CELEX: 62002TJ0389
Henkilöstö
Vahingonkorvauskanne

1.
Henkilöstö – Kanne – Kannetta edeltävä hallinnollinen valitus – Hakemuksen implisiittinen hylkäyspäätös, jota ei ole riitautettu
määräajassa – Myöhempi nimenomainen päätös – Vahvistava päätös – Oikeuden menetys
(Henkilöstösääntöjen 90 ja 91 artikla)
2.
Henkilöstö – Kanne – Vahingonkorvauskanne – Vahingonkorvausvaatimuksen hylkäävän, oikeudenkäyntiä edeltävän päätöksen kumoamista
koskeva vaatimus – Vaatimus, joka ei ole vahingonkorvausvaatimuksesta riippumaton vaatimus
(Henkilöstösääntöjen 90 ja 91 artikla)
3.
Henkilöstö – Sopimussuhteen ulkopuolinen toimielinten vastuu – Vastuun syntymisen edellytykset – Hallinnon tekemä virhe –
Vahinko – Syy-yhteys – Kumulatiiviset edellytykset
4.
Henkilöstö – Sopimussuhteen ulkopuolinen toimielinten vastuu – Henkilöstösääntöjen järjestelmän mukainen kiinteä korvaus –
Yleisen sääntelyn mukaista täydentävää korvausta koskeva vaatimus – Hyväksymisedellytykset
(Henkilöstösääntöjen 73 artikla)
5.
Henkilöstö – Sosiaaliturva – Tapaturma- ja ammattitautivakuutus – Työkyvyttömyys – Käsite – Kyvyttömyys tavalliseen työelämään
– Tunne-elämään liittyvä kyvyttömyys, joka kuuluu käsitteen soveltamisalaan
(Henkilöstösääntöjen 73 artikla)
6.
Oikeudenkäyntimenettely – Kannekirjelmä – Muotovaatimukset – Yhteenveto kanneperusteista
(Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen työjärjestyksen 44 artiklan 1 kohta)
7.
Henkilöstö – Kanne – Kanneperusteet – Harkintavallan väärinkäyttö – Käsite
1.     Valituksen hylkäämistä koskeva nimenomainen päätös, joka on tehty implisiittistä hylkäämispäätöstä koskevan kanteen nostamista
varten säädetyn määräajan päätyttyä, voi muodostaa virkamiehelle vastaisen päätöksen vain siinä tapauksessa, että siihen sisältyy
uusien oikeudellisten seikkojen tai tosiseikkojen perusteella tehty kantajan tilanteen uudelleenarviointi. Valituksen hylkäämistä
koskeva nimenomainen päätös, joka ei sisällä yhtäkään uutta seikkaa implisiittisen hylkäämispäätöksen ajankohtana olemassa
olleen oikeudellisen tilanteen tai tosiseikkoja koskevan tilanteen kannalta, on pelkästään vahvistava asiakirja, joka ei voi
olla virkamiehelle vastainen päätös, eikä se siis voi johtaa siihen, että kanteen nostamisen määräajat alkavat uudelleen.
(ks. 49 kohta)
Viittaukset: asia T‑108/99, Reggimenti v. parlamentti, 7.12.1999 (Kok. H. 1999, s. I‑A‑243 ja II‑1205, 35 kohta) ja yhdistetyt
asiat T‑338/00 ja T‑376/00, Morello v. komissio, 12.12.2002 (Kok. H. 2002, s. I‑A‑301 ja II‑1457, 34 ja 35 kohta).
2.     Toimielimen päätös, jolla hylätään vahingonkorvausvaatimus, on osa hallinnollista menettelyä, joka edeltää ensimmäisen oikeusasteen
tuomioistuimessa nostettavaa vahingonkorvauskannetta ja näin ollen tästä päätöksestä esitettyjä kumoamisvaatimuksia ei voida
arvioida vahingonkorvausvaatimuksista riippumattomalla tavalla. Toimenpiteen, johon sisältyy toimielimen oikeudenkäyntiä edeltävän
menettelyn aikana tekemä kannanotto, ainoa tarkoitus on tarjota vahinkoa kärsineelle osapuolelle mahdollisuus nostaa vahingonkorvauskanne
ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimessa.
(ks. 56 kohta)
Viittaukset: asia T‑90/95, Gill v. komissio, 18.12.1997 (Kok. H. 1997, s. I‑A‑471 ja II‑1231, 45 kohta); asia T‑77/99, Ojha
v. komissio, 6.3.2001 (Kok. H. 2001, s. I‑A‑61 ja II‑293, 68 kohta) ja asia T‑209/99, Hoyer v. komissio, 5.12.2002 (Kok. H.
2002, s. I‑A‑243 ja II‑1211, 32 kohta).
3.     Virkamiehen esittämien vahingonkorvausvaatimusten yhteydessä yhteisö on vastuussa vahingosta ainoastaan, jos seuraavat edellytykset
täyttyvät: toimielinten moitittu toiminta on lainvastaista, vahinko on todella syntynyt ja toiminnan ja väitetyn vahingon
välillä on syy-yhteys; näytön esittäminen näiden edellytysten täyttymisestä kuuluu kantajalle. Edellä mainitut kolme edellytystä
yhteisön vastuun syntymiselle ovat kumulatiiviset, mikä merkitsee, että jos yksikin niistä jää täyttymästä, yhteisön vastuu
ei voi syntyä.
(ks. 58 ja 59 kohta)
Viittaukset: asia C‑136/92 P, komissio v. Brazzelli Lualdi ym., 1.6.1994 (Kok. 1994, s. I‑1981, 42 kohta); asia C‑257/98 P,
Lucaccioni v. komissio, 9.9.1999 (Kok. 1999, s. I‑5251, 14 kohta); asia T‑205/96, Bieber v. parlamentti, 26.5.1998 (Kok. H.
1998, s. I‑A‑231 ja II‑723, 48 kohta) ja asia T‑165/95, Lucaccioni v. komissio, 14.5.1998 (Kok. H. 1998, s. I‑A‑203 ja II‑627,
57 kohta).
4.     Virkamiehillä on oikeus vaatia henkilöstösääntöjen 73 artiklan nojalla maksettavia korvauksia täydentäviä korvauksia, kun
toimielin on yleisen sääntelyn mukaisesti vastuussa onnettomuudesta tai ammattitaudista ja kun henkilöstösääntöjen mukaiset
korvaukset eivät ole riittäviä aiheutuneen vahingon korvaamiseksi kokonaan. Kiinteä korvaus ei sen sijaan voi johtaa siihen,
että aiheutuneesta vahingosta maksetaan kaksinkertainen korvaus. Tässä tarkoituksessa nämä kaksi korvausjärjestelmää eivät
ole toisistaan riippumattomat.
(ks. 62 kohta)
Viittaukset: yhdistetyt asiat 169/83 ja 136/84, Leussink ym. v. komissio, 8.10.1986 (Kok. 1986, s. 2801, 10–14 kohta) ja em.
asia Lucaccioni v. komissio, 9.9.1999, 19–22 kohta.
5.     Henkilöstösääntöjen 73 artiklassa tarkoitettu työkyvyttömyyden käsite kattaa kyvyttömyyden tavalliseen työelämään, tunne-elämä
mukaan lukien. Tästä johtuu, että mikään ei estä toimielimen tai lääketieteellisen lautakunnan nimeämää lääkäriä ottamasta
ammattitaudin toteamiseen tähtäävän menettelyn yhteydessä huomioon henkistä kärsimystä, joka virkamiehelle on aiheutunut työskentelyn
yhteydessä, kun hän on tämän kärsimyksen takia kyvytön tavalliseen työelämään.
(ks. 92 kohta)
6.     Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen työjärjestyksen 44 artiklan 1 kohdan mukaan kanteessa on mainittava yhteenveto kanteen
oikeudellisista perusteista. Tämän maininnan on oltava riittävän selkeä ja täsmällinen, jotta vastaaja voi sen perusteella
valmistella puolustustaan ja jotta ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin voi lausua kanteesta, tarvittaessa ilman muita tietoja.
Tästä syystä kanteessa on ilmaistava selkeästi, mistä kanteen oikeudellisessa perustassa on kyse siten, että työjärjestyksessä
asetettuja vaatimuksia ei täytetä vain ilmoittamalla kanneperuste abstraktisti.
(ks. 120 kohta)
Viittaukset: asia T‑102/92, Viho v. komissio, 12.1.1995 (Kok. 1995, s. II‑17, 68 kohta) ja asia T‑352/94, Mo och Domsjö v.
komissio, 14.5.1998 (Kok. 1998, s. II‑1989, 333 kohta).
7.     Harkintavallan väärinkäytön käsitteellä on täsmällinen soveltamisala ja se liittyy siihen, että hallintoviranomainen käyttää
valtuuksiaan muuhun tarkoitukseen kuin mihin ne on sille myönnetty. Toimenpidettä toteutettaessa harkintavaltaa on käytetty
väärin ainoastaan, jos objektiivisten, asiaankuuluvien ja yhtäpitävien seikkojen perusteella on selvää, että toimenpide on
tehty muiden kuin esitettyjen päämäärien saavuttamiseksi.
(ks. 123 kohta)
Viittaukset: asia C‑121/01 P, O’Hannrachain v. parlamentti, 5.6.2003 (Kok. 2003, s. I‑5553, 46 kohta) ja asia T‑104/96, Krämer
v. komissio, 12.6.1997 (Kok. H. 1997, s. I‑A‑151 ja II‑463, 67 kohta).