
vendar bi ji lahko škodovala, ker so tretje osebe lahko uporabile tako javno razkrite podatke. Zlasti omenja ugotovitve Komisije
glede omejevalnih sporazumov za trge zunaj Skupnosti in glede določitve cen.
Z zavrnitvijo njenih tozadevnih trditev naj bi Sodišče prve stopnje kršilo člen 21 Uredbe št. 17, v skladu s katerim Komisija
upošteva pravno utemeljeni interes podjetij za varovanje njihovih poslovnih skrivnosti.
Po mnenju Komisije je Sodišče prve stopnje pravilno presodilo, da naslovnik odločbe v okviru ničnostne tožbe ne more izpodbijati
nekaterih izmed njenih razlogov, razen če so posledica teh razlogov obvezni pravni učinki, ki lahko vplivajo na njegove interese.
V tem primeru naj družba Dalmine ne bi izkazala, v čem bi izpodbijani razlogi lahko povzročili take učinke.
2.     Presoja Sodišča
O predlogu družbe Dalmine, naj razglasi za nične odvečne razloge sporne odločbe, je Sodišče prve stopnje v točki 134 izpodbijane
sodbe pravilno presodilo, da „[z]adošča ugotovitev, da ni pravnega pravila, ki bi naslovniku odločbe omogočalo, da v okviru
ničnostne tožbe na podlagi člena 230 ES izpodbija nekatere izmed njenih razlogov, razen če so posledica teh razlogov obvezni
pravni učinki, ki lahko vplivajo na njegove interese (glej v tem smislu sodbo Sodišča prve stopnje z dne 22. marca 2000 v
združenih zadevah Coca Cola proti Komisiji, T-125/97 in T-127/97, Recueil, str. II-1733, točke 77 in od 80 do 85). Razlogi
odločb načeloma niso taki, da bi lahko povzročili take učinke. V tem primeru tožeča stranka ni izkazala, v čem bi bili izpodbijani
razlogi taki, da bi lahko povzročili učinke, ki bi lahko spremenili njen pravni položaj“.
Čeprav Sodišče prve stopnje ni preverilo, ali je Komisija imela pravico, da v sporni odločbi razkrije podatke glede omejevalnih
sporazumov za trge zunaj Skupnosti in glede določitve cen, pa je treba ugotoviti, da če bi Komisija z razkritjem navedenih
podatkov kršila obveznost, da varuje poslovne skrivnosti družbe Dalmine, bi taka nezakonitost lahko povzročila ničnost sporne
odločbe le, če bi se izkazalo, da bi bila vsebina navedene odločbe brez take nezakonitosti drugačna (sodbi Sodišča z dne 16. decembra
1975 v združenih zadevah Suiker Unie in drugi proti Komisiji, od 40/73 do 48/73, 50/73, od 54/73 do 56/73, 111/73, 113/73
in 114/73, Recueil, str. 1663, točka 91, in z dne 18. septembra 2003 v zadevi Volkswagen proti Komisiji, C-338/00 P, Recueil,
str. I-9189, točki 163 in 164). Ker je pritožnica ugotovitve v sporni odločbi glede omejevalnih sporazumov za trge zunaj Skupnosti
in glede določitve cen označila kot odvečno obrazložitev, v nobenem primeru ne more zatrjevati, da bi bila vsebina sporne
odločbe brez teh ugotovitev bistveno drugačna.
Zato je treba tudi tretji pritožbeni razlog zavrniti.
D –
Četrti pritožbeni razlog: izkrivljenje dejstev in pomanjkljiva obrazložitev kršitve iz člena 1 sporne odločbe
1.     Trditve strank
Družba Dalmine Sodišču prve stopnje očita izkrivljenje dejstev in pomanjkljivo obrazložitev glede določitve predmeta kršitve
iz člena 1 sporne odločbe, ugotovitve njenih učinkov in izenačenje morebitne kršitve, ki ni bila izvršena ali ki ni imela
znatnega škodljivega učinka na konkurenco, s kršitvijo, izvršeno v celoti.
Družba Dalmine pripominja, da je pred Sodiščem prve stopnje zatrjevala, da se zadevni omejevalni sporazum ni nanašal na razdelitev
domačih trgov. Sodišče prve stopnje naj bi nepravilno presodilo, da je družba Dalmine želela uveljavljati le neobstoj znatnega
učinka na konkurenco. Sodba naj bi bila zato pomanjkljivo obrazložena.
Sodišče prve stopnje naj bi poleg tega izkrivilo dejstva, ker ni preverilo podatkov, ki jih je Komisija predložila glede predmeta
omejevalnega sporazuma, zlasti glede na uveljavljane tožbene razloge družbe Dalmine. Sodišče prve stopnje naj bi predvsem
izkrivilo izjave, ki so jih družbe Vallourec, Mannesmann, Dalmine in Corus podale v preiskavi, in preglednico o dobavah članic
Evropsko-japonskega kluba v točki 68 obrazložitve sporne odločbe.
Komisija zatrjuje, da se trditve družbe Dalmine pred Sodiščem prve stopnje ne nanašajo na vprašanje, ali je dokazala obstoj
sporazuma, katerega namen je bil omejiti konkurenco, ampak na vprašanje, ali je dokazala izvajanje tega sporazuma in njegove
učinke na konkurenco in trg.
Komisija še pripominja, da je družba Dalmine pred Sodiščem prve stopnje izpodbijala zgolj dokazno moč dokumenta „Delitveni
ključ“ in izjav enega njenih nekdanjih vodij, g. Biasizza, in ne dokazne moči drugih podatkov, ki jih je uporabila Komisija.
Družba Dalmine torej ne more trditi, da je Sodišče prve stopnje izkrivilo te dokaze, ker ni bila pozvana, naj se o njih izreče.
Očitke glede domnevnega izkrivljenja dejstev bi bilo zato treba razglasiti za nedopustne.
2.     Presoja Sodišča
Pritožnica ne more trditi, da Sodišče prve stopnje ni odgovorilo na njene trditve, da se sporazum ni nanašal na razdelitev
domačih trgov.
V zvezi s tem je treba najprej ugotoviti, da je Sodišče prve stopnje v točki 136 izpodbijane sodbe navedlo, da po mnenju družbe
Dalmine sporazum med naslovnicami sporne odločbe „ni zadeval domačih trgov Skupnosti“. V naslednjih točkah te sodbe se je
večkrat izreklo o tej trditvi pritožnice. Tako je v točkah 138 in 139 navedene sodbe povzelo sklep Komisije, da „so imele
nacionalne proizvajalke jeklenih cevi na svojem nacionalnem trgu prevladujoč položaj“ in pojasnilo, da „družba Dalmine zatrjuje,
da bi Komisija sklepala čisto drugače, če bi se omejila na preučitev stanja na trgu upoštevnih proizvodov“.
Dalje je Sodišče prve stopnje jasno navedlo, da je bil po njegovi presoji namen sporazuma razdeliti domače trge proizvajalk
iz Skupnosti. Tako je v točki 152 izpodbijane sodbe opozorilo, da „se je Komisija v [sporni] odločbi oprla na vrsto dokazov
o namenu inkriminiranega sporazuma, katerega upoštevnosti družba Dalmine ne izpodbija, zlasti na jedrnate, a neposredne izjave,
ki jih je dal g. Verluca“. Zlasti glede pričanja g. Biasizza, katerega dokazno vrednost je izpodbijala družba Dalmine (glej
točko 76 te sodbe), je Sodišče prve stopnje po tem, ko je citiralo drug dokaz v točki 153 izpodbijane sodbe, namreč pričanje
g. Jachia, da je obstajal sporazum „zaradi spoštovanja območij, ki pripadajo različnim izvajalcem“, v točki 155 iste sodbe
ugotovilo, da pričanje g. Biasizza potrjuje „izjave g. Verluce o obstoju sporazuma o razdelitvi domačih trgov, ki ga je ta
opisal (v zvezi s tem glej sodbo [Sodišča prve stopnje z dne 8. julija 2004 v združenih zadevah] JFE Engineering in drugi
proti Komisiji, [T-67/00, T-68/00, T-71/00 in T-78/00, ZOdl., str. II-2501,] točka 309 in naslednje)“.
G. Verluca je v izjavah z dne 17. septembra 1996, ki jih je Sodišče prve stopnje preučilo v zgoraj navedeni sodbi JFE Engineering
in drugi proti Komisiji, potrdil, da so bili domači trgi udeleženk sporazuma „zaščiteni“ v primerjavi s cevmi OCTG standard
in transportnimi cevmi „projekt“ (razen eksteritorialnega trga Združenega kraljestva, ki je bil „delno zaščiten“). G. Verluca
je 18. decembra 1997 na zaslišanju med novo preiskavo izjavil, da „[s]o francoski, nemški in italijanski trgi šteli za domače
trge. [Združeno kraljestvo] je imelo poseben status (glej mojo izjavo z dne 17. 9. 1996)“.
Iz navedenega sledi, da izpodbijana sodba ni pomanjkljivo obrazložena, kot trdi pritožnica.
Glede na zgoraj navedene dokaze, na katere je Sodišče prve stopnje oprlo ugotovitev, da je bil namen omejevalnega sporazuma
razdelitev domačih trgov, tudi trditvi pritožnice o izkrivljenju dejstev ni mogoče slediti. Pritožnica še zlasti ni pojasnila,
v čem naj bi bila napačna razlaga Sodišča prve stopnje izjav g. Verluce in g. Jachia, ki sta izrecno potrdila, da je bil namen
sporazuma razdelitev več domačih trgov v Skupnosti.
Končno ni mogoče sprejeti trditve pritožnice, da člena 81 ES ni mogoče razlagati tako, da je kršitev, ki ni izvršena ali ki
nima znatnega škodljivega učinka na konkurenco, mogoče izenačiti z v celoti izvršeno kršitvijo.
V skladu z ustaljeno sodno prakso je namreč pri uporabi člena 81(1) ES odveč upoštevati konkretne učinke sporazuma, če se
izkaže, da je njegov namen omejevanje, preprečevanje ali izkrivljanje konkurence (sodba z dne 8. julija 1999 v zadevi Komisija
proti Anic Partecipazioni, C-49/92 P, Recueil, str. I-4125, točki 122 in 123, in zgoraj navedena sodba Limburgse Vinyl Maatschappij
in drugi proti Komisiji, točka 491). Zlasti glede protikonkurenčnega sporazuma, ki se, kot v tem primeru, izoblikuje med sestanki
konkurenčnih podjetij, je Sodišče že presodilo, da je kršitev člena 81(1) ES podana, kadar je namen teh sestankov omejevanje,
preprečevanje ali izkrivljanje konkurence in s tem umetno organiziranje delovanja trga (zgoraj navedena sodba Limburgse Vinyl
Maatschappij in drugi proti Komisiji, točki 508 in 509). Iz razlogov, ki jih je generalni pravobranilec predstavil v točkah
od 134 do 137 sklepnih predlogov, ne bi bilo primerno, da bi razlago te sodne prakse približali smislu, ki ga predlaga pritožnica.
Iz vsega navedenega sledi, da je treba četrti pritožbeni razlog zavrniti.
E –
Peti pritožbeni razlog: napačna uporaba prava, izkrivljenje dokazov in pomanjkljiva obrazložitev v zvezi z učinki kršitve
na trgovino med državami članicami
1.     Trditve strank
Po mnenju družbe Dalmine ni bil dokazan obstoj škodljivega učinka omejevalnega sporazuma, sankcioniranega v členu 1 sporne
odločbe, na trgovino znotraj Skupnosti. V zvezi s tem opozarja, da Komisija ni mogla dokazati in da Sodišče prve stopnje ni
moglo preveriti, da je bil namen omejevalnega sporazuma razdelitev domačih trgov in da tudi če bi bilo dokazano, da je omejevalni
sporazum zadeval tako razdelitev, je bila stopnja prepletenosti trgov tako visoka, da jih ni bilo mogoče razmejiti. Drugačna
presoja Sodišča prve stopnje naj ne bi bila zadostno obrazložena in naj tudi ne bi vsebovala presoje položaja trga Skupnosti.
Komisija meni, da se je Sodišče prve stopnje pravilno oprlo na sodno prakso, v skladu s katero za uporabo člena 81 ES ni treba
dokazati dejanskega obstoja škode na trgovino znotraj Skupnosti, ker zadošča dokaz, da bi sporazum morebiti lahko povzročil
take učinke.
2.     Presoja Sodišča
Trditve družbe Dalmine se obsežno ujemajo s trditvami, zavrnjenimi v okviru četrtega pritožbenega razloga, s katerimi je Sodišču
prve stopnje očitala, da ni preučilo vprašanja, ali se je sporazum nanašal na razdelitev domačih trgov in ali je kršitev,
ki ni bila izvršena ali ki ni imela znatnega škodljivega učinka na konkurenco, izenačila s kršitvijo, izvršeno v celoti.
V vsakem primeru iz ustaljene sodne prakse izhaja, da mora razlaga in uporaba pogoja v zvezi z učinki na trgovino med državami
članicami iz členov 81 ES in 82 ES izhajati iz namena tega pogoja, ki je na področju ureditve konkurence opredelitev področja
veljave prava Skupnosti v razmerju do prava držav članic. Na področje prava Skupnosti spadajo tako vsi omejevalni sporazumi
in vsa ravnanja, ki lahko ogrozijo svobodo trgovine med državami članicami na način, ki lahko škoduje uresničitvi ciljev enotnega
trga med državami članicami, zlasti z ločitvijo domačih trgov ali s spreminjanjem konkurenčnih struktur na skupnem trgu (sodbi
z dne 31. maja 1979 v zadevi Hugin proti Komisiji, 22/78, Recueil, str. 1869, točka 17, in z dne 25. oktobra 2001 v zadevi
Ambulanz Glöckner, C-475/99, Recueil, str. I-8089, točka 47).
Da bi odločitev, sporazum ali usklajeno ravnanje lahko vplivali na trgovanje med državami članicami, mora biti mogoče na podlagi
več objektivnih dejanskih ali pravnih dejavnikov z zadostno verjetnostjo predvideti, da lahko neposredno ali posredno, dejansko
ali potencialno vplivajo na tržne tokove med državami članicami, in to tako, da bi lahko ovirali uresničitev enotnega trga
med državami članicami. Vseeno je pomembno, da ta vpliv ni zanemarljiv (sodbi z dne 28. aprila 1998 v zadevi Javico, C-306/96,
Recueil, str. I-1983, točka 16, in z dne 21. januarja 1999 v združenih zadevah Bagnasco in drugi, C-215/96 in C-216/96, Recueil,
str. I-135, točka 47, ter zgoraj navedena sodba Ambulanz Glöckner, točka 48).
Zato je Sodišče prve stopnje po ugotovitvi, da je bil namen sporazuma razdelitev domačih trgov v Skupnosti, v točki 157 izpodbijane
sodbe pravilno sklepalo, da je sporazum imel morebitni učinek na trgovino med državami članicami. Sodišče je sicer presodilo,
da je razdelitev domačih trgov v Skupnosti med drugim lahko znatno vplivala na tržne tokove med državami članicami (glej zgoraj
navedeno sodbo Ambulanz Glöckner, točki 48 in 49).
Tudi peti pritožbeni razlog je zato treba zavrniti.
F –
Šesti pritožbeni razlog: zloraba pooblastila, napačna uporaba prava in izkrivljenje dejstev v zvezi s kršitvijo iz člena 2
sporne odločbe
1.     Trditve strank
Družba Dalmine očita Sodišču prve stopnje, da ni pravilno opisalo protipravnega dejanja iz člena 2 sporne odločbe. Sodišče
prve stopnje naj bi prepisalo navedeno odločbo s tem, da je na podlagi nepomembnega podatka, namreč domnevne nezakonitosti
posameznih pogodb o dobavi med družbo Corus in družbami Dalmine, Vallourec in Manesmann, poskušalo doseči njeno pravno utemeljenost.
Sodišče prve stopnje naj bi med drugim poskušalo protipravno dejanje, omenjeno v členu 2 sporne odločbe, predstaviti kot samostojno
kršitev člena 81 ES, čeprav je bil njegov namen izvajanje Temeljnih pravil. Taka razlaga besedila sporne odločbe bi pomenila
zlorabo ali prekoračitev pooblastila in izkrivljanje te odločbe. Dalje se sklicuje na napačno predstavitev trga zadevnih proizvodov.
Družba Dalmine sicer ugotavlja, da je Sodišče prve stopnje izrecno navedlo, da je trditev Komisije v točki 164 obrazložitve
sporne odločbe napačna. Sodišče prve stopnje je torej sporno odločbo, namesto da bi jo v tej točki razglasilo za nično, preoblikovalo,
kar pomeni zlorabo pooblastila.
Končno, družba Dalmine poudarja, da je razlaga razmerja med členoma 1 in 2 sporne odločbe, ki jo je zavzelo Sodišče prve stopnje,
koristila japonskim proizvajalkam, ki jim je bilo odobreno zmanjšanje globe, ker niso bile spoznane za odgovorne za domnevno
ločeno kršitev iz člena 2 navedene odločbe.
Komisija zatrjuje, da se v sporni odločbi pogodbe o dobavi, ki jih je družba Corus sklenila z družbami Dalmine, Vallourec
in Mannesmann, štejejo za ločeno kršitev člena 81 ES in da so bile iz tega razloga predmet posebnega člena v izreku te odločbe.
Poleg tega iz člena 3 navedene odločbe, ki družbam naslovnicam odreja odpravo „ugotovljenih kršitev“, jasno izhaja, da gre
za ločene kršitve.
Komisija navaja, da Sodišče prve stopnje ni niti prekoračilo pooblastil niti ni izkrivilo sporne odločbe. Prav tako naj ne
bi preoblikovalo definicije trga zadevnih proizvodov. Prav tako opozarja, da tudi če bi Sodišče prve stopnje na kakršen koli
način razveljavilo točko 164 obrazložitve te odločbe, to ne bi imelo nikakršnih posledic za veljavnost člena 2 navedene odločbe.
2.     Presoja Sodišča
Ker pritožnica Sodišču prve stopnje očita zlorabo pooblastila, je treba opozoriti, da tako ravnanje obstaja, kadar institucija
svoja pooblastila izvršuje z izključnim ali vsaj odločilnim namenom, da doseže drugačne cilje, kot so tisti, ki jih navaja,
ali da se izogne postopku, ki je posebej predviden s Pogodbo za obravnavanje okoliščin predmetne zadeve (sodbi z dne 14. maja
1998 v zadevi Windpark Groothusen proti Komisiji, C-48/96 P, Recueil, str. I-2873, točka 52, in z dne 10. marca 2005 v zadevi
Španija proti Svetu, C-342/03, Recueil, str. I-1975, točka 64).
Pritožnica pa ni predložila ničesar, kar bi lahko podprlo trditev, da naj bi Sodišče prve stopnje prekoračilo svoje pristojnosti
z drugačnim ciljem, kot je ta, ki je določen v členu 220 ES, da se zagotovi spoštovanje prava pri razlagi in uporabi Pogodbe.
Poleg tega obravnavani pritožbeni razlog temelji na trditvi, da naj bi Sodišče prve stopnje izkrivilo sporno odločbo s tem,
ko je kršitev iz njenega člena 2 prekvalificiralo v samostojno kršitev in ne v navadno izvršitev kršitve, omenjene v členu
1 navedene odločbe.
Sodišče prve stopnje torej ni na tak način izkrivilo sporne odločbe. Kot je Komisija opozorila, samo dejstvo, da je kršitev,
ki sestoji iz sklenitve zadevnih pogodb o dobavi, predmet posebnega člena v izreku sporne odločbe, izkazuje, da je bila ta
kršitev v navedeni odločbi prekvalificirana v ločeno kršitev člena 81 ES. Dalje je v členu 3 sporne odločbe družbam, ki so
navedene v členih 1 in 2, odrejeno, naj odpravijo „kršitve iz navedenih členov“, iz te formulacije pa je jasno razvidno, da
gre za ločene kršitve.
Nazadnje bi Sodišče prve stopnje, v nasprotju s trditvami pritožnice, iz svojih ugotovitev glede točke 164 obrazložitve sporne
odločbe moralo sprejeti drugačne sklepe.
Glede te točke obrazložitve je Sodišče prve stopnje v točkah 244 in 245 izpodbijane sodbe odločilo:
„244      [I]z previdnosti […] je treba ugotoviti, da je navedba Komisije v prvem stavku [točke] 164 [obrazložitve] [sporne] odločbe,
da so bile pogodbe o dobavi, ki pomenijo kršitev iz člena 2, samo sredstvo za izvedbo kršitve iz člena 1, pretirana, kajti
to je bil poleg povezanih, a vendar različnih, protikonkurenčnih ciljev in učinkov cilj druge kršitve. Sodišče prve stopnje
je tako v [zgoraj navedeni] sodbi JFE Engineering in drugi proti Komisiji (točka 569 in naslednje) razsodilo, da je Komisija
kršila načelo enakega obravnavanja, ker pri določitvi zneska glob, ki so bile naložene evropskim proizvajalkam, ni upoštevala
kršitve, ugotovljene v členu 2 [sporne] odločbe, kljub dejstvu, da so namen in učinki navedene kršitve presegli njihov prispevek
k nadaljevanju Evropsko-japonskega sporazuma (glej predvsem točko 571 navedene sodbe).
245      Čeprav je neenakost obravnavanja, navedena v prejšnji točki, končno le upravičila zmanjšanje glob, ki so bile naložene japonskim
tožečim strankam, napačna analiza, zaradi katere je prišlo do neenakega obravnavanja, ne upravičuje razglasitve ničnosti člena
2 niti člena 1 [sporne] odločbe v okviru te tožbe.“
Kot je opozoril generalni pravobranilec v točkah od 213 do 216 sklepnih predlogov, je ugotovitev Sodišča prve stopnje v točki
244 izpodbijane sodbe pomenila le, da je Komisija napačno presodila, da ni treba naložiti dodatnih glob za kršitev iz člena
2 sporne odločbe, ker navedene pogodbe pomenijo le sredstvo za uveljavitev načela spoštovanja domačih trgov, o katerem je
bilo odločeno v okviru Japonsko-evropskega kluba (glej točko 20 te sodbe). Ta presoja Sodišča prve stopnje zatorej nima vpliva
na samo ugotovitev navedene kršitve iz člena 2 sporne odločbe in nikakor ne upravičuje ničnosti tega člena.
Glede na vse navedene preudarke se šesti pritožbeni razlog zavrne.
G –
Sedmi pritožbeni razlog: zloraba pooblastila, napačna uporaba prava in izkrivljenje dejstev v zvezi z učinki kršitve iz člena
2 sporne odločbe
1.     Trditve strank
Po mnenju družbe Dalmine je Sodišče prve stopnje izkrivilo dejstva s tem, ko je menilo, da je pogodba o dobavi, sklenjena
med družbama Dalmine in Corus, omejevala konkurenco na trgu gladkih cevi in cevi z navoji v Združenem kraljestvu. Sodišče
prve stopnje naj bi napačno menilo, da je bila družba Dalmine po sklenitvi te pogodbe praktično izključena iz trga Združenega
kraljestva gladkih cevi in cevi z navoji. V zvezi s tem družba Dalmine izpostavlja, da na noben način ni mogla vstopiti na
trg Združenega kraljestva cevi OCTG premium, ker ni imela zahtevanega dovoljenja.
Družba Dalmine poudarja, da se njena pogodba o dobavi, sklenjena z družbo Corus, nanaša na gladke cevi, torej proizvode, ki
niso povezani z upoštevnim trgom. Zato te pogodbe ni mogoče šteti za obliko izvedbe domnevnega sporazuma o razdelitvi domačih
trgov iz člena 1 sporne odločbe. Nasprotno, navedena pogodba naj bi temeljila na zakoniti tržni logiki.
Po mnenju Komisije je Sodišče prve stopnje pravilno ugotovilo, da bi družba Dalmine lahko pridobila dovoljenje za trženje
cevi OCTG premium na trgu Združenega kraljestva, če bi za to imela interes, vendar je bil s sklenitvijo zadevne pogodbe o
dobavi tak interes izključen in družba Dalmine tako izločena kot potencialna konkurentka.
Komisija dodaja, da bi družba Dalmine, če ne bi bilo te pogodbe o dobavi, lahko imela tudi interes, da na tem trgu prodaja
cevi OCTG standard. Dalje pojasnjuje, da je družba Dalmine v Združenem kraljestvu že prodajala cevi OCTG standard, za katere
ni bilo potrebno dovoljenje, in da je njena trditev, da ni imela dostopa na trg Združenega kraljestva, zato neutemeljena.
2.     Presoja Sodišča
Sodišče prve stopnje je v točki 179 izpodbijane sodbe podalo naslednjo razlago pogodb o dobavi iz člena 2 sporne odločbe,
ki ji pritožnica kot taki ni ugovarjala:
„[…] Vzete skupaj, te pogodbe najpozneje od 9. avgusta 1993 razdeljujejo Corusove potrebe po gladkih ceveh med druge tri evropske
proizvajalke (40 % za družbo Vallourec, 30 % za družbo Dalmine in 30 % za družbo Mannesmann). Poleg tega je v vsaki pogodbi
določeno, da se cena, ki jo plača družba Corus za gladke cevi, določi v skladu z matematično formulo, ki upošteva ceno, ki
jo prejme za svoje cevi z navoji.“
Ob upoštevanju teh določb pogodb o dobavah ni mogoče sprejeti utemeljitve pritožnice, ki želi predvsem dokazati neobstoj kakršne
koli povezave med gladkimi cevmi in cevmi z navoji v zvezi z učinki navedenih pogodb na konkurenco. V zvezi s tem Sodišče
prve stopnje nikakor ni izkrivilo dejstev in je v točki 181 izpodbijane sodbe prepričljivo predstavilo protikonkurenčne učinke
pogodb o dobavi ne le na trg gladkih cevi, ampak tudi na trg cevi z navoji:
„Z vsako pogodbo o dobavi je družba Corus tri konkurentke iz Skupnosti vezala tako, da je bila za ceno žrtvovanja njihove
proste izbire z njihovega domačega trga odstranjena vsaka njihova dejanska ali potencialna konkurenca. Tako bi slednje izgubile
prodajo gladkih cevi, če bi se prodaja cevi z navoji družbe Corus morala zmanjšati. Poleg tega bi se ob znižanju cene, ki
jo je družba Corus pridobila za svoje cevi z navoji, znižal tudi dobiček od prodaje gladkih cevi, ki so ga te tri dobaviteljice
nameravale ustvariti, in bi se lahko spremenil tudi v izgubo. V teh okoliščinah bi si bilo nemogoče zamisliti, da bi te tri
proizvajalke poskušale učinkovito konkurirati družbi Corus na britanskem trgu cevi z navoji, zlasti na področju cen […]“.
Ker pritožnica sklenitev svoje pogodbe o dobavi z družbo Corus predstavlja kot logično in zakonito tržno dejavnost, zadošča
ugotovitev, da je Sodišče prve stopnje to trditev ustrezno zavrnilo v zgoraj navedeni točki 181 izpodbijane sodbe in v točki
185 iste sodbe, v skladu s katero „bi imele zadevne tri evropske proizvajalke, brez družbe Corus, v normalnih okoliščinah,
če pogodbe o dobavi ne bi obstajale in če se zanemarijo Temeljna pravila, dejanski ali vsaj potencialni poslovni interes,
da ji konkurirajo na britanskem trgu cevi z navoji in da si medsebojno konkurirajo pri dobavi gladkih cevi družbi Corus“.
Končno, glede trditve pritožnice, da ni imela dostopa na trg Združenega kraljestva, zlasti ker ni imela dovoljenja za prodajo
cevi OCTG premium, zadošča napotitev na analizo, ki jo je Sodišče prve stopnje popolnoma pravilno opravilo v točki 186 izpodbijane
sodbe:
„V zvezi s trditvami družbe Dalmine o praktičnih ovirah, da bi sama neposredno prodajala cevi OCTG premium in standard na
britanskem trgu, je treba navesti, da te ovire ne zadostujejo za to, da bi lahko izkazala, da na navedenem trgu nikoli ne
bi mogla prodati teh proizvodov brez pogodbe o dobavi, ki jo je sklenila z družbo Corus in pozneje z družbo Vallourec. Če
bi se namreč na britanskem trgu cevi OCTG razmere izboljšale, ne bi bilo izključeno, da bi družba Dalmine lahko pridobila
dovoljenje, ki bi ji na tem trgu omogočalo trženje cevi z navoji „premium“, ali povečala proizvodnjo cevi OCTG standard za
prodajo na tem trgu. Iz navedenega izhaja, da je s podpisom zadevne pogodbe o dobavi dejansko sprejela omejitve svoje tržne
politike […]“
Glede na vse navedeno je sedmi pritožbeni razlog treba zavrniti.
H –
Osmi pritožbeni razlog: napačna uporaba prava in izkrivljenje dejstev v zvezi z gospodarskim kontekstom pogodbe o dobavi,
sklenjene med družbama Dalmine in Corus
1.     Trditve strank
Družba Dalmine izpodbija presojo Sodišča prve stopnje, v skladu s katero so določbe pogodbe o dobavi, sklenjene z družbo Corus,
protipravne.
V zvezi s tem družba Dalmine med drugim pojasnjuje poslovno logiko zadevne pogodbe, opozarja na pomen pogajalske moči družbe
Corus v primerjavi s potencialnimi dobavitelji, in ponavlja trditev, da je na trgu Združenega kraljestva v absolutno marginalnem
obsegu prodajala cevi OCTG standard in da sploh ni prodajala cevi OCTG premium.
Komisija zatrjuje, da ta pritožbeni razlog povzema trditve, s katerimi je pred Sodiščem prve stopnje izpodbijala protikonkurenčnost
določenih določb pogodbe o dobavi, sklenjene med družbama Dalmine in Corus, in zato ni dopusten.
Utemeljitev pritožnice naj bi bila v vsakem primeru neutemeljena. Komisija zlasti ugotavlja, da poslovni interesi in pogajalska
moč ene stranke ne morejo vplivati na protipravnost pogodbe, ki je v nasprotju s členom 81 ES.
2.     Presoja Sodišča
Kot izhaja iz točk od 111 do 113 te sodbe, je Sodišče prve stopnje z zadostno obrazložitvijo, pravilno in brez izkrivljanja
dejstev ugotovilo, da so pogodbe o dobavi iz člena 2 sporne odločbe lahko vplivale na trgovino med državami članicami in da
je bil njihov namen omejevanje, preprečevanje ali izkrivljanje konkurence na skupnem trgu. Pritožnica zato ne more izpodbijati
presoje Sodišča prve stopnje, da so bile določbe navedenih pogodb protipravne.
Ker pritožnica uveljavlja določene poslovne interese in pogajalsko moč ene stranke navedenih pogodb, je treba navesti, kot
je to storil generalni pravobranilec v točkah 229 in 230 sklepnih predlogov, da ti očitki niso bili izrecno uveljavljani pred
Sodiščem prve stopnje in jih je zato treba v okviru te pritožbe treba razglasiti za nedopustne (glej v tem smislu sodbi z
dne 1. junija 1994 v zadevi Komisija proti Brazzelli Lualdi in drugi, C-136/92 P, Recueil, str. I-1981, točka 59, in z dne
8. julija 1999 v zadevi Hercules Chemicals proti Komisiji, C-51/92 P, Recueil, str. I-4235, točka 58). Z navedenimi očitki
sicer v nobenem primeru ni mogoče uspeti. Nedvomno je presojo skladnosti ravnanja s členom 81(1) ES treba opraviti glede na
gospodarske okoliščine (glej v tem smislu sodbi z dne 6. aprila 2006 v zadevi General Motors proti Komisiji, C-551/03 P, ZOdl.,
str. I-3173, točka 66, in z dne 13. julija 2006 v zadevi Komisija proti Volkswagen, C-74/04 P, ZOdl., str. I‑6585, točka 45).
Tudi če bi bile trditve pritožnice utemeljene, niso take, da bi z njimi lahko dokazali, da so gospodarske okoliščine izključevale
vse možnosti učinkovite konkurence (glej po analogiji sodbo z dne 8. julija 1999 v zadevi Montecatini proti Komisiji, C-235/92
P, Recueil, str. I-4539, točka 127).
Tudi osmi pritožbeni razlog je tako treba zavrniti.
I –
Deveti pritožbeni razlog: napačna uporaba prava in pomanjkljiva obrazložitev teže kršitve
1.     Trditve strank
Družba Dalmine zatrjuje, da je težo očitane kršitve treba presojati glede na velikost upoštevnega trga, ker je to edino strogo
objektivno merilo. Presoja teže kršitve, ki ne bi bila izvedena na podlagi tega objektivnega merila, bi bila nelogična in
bi temeljila na dejavnikih, ki niso določeni v sodni praksi, Uredbi št. 17 in Smernicah o načinu določanja glob, naloženih
v skladu s členom člena 15(2) Uredbe št. 17 in členom 65(5) Pogodbe ESPJ (UL 1998, C 9, str. 3; v nadaljevanju: Smernice o
načinu določanja glob). Sodišče prve stopnje naj bi napačno ugotovilo, da je bila velikost zadevnega trga le eden izmed upoštevnih
dejavnikov za določitev globe.
Družba Dalmine dalje podaja trditve, ki naj bi dokazale, da Komisija, v nasprotju z ugotovitvijo Sodišča prve stopnje, ni
upoštevala meril, ki so določena v Smernicah o načinu določanja glob, namreč narave kršitve, dejanskega vpliva na trg in velikosti
upoštevnega geografskega trga. Iz tega sklepa, da domnevne kršitve ni mogoče opredeliti kot „zelo resno kršitev“. Sodišče
prve stopnje naj, med drugim, ne bi pravilno obrazložilo te razvrstitve. Seznanilo naj bi se le s presojo Komisije, ne da
bi se izreklo o njeni ustreznosti in utemeljenosti.
Končno, družba Dalmine očita Sodišču prve stopnje, da ni upoštevalo posamezne velikosti podjetij, na katera je bila naslovljena
sporna odločba. Meni, da je v nasprotju z vsemi merili, pravom in pravičnostjo, da ji je naložilo enako sankcijo kot, na primer,
družbi Nippon Steel, ki ima znatno višji letni promet od nje. Nesorazmernost globe, ki ji je bila naložena, naj bi izkazovalo
tudi dejstvo, da osnovni znesek globe ustreza 16 % prodaje zadevnih proizvodov v letu 1998 na svetovnem trgu, 38 % prodaje
na trgu Skupnosti in 95 % ustvarjene prodaje v obdobju ugotovljene kršitve v Nemčiji, Franciji, Italiji in Združenem kraljestvu.
Komisija najprej opozarja, da je velikost zadevnega trga v skladu s Smernicami o načinu določanja glob le eden izmed dejavnikov,
ki jih je treba upoštevati pri presoji teže kršitve.
Dalje Komisija navaja, da so bila merila, določena v Smernicah, pravilno uporabljena. Zlasti pojasnjuje, da je mogoče omejevalni
sporazum zaradi narave kršitve ali ker prizadene znaten del skupnega trga opredeliti kot „zelo resno kršitev“, čeprav zadeva
proizvod, katerega prodaja na navedenem trgu ne dosega posebej pomembnega prometa.
Komisija nazadnje poudarja, da iz Smernic o načinu določanja glob izhaja, da diferenciacija glob glede na promet udeleženih
podjetij ne pomeni obveznosti, ampak možnost.
2.     Presoja Sodišča
V skladu z ustaljeno sodno prakso je težo kršitev konkurenčnega prava Skupnosti treba ugotoviti ob upoštevanju velikega števila
dejavnikov, kot so okoliščine posameznega primera, njegov kontekst in odvračilni učinek glob, in to ne da bi obstajal zavezujoč
in dokončen seznam meril, ki jih je treba obvezno upoštevati (zgoraj navedena sodba Limburgse Vinyl Maatschappij in drugi
proti Komisiji, točka 465, in sodba z dne 28. junija 2005 v združenih zadevah Dansk Rørindustri in drugi proti Komisiji, C‑189/02
P, C-202/02 P, od C‑205/02 P do C-208/02 P in C-213/02 P, ZOdl., str. I-5425, točka 241).
Med dejavniki, ki se lahko upoštevajo pri presoji teže kršitev, so ravnanje vsakega izmed podjetij, vloga, ki jo ima vsako
izmed podjetij pri izvajanju usklajenega sporazuma, korist, ki so jo lahko imela od tega sporazuma, njihova velikost in vrednost
zadevnega blaga ter nevarnost, ki jo ta vrsta kršitev pomeni za cilje Skupnosti (glej v tem smislu zgoraj navedeni sodbi Musique
Diffusion française in drugi proti Komisiji, točka 129, in Dansk Rørindustri in drugi proti Komisiji, točka 242).
Točka 1 A Smernic o načinu določanja glob določa, da je treba „[p]ri ocenjevanju teže kršitve upoštevati njeno naravo, njen
dejanski vpliv na trg, kjer se to lahko meri, in velikost upoštevnega geografskega trga“.
Zato je Sodišče prve stopnje, v nasprotju s trditvami pritožnice, v točki 259 izpodbijane sodbe pravilno ugotovilo, da je
velikost zadevnega trga samo eden med upoštevnimi elementi za presojo teže kršitve in določitev globe.
Dalje je glede navedbe družbe Dalmine, da je Sodišče prve stopnje nepravilno in brez zadostne obrazložitve potrdilo uporabo
Smernic o načinu določanja glob s strani Komisije in razvrstitev kršitve kot „zelo resne“, treba opozoriti, da ima Komisija
široko diskrecijsko pravico in da metoda izračuna, določena v Smernicah o načinu določanja glob, vsebuje različne elemente
fleksibilnosti (sodba z dne 29. junija 2006 v zadevi SGL Carbon proti Komisiji, C-308/04 P, ZOdl., str. I‑5977, točki 46 in
47).
Sodišče ravno tako preveri, ali je Sodišče prve stopnje pravilno presodilo, ali Komisija diskrecijsko pravico uresničuje pravilno
(zgoraj navedena sodba SGL Carbon proti Komisiji, točka 48).
V zvezi s tem je najprej treba ugotoviti, da je Sodišče prve stopnje v točkah od 263 do 265 izpodbijane sodbe pravilno povzelo
uporabo meril, določenih s Smernicami o načinu določanja glob, s strani Komisije:
„263      […] Komisija [se je] v [točki] 161 [sporne] odločbe oprla predvsem na naravo kršitvenega ravnanja vseh podjetij, da je utemeljila
svojo ugotovitev, da je kršitev iz člena 1 [sporne] odločbe „zelo resna“. V zvezi s tem se je sklicevala na visoko protikonkurenčnost
in škodljivost sankcioniranega sporazuma o razdelitvi trgov za pravilno delovanje notranjega trga, namerno nezakonitost in
na skrivnost in institucionaliziranost sistema, katerega namen je bilo omejevanje konkurence. Komisija je v tej isti [točki]
161 upoštevala tudi dejstvo, da ‚štiri zadevne države članice pomenijo večino porabe OCTG [cevi] in brezšivnih [transportnih
cevi] v Skupnosti in gre torej za velik geografski trg‘.
264       Po drugi stani je Komisija v [točki] 160 [obrazložitve] [sporne] odločbe ugotovila, da je bil ‚dejanski vpliv kršitve na trg
manjši‘, ker sta posebna proizvoda, ki ju zajema kršitev, to je cevi OCTG standard in transportne cevi ‚projekt‘, pomenila
le 19 % porabe v Skupnosti cevi OCTG in brezšivnih transportnih cevi in ker so šivne cevi zaradi tehnološkega napredka lahko
pokrivale del povpraševanja po brezšivnih ceveh.
265       Tako je Komisija v [točki] 162 [obrazložitve] [sporne] odločbe potem, ko je to kršitev uvrstila v skupino ‚zelo resnih‘ kršitev
na podlagi dejavnikov, ki so našteti v [točki] 161, navedla razmeroma nizko prodano količino zadevnih proizvodov, ki so jo
v štirih navedenih državah članicah uresničile naslovnice [sporne] odločbe (73 milijonov EUR letno). To napotilo na velikost
prizadetega trga se ujema z ugotovitvijo o manjšem vplivu kršitve na trg iz [točke 160 obrazložitve] [sporne] odločbe. Komisija
se je torej odločila, da bo globo glede na težo določila le na deset milijonov EUR. Smernice o načinu določanja glob pa načeloma
za kršitev, ki sodi v to skupino, določajo znesek ‚najmanj 20 milijonov [EUR]‘.“
Iz analize Komisije, kot je bila povzeta zgoraj, izhaja, da je pri določitvi teže kršitve upoštevala tri merila, našteta v
točki 1 A Smernic o načinu določanja glob. Sodišče prve stopnje je zato v točki 260 izpodbijane sodbe pravilno navedlo, „da
je Komisija, čeprav se v [sporni] odločbi ni izrecno sklicevala na Smernice, znesek globe, naložene tožeči stranki, kljub
temu določila z uporabo metode določanja zneska, ki si jo je sama določila v Smernicah“.
V točkah od 266 do 271 izpodbijane sodbe je Sodišče prve stopnje preverilo, „ali je opisani pristop Komisije [v točkah od
263 do 265 iste sodbe] glede na trditve družbe Dalmine nezakonit“, in navedlo:
„267      V zvezi s trditvami družbe Dalmine o upoštevnih trgih je treba ugotoviti, da [točki] 35 in 36 [sporne] odločbe pomenita opredelitev
zadevnih geografskih trgov, kot bi morali biti v normalnih okoliščinah, če ne bi bilo nedopustnih sporazumov, katerih namen
in učinek sta bila njihova umetna razdelitev. Dalje iz celote [sporne] odločbe, zlasti iz njenih [točk] od 53 do 77 [obrazložitve],
izhaja, da so na vsakem domačem trgu ali v nekaterih primerih na trgu določene svetovne regije ravnanje japonskih in evropskih
proizvajalk določala posebna pravila, ki so se razlikovala od trga do trga in so bila rezultat gospodarskih pogajanj znotraj
Evropsko-japonskega kluba.
268       Tako je treba kot neupoštevne zavrniti trditve družbe Dalmine v zvezi z nizkimi odstotki na svetovnem in evropskem trgu cevi
OCTG standard in transportnih cevi ‚projekt‘, ki jih pomeni prodaja osmih naslovnic [sporne] odločbe. Tako je dejstvo, da
je bil predmet kršitve iz člena 1 [sporne] odločbe, in vsaj delno tudi njen učinek, da se vsako od navedenih naslovnic izključi
iz domačih trgov druge od teh družb, vključno s trgom štirih največjih držav članic Evropske skupnosti glede na porabo jeklenih
cevi, kar je v skladu s presojo v [sporni] odločbi ‚zelo resna‘ kršitev.
269       V zvezi s tem so trditve družbe Dalmine o nizki prodaji cevi OCTG standard in o pomenu šivnih cevi pri konkuriranju transportnim
cevem ‚projekt‘ na njihovem domačem trgu brez pomena, ker je njeno sodelovanje pri kršitvi glede delitve trgov posledica zaveze,
da na drugih trgih ne bo prodajala proizvodov, ki so navedeni v [sporni] odločbi. Tako okoliščine, ki jih navaja, niti če
bi bile pravno zadostno dokazane, ne bi mogle omajati sprejetega sklepa Komisije o teži kršitve, ki jo je storila družba Dalmine.
270       Poudariti je treba tudi, da je Komisija v [točki] 160 [obrazložitve] [sporne] odločbe dejstvo, na katero se sklicuje družba
Dalmine, da se kršitev iz člena 1 izpodbijane odločbe nanaša samo na dva posebna proizvoda, to je na cevi OCTG standard in
na transportne cevi ‚projekt‘ in ne na vse cevi OCTG in transportne cevi, izrecno omenila kot dejavnik, ki omejuje konkreten
učinek kršitve na trg (glej točko 264 zgoraj). V tej [točki] 160 se Komisija podobno sklicuje na naraščajočo konkurenco šivnih
cevi (glej tudi točko 264 zgoraj). Zato je treba ugotoviti, da je Komisija te elemente že upoštevala pri presoji teže kršitve
v [sporni] odločbi.
271       Glede na zgoraj navedeno je treba navesti, da v točki 265 zgoraj navedeno zmanjšanje zneska globe, ki je bila glede na težo
določena na 50 % najnižjega zneska, ki se običajno naloži za ‚zelo resne‘ kršitve, ustrezno upošteva omejen učinek kršitve
na trg v obravnavanem primeru.“
Ugotoviti je treba, da se je Sodišče prve stopnje s temi preudarki razumno in skladno izrazilo o bistvenih dejavnikih, sprejetih
za presojo teže kršitve, in da je pravno zadostno odgovorilo na trditve družbe Dalmine. V nasprotju s trditvami pritožnice
se Sodišče prve stopnje ni le seznanilo s presojo Komisije, ampak je podrobno preučilo vprašanje družbe Dalmine, ali je Komisija
pri presoji teže kršitve pravilno ocenila njene učinke na upoštevni trg. Poleg tega je s presojo, da je bila kršitev iz člena
1 sporne odločbe vsekakor ‚zelo resna‘, ker je bil njen namen, in vsaj v določeni meri tudi učinek, vsako izmed osmih naslovnic
sporne odločbe izključiti iz domačih trgov preostalih podjetij, Sodišče prve stopnje pravilno poudarilo pomembno težo kršitev
razdelitve domačih trgov v Skupnosti.
Kot je tudi Sodišče prve stopnje pravilno navedlo, je bil v obravnavanem primeru omejeni vpliv na trg že ustrezno upoštevan,
ker je Komisija glede na težo kršitve znesek globe določila le na deset milijonov EUR.
Pritožnica z zadnjim očitkom v okviru tega pritožbenega razloga Sodišču prve stopnje očita, da ni upoštevalo posameznih velikosti
podjetij naslovnikov sporne odločbe.
Kot je Sodišče prve stopnje že presodilo, Komisija pri določanju višine glob glede na težo in trajanje zadevne kršitve globe
ni dolžna določiti na podlagi zneskov, ki temeljijo na prometu zadevnih podjetij. Komisiji je sicer dovoljeno, da upošteva
promet zadevnega podjetja, vendar pa temu prometu ni zavezana pripisati nesorazmerne pomembnosti glede na druge elemente presoje
(zgoraj navedena sodba Dansk Rørindustri in drugi proti Komisiji, točki 255 in 257).
Točka 1 A, šesti odstavek, Smernic o načinu določanja glob ustreza tej sodni praksi. Določa, da „je lahko v nekaterih primerih
potrebno uporabljati ponderje za [določene] zneske […], da bi upoštevali specifično težo in zato dejanski vpliv kršitve vsakega
podjetja na konkurenco, zlasti če obstaja znatno neskladje med velikostjo podjetij, ki zagrešijo kršitve iste vrste“.
Sodišče prve stopnje je v točki 282 izpodbijane sodbe pravilno navedlo, da iz uporabe izraza „v nekaterih primerih“ in iz
besede „zlasti“ v tem odstavku Smernic načinu določanja glob izhaja, da ponderiranje glede na posamezno velikost podjetja
ni sistematičen računski korak, ki si ga je določila Komisija, ampak možnost prilagajanja, ki jo lahko izkoristi v zadevah,
ko je to potrebno, zlasti glede na okoliščine primera. Ta diskrecijska pravica se sicer kaže tudi v izrazu „je lahko potrebno“,
ki se pojavi v istem odstavku.
Iz teh preudarkov je Sodišče prve stopnje v točki 283 izpodbijane sodbe pravilno sklepalo, da „si je Komisija pri odločanju
za ponderiranje glob glede na velikost podjetja pridržala določen prostor za prosto presojo. Tako Komisija, če se globe naložijo
več podjetjem, ki so vpletena v isto kršitev, pri določanju zneska glob ni dolžna zagotoviti, da končni zneski glob izražajo
razliko med zadevnimi podjetji glede na njihov celotni promet […]“
Ta presoja je bila toliko bolj primerna, ker so bila vsa podjetja, na katera je bila naslovljena sporna odločba, velika, ta
okoliščina pa je Komisijo prepričala, da ni določila različnih zneskov glob (glej točko 165 obrazložitve sporne odločbe).
V tej zvezi je Sodišče prve stopnje ustrezno ugotovilo:
„284 […] Družba Dalmine tej presoji nasprotuje in navaja, da je eno od najmanjših podjetij, na katera je naslovljena [sporna]
odločba, in da je njen promet v letu 1998 znašal samo 667 milijonov EUR. Ugotoviti je namreč treba, da obstaja znatna razlika
v celotnem prometu za vse proizvode med družbo Dalmine in največjo med vsemi obravnavanimi družbami, to je družbo Nippon [Steel
Corp.], katere promet v letu 1998 je znašal 13.489 milijonov EUR.
285      Vendar je Komisija v odgovoru na tožbo poudarila, družba Dalmine pa temu ni oporekala, da ta ni niti malo niti srednje veliko
podjetje. Priporočilo Komisije 96/280/ES z dne 3. aprila 1996 v zvezi z opredelitvijo malih in srednje velikih podjetij (UL
L 107, str. 4), ki je veljalo ob izdaji izpodbijane odločbe, namreč med drugim določa, da morajo taka podjetja zaposlovati
manj kot 250 oseb in mora biti njihov letni promet manjši od 40 milijonov EUR ali letna bilanca ne sme presegati 27 milijonov
EUR. V priporočilu Komisije 2003/361/ES z dne 6. maja 2003 v zvezi z opredelitvijo mikro, malih in srednje velikih podjetij
(UL L 124, str. 36) sta bila slednja pragova popravljena navzgor, in sicer na 50 oziroma 43 milijonov EUR.
286      Čeprav Sodišču prve stopnje ni znano, koliko je zaposlenih v družbi Dalmine in kolikšna je višina njene letne bilance, je
vendarle treba ugotoviti, da je bil promet družbe Dalmine v letu 1998 več kot desetkrat višji od mejnega zneska, ki ga v zvezi
s tem merilom Komisija določa v priporočilih. Na podlagi podatkov, ki so bili predloženi Sodišču prve stopnje, je tako treba
ugotoviti, da Komisija ni storila napake, ko je v [točki] 165 [obrazložitve] [sporne] odločbe odločila, da so bila vsa podjetja,
na katera je bila naslovljena [sporna] odločba, velike družbe.“
Ker pritožnica, da bi dokazala nesorazmernost globe, navaja tudi dejstvo, da njen osnovni znesek ustreza 16 % njene prodaje
zadevnih proizvodov na svetovnem trgu leta 1998, 38 % njene prodaje na trgu Skupnosti in 95 % njene ustvarjene prodaje v obdobju
ugotovljene kršitve v Nemčiji, Franciji, Italiji in Združenem kraljestvu, je treba opozoriti, da se zgornja meja 10 %, določena
v členu 15(2) Uredbe št. 17, nanaša na celotni promet zadevnega podjetja in da velja navedena zgornja meja le za končni znesek
naložene globe (zgoraj navedeni sodbi Dansk Rørindustri in drugi proti Komisiji, točka 278, in SGL Carbon proti Komisiji,
točka 82). Ker družba Dalmine ni oporekala tej ugotovitvi iz točke 287 izpodbijane sodbe, da znesek globe, ki ji je bil naložen
v sporni odločbi, to je 10,8 milijona EUR, pomeni le približno 1,62 % njenega svetovnega prometa v letu 1998, ki je znašal
667 milijonov EUR, ne more uveljavljati očitne nesorazmernosti med globo in velikostjo njenega podjetja.
Ker nobenemu očitku pritožnice ni mogoče pritrditi, se deveti pritožbeni razlog zavrne.
J –
Deseti pritožbeni razlog: napačna uporaba prava in pomanjkljiva obrazložitev v zvezi s trajanjem kršitve in olajševalnimi
okoliščinami
1.     Trditve strank
Družba Dalmine zatrjuje, da bi se morale upoštevati določene olajševalne okoliščine, kot so nepomembnost in pasivnost njene
vloge pri izvršitvi kršitve iz člena 1 sporne odločbe ter dejstvo, da je kršitev prenehala takoj, ko je posegla Komisija.
Čeprav teh okoliščin Komisiji ne bi bilo treba avtomatično upoštevati, bi Komisija morala navesti razloge, zakaj ni na tej
podlagi zmanjšala višine globe. Sodišče prve stopnje bi moralo izpostaviti in sankcionirati to neobrazložitev.
Iz druge uveljavljane olajševalne okoliščine izhaja, da je bila kršitev, ki jo je storila družba Dalmine, krajša in da je
v tej točki izpodbijana sodba protislovna.
Nazadnje družba Dalmine uveljavlja kršitev načela enakega obravnavanja, ker njeno sodelovanje v upravnem postopku ni bilo
enako ocenjeno kot sodelovanje družbe Vallourec.
Komisija opozarja, da Sodišče prve stopnje na področju glob izvaja neomejeno pristojnost in da je v tem primeru pravilno uporabilo
to pristojnost, ko je v izpodbijani sodbi podrobno navedlo razloge, zakaj ni priznalo olajševalnih okoliščin, ki jih je uveljavljala
družba Dalmine. V zadevnih točkah te sodbe naj bi Sodišče prve stopnje med drugim pravilno ugotovilo, da družba Dalmine s
kršitvijo ni prenehala po posegu Komisije in da stopnji sodelovanja družb Dalmine in Vallourec nista bili enaki.
2.     Presoja Sodišča
Najprej je glede domnevne diskriminacije med družbama Dalmine in Vallourec pri določitvi globe treba opozoriti, da čeprav
Sodišču v okviru pritožbe iz razlogov pravičnosti s svojo presojo ni treba nadomestiti presoje Sodišča prve stopnje, ki pri
izvajanju svoje neomejene pristojnosti odloča o višini glob, naloženih podjetjem zaradi kršenja prava Skupnosti, nasprotno
izvajanje take pristojnosti ob določitvi višine glob ne sme privesti do diskriminacije med podjetji, ki so sodelovala pri
sporazumu ali usklajenemu ravnanju v nasprotju s členom 81(1) ES (sodba z dne 16. novembra 2000 v zadevi Sarrió proti Komisiji,
C-291/98 P, Recueil, str. I-9991, točki 96 in 97, in zgoraj navedena sodba Limburgse Vinyl Maatschappij in drugi proti Komisiji,
točka 617).
V pritožbi pa je treba navesti pravne trditve, ki na poseben način utemeljujejo pritožbeni razlog kršitve načela enakega obravnavanja,
v nasprotnem primeru je ta razlog nedopusten (zgoraj navedena sodba Limburgse Vinyl Maatschappij in drugi proti Komisiji,
točka 618).
V obravnavanem primeru, kot je bilo opozorjeno v točki 19 te sodbe, je Komisija znesek globe, ki jo je naložila družbi Vallourec,
zmanjšala za 40 %, znesek globe, ki jo je naložila družbi Dalmine, pa za 20 %, da bi upoštevala dejstvo, da sta ti družbi
med upravnim postopkom sodelovali s Komisijo.
Ker pritožnica oporeka presoji Sodišča prve stopnje iz točke 344 izpodbijane sodbe, da „[…] čeprav je Komisija lahko uporabila
odgovore družbe Dalmine na postavljena vprašanja, pomenijo samo potrditev, in to manj natančno in neposredno, določenih podatkov,
ki jih je z izjavami g. Verluce Komisija že prejela od družbe Vallourec“, je treba ugotoviti, da so njene trditve dejanske
in jih je torej treba zavrniti kot nedopustne. Sodišču torej v okviru te pritožbe ni treba preveriti ugotovitve Sodišča prve
stopnje iz točke 345 izpodbijane sodbe, da „podatki, ki jih je družba Dalmine dala Komisiji pred [obvestilom o ugotovitvah
o možnih kršitvah], niso primerljivi s tistimi, ki jih je dala družba Vallourec in ne zadostujejo za upravičenje zmanjšanja
globe, ki je bila naložena družbi Dalmine, za več kot 20 %, ki ji je bilo priznano, ker ni izpodbijala dejanskega stanja.
Čeprav je dejstvo, da ni izpodbijala dejanskega stanja, močno olajšalo delo Komisiji, to ne velja za podatke, ki jih je družba
Dalmine predložila pred izdajo [obvestila o ugotovitvah o možnih kršitvah]“.
Glede trditve pritožnice o svoji nepomembni in pasivni vlogi pri izvršitvi kršitve, ugotovljene v členu 1 sporne odločbe,
je Sodišče prve stopnje v točki 327 izpodbijane sodbe napotilo na analizo, izvedeno v točkah od 280 do 297 iste sodbe, v skladu
s katero je zlasti
„288 […] treba […] opozoriti, da je trditev družbe Dalmine o majhnem pomenu prodaje cevi OCTG standard in o pomenu šivnih
cevi za konkuriranje transportnim cevem „projekt“ na njenem domačem trgu nepomembna, ker je njeno sodelovanje pri kršitvi,
ki jo tvori sporazum o razdelitvi trgov, pripeljalo do tega, da se je zavezala, da zadevnih proizvodov ne bo prodajala na
drugih trgih […] Tako tudi če bi bile okoliščine, na katere se sklicuje, dokazane pravno zadostno, to ne more omajati ugotovitve
Komisije v zvezi s težo kršitve, ki jo je storila družba Dalmine.
[…]
290      Ker je družba Dalmine edina italijanska članica Evropsko-japonskega kluba, je treba ugotoviti, da je njeno sodelovanje pri
tem sporazumu zadoščalo za to, da se njegovo geografsko področje uporabe razširi na ozemlje ene države članice Skupnosti.
Zato je treba ugotoviti, da njeno sodelovanje pri kršitvi ni imelo zanemarljivega vpliva na trg Skupnosti. Ta okoliščina je
namreč mnogo bolj upoštevna pri presoji dejanskega vpliva sodelovanja družbe Dalmine pri kršitvi iz člena 1 [sporne] odločbe
na trge proizvodov, navedenih v tem členu, kot pa preprosta primerjava skupnega prometa vsakega od podjetij.
[…]
294      Podobno je treba glede trditve, da je imela družba Dalmine pasivno vlogo pri omejevalnem sporazumu in da naj bi ravnanje pomenilo
olajševalno okoliščino v skladu s prvo alineo točke 3 Smernic o načinu določanja glob, poudariti, da ta družba ni zanikala
sodelovanja pri sestankih Evropsko-japonskega kluba […]
295      V obravnavanem primeru družba Dalmine niti ne zatrjuje, da je na sestankih Evropsko-japonskega kluba sodelovala manj redno
kot druge članice tega kluba, kar bi […] morebiti lahko upravičilo zmanjšanje globe v njeno korist. Ne zatrjuje niti posebnih
okoliščin ali dokazov, ki bi lahko izkazali, da je bil njen odnos na teh sestankih povsem pasiven ali posnemovalen. Nasprotno,
kot je bilo navedeno v točki 290 zgoraj, je bil italijanski trg vključen v sporazum o razdelitvi trgov samo zaradi njene prisotnosti
v Evropsko-japonskem klubu […]“
Ker pri tej analizi pravo ni bilo napačno uporabljeno, je Sodišče prve stopnje pravilno menilo, da družba Dalmine pri izvršitvi
kršitve iz člena 1 sporne odločbe ni imela niti nepomembne niti izključno pasivne ali posnemovalne vloge ter da v tej zvezi
torej ni bilo mogoče sprejeti nobene olajševalne okoliščine.
Končno, glede domnevnega prenehanja kršitve po prvih posegih Komisije, je Sodišče prve stopnje v točkah 328 in 329 izpodbijane
sodbe pravilno navedlo, „da lahko ‚prenehanje kršitev takoj, ko poseže Komisija‘, ki je navedeno v točki 3 Smernic o načinu
določanja glob, olajševalna okoliščina samo, če obstajajo razlogi za domnevo, da so navedeni posegi spodbudili zadevna podjetja,
da prenehajo svoja protikonkurenčna ravnanja“ in „da zmanjšanja zneska globe na tej podlagi ni mogoče uporabiti v primeru,
kadar je kršitev prenehala že pred datumom prvih posegov Komisije ali kadar so se ta podjetja že pred tem datumom trdno odločila,
da kršitev prenehajo“.
V obravnavanem primeru, kot je bilo pojasnjeno v točki 6 te sodbe, se je Komisija novembra 1994 odločila začeti preiskavo
in prve preiskave izvedla decembra 1994.
Sodišče prve stopnje je v točkah 331 in 332 izpodbijane sodbe ugotovilo, da je kršitev, za katero je bila družbi Dalmine odrejena
globa, to je kršitev iz člena 1 sporne odločbe, prenehala ali se je vsaj končevala, ko je Komisija opravila preiskave 1 in
2. decembra 1994. Zato je pravilno sklepala, da to prenehanje ne more pomeniti olajševalne okoliščine za določitev zneska
globe.
Iz vsega navedenega izhaja, da je deseti pritožbeni razlog treba zavrniti.
Ker nobenega od pritožbenih razlogov, ki jih je uveljavljala družba Dalmine, ni bilo mogoče sprejeti, je njeno pritožbo treba
zavrniti.
V –
Stroški
V skladu s členom 122, prvi odstavek, Poslovnika Sodišče odloči tudi o stroških, če pritožba ni utemeljena. V skladu s členom
69(2) Poslovnika, ki se v pritožbenem postopku uporablja na podlagi člena 118 tega poslovnika, se neuspeli stranki naloži
plačilo stroškov, če so bili priglašeni. Ker je Komisija predlagala, naj se družbi Dalmine naloži plačilo stroškov, in ker
ta s pritožbenimi razlogi ni uspela, se ji naloži plačilo stroškov.
Iz teh razlogov je Sodišče (prvi senat) razsodilo:
1.
Pritožba se zavrne.
2.
Dalmine SpA se naloži plačilo stroškov.
Podpisi
*
Jezik postopka: italijanščina.