CELEX: 62008CJ0419
Fellebbezés
Dömping
Az egyes varrat nélküli vas- és acélcsövek behozatalára vonatkozó dömpingellenes vám kivetéséről szóló 2320/97/EK rendelet
Szerződésen kívüli felelősség
Kár
Okozati összefüggés

Fellebbezésükkel a Trubowest Handel GmbH (a továbbiakban: Trubowest) és V. Makarov az Európai Közösségek Elsőfokú Bírósága
T‑429/04. sz., Trubowest Handel és Makarov kontra Tanács és Bizottság ügyben 2008. július 9‑én hozott ítéletének (a továbbiakban:
megtámadott ítélet) hatályon kívül helyezését kérik, amellyel az Elsőfokú Bíróság elutasította az EK 288. cikk alapján benyújtott,
a Magyarországról, Lengyelországból, Oroszországból, a Cseh Köztársaságból, Romániából és a Szlovák Köztársaságból származó
egyes varrat nélküli vas- és ötvözetlen acél csövek behozatalára vonatkozó végleges dömpingellenes vámok kivetéséről, az 1189/93/EGK
rendelet hatályon kívül helyezéséről, valamint a Horvát Köztársaságból származó hasonló behozatalok tekintetében az eljárás
megszüntetéséről szóló, 1997. november 17‑i 2320/97/EK tanácsi rendelet (HL L 322., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 11. fejezet,
26. kötet, 329. o.; a továbbiakban: végleges rendelet) elfogadása következtében a felpereseket ért kár megtérítése iránti
kártérítési keresetüket.

Jogi háttér
A Közösség vámügyi alapjogszabálya a Közösségi Vámkódex létrehozásáról szóló, 1992. október 12‑i 2913/92/EGK tanácsi rendelet
(HL L 302., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 2. fejezet, 4. kötet, 307. o.; a továbbiakban: vámkódex). A rendelet 236. cikke
ekképpen rendelkezik:
„(1)      A behozatali vagy kiviteli vámokat vissza kell fizetni, amennyiben megállapításra kerül, hogy megfizetésükkor e vámösszegek
nem jogszabály szerintiek voltak, vagy az összeget a 220. cikk (2) bekezdése ellenére vették könyvelésbe.
A behozatali vagy kiviteli vámokat el kell engedni, amennyiben megállapításra kerül, hogy könyvelésbe vételükkor e vámösszegek
nem jogszabály szerintiek voltak, vagy az összeget a 220. cikk (2) bekezdése ellenére vették könyvelésbe.
Visszafizetés vagy elengedés nem nyújtható, ha valamely, nem jogszabály szerint fizetendő összegnek a kifizetése vagy könyvelésbe
vétele az érintett személy szándékos cselekedetének eredménye.
(2)      A behozatali vagy kiviteli vámokat a megfelelő vámhivatalnál a szóban forgó vámösszegnek az adóssal való közlésétől számított
3 éven belül benyújtott kérelemre fizetik vissza vagy engedik el.
Ezt a határidőt meg kell hosszabbítani, ha az érintett személy igazolja, hogy előre nem látható körülmény vagy
vis maior
miatt akadályoztatva volt a kérelem említett határidőn belüli benyújtásában.
Ha e határidőn belül a vámhatóság maga fedezi fel, hogy az (1) bekezdés első és második albekezdésében foglalt helyzet áll
fenn, saját kezdeményezésére hajtja végre a visszafizetést vagy elengedést.”
A dömpingellenes intézkedések Európai Közösség általi alkalmazását szabályozó rendelkezések az Európai Közösségben tagsággal
nem rendelkező országokból érkező dömpingelt behozatallal szembeni védelemről szóló, 1995. december 22‑i 384/96/EK tanácsi
rendeletben (HL 1996. L 56., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 11. fejezet, 10. kötet, 45. o.; a továbbiakban: alaprendelet)
szerepelnek.

A jogvita előzményei
Az Elsőfokú Bíróság a megtámadott ítélet 1–21. pontjában a következőképpen ismertette a jogvita ténybeli hátterét:
„1.      A Bizottság a többek között az [EK 81.] és [EK 82.] cikk végrehajtásáról szóló első, 1962. február 6‑i 17. tanácsi rendelet
(HL 1962. 13., 204. o.; magyar nyelvű különkiadás 8. fejezet, 1. kötet, 3. o.) 14. cikkének (3) bekezdése alapján 1994. november
25‑én elfogadott, közzé nem tett határozatával (IV/35.304. sz. ügy) vizsgálatot indított az Európai Gazdasági Térségről szóló
[1992. május 2‑i] megállapodás [HL 1994. L 1., 3. o.; magyar nyelvű különkiadás 11. fejezet, 52. kötet, 3. o.] 53. cikke,
valamint az EK 81. cikk megsértésére alkalmas, szénacél csövekkel kapcsolatos versenyellenes magatartások esetleges fennállásával
kapcsolatban.
2.      E vizsgálatot követően a Bizottság 1999. január 20‑án közigazgatási eljárást indított a IV/E‑1/35.860‑B – „varrat nélküli
acélcsövek”‑ügyben, amelynek lezárását követően 1999. december 8‑án elfogadta az [EK] 81. cikk alkalmazására vonatkozó eljárásban
hozott 2003/382/EK határozatot (IV/E‑1/35.860‑B – „varrat nélküli acélcsövek”‑ügy) (HL 2003. L 140., 1. o., a továbbiakban:
kartellhatározat).
3.      A kartellhatározat 1. cikkének (1) bekezdése szerint a határozat nyolc címzett vállalkozása »megsértette az [EK] 81. cikk
(1) bekezdésének rendelkezéseit, mivel többek között a standard menetes [Oil Country Tubular Goods] csövekre, illetve a varrat
nélküli [’projekt’] szállítócsövekre vonatkozó nemzeti piacaik tiszteletben tartását előíró megállapodásban […] vettek részt«.
A kartellhatározat 1. cikkének (2) bekezdése megállapítja, hogy a jogsértés a Mannesmannröhren‑Werke AG, Vallourec SA, Dalmine
SpA, Sumitomo Metal Industries Ltd, Nippon Steel Corp., Kawasaki Steel Corp. és NKK Corp. esetében 1990–tól 1995‑ig tartott.
A British Steel Ltd esetében a jogsértés 1990‑től 1994 februárjáig tartott. A vállalkozásokkal szemben ennek alapján esettől
függően 8,1 és 13,5 millió euró közötti bírságokat szabtak ki.
4.      A kartellhatározat az 1999. december 8‑i IP/99/957 bizottsági sajtóközlemény tárgyát képezte, amelyet az
Európai Unió Hivatalos Lapjának
2003. június 6‑i számában tették közzé.
5.      2004. július 8‑án az Elsőfokú Bíróság a T‑67/00., T‑68/00., T‑71/00. és T‑78/00. sz., JFE Engineering és társai kontra Bizottság
egyesített ügyekben 2004. július 8‑án hozott ítéletében (EBHT 2004., II‑2501. o.) egyrészt megsemmisítette a kartellhatározat
1. cikkének (2) bekezdését, amennyiben a Bizottság tévesen állapította meg, hogy négy, az említett cikkben megnevezett társaság
1991. január 1‑je előtt, és 1994. június 30‑a után is részt vett a kartellben, és másrészt csökkentette a Bizottság által
e társaságokkal szemben kiszabott bírságok összegét.
6.      Továbbá az Európai Unió varratnélküliacélcső‑ipari védelmi bizottsága által 1996. július 19‑én benyújtott panaszt követően
a Bizottság a 2331/96/EK tanácsi rendelettel (HL L 317., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 11. fejezet, 10. kötet, 76. o.)
módosított, […] 384/96 […] rendelet […] alapján 1996. augusztus 31‑én értesítést tett közzé dömpingellenes eljárás megindításáról
egyes, Oroszországból, a Cseh Köztársaságból, Romániából és Szlovákiából származó, varrat nélküli vas‑ és ötvözetlen acélcsövek
behozatalával kapcsolatban (HL C 253., 26. o.).
7.      1997. május 29‑én a Bizottság elfogadta az Oroszországból, a Cseh Köztársaságból, Romániából és a Szlovák Köztársaságból származó
egyes varrat nélküli vas‑ és ötvözetlen acél csövek behozatalára vonatkozó ideiglenes dömpingellenes vámok kivetéséről szóló
981/97/EK rendeletet (HL L 141., 36. o.).
8.      1997. november 17‑én a Tanács elfogadta a [végleges] rendeletet.
9.      2004. július 16‑án a Tanács elfogadta végleges rendelet módosításáról szóló 1322/2004/EK rendeletet (HL L 246., 10. o.). E
rendelet 1. cikke értelmében a végleges rendelet egy 8. cikkel egészül ki, amelynek értelmében a végleges rendelet 1. cikke,
amely az általa említett behozatalokra dömpingellenes vámokat vet ki, 2004. július 21‑től kezdődő hatállyal nem alkalmazandó.
10.      A Trubowest […] a Közösségben tevékenykedő, Oroszországból származó varrat nélküli csöveket importáló német társaság. A Trubowest,
amelynek V. Makarov 1997 óta az ügyvezetője, az említett termékek importjával kapcsolatos tevékenységeit 1999 januárjában
kezdte meg, és 1999 októberében fejezte be. […]
11.      Egyébként V. Makarov 1992‑től kezdődően a Truboimpex Handel GmbH (a továbbiakban: Truboimpex) ügyvezetője is volt, amely társaság
kereskedelmi tevékenysége abban állt, hogy többek között saját nevében 1996‑tól fogva Oroszországból származó varrat nélküli
csöveket importál a Közösségbe.
12.      1999. október 15‑én az Amtsgericht Kleve (klevei tartományi bíróság, Németország) elfogatóparancsot adott ki többek között
V. Makarov ellen, mivel »alaposan gyanúsítható azzal, hogy fontos adótényekre vonatkozóan pontatlan és hiányos adatokat közölt
Kölnben és Emmerichben 1997–1999 között az adóhatósággal, nyilatkozatai 36 különböző jogsértést képeztek, és azzal, hogy így
csökkentette adóterheit, annak érdekében, hogy [maga] és más személyek számára indokolatlan adóelőnyöket szerezzen, amely
lehetővé tette számára, hogy nagymértékben megkerülje a behozatali vámokat«. Az említett elfogatóparancsban egyebek mellett
megállapították, hogy »ennek kapcsán az Oroszországból származó, a Truboimpex és Trubowest által behozott csövekről hamis
nyilatkozatokat tettek [a végleges rendelet] rendelkezéseinek megkerülése végett«.
13.      Ezen elfogatóparancs alkalmazásával V. Makarovot 1999. október 27‑től november 12‑ig letartóztatásba helyezték. Szabadlábra
helyezését követően a mozgásszabadságát korlátozó intézkedések hatálya alá helyezték, amelyek értelmében – egyebek mellett –
2000. január 31‑ig hetente háromszor meg kellett jelennie az illetékes rendőrségi hivatalban, és nem hagyhatta el az országot
előzetes engedély nélkül (a továbbiakban: szabadságkorlátozással járó intézkedések).
14.      1999. október 27‑től a Hauptzollamt Emmerich (emmerichi fő vámhivatal, Németország), majd később Hauptzollamt Duisburg (a
duisbourgi fő vámhivatal, Németország) utólagos beszedési felhívást küldött a fellebbezőknek, a Truboimpex és a Trubowest
által 1997. december és 1999. október között megvalósított behozatalhoz kapcsolódó dömpingellenes vámok megfizetése céljából.
A német vámhatóságok lényegében úgy vélték, hogy a fellebbezők behozatalait – hibásan – nem a varrat nélküli csöveknek a végleges
rendelet tárgyaként szereplő, közösségi nómenklatúrája alapján osztályozták. Ennek keretében a Trubowest és V. Makarov bankszámláit
zárolták.
15.      A német vámhatóságok szerint a Truboimpex és a Trubowest a meg nem fizetett dömpingellenes vám címén 1 575 181,86 eurót és
729 538,78 eurót, azaz e két társaság együtt összesen 2 304 720,64 euró meg nem fizetett dömpingellenes vámot volt köteles
fizetni. Továbbá V. Makarov mint a Trubowest és a Truboimpex ügyvezetője felelős volt a két társaság által fizetendő teljes
összeg megfizetéséért.
16.      1999. november 16‑tól és 17‑től kezdődően a fellebbezők a [vámkódex] 243. cikkének és az alkalmazandó nemzeti jognak megfelelően
a Hauptzollamt Emmerich előtt vitatták a Trubowesttel és V. Makarovval szemben kibocsátott, dömpingellenes vámok utólagos
beszedésére irányuló felhívást. 2005. december 15‑én a fellebbezők keresetet nyújtottak be a Finanzgericht Düsseldorfhoz (düsseldorfi
adóügyi bíróság, Németország), az azonnal végrehajtható beszedési felhívások felfüggesztését kérve. 2001. október 30‑án a
Finanzgericht Düsseldorf elutasította a fellebbezők kérelmét. 2003. augusztus 29‑én a fellebbezők a Hauptzollamt Duisburghoz
nyújtották be kérelmüket, amelyben lényegében azt állították, hogy a német vámhatóságok tévesen vélték úgy, hogy a behozataluk
a végleges rendelet hatálya alá tartozik.
17.      2000. június 19‑én a Staatsanwaltschaft Kleve (klevei ügyészség) vádiratot (Anklageschrift) nyújtott be V. Makarov ellen,
a Trubowest és a Truboimpex importjával kapcsolatos vámáru-nyilatkozatok miatt. E vádiratban a Staatsanwaltschaft Kleve lényegében
úgy találta, hogy 4 376 250,25 német márka, azaz 2 237 541,22 euró összegű fizetési kötelezettség áll fenn a Trubowest és
a Truboimpex importjával kapcsolatban meg nem fizetett vámok címén.
18.      2002. november 14‑én a Landgericht Kleve (klevei megyei bíróság) felfüggesztette a V. Makarovval szemben indított büntetőeljárást
a rá vonatkozó adóeljárás kimenetelére várva.
19.      2004. december 15‑én a fellebbezők egyezséget kötöttek a Hauptzollamt Duisburggal, amely megszüntette a német vámhatóságokkal
szemben fennálló jogvitát.
20.      Ezen egyezség egyebek mellett így rendelkezik:
»Preambulum
[…]
A tényállás jelen kifejtésével a felek végleges módon le kívánják zárni a közöttük a kérdéses adómegállapítások jogszerűségét
illetően fennálló vitát. A felek kijelentik, hogy e közösen megállapított tényállás nem oldja meg a közöttük azzal kapcsolatban
fennálló nézetkülönbséget, hogy mely acélcsövek tartoznak, illetve melyek nem tartoznak a dömpingellenes vám alá.
[…]
A fentiek értelmében a felek a következőkben állapodnak meg:
(1)
Az adómegállapítást és a 2304 734,45 euró összegű dömpingellenes vámra vonatkozó felelősségi nyilatkozatot 460 000 euró teljes
összeg megfizetésével rendezik [a fellebbezők többek között]. A felek megállapodnak, hogy a mai napig bezárólag a Hauptzollamt
Duisburg által beszedett 435 125,21 euró összeg csupán egy része, 343 644,15 euró kerül beszámításra a megfizetendő 460 000
euróba.
[…]
(3)
Ezen egyezség aláírása azonnal megszüntet minden, a Trubowesttel és [többek között V. Makarovval] szemben indított végrehajtási
intézkedést.
[…]
(5)
[A fellebbezők] ezennel lemondanak a vámhatóságok elleni új igény érvényesítéséről, például a jelen közös egyezség alapját
képező körülményekkel kapcsolatos kártérítésről. Lemondanak továbbá arról, hogy egyéb jogorvoslattal éljenek a vámhatóságokkal
szemben.
A felek ugyanakkor fenntartják annak lehetőségét, hogy ilyen igényeket harmadik felekkel szemben támasszanak, beleértve különösen
az [EK] 288. cikk alapján a [Bizottsággal és Tanáccsal] szemben indított, említett kártérítési kereseteket.«
21.      2005. május 2‑án a Landgericht Kleve végzést (Beschluss) hozott, amely a Strafprozessordnung (StPO, német büntetőeljárási
törvény) 153a. §‑ával összhangban megszüntette a V. Makarovval szemben indított büntetőeljárást az utóbbi által fizetendő
18 000 euró összegű bírság fejében. A Landgericht Kleve kifejti, hogy az említett végzésben figyelembe vette, hogy »[V. Makarov]
úgy nyilatkozik, hogy [a büntetőeljárás megszüntetésébe való] beleegyezése nem jelenti bűnössége elismerését, hanem azt eljárási
és gazdasági megfontolások indokolják«.”

Az Elsőfokú Bíróság előtti eljárás és a megtámadott ítélet
Az Elsőfokú Bíróság Hivatalához 2004. október 25‑én benyújtott keresetlevelükkel a fellebbezők az EK 288. cikk szerinti kártérítési
keresetet indítottak a Tanács és a Bizottság ellen, amely ez utóbbiaknak a következő összegek megfizetésére való kötelezésére
irányul:
–      118 058,46 euró évi 8% késedelmi kamattal növelt összege a Trubowest számára, amely összeg megfelel az utóbbi által a német
vámhatóságok fellebbezőkkel szemben hozott, dömpingellenes vámokra vonatkozó beszedési felhívásait követően ténylegesen megfizetett
összegnek, és a Trubowest számára bevételkiesését jelentett;
–      397 916,91 euró évi 8% késedelmi kamattal növelt összege V. Makarov számára, ezen összeg 277 939,37 euró részében megfelel
a V. Makarov által a dömpingellenes vámokra vonatkozó különböző beszedési felhívásokat követően ténylegesen megfizetett teljes
összegének, 63 448,54 euró részben a Trubowest által V. Makarovnak 1999. október 27‑től fizetett fizetés elmaradásának és
56 529 euró részben a fellebbezők és a német vámhatóságok közötti eljárásban felmerült ügyvédi költségnek;
–      128 000 euró évi 8% késedelmi kamattal növelt összege a Trubowestnek bevételkiesés címén, vagy másodlagosan egy olyan összeg,
amelyben a felek az Elsőfokú Bíróság közbenső ítéletét követően egyeznek meg;
–      150 000 euró évi 8% késedelmi kamattal növelt összege V. Makarov számára erkölcsi kár címén.
A megtámadott ítéletben az Elsőfokú Bíróság elutasította a kártérítési kereset alátámasztására felhozott valamennyi jogalapot,
és a fellebbezőket a Tanács és a Bizottság részéről felmerült költségek viselésére kötelezte.
A megtámadott ítélet 41–74. és 77–82. pontjában az Elsőfokú Bíróság elutasította mint elfogadhatatlant a kártérítési kereset
bizonyos részeit, úgy találva, hogy az EK 288. cikk értelmében nem rendelkezik hatáskörrel azokról határozni. Egyrészt azon
kártérítési kérelmekről lévén szó, amelyek összege megfelel a fellebbezők által dömpingellenes vámok címén megfizetett összegeknek,
az Elsőfokú Bíróság úgy ítélte meg, hogy az ilyen kérelmek a nemzeti bíróságok kizárólagos hatáskörébe tartoznak a vámkódex
által létesített eljárásnak megfelelően. Másrészt az ügyvédi költségek visszatérítésére irányuló kérelmet illetően az Elsőfokú
Bíróság úgy találta, hogy ez utóbbi a fellebbezők és a német vámhatóságok közötti jogvita egyik elemére vonatkozik, amely
kizárólag a nemzeti bíróság hatáskörébe tartozik.
Ráadásul a felrótt jogellenesség és a többi állítólagosan bekövetkezett kár közötti közvetlen okozati összefüggéssel kapcsolatban
a Közösség szerződésen kívüli felelősségének megállapítását vizsgálva az Elsőfokú Bíróság úgy vélte, hogy a Trubowest 128 000
euróra értékelt bevételkiesésre és a 63 448,54 euró összegű fizetéskiesésre, valamint a 150 000 euró összegű, V. Makarovot
ért nem vagyoni kárra vonatkozó kártérítési kérelmeket illetően az állítólagos sérelmek – azaz a Turbowest bevételkiesése,
V. Makarov fizetéskiesése, valamint az utóbbit ért nem vagyoni kár – és a felrótt jogellenesség között nem állt fenn kellően
közvetlen kapcsolat. Az Elsőfokú Bíróság úgy ítélte, hogy az állítólagos károk nem kellően közvetlenül következnek a kifogásolt
jogellenességből.
Az Elsőfokú Bíróság a megtámadott ítélet 86. pontjában helyénvalónak tartotta először is azon kérdés vizsgálatát, hogy a fellebbezők
bizonyították‑e a Tanács és a Bizottság állítólag jogellenes magatartása és az állítólag bekövetkezett vagyoni és nem vagyoni
károk közötti okozati összefüggés fennállását. A megtámadott ítélet 98–137. pontjában az Elsőfokú Bíróság úgy találta, hogy
nincs kellően közvetlen okozati összefüggés a dömpingellenes vámok végleges rendelet általi bevezetése és e károk között.
E körülmények között az Elsőfokú Bíróság nem vizsgálta meg azon kérdést, hogy a végleges rendelet jogellenes‑e, illetve hogy
a fellebbezőket ténylegesen érték‑e a hivatkozott károk.
Az Elsőfokú Bíróság különösen azt vizsgálta, hogy fennáll‑e kellően közvetlen okozati összefüggés a Tanácsnak és a Bizottságnak
felrótt magatartás és a hivatkozott károk között, mind abban az esetben, ha a végleges rendelet nem vonatkozott a fellebbezők
által importált termékekre, mind az ellenkező esetben is. E tekintetben az Elsőfokú Bíróság a megtámadott ítélet 110. pontjában
megállapította, hogy az első esetben a Közösség felelőssége nem állapítható meg, amennyiben a az állítólagos károk kizárólag
a német vám- és büntetőhatóságoknak tudhatóak be, és nem a Tanács és a Bizottság állítólag jogellenes magatartásának. A második
esetben a megtámadott ítélet 116. pontjában úgy találta, hogy a fellebbezők azon magatartása, miszerint nem megfelelően osztályozták
az importjukat, volt az érintett károk meghatározó oka.
Végül az Elsőfokú Bíróság elutasította a fellebbezőknek a bizonyos pervezető intézkedésekkel kapcsolatos kérelmét, mivel a
megtámadott ítélet 138–141. pontjában úgy találta, hogy nincs szükség arra, hogy kötelezze a Bizottságot egyrészt a bizonyítékok
benyújtására, annak alátámasztására, hogy részt vett a fellebbezők által importált termékek besorolására vonatkozó jogvitával
kapcsolatos megbeszéléseken, amelyek a fellebbezők és a német vámhatóságok közötti egyezséghez vezettek, másrészt a vámhatóságokkal
és az orosz kormánnyal folytatott teljes levelezésének benyújtására.

A Bíróság előtti eljárás és a felek kérelmei
A fellebbezők azt kérik, hogy a Bíróság:
–        teljes egészében helyezze hatályon kívül a megtámadott ítéletet;
–        hozzon érdemben jogerős ítéletet, helyt adva az Elsőfokú Bírósághoz benyújtott kártérítési keresetnek, és kötelezve a Tanácsot
és a Bizottságot az elsőfokú eljárás költségeinek viselésére, vagy másodlagosan utalja vissza az ügyet a Törvényszék elé újbóli
határozathozatalra; és
–        kötelezve a Tanácsot és a Bizottságot a jelen eljárás költségeinek viselésére.
A Tanács azt kéri, hogy a Bíróság:
–        utasítsa el a fellebbezést;
–        másodlagosan utalja vissza az ügyet a Törvényszék elé újbóli határozathozatalra;
–        harmadlagosan utasítsa el a fellebbezők kártérítési keresetét, és
–        kötelezze őket a költségek viselésére.
A Bizottság kéri a fellebbezés elutasítását és a fellebbezők kötelezését az eljárás költségeinek viselésére.

A fellebbezésről
Az Elsőfokú Bíróság csak annyiban vizsgálta a felrótt jogellenesség és a fellebbezők által hivatkozott károk közötti közvetlen
okozati összefüggéssel kapcsolatos feltételt, amennyiben az az általa elfogadhatónak talált kérelmeket érintette. Az első
jogalap, amely a megtámadott ítélet azon részére vonatkozik, amelyben az említett feltételről határoz, ennélfogva kizárólag
ezen kérelmeket érinti. Következésképpen a fellebbezés keretében először a második jogalapot kell megvizsgálni, amely a megtámadott
ítélet azon részére vonatkozik, amelyben elfogadhatatlannak minősített bizonyos egyéb kártérítési kérelmeket.

A második jogalapról
A felek érvei
Két részre osztott második jogalapjukkal a fellebbezők először is úgy érvelnek, hogy az Elsőfokú Bíróság megsértette az EK 288. cikk
második bekezdését, és tévesen alkalmazta a jogot, amikor a megtámadott ítélet 41–74., 77–82. és 138–141. pontjában megállapította,
hogy nem rendelkezik hatáskörrel azon kártérítési kereseteket elbírálni, amelyek összege a dömpingellenes vámok címén megfizetett
összegeknek felel meg, valamint amelyek a fellebbezők és a német vámhatóságok közötti eljárás keretében felmerült ügyvédi
költségek visszatérítésére irányulnak, tekintettel a jelen ügy kivételes körülményeire, miszerint az egyezség következtében
a nemzeti jogorvoslati lehetőségek kimerültek. Másodsorban a fellebbezők úgy érvelnek, hogy a megtámadott ítélet 68. pontjában
az Elsőfokú Bíróság elferdítette a tényeket és bizonyítékokat, amikor kimondta, hogy a fellebbezők egyáltalán nem szolgáltattak
bizonyítékokat azon állításuk alátámasztására, amely szerint egyrészt a Közösség és az orosz hatóságok, másrészt a német hatóságok
által indított büntetőeljárás jelentős szerepet játszott az egyezség megkötésében.
A Tanács és a Bizottság úgy vélik, hogy az Elsőfokú Bíróság helyesen állapította meg egyrészt, hogy a dömpingellenes vámokat
a nemzeti vámhatóságok vetik ki, és másrészt, hogy ennélfogva – az állandó ítélkezési gyakorlat szerint – az állandó ítélkezési
gyakorlat szerint kizárólag a nemzeti bíróságok rendelkeznek hatáskörrel a később érvénytelennek nyilvánított közösségi rendelkezések
alapján jogalap nélkül kivetett vámok visszatérítésének elrendelésére. A közösségi bíróságok tehát nem rendelkeznek hatáskörrel
az ilyen visszatérítés elrendelésére vagy az ilyen vámokkal kapcsolatos nemzeti eljárások keretében felmerült ügyvédi költségek
visszatérítésére. Egyébként a fellebbezők és a német vámhatóságok által kötött egyezség nem keletkeztet a közösségi bíróságok
számára olyan hatáskört, amely nem létezett az említett egyezséget megelőzően. A közösségi bíróságok hatásköre csak a jogellenesen
kivetett vámok egyszerű visszatérítésén túl felmerülő kárra terjed ki.
A Tanács úgy érvel továbbá, hogy a jelen jogalap részei elfogadhatatlanok. Az első rész ugyanis nem tartalmazza az azon állítás
alapjául szolgáló jogi megfontolások pontos kifejtését, miszerint a fellebbezők nem önszántukból kötöttek egyezséget a német
vámhatóságokkal. A második részt illetően a fellebbezők nem fejtik ki pontosan, hogy mely bizonyítékokat ferdítette el az
Elsőfokú Bíróság, és nem mutatnak rá az utóbbit ezen elferdítéshez vezető elemzési hibákra.
A Bizottság úgy érvel ezenkívül, hogy a fellebbezés nem kérdőjelezi meg az Elsőfokú Bíróság által a megtámadott ítélet 61–66. pontjában
kifejtett elemzés megalapozottságát, amely szerint a fellebbezők vitathatták volna a végleges rendelet jogszerűségét a nemzeti
eljárás keretében, ami lehetővé tette volna számukra az előzetes döntéshozatal érdekében történő Bírósághoz fordulást az EK 234. cikk
értelmében, és ezzel az említett rendelet Bíróság általi esetleges megsemmisítését. A Bizottság úgy véli, hogy összeegyeztethetetlen
a tényekkel, és az arra való hivatkozással, miszerint a német vámhatóságokkal kötött egyezség ellenére, a fellebbezők „sosem
mondtak le a kártérítési igényükről”, és ezt az egyezséget „a [végleges] rendelet jogellenességétől függetlenül” fogadták
el. Egyébként az intézményeknek és a fellebbezők egyike ellen folyatott büntetőeljárások nyomásának állítólagos szerepe nem
áll semmilyen összefüggésben az Elsőfokú Bíróság értékelésének megalapozottságával, mely értékelés szerint az Elsőfokú Bíróság
nem rendelkezik hatáskörrel a kérelem egyes részeinek elbírálására.
A Bíróság álláspontja
Második jogalapjuk első részében a fellebbezők először is megjegyzik, hogy azon kereseti kérelmek közül kettő, amelyekre nézve
az Elsőfokú Bíróság megállapította hatáskörének hiányát, olyan összegekre vonatkozik, amelyek részét képezik azon összegnek,
amelyek kiegyenlítését a német vámhatóságokkal kötött egyezség értelmében vállalták, a végleges rendelet hivatkozott jogellenessége
ellenére. Még ha a fellebbezők nem is fejtik ki pontosan fellebbezésükben, hogy azon dömpingellenes vámokról van szó, amelyeket
az említett hatóságoknak kifizettek, meg kell jegyezni, hogy az Elsőfokú Bíróság a megtámadott ítélet 46. pontjában megállapította,
hogy az érintett összegek a fellebbezők által e címen kifizetett összegeknek felelnek meg, és az említett ítélet 47. pontjában
kimondta, hogy ez irányú kérelmeik végeredményben ezen, állítólag jogellenesen beszedett vámok visszatérítése iránti kérelmek,
amit a fellebbezők nem vitattak a jelen fellebbezés keretében.
A fellebbezők ezenkívül úgy érvelnek, hogy az említett egyezséget követően, a végleges rendelet létezéséből eredően továbbra
is jelentős kár áll fenn, amely kárt jogellenesnek és a Közösség felelősségének megállapítását megalapozónak tekintenek, amit
az EK 288. cikk második bekezdése értelmében meg kell téríteni.
Az Elsőfokú Bíróság a megtámadott ítélet 63. pontjában úgy találta, hogy a német vámhatóságok és a fellebbezők között létrejött
egyezség nem biztosít számára hatáskört a fellebbezők megfizetett dömpingellenes vámokkal kapcsolatos kártérítési kérelmeinek
elbírálására. Ezt követően az ítélet 67. pontjában megállapítja, hogy a fellebbezők maguk is elismerték, hogy az általuk indított
nemzeti jogorvoslati eljárások keretében hatékony jogorvoslati móddal rendelkeztek, amely lehetővé tette számukra, hogy a
végleges rendelet jogellenességére hivatkozással vitassák a dömpingellenes vámok kifizetését, azonban e jogorvoslatnak véget
vetettek az említett egyezség megkötésével.
Először is emlékeztetni kell arra, hogy csak a nemzeti bíróságok rendelkeznek hatáskörrel a nemzeti szerv által – egy később
érvénytelennek nyilvánított közösségi jogszabály alapján – jogosulatlanul beszedett összegek visszaigénylése iránti kereset
elbírálására (lásd ebben az értelemben a 20/88. sz., Roquette frères kontra Bizottság ügyben 1989. május 30‑án hozott ítélet
[EBHT 1989., 1553. o.] 14. pontját, valamint a C‑282/90. sz., Vreugdenhil kontra Bizottság ügyben 1992. március 13‑án hozott
ítélet [EBHT 1992., I‑1937. o.] 12. pontját és a C‑351/04. sz. Ikea Wholesale ügyben 2007. szeptember 27‑én hozott ítélet
[EBHT 2007., I‑7723. o.] 68. pontját).
Ebben az összefüggésben valamely magánszemély – amennyiben úgy véli, hogy valamely, szerinte jogellenes dömpingellenes rendelet
alkalmazása sérti őt – a nemzeti bíróság előtt vitathatja a nemzeti vámhatóságok által alkalmazott rendelet érvényességét.
E nemzeti bíróság az EK 234. cikkben meghatározott feltételek alapján a Bírósághoz fordulhat, illetve kell fordulnia a szóban
forgó rendelet érvényességének kérdésével.
Emlékeztetni kell továbbá arra is, hogy a nemzeti hatóságokra hárul az a feladat, hogy nemzeti jogrendjükben levonják a következtetéseket
az érvénytelenné nyilvánításból, amelynek folyományaként a szóban forgó rendelet alapján megfizetett dömpingellenes vámok
a vámkódex 236. cikkének (1) bekezdése értelmében jogszerűen nem lennének kivethetők, és főszabály szerint azokat a vámhatóságoknak
a szóban forgó rendelkezés alapján vissza kellene téríteniük, feltéve hogy a vámvisszatérítéshez szükséges valamennyi feltétel
– köztük az említett cikk (2) bekezdésében foglalt feltétel – fennáll (lásd a fent hivatkozott Ikea Wholesale ügyben hozott
ítélet 67. pontját).
Következésképpen a jelen esetben a fellebbezők és a német vámhatóságok által kötött egyezség ellenére, a közösségi szabályozás
értelmében a jogellenesen beszedett dömpingellenes vámok visszatérítése iránti kérelmek az érintett nemzeti bíróság hatáskörébe
tartoznak. Ezen egyezség nem keletkeztethet a közösségi bíróságok számára olyan hatáskört, amely az említett egyezséget megelőzően
nem létezett.
A jelen jogalap első részével a fellebbezők másodsorban azt kifogásolják, hogy a megtámadott ítéletben az Elsőfokú Bíróság
megállapította hatáskörének hiányát a nemzeti szinten folytatott eljárással kapcsolatban felmerült ügyvédi költségekkel kapcsolatos
kártérítés iránti kérelmek tekintetében. Nem terjesztenek elő ugyanakkor semmilyen érvelést az említett költségek nemzeti
jogvitához képest járulékos jellegének vitatása végett. Az Elsőfokú Bíróság által a megtámadott ítélet 78. pontjában helyesen
hivatkozott ítélkezési gyakorlatból kitűnik, hogy a nemzeti eljárás keretében felmerült, azon eljárás alapjául szolgáló jogvita
járulékos részét képező költségek megtérítésének kérdése a nemzeti bíróság kizárólagos hatáskörébe tartozik.
Következésképpen meg kell állapítani, hogy az Elsőfokú Bíróság helyesen állapította meg hatáskörének hiányát az érintett kérelmeket
illetően, és ekképpen a második jogalap első része nem megalapozott.
E jogalap második, a nemzeti szintű jogvitával kapcsolatos egyezségre vonatkozó részében a fellebbezők úgy érvelnek, hogy
az Elsőfokú Bíróság elferdítette az elé terjesztett tényeket és bizonyítékokat, amikor a megtámadott ítélet 68. pontjában
kimondta, hogy a fellebbezők nem szolgáltattak bizonyítékokat azon állításaik alátámasztására, amelyek szerint egyrészt a
Közösség és az orosz hatóságok, másrészt a német hatóságok által indított büntetőeljárás szerepet játszott az egyezség megkötésében.
Úgy érvelnek továbbá, hogy az Elsőfokú Bíróság hibát követett el, amikor a megtámadott ítélet 138–141. pontjában megtagadta
a Bizottság kötelezését egyrészt a bizonyítékok benyújtására, annak alátámasztása érdekében, hogy részt vett az importált
termékek besorolására vonatkozó jogvitával kapcsolatos megbeszéléseken, amelyek az említett egyezséghez vezettek, másrészt
a vámhatóságokkal és az orosz kormánnyal folytatott teljes levelezésének benyújtására. A közösségi intézmények magatartásával
kapcsolatos ezen bizonyítékok a fellebbezők szerint relevánsak lehetnének az EK 288. cikk második bekezdésére alapított kereset
keretében.
E tekintetben emlékeztetni kell arra, hogy az állandó ítélkezési gyakorlat szerint az EK 225. cikkből és a Bíróság alapokmánya
58. cikkének első bekezdéséből az következik, hogy kizárólag az Elsőfokú Bíróság rendelkezik hatáskörrel egyrészt a tényállás
megállapítására, kivéve ha megállapításainak tárgyi pontatlansága a hozzá benyújtott eljárási iratokból ered, másrészt a tények
értékelésére. Amint az Elsőfokú Bíróság megállapította vagy értékelte a tényállást, az EK 225. cikk értelmében a Bíróság rendelkezik
hatáskörrel a tények jogi minősítésének és az abból az Elsőfokú Bíróság által levont jogkövetkezményeknek a felülvizsgálatára
(lásd különösen a C‑551/03. P. sz., General Motors kontra Bizottság ügyben 2006. április 6‑án hozott ítélet [EBHT 2006., I‑3173. o.]
51. pontját, a C‑266/06. P. sz., Evonik Degussa kontra Bizottság ügyben 2008. május 22‑én hozott ítélet 72. pontját, és a
C‑101/07. P. és C‑110/07. P. sz., Coop de France bétail et viande kontra Bizottság egyesített ügyekben 2008. december 18‑án
hozott ítélet [EBHT 2008., I‑10193. o.] 58. pontját, valamint a C‑535/06. P. sz., Moser Baer India kontra Tanács ügyben 2009.
szeptember 3‑án hozott ítélet [az EBHT‑ban még nem tették közzé] 31. pontját).
A Bíróság így nem rendelkezik hatáskörrel sem a tényállás megállapítására, sem – főszabály szerint – az Elsőfokú Bíróság által
az e tényállás alátámasztására elfogadott bizonyítékok megvizsgálására. Amennyiben ugyanis a bizonyítékok megszerzése szabályszerűen
történt, valamint az általános jogelveket, és a bizonyítási teherre és a bizonyításfelvételre vonatkozó eljárási szabályokat
tiszteletben tartották, kizárólag az Elsőfokú Bíróság feladata annak mérlegelése, hogy a hozzá benyújtott bizonyítékoknak
milyen bizonyító erőt tulajdonít. E mérlegelés, eltekintve e bizonyítékok elferdítésétől, nem minősül a Bíróság felülvizsgálata
alá tartozó jogkérdésnek (lásd különösen a fent hivatkozott General Motors kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 52. pontját,
a fent hivatkozott Evonik Degussa kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 73. pontját és a fent hivatkozott Coop de France bétail
et viande kontra Bizottság egyesített ügyekben hozott ítélet 59. pontját, valamint a fent hivatkozott Moser Baer India kontra
Tanács ügyben hozott ítélet 32. pontját).
Emlékeztetni kell továbbá arra, hogy az elferdítésnek nyilvánvalóan ki kell tűnnie az ügy irataiból, anélkül hogy szükséges
lenne a tényállás és a bizonyítékok újbóli értékelése (lásd különösen a fent hivatkozott General Motors kontra Bizottság ügyben
hozott ítélet 54. pontját, a fent hivatkozott Evonik Degussa kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 74. pontját és a fent hivatkozott
Coop de France bétail et viande kontra Bizottság egyesített ügyekben hozott ítélet 60. pontját, valamint a fent hivatkozott
Moser Baer India kontra Tanács ügyben hozott ítélet 33. pontját).
A jelen esetben a fellebbezők által a szóban forgó egyezség megkötésekor a felek helyzetére vonatkozóan előterjesztett bizonyítékokkal
kapcsolatos kifogást illetően a tények állítólagos elferdítése nem nyer kellően pontos és elégséges megállapítást a fellebbezésben.
A fellebbezők ezenkívül nem bizonyították, hogy ha a Bizottság köteles lett volna a kért dokumentumokat benyújtani, az miképpen
befolyásolta volna az Elsőfokú Bíróság által a megtámadott ítélet 139. pontjában levont jogkövetkezményeket, melyek értelmében
az Elsőfokú Bíróság nem rendelkezik hatáskörrel a dömpingellenes vámokkal kapcsolatos kártérítés iránti kérelmeket, illetve
a nemzeti szinten folytatott eljárással kapcsolatban felmerült ügyvédi költségek megtérítése iránti kérelmeket elbírálni.
Meg kell állapítani, hogy a fellebbezők ezzel a tények Elsőfokú Bíróság általi értékelésének felülvizsgálatát kívánják elérni,
amire a fellebbezési eljárás keretében a Bíróságnak nincs hatásköre, és ekképpen e kifogást elfogadhatatlannak kell nyilvánítani.
Következésképpen, a második jogalapot teljes egészében el kell utasítani mint részben megalapozatlant és részben elfogadhatatlant.

Az első jogalapról
A fellebbezők úgy érvelnek, hogy az Elsőfokú Bíróság tévesen értelmezte és alkalmazta az EK 288. cikk második bekezdését azon
feltételek tekintetében, amikor beállhat a Közösség szerződésen kívüli felelőssége. E két részt tartalmazó jogalapban a fellebbezők
azt kifogásolják, hogy az Elsőfokú Bíróság egyfelől nem vizsgálta a kárt okozó jogellenes magatartást, különösen nem vette
figyelembe a kifogásolt jogellenes magatartást jogi összefüggésében és az okozati összefüggés értékelésének összefüggésében,
és másfelől úgy találta, hogy a közösségi intézmények kifogásolt magatartása és az állítólagos kár különböző elemei között
fennálló okozati összefüggés nem tekinthető kellően közvetlennek.
Az első részről
–       A felek érvei
A fellebbezők úgy érvelnek, hogy a jogellenes magatartás és az állítólagos kár közötti okozati összefüggés vizsgálatának szakaszában
mind a magatartást, mind a kárt meg kellett volna valami módon vizsgálni ahhoz, hogy meg lehessen állapítani, hogy nem áll
fenn kellően közvetlen összefüggés a kettő között, illetve ezen összefüggés megszakadt. Más szóval a fellebbezők szerint a
Közösség szerződésen kívüli felelősségét illetően a jogellenesség vagy az állítólagos kár vizsgálatával kezdés ténye ugyan
nem feltételezi e felelősség többi feltételének vizsgálatát, az okozati összefüggés vizsgálatával kezdés ténye azonban feltételezi
a másik két feltétel valamiféle figyelembevételét.
A Tanács úgy érvel, hogy megalapozatlan azon állítás, miszerint az Elsőfokú Bíróság köteles lenne „valamiféleképpen […] figyelembe
venni a két másik feltételt” vagy „az okozati összefüggés és különösen a jogellenes magatartás jogi keretét vizsgálni”. Szokásos
az Elsőfokú Bíróság által követett azon eljárás, amely az állítólag jogellenest és az állítólagos kárt bizonyított tényként
értékelve elemzi az okozati összefüggést. Az Elsőfokú Bíróság nem köteles adott sorrendben vizsgálni az intézmény felelősségének
feltételeit, és amennyiben a három feltétel egyike nem teljesül, a kártérítés iránti kérelmet el kell utasítani, anélkül hogy
szükséges lenne a további feltételek vizsgálata.
A Bizottság szerint semmilyen szabály nem akadályozza az Elsőfokú Bíróságot az okozati összefüggéssel kapcsolatos feltételnek
a végleges rendelet állítólagos jogellenessége elbírálása nélkül való vizsgálatában. Bár ténylegesen igaz lehet, hogy az „okozati
összefüggés nem légüres térben létezik”, a fellebbezés teljesen elvonatkoztat azon ténytől, hogy az okozati összefüggést nem
egyrészről a jogellenes magatartás és másrészről a bekövetkezett kár határozza meg, hanem egyszerűen azon kérdés, hogy a kifogásolt
magatartás okozta‑e az állítólagos kárt.
–       A Bíróság álláspontja
A Bíróság ítélkezési gyakorlatából kitűnik, hogy az EK 288. cikk második bekezdése értelmében a Közösség szerződésen kívüli
felelősségének megállapítása és a bekövetkezett kár megtérítéshez való jog érvényesítése több feltétel együttes fennállásától
függ, amelyek az intézményeknek felrótt magatartás jogellenességére, a kár tényleges bekövetkezésére, és a magatartás, illetve
a hivatkozott kár közötti okozati összefüggés fennállására vonatkoznak (lásd többek között a 26/81. sz., S. A. Oleifici Mediterranei
kontra Európai Gazdasági Közösség ügyben 1982. szeptember 29‑én hozott ítélet [EBHT 1982., 3057. o.] 16. pontját, a C‑146/91. sz.,
KYDEP kontra Tanács és Bizottság ügyben 1994. szeptember 15‑én hozott ítélet [EBHT 1994., I‑4199. o.] 19. pontját, valamint
a C‑120/06. P. és C‑121/06. P. sz., FIAMM és társai kontra Tanács és Bizottság egyesített ügyekben 2008. szeptember 9‑én hozott
ítélet [EBHT 2008., I‑6513. o.] 106. pontját).
Amennyiben az EK 288. cikk második bekezdésében meghatározott felelősség három feltételének együttesen kell teljesülnie, azon
tény, hogy a feltételek egyike nem teljesül, elegendő a kártérítés iránti kérelem elutasításához (a Bíróság C‑257/98. P. sz.,
Lucaccioni kontra Bizottság ügyben 1999. szeptember 9‑én hozott ítéletének [EBHT 1999., I‑5251. o.] 14. pontja).
Egyébként semmilyen kötelezettség nem áll fenn az intézmény felelőssége feltételeinek adott sorrendben történő vizsgálatára
vonatkozóan (lásd ebben az értelemben a fent hivatkozott Lucaccioni kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 13. pontját).
A második jogalap elutasítását illetően a jelen jogalap csak azon kártérítés iránti kérelmekre vonatkozik, amelyek egyrészt
azon vagyoni károkkal kapcsolatosak, amelyek a Trubowest bevételkieséséből és V. Makarov fizetéskieséséből állnak, és amelyeket
128 000 euróra, illetve 63 448,54 euróra becsültek, illetve amelyek másrészt a V. Makarovot ért, 150 000 euróra becsült nem
vagyoni kárral kapcsolatosak.
Az Elsőfokú Bíróság a megtámadott ítélet 134. pontjában megállapította, hogy a Tanács és a Bizottság kifogásolt jogellenes
magatartása és az állítólagos károk közötti okozati összefüggés semmi esetre sem tekinthető kellően közvetlennek, a Trubowest
importja akár a végleges rendelet alkalmazási körébe tartozik, akár nem, illetve a fellebbezők akár elkövettek hibát a besoroláskor,
akár nem.
A fellebbezők hangsúlyozták a tárgyalás során, hogy az Elsőfokú Bíróság nem vizsgálta meg a kárt okozó jogi aktust. Szerintük
az okozatiság kérdése csak a vitatott aktus – azaz a fellebbezők szerint jogellenes végleges rendelet – jogi összefüggései
részletes vizsgálatának keretében értékelhető.
A Tanács és a Bizottság úgy vélik, hogy az Elsőfokú Bíróság nem köteles a hivatkozott jogellenességről határozni a jogellenesség
és az állítólagos kár közötti okozati összefüggés fennállásának vizsgálatát megelőzően.
Amint azt a főtanácsnok indítványának 68. pontjában kifejtette, a fellebbezők nem magyarázták meg, hogy az intézmények kifogásolt
magatartásának Elsőfokú Bíróság általi vizsgálata miként hatott volna az okozati összefüggéssel kapcsolatos feltétel megtámadott
ítéletben található értékelésére. Az Elsőfokú Bíróság azon feltételezésből kiindulva vizsgálhatta volna az okozati összefüggést,
hogy a kifogásolt aktus, amint azt a fellebbezők állítják, ténylegesen jogellenes, és a kár ténylegesen fennáll (lásd a fent
hivatkozott Lucaccioni kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 12., 15. és 16. pontját, valamint a C‑80/04. P. sz., DLD Trading
Company Import‑Export kontra Tanács ügyben 2005. április 12‑én hozott végzés [az EBHT‑ban nem tették közzé] 50. pontját).
Az okozati összefüggéssel kapcsolatos feltétel független a szóban forgó aktus jogellenességével kapcsolatos feltételtől az
EK 288. cikk második bekezdésén alapuló kártérítés iránti kereset keretében. Ennélfogva a jelen esetben annak kérdése, hogy
a dömpingellenes vámok végleges rendelet általi bevezetése jogellenes volt‑e, nem releváns az okozati összefüggéssel kapcsolatos
feltétel vizsgálatának keretében.
Az Elsőfokú Bíróság tehát jogosan vélte úgy, hogy vizsgálhatja elsőként a Tanács és a Bizottság kifogásolt magatartása és
az állítólagos károk közötti okozati összefüggést.
Ebből következik, hogy az első jogalap első részét mint megalapozatlant el kell utasítani.
A második részről
–       A felek érvei
A fellebbezők úgy érvelnek, hogy az Elsőfokú Bíróság tévesen alkalmazta a jogot, amikor úgy találta, hogy a közösségi intézmények
jogellenes magatartása és az állítólagos kár között fennálló okozati összefüggés nem tekinthető kellően közvetlennek, amennyiben
két feltételezett tényállásra támaszkodott, amelyek nem bizonyított állításokból állnak. Az Elsőfokú Bíróság figyelmen kívül
hagyta azon tényt, miszerint a fellebbezők jogellenes vámok kivetése miatt bekövetkezett károk megtérítését kérik. Az Elsőfokú
Bíróság tévesen figyelembe vett az importált termékek besorolásával kapcsolatos feltételezett, nem ellenőrzött hibákat, amelyeket
állítólag a német hatóságok vagy a fellebbezők követtek el. A fellebbezők úgy vélik, hogy az Elsőfokú Bíróság tévesen alkalmazta
az okozatisággal kapcsolatos feltételt, amennyiben az okozati összefüggés megszakadását a jogellenes magatartás és az állítólagos
kár között fennálló közvetlen kapcsolat fennállásának előzetes értékelése nélkül vizsgálta.
A Tanács és a Bizottság úgy érvelnek, hogy tekintettel azon tényre, miszerint sosem nyert meggyőzően bizonyítást, hogy a végleges
rendelet alkalmazási körébe tartoztak‑e azok a csövek, amelyek tekintetében a német vámhatóságok az említett rendelet címén
dömpingellenes vámokat követeltek, az Elsőfokú Bíróság az okozati összefüggést két feltevésből kiindulva vizsgálta.
–       A Bíróság álláspontja
Nem lehet hivatkozni az EK 288. cikk második bekezdése által hivatkozott, a tagállamok jogában közös általános elvekre annak
alátámasztására, hogy fennáll a Közösség kötelezettsége arra, hogy orvosolja szervei magatartásának bármilyen, akár távoli
káros következményét (lásd ebben az értelemben a Bíróság 64/76. és 113/76., 167/78. és 239/78., 27/79., 28/79. és 45/79. sz.,
Dumortier és társai kontra Tanács egyesített ügyekben 1979. október 4‑én hozott ítéletének [EBHT 1979., 3091. o.] 21. pontját,
valamint a C‑363/88. és C‑364/88. sz., Finsider és társai kontra Bizottság egyesített ügyekben 1992. január 30‑án hozott ítéletének
[EBHT 1992., I‑359. o.] 25. pontját). Az EK 288. cikk második bekezdése által meghatározott okozati összefüggés ugyanis kellően
közvetlen okozati összefüggés fennállását feltételezi a közösségi intézmények magatartása és a kár között (lásd ebben az értelemben
a fent hivatkozott Dumortier és társai kontra Tanács egyesített ügyekben hozott ítélet 21. pontját).
Ezenfelül emlékeztetni kell arra, hogy a Bíróság állandó ítélkezési gyakorlata szerint az EK 225. cikk és a Bíróság alapokmánya
58. cikkének első albekezdése értelmében a fellebbezés kizárólag jogsértésre irányuló jogalapon alapulhat, a tényállással
kapcsolatos mérlegelésen nem (lásd ebben az értelemben különösen a C‑283/90. P. sz., Vidrányi kontra Bizottság ügyben 1991.
október 1‑jén hozott ítélet [EBHT 1991., I‑4339. o.] 12. pontját, valamint a C‑19/95. P. sz., San Marco Impex Italiana kontra
Bizottság ügyben 1996. szeptember 17‑én hozott végzésének [EBHT 1996., I‑4435. o.] 39. pontját).
A fellebbezők nem magyarázzák meg, hogy a végleges rendelet állítólagos jogellenessége miként kapcsolódhat az állítólag bekövetkezett
károk és az állítólagos jogellenes magatartás közötti kellően közvetlen összefüggés fennállásához. E rendelet jogszerűsége
semmilyen kapcsolatban nem áll az Elsőfokú Bíróság által kialakított ténybeli feltevések értékelésének érvényességével, amely
értékelés alapján az Elsőfokú Bíróság arra a következtetésre jutott, hogy az okozati összefüggés megszakadt.
A fellebbezők úgy érvelnek továbbá, hogy az Elsőfokú Bíróság tévesen alkalmazta a jogot, amikor a megtámadott ítélet 134. pontjában
úgy találta, hogy a közösségi intézmények jogellenes magatartása és az állítólagos károk között fennálló okozati összefüggés
nem tekinthető kellően közvetlennek.
A megtámadott ítéletből kitűnik, hogy az Elsőfokú Bíróság nem vizsgálta meg előzetesen és általános módon annak kérdését,
hogy az állítólagos kár bekövetkezett volna az intézmények jogellenes magatartása nélkül. Ezen ítélet indokolása az e két
tényező közötti okozati összefüggés megszakadására összpontosít. Az említett ítélet 112. és 113. pontjában az első feltevés
keretében az Elsőfokú Bíróság úgy találta, hogy az okozati összefüggés fennállásának értékelése nem függ annak kérdésétől,
hogy a jogellenes aktus hiányában az események kimenetele eltérő lett volna. Hasonlóképpen a megtámadott ítélet 99. és 102. pontjában
hivatkozott ítélkezési gyakorlat szerint az állítólagos kárnak kellően közvetlen módon, az okozati összefüggés megszakadása
nélkül kell következnie a kifogásolt magatartásból.
E tekintetben meg kell állapítani, hogy az EK 288. cikk második bekezdése értelmében az okozati összefüggés akkor állapítható
meg, ha az érintett intézmények jogellenes magatartása és a hivatkozott kár között ok‑okozati viszony áll fenn.
Az említett kárt ténylegesen az intézmények kifogásolt magatartásának kell okoznia. E megközelítést erősíti meg a jelen ítélet
53. pontjában hivatkozott állandó ítélkezési gyakorlat is, mely szerint még ha az intézmények esetleg hozzá is járultak a
kárhoz, amelynek megtérítésére a kereset irányul, az említett hozzájárulás lehet túl távoli, a másokat, adott esetben a fellebbezőket
terhelő felelősség okán.
Elsősorban az Elsőfokú Bíróság helyesen találta úgy, hogy amennyiben a végleges rendelet nem vonatkozott a fellebbezők által
importált termékekre, és ez utóbbiak tehát nem követtek el hibát a termékek besorolásakor, meg kellene állapítani, hogy a
fellebbezőket ért állítólagos károk kizárólag a német vámhatóságoknak tudhatók be, amennyiben ez utóbbiak vetettek ki az említett
termékekre dömpingellenes vámokat, annak ellenére, hogy azok nem tartoztak a végleges rendelet alkalmazási körébe.
Másodsorban az Elsőfokú Bíróság helyesen állapította meg, hogy amennyiben a végleges rendelet vonatkozott a fellebbezők által
importált termékekre, és ez utóbbiak ennélfogva nem megfelelően sorolták be a termékeket, meg kellene állapítani, hogy a fellebbezők
által hivatkozott károk meghatározó oka a fellebbezők saját magatartása, és nem a Tanács és a Bizottság állítólag jogellenes
magatartása. E feltevést illetően az Elsőfokú Bíróság a megtámadott ítélet 100. és 101. pontjában helyesen emlékeztet arra
is, hogy meg kell vizsgálni, hogy a sérelmet szenvedett személy, mint tájékozott jogalany, – a kárviselés terhének kockázata
mellett – ésszerű gondosságot tanúsított‑e a kár elkerülése vagy enyhítése érdekében. Az okozati összefüggést megszakíthatja
a sérelmet szenvedett személy gondatlan magatartása, amennyiben e magatartás a kár meghatározó okának minősül.
A fellebbezők arra hivatkoznak, hogy az Elsőfokú Bíróság figyelmen kívül hagyta azon tényt, miszerint a fellebbezők jogellenes
vámok kivetése miatt bekövetkezett károk megtérítését kérik, és helytelenül összpontosított az importált termékek besorolásával
kapcsolatos feltételezett hibákra. A fellebbezők szerint nem az a kérdés, hogy a végleges rendelet vonatkozik‑e, vagy sem
e termékekre. A dömpingellenes vámok címén beszedett, és a fellebbezők és a német vámhatóságok közötti egyezséggel összhangban
e hatóságok által visszatartott összegek feltételezik, hogy e vámokat meg kellett fizetni azon rendelet értelmében, amelynek
jogellenességére hivatkoznak.
Az Elsőfokú Bíróság a dömpingellenes vámok végleges rendelet általi bevezetéséből közvetlenül vagy közvetetten eredő állítólagos
károk vizsgálatának keretében nem utal arra, hogy az említett rendelet jogellenes lenne, vagy sem. Azon kérdést illetően ugyanis,
miszerint az említett vámok végleges rendelet általi bevezetése közvetlenül okozta‑e a fellebbezőket állítólag ért károkat,
az Elsőfokú Bíróság a fellebbezők helyzetét az általa kialakított és minden lehetséges esetet lefedő két ténybeli feltevés
keretében egymás után vizsgálta. Ezek alternatív vizsgálata tehát ugyanezen eredményre vezetett volna.
Következésképpen a fellebbezők nem bizonyították, hogy az Elsőfokú Bíróság tévesen alkalmazta volna a jogot, amikor úgy találta,
nem áll fenn kellően közvetlen okozati összefüggés az intézmények kifogásolt magatartása és a fellebbezők által hivatkozott
kár között.
Következésképen az első jogalapot mint megalapozatlant el kell utasítani.
Ennélfogva a fellebbezést egészében el kell utasítani.

A költségekről
Az eljárási szabályzat 69. cikkének 2. §‑a alapján, amelyet ugyanezen szabályzat 118. cikke értelmében a fellebbezési eljárásban
is alkalmazni kell, a Bíróság a pervesztes felet kötelezi a költségek viselésére, ha a pernyertes fél ezt kérte. A Trubowestet
és V. Makarovot, mivel pervesztesek lettek, a Tanács és a Bizottság kérelmének megfelelően kötelezni kell a költségek viselésére.
A fenti indokok alapján a Bíróság (negyedik tanács) a következőképpen határozott:
1)
A Bíróság a fellebbezést elutasítja.
2)
A Trubowest Handel GmbH‑t és V. Makarovot kötelezi a költségek viselésére.
Aláírások
*
Az eljárás nyelve: angol.