CELEX: 62001CJ0463
Ympäristö
Tavaroiden vapaa liikkuvuus
Pakkaukset ja pakkausjätteet
Direktiivi 94/62/EY
Luontaisten kivennäisvesien hyödyntäminen ja markkinoille saattaminen
Direktiivi 80/777/ETY
Kertakäyttöpakkauksia koskeva pantti- ja takaisinottovelvollisuus uudelleenkäytettävien pakkausten kokonaisosuuden mukaan

Euroopan yhteisöjen komissio vaatii kanteellaan yhteisöjen tuomioistuinta toteamaan, että Saksan liittotasavalta ei ole noudattanut
pakkauksista ja pakkausjätteistä 20 päivänä joulukuuta 1994 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 94/62/EY
(EYVL L 365, s. 10) 5 artiklan, EY 28 artiklan sekä luontaisten kivennäisvesien hyödyntämistä ja markkinoille saattamista
koskevan jäsenvaltioiden lainsäädännön lähentämisestä 15 päivänä heinäkuuta 1980 annetun neuvoston direktiivin 80/777/ETY
(EYVL L 229, s. 1) 3 artiklan ja sen liitteessä II olevan 2 kohdan d alakohdan mukaisia velvoitteitaan, koska se on ottanut
pakkausjätteiden syntymisen ehkäisemisestä ja niiden hyödyntämisestä vuonna 1998 antamansa asetuksen 8 §:n 1 momentilla ja
9 §:n 2 momentilla käyttöön järjestelmän, jolla pyritään pakkausten uudelleenkäyttöön sellaisten tuotteiden osalta, jotka
on direktiivin 80/777 nojalla pakattava niiden lähteellä.

Asiaa koskevat oikeussäännöt

Yhteisön lainsäädäntö
Direktiivin 80/777 3 artiklassa viitataan luontaisten kivennäisvesien lähteiden hyödyntämisedellytysten ja näiden vesien pakkausvaatimusten
osalta tämän direktiivin liitteeseen II.
Tämän liitteen 2 kohdassa säädetään seuraavaa:
”Veden keruulaitteet on asennettava niin, että kaikki saastumismahdollisuudet vältetään ja että ominaisuudet, jotka sillä
on ottopaikassa, säilyvät.
Tätä varten erityisesti:
– –
d)      luontaisen kivennäisveden kuljetus kuluttajalle muissa kuin jakeluun hyväksytyissä säiliöissä ja päällyksissä on kiellettyä.”
Direktiivin 94/62 tarkoituksena on sen 1 artiklan 1 kohdan mukaan yhdenmukaistaa pakkauksista ja pakkausjätteistä huolehtimista
koskevat kansalliset toimenpiteet, jotta voitaisiin yhtäältä ehkäistä ja lieventää niiden vaikutuksia jäsenvaltioiden ja kolmansien
maiden ympäristöön ja varmistaa näin ympäristönsuojelun korkea taso ja toisaalta taata sisämarkkinoiden toiminta ja ehkäistä
kaupan esteiden syntyminen sekä kilpailun vääristyminen ja rajoittuminen yhteisössä.
Kyseisen direktiivin 5 artiklassa säädetään seuraavaa:
”Jäsenvaltiot voivat perustamissopimuksen mukaisesti edistää sellaisten pakkausten uudelleenkäyttöön liittyviä järjestelmiä,
joita voidaan käyttää uudelleen aiheuttamatta vahinkoa ympäristölle.”
Kyseisen direktiivin 7 artiklan 1 kohdassa säädetään seuraavaa:
”Jäsenvaltioiden on toteutettava tarvittavat toimenpiteet sellaisten järjestelmien käyttöön ottamiseksi, joilla varmistetaan:
a)      kuluttajilta, muilta loppukäyttäjiltä tai jätevirroista saatavien käytettyjen pakkausten ja/tai pakkausjätteiden palauttaminen
ja/tai keruu, jotta ne voitaisiin käsitellä tarkoituksenmukaisimpien jätehuoltoratkaisujen mukaisesti,
b)      kerättyjen pakkausten ja/tai pakkausjätteiden uudelleenkäyttö tai hyödyntäminen, mukaan lukien kierrätys,
tämän direktiivin tavoitteiden saavuttamiseksi.
Asianomaisten alojen taloudellisten toimijoiden ja toimivaltaisten viranomaisten on voitava osallistua näihin järjestelmiin.
Järjestelmiä on sovellettava syrjintää harjoittamatta myös tuontituotteisiin, myös järjestelmiin pääsyä koskevien yksityiskohtaisten
sääntöjen ja siitä mahdollisesti perittävien maksujen osalta, ja ne on suunniteltava siten, että vältetään kaupan esteet ja
kilpailun vääristyminen perustamissopimuksen mukaisesti.”

Kansallinen lainsäädäntö
Verordnung über die Vermeidung und Verwertung von Verpackungsabfällenissä (asetus pakkausjätteiden syntymisen ehkäisemisestä
ja niiden hyödyntämisestä), joka annettiin 21.8.1998 (BGBl. 1998 I, s. 2379; jäljempänä VerpackV), säädetään eri toimenpiteistä
pakkausjätteiden ympäristövaikutusten ehkäisemiseksi ja vähentämiseksi. VerpackV:n tarkoituksena on muun muassa direktiivin
94/62 täytäntöönpano, ja sillä korvattiin Verordnung über die Vermeidung von Verpackungsabfällen (asetus pakkausjätteiden
syntymisen ehkäisemisestä), joka oli annettu 12.6.1991 (BGBl. 1991 I, s. 1234).
VerpackV:n 6 §:n 1 ja 2 momentissa säädetään seuraavista velvollisuuksista:
”1.      Jälleenmyyjä on velvollinen ottamaan vastikkeettomasti takaisin kuluttajan käyttämät, tyhjennetyt myyntipakkaukset tosiasiallisella
luovutuspaikalla taikka sen välittömässä läheisyydessä, saattamaan ne hyödynnettäviksi liitteessä I olevassa 1 kohdassa tarkoitettujen
vaatimusten mukaisesti ja täyttämään liitteessä I olevassa 2 kohdassa tarkoitetut vaatimukset. Hyödyntämisvaatimukset voidaan
täyttää myös käyttämällä pakkaukset uudelleen taikka luovuttamalla ne edelleen jälleenmyyjälle tai valmistajalle 2 momentin
mukaisesti. Jälleenmyyjän on ilmoitettava yksityiselle kuluttajalle selvästi tunnistettavien ja luettavien ilmoitusten avulla
edellä ensimmäisessä virkkeessä tarkoitetusta palautusmahdollisuudesta. Edellä ensimmäisessä virkkeessä tarkoitettu velvollisuus
rajoittuu sellaisten tavaroiden pakkauksiin, jotka kuuluvat jälleenmyyjän valikoimiin, ja näitä pakkauksia lajiltaan, muodoltaan
ja kooltaan vastaaviin pakkauksiin. Sellaisen jälleenmyyjän osalta, jonka myyntipinta-ala on alle 200 neliömetriä, takaisinottovelvollisuus
rajoittuu jälleenmyyjän markkinoille saattamien merkkien pakkauksiin. Postimyynnissä takaisin ottaminen on taattava soveltuvilla
palautusmahdollisuuksilla kuluttajan kannalta kohtuullisella etäisyydellä. Tavaralähetyksessä ja luetteloissa on ilmoitettava
palautusmahdollisuudesta. Mikäli myyntipakkaukset eivät ole peräisin yksityiseltä kuluttajalta, voidaan palauttamispaikasta
ja kustannuksista tehdä tästä poikkeavia sopimuksia. Siltä osin kuin jälleenmyyjä ei täytä ensimmäisen virkkeen mukaisia velvollisuuksiaan
ottamalla pakkaukset takaisin luovutuspaikalla, sen on varmistettava niiden täyttäminen 3 momentin mukaisella järjestelmällä.
Jälleenmyyjään, joka käyttää pakkauksia, joiden osalta ei ole olemassa mahdollisuutta osallistua 3 momentissa tarkoitettuun
järjestelmään, sovelletaan ensimmäisestä virkkeestä poiketen 4 §:n 2 momentin mukaisia hyödyntämisvaatimuksia.
2.      Valmistaja ja jälleenmyyjä ovat velvollisia ottamaan jälleenmyyjän 1 momentin mukaisesti takaisin ottamat pakkaukset vastikkeetta
takaisin tosiasiallisella luovutuspaikalla, saattamaan ne hyödynnettäviksi liitteessä I olevassa 1 kohdassa tarkoitettujen
vaatimusten mukaisesti ja täyttämään liitteessä I olevan 2 kohdan mukaiset vaatimukset. Hyödyntämisvaatimukset voidaan täyttää
myös käyttämällä pakkaukset uudelleen. Ensimmäisen virkkeen mukaiset vaatimukset rajoittuvat sellaisten tavaroiden pakkauksiin,
joita valmistajat ja jälleenmyyjät saattavat markkinoille, ja näitä pakkauksia lajiltaan, muodoltaan ja kooltaan vastaaviin
pakkauksiin. Vastaavasti sovelletaan 1 momentin kahdeksatta, yhdeksättä ja kymmenettä virkettä.”
Tämän 6 §:n 3 momentin mukaan tällaiset takaisinotto‑ ja hyödyntämisvelvollisuudet voidaan lähtökohtaisesti täyttää myös siten,
että valmistaja tai jälleenmyyjä osallistuu käytettyjen myyntipakkausten kattavaan keräysjärjestelmään. Osavaltion toimivaltaisen
viranomaisen tehtävänä on todeta, että tämä järjestelmä täyttää kattavuutensa osalta VerpackV:ssä säädetyt edellytykset.
VerpackV:n 8 §:n 1 momentin mukaan jälleenmyyjät, jotka saattavat markkinoille nestemäisiä elintarvikkeita sellaisissa juomapakkauksissa,
joita ei voida käyttää uudelleen, ovat velvollisia perimään ostajilta pantin, jonka suuruus on vähintään 0,25 euroa pakkausta
kohden ja joka sisältää arvonlisäveron osuuden. Yli 1,5 litran täyttötilavuudesta lähtien pantti on vähintään 0,50 euroa,
joka sisältää arvonlisäveron osuuden. Myyntiketjun kunkin myöhemmän jälleenmyyjän on perittävä pantti siihen asti, kun tavara
luovutetaan kuluttajalle. Pantti on palautettava VerpackV:n 6 §:n 1 ja 2 momentin nojalla pakkauksen takaisinoton yhteydessä.
VerpackV:n 9 §:n 1 momentin mukaan panttia ei tarvitse periä pakkauksista, joiden osalta valmistaja tai jälleenmyyjä on vapautettu
takaisinottovelvollisuudesta siksi, että hän osallistuu kyseisen 6 §:n 3 momentissa tarkoitettuun kattavaan keräysjärjestelmään.
VerpackV:n 9 §:n 2 momentissa säädetään kuitenkin tilanteista, joissa 6 §:n 3 momentin mukainen vapauttaminen peruuntuu tiettyjen
juomien osalta. Tämä säännös on sanamuodoltaan seuraava:
”Jos uudelleenkäytettävissä pakkauksissa olevien juomien osuus oluen, kivennäisveden (mukaan lukien lähdevesi, pöytävedet
ja terveysvedet), hiilihappopitoisten virvoitusjuomien, hedelmämehujen – – ja viinin – – osalta laskee kalenterivuonna yhteensä
tämän asetuksen soveltamisalueella alle 72 prosentin, lasketaan uudelleenkäyttöosuuden vähentymisen julkaisemista seuraavien
12 kuukauden osalta olennaiset uudelleenkäyttöosuudet uudestaan. Jos tämän jälkeen uudelleenkäyttöosuus alittaa liittovaltion
laajuisesti ensimmäisessä virkkeessä vahvistetun osuuden, pidetään 6 §:n 3 momentin nojalla tehtyä päätöstä 3 momentin mukaista
ilmoitusta seuraavan kuudennen kalenterikuukauden ensimmäisestä päivästä alkaen liittovaltion laajuisesti kumottuna niiden
juomien osalta, joiden kohdalla vuonna 1991 vahvistettu uudelleenkäyttöosuus on alittunut. – – ”
VerpackV:n 9 §:n 3 momentin mukaan Saksan hallitus julkaisee vuosittain ekologisesti edullisissa pakkauksissa olevien juomien
osalta 9 §:n 2 momentissa tarkoitetut olennaiset osuudet. Saman 9 §:n 4 momentin mukaan toimivaltainen viranomainen tekee
hakemuksesta taikka omasta aloitteestaan uuden 6 §:n 3 momentin mukaisen toteamuksen silloin, kun tällaisissa pakkauksissa
olevien juomien olennainen osuus saavutetaan jälleen kyseisen vapauttamisen peruuntumisen jälkeen.
Näistä kansallisista säännöksistä ilmenee, että kivennäisvesien valmistajat menettävät mahdollisuuden täyttää pakkausten takaisinottovelvollisuutensa
kattavaan keräysjärjestelmään osallistumalla, kun uudelleenkäytettävissä pakkauksissa olevien juomien kokonaisosuus laskee
alle 72 prosentin kahtena peräkkäisenä vuotena ja kun samaan aikaan uudelleenkäytettävissä pakkauksissa olevien kivennäisvesien
osalta ei saavuteta vuonna 1991 vahvistettua osuutta. Tällaisessa tapauksessa juomiin, jotka ovat pakkauksissa, joita ei voida
käyttää uudelleen, sovelletaan VerpackV:n 8 §:n 1 momentissa säädettyä pantti‑ ja takaisinottojärjestelmää.
Saksan hallituksen mukaan uudelleenkäytettävien juomapakkausten osuus laski vuonna 1997 ensimmäistä kertaa alle 72 prosentin
eli 71,33 prosenttiin. Tämän jälkeen kyseinen osuus jatkoi laskuaan, koska kertakäyttöjuomapakkaukset lisääntyivät merkittävästi.
Tässä yhteydessä kyseinen hallitus sääti yhteisöjen tuomioistuimessa käydyn kirjallisen menettelyn kuluessa, että kivennäisvesien,
oluiden ja hiilihappopitoisten virvoitusjuomien kertakäyttöpakkauksista olisi 1.1.2003 alkaen perittävä pantti.

Oikeudenkäyntiä edeltänyt menettely
Komissio osoitti 12.12.1995 Saksan liittotasavallalle virallisen huomautuksen, jossa se väitti, että säännökset, jotka koskevat
pantin perimistä sellaisista tietyistä pakkauksista, joita ei voida käyttää uudelleen, rajoittavat yhteisön sisäistä kauppaa.
Direktiivin 94/62 täytäntöönpanolle asetetun määräajan päättymisen ja VerpackV:n antamisen jälkeen komissio lähetti 11.12.1998
kyseiselle jäsenvaltiolle täydentävän virallisen huomautuksen, jonka sisältämien useiden väitteiden mukaan Saksan uusi lainsäädäntö
ei ollut yhteensopiva direktiivin 94/62 säännösten ja EY:n perustamissopimuksen 30 artiklan (josta on tullut EY 28 artikla)
kanssa.
Komissio ei tyytynyt Saksan hallituksen näihin virallisiin huomautuksiin antamiin vastauksiin ja lähetti siksi 27.7.2000 kyseiselle
hallitukselle perustellun lausunnon, jossa se totesi Saksan liittotasavallan jättäneen noudattamatta direktiivin 94/62 5 artiklan,
EY 28 artiklan sekä direktiivin 80/777 3 artiklan ja tämän direktiivin liitteessä II olevan 2 kohdan d alakohdan mukaisia
velvoitteitaan, koska se oli ottanut VerpackV:llä käyttöön järjestelmän, jolla pyrittiin pakkausten uudelleenkäyttöön sellaisten
luontaisten kivennäisvesien osalta, jotka on direktiivin 80/777 nojalla pakattava niiden lähteellä. Kyseisessä lausunnossa
komissio väitti, että Saksan lainsäädäntö rajoittaa luontaisten kivennäisvesien osalta sellaisten valmistajien harjoittamaa
kauppaa, joiden on palautettava tyhjät pakkaukset valmistuspaikkaan silloin, kun niitä ei voida käyttää muihin tuotteisiin.
Komission mukaan kyseistä Saksan lainsäädäntöä ei voida perustella ympäristönsuojelusyillä, koska siinä jätetään huomiotta
pitkiä etäisyyksiä kuljetettavien tuotteiden erityistilanne, ja siksi sen ulottuvuus on laajempi kuin mikä on tarpeen tavoitellun
päämäärän saavuttamiseksi.
Saksan hallitus vastasi perusteltuun lausuntoon 10.11.2000 päivätyllä kirjeellä, jossa se kiisti yhteisön sisäisen kaupan
rajoittamisen. Se väitti, että toiseen jäsenvaltioon sijoittautuneet kivennäisvesien valmistajat voivat Saksan lainsäädännön
mukaan vapaasti saattaa tuotteensa markkinoille joko käyttämällä uudelleenkäytettäviä pakkauksia, muun muassa vakiopullojärjestelmän
mukaisesti, tai käyttämällä pakkauksia, joita ei voida käyttää uudelleen. Saksan hallitus väitti, että vaikka kyseessä olevan
lainsäädännön oletettaisiinkin rajoittavan yhteisön sisäistä kauppaa, se voidaan perustella ympäristönsuojelusyillä, koska
uudelleenkäytettävät juomapakkaukset ovat kertakäyttöpakkauksiin nähden ekologisesti edullisempia, vaikka niitä ehkä onkin
kuljetettava pitkiä etäisyyksiä.
Saksan liittotasavalta ilmoitti 16.3.2001 komissiolle VerpackV:n muuttamista koskevasta ehdotuksesta. Tämä ehdotus kuitenkin
kohtasi lainsäädäntömenettelyssä vaikeuksia, ja siksi kyseinen ilmoitus peruutettiin 3.7.2001.
Komissio katsoi Saksan liittotasavallan jättäneen noudattamatta yhteisön oikeuden mukaisia velvollisuuksiaan ja nosti siksi
nyt käsiteltävänä olevan kanteen.
Ranskan tasavalta ja Yhdistynyt kuningaskunta hyväksyttiin yhteisöjen tuomioistuimen presidentin 29.5.2002 antamalla määräyksellä
väliintulijoiksi tukemaan komission vaatimuksia. Yhdistynyt kuningaskunta ilmoitti 26.9.2002 päivätyllä kirjeellä luopuvansa
väliintulokirjelmän jättämisestä.

Kanteen kohde ja kanteen tutkittavaksi ottaminen
Aluksi on syytä täsmentää, että komissio riitauttaa Saksan lainsäädännön siltä osin kuin VerpackV:n 8 §:n 1 momentissa ja
9 §:n 2 momentissa otetaan käyttöön kertakäyttöpakkauksia koskeva pantti‑ ja takaisinottovelvollisuus sen mukaan, mikä on
uudelleenkäytettävien pakkausten osuus Saksan markkinoilla, ja rasitetaan siten erityisesti muista jäsenvaltioista tuotavien
luontaisten kivennäisvesien valmistajia. Komission mukaan uudelleenkäytettävien pakkausten käyttö, johon kertakäyttöpakkauksia
käyttäviä valmistajia kyseisessä lainsäädännössä kannustetaan, aiheuttaa lisäkustannuksia niille luontaisten kivennäisvesien
valmistajille, jotka ovat sijoittautuneet muihin jäsenvaltioihin.
Saksan hallituksen mukaan komissio ei väittänyt oikeudenkäyntiä edeltäneessä menettelyssä, että VerpackV:n 8 ja 9 §:ssä painostettaisiin
luontaisten kivennäisvesien valmistajia käyttämään uudelleenkäytettäviä pakkauksia. Tästä seikasta Saksan hallitus väittää,
ettei se saanut komissiolta tilaisuutta perustella kantaansa tai tarvittaessa täyttää vapaaehtoisesti yhteisön oikeuden mukaiset
vaatimukset, erityisesti jättämällä toiseen jäsenvaltioon sijoittautuneet luontaisten kivennäisvesien valmistajat huomiotta
laskettaessa VerpackV:n 9 §:n 2 momentissa säädettyjä osuuksia.
Tämän osalta on palautettava mieleen, että vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan oikeudenkäyntiä edeltävän menettelyn tarkoituksena
on antaa asianomaiselle jäsenvaltiolle yhtäältä tilaisuus täyttää yhteisön oikeuden mukaiset velvoitteensa ja toisaalta tilaisuus
puolustautua asianmukaisesti komission esittämiä väitteitä vastaan (ks. mm. asia C‑439/99, komissio v. Italia, tuomio 15.1.2002,
Kok. 2002, s. I‑305, 10 kohta ja asia C‑287/00, komissio v. Saksa, tuomio 20.6.2002, Kok. 2002, s. I‑5811, 16 kohta).
Oikeudenkäyntiä edeltävän menettelyn sääntöjenmukaisuus on olennainen tae, jolla pyritään yhtäältä suojaamaan kyseessä olevan
jäsenvaltion oikeuksia ja toisaalta varmistamaan, että mahdollisen oikeudenkäynnin kohteena olisi selkeästi määritelty oikeusriita
(ks. edellä 24 kohdassa mainittu asia komissio v. Saksa, tuomion 17 kohta).
EY 226 artiklan nojalla nostetun kanteen kohde rajataan siis kyseisessä määräyksessä tarkoitetussa oikeudenkäyntiä edeltävässä
menettelyssä. Kanteen on näin ollen perustuttava samoihin syihin ja perusteisiin kuin perusteltu lausuntokin (ks. mm. edellä
24 kohdassa mainittu asia komissio v. Italia, tuomion 11 kohta).
Käsiteltävänä olevassa asiassa on todettava, ettei komissio ole laajentanut oikeudenkäynnin kohdetta siitä, jollaiseksi se
rajattiin oikeudenkäyntiä edeltäneessä menettelyssä.
Ensimmäisessä virallisessa huomautuksessa nimittäin komissio jo arvosteli sitä, että Saksan lainsäädäntö perustuu uudelleenkäytettävien
pakkausten osuuteen, minkä seurauksena markkinatilanne pysytettiin sellaisena kuin se oli tiettynä ajankohtana. Kyseiseen
huomautukseen antamassaan vastauksessa Saksan hallitus esitti kyseisen osuuden vahvistamisen syyt väittäen samalla, että kyseisessä
lainsäädännössä ei säädetä, että valmistajien olisi käytettävä tietyntyyppisiä pakkauksia.
Myös täydentävässä virallisessa huomautuksessa komissio arvosteli VerpackV:n suhteettomia vaikutuksia luontaisten kivennäisvesien
valmistajien tilanteeseen korostaen, että uudelleenkäytettävien pakkausten osuuden vahvistamista koskeva sääntö voi estää
kertakäyttöpakkauksissa olevien uusien tuotteiden saattamisen Saksan markkinoille. Tähän viralliseen huomautukseen antamassaan
vastauksessa Saksan hallitus toisti näkemyksensä, jonka mukaan kyseinen lainsäädäntö ei estä toiseen jäsenvaltioon sijoittautuneita
valmistajia käyttämästä kertakäyttöpakkauksia.
Lopuksi on todettava perustellusta lausunnosta, että siinä esitetyt väitteet koskivat ainoastaan VerpackV:n 8 ja 9 §:n vaikutuksia
luontaisten kivennäisvesien markkinoille saattamiseen ja että komission mukaan valmistajat eivät kyseisten säännösten johdosta
lisää kertakäyttöpakkausten osuutta, jotta uudelleenkäytettäville pakkauksille vahvistetut osuudet täyttyisivät. Komission
mukaan valmistajat, joiden toimipaikka on hyvin kaukana myyntipaikoista, voivat VerpackV:n avulla kasvattaa kertakäyttöpakkauksissa
olevien tuotteiden markkinaosuuttaan ainoastaan, mikäli toiset valmistajat, jotka ovat sijoittautuneet myyntipaikkoja lähemmäksi,
ovat valmiit pienentämään omaa markkinaosuuttaan.
Perusteltuun lausuntoon annetusta vastauksesta ilmenee, että Saksan hallitus ymmärsi, että kyseisessä lausunnossa arvosteltiin
erityisesti Saksan lainsäädännön vaikutusta pakkaustavan valintaan. Saksan hallitus nimittäin vetosi kyseisessä vastauksessa
niihin eri mahdollisuuksiin, joita toiseen jäsenvaltioon sijoittautuneilla valmistajilla on tuotteidensa saattamiseksi Saksan
markkinoille, toistaen samalla kantansa, jonka mukaan kertakäyttöpakkauksissa olevien tuotteiden markkinoille saattamiselle
ei voida havaita mitään estettä.
Tästä seuraa, että väite, jonka mukaan Saksan lainsäädännössä kannustetaan toisiin jäsenvaltioihin sijoittautuneita luontaisten
kivennäisvesien valmistajia käyttämään uudelleenkäytettäviä pakkauksia, oli tosiaankin niiden perusteiden joukossa, joihin
komissio vetosi väittääkseen oikeudenkäyntiä edeltäneessä menettelyssä, ettei VerpackV ole yhteensopiva kyseessä olevien yhteisön
säännösten ja määräysten kanssa.
Näin ollen kanne otetaan tutkittavaksi.

Asiakysymys
Asianosaisten välillä on riidatonta, että VerpackV:n 8 ja 9 § ovat osa lainsäädäntöä, jolla pyritään direktiivin 94/62 täytäntöönpanoon.
Asianosaiset ovat sitä vastoin eri mieltä siitä, voidaanko pakkausten uudelleenkäytön edistämisen osalta VerpackV:n 8 ja 9
§:ää arvioida myös EY 28 artiklan valossa. Komissio katsoo Ranskan hallituksen tukemana, että Saksan lainsäädäntö voi olla
yhteensopiva direktiivin 94/62 5 artiklan kanssa ainoastaan, mikäli se on myös EY 28 artiklan mukainen, kun taas Saksan hallituksen
mukaan kyseinen 5 artikla merkitsee kyseessä olevan alan täyttä yhdenmukaistamista, minkä takia VerpackV:n 8 ja 9 §:ää ei
voida arvioida perustamissopimuksen niihin määräyksiin nähden, jotka koskevat tavaroiden vapaata liikkuvuutta.
Kun otetaan huomioon se, että kun ala on yhteisön tasolla yhdenmukaistettu tyhjentävästi, kaikkia siihen liittyviä kansallisia
toimia on arvioitava suhteessa kyseiseen yhdenmukaistamistoimeen eikä suhteessa primaarioikeuden määräyksiin (asia C‑37/92,
Vanacker ja Lesage, tuomio 12.10.1993, Kok. 1993, s. I‑4947, 9 kohta; asia C‑324/99, DaimlerChrysler, tuomio 13.12.2001, Kok.
2001, s. I‑9897, 32 kohta ja asia C‑322/01, Deutscher Apothekerverband, tuomio 11.12.2003, 64 kohta, ei vielä julkaistu oikeustapauskokoelmassa),
on syytä selvittää, estääkö direktiivillä 94/62 tehty yhdenmukaistaminen sen, että tutkitaan kyseessä olevan kansallisen lainsäädännön
yhteensopivuus EY 28 artiklan kanssa.

EY 28 artiklan sovellettavuus
Direktiivissä 94/62 tarkoitetun kaltaisesta pakkausten uudelleenkäytön edistämisestä on ensinnäkin syytä palauttaa mieleen,
että niin kyseisen direktiivin johdanto-osan ensimmäisen perustelukappaleen kuin sen 1 artiklan 1 kohdankin mukaan kyseisellä
direktiivillä on kaksi tavoitetta, eli sillä pyritään yhtäältä ehkäisemään ja lieventämään pakkausjätteiden vaikutuksia ympäristöön,
jotta voitaisiin varmistaa ympäristönsuojelun korkea taso, ja toisaalta takaamaan sisämarkkinoiden toiminta ja ehkäisemään
kaupan esteiden syntyminen sekä kilpailun vääristyminen ja rajoittuminen yhteisössä (ks. asia C‑444/00, Mayer Parry Recycling,
tuomio 19.6.2003, Kok. 2003, s. I‑6163, 71 kohta).
Direktiivin 94/62 mukaan sen ”ensisijaisena tarkoituksena” on pakkausjätteiden syntymisen ehkäiseminen, mutta sen 1 artiklan
2 kohdassa mainitaan ”muina perusperiaatteina” pakkausten uudelleenkäyttö, kierrätys ja muunlainen pakkausjätteiden hyödyntäminen.
Kyseisen direktiivin johdanto-osan kahdeksannessa perustelukappaleessa todetaan, että ”ennen kuin jätteiden hyödyntämismenetelmistä
saadaan tieteellisiä ja teknisiä tutkimustuloksia, olisi mieluiten suosittava uudelleenkäyttöä ja kierrätystä niiden suotuisien
ympäristövaikutusten vuoksi; tästä syystä jäsenvaltioissa olisi otettava käyttöön järjestelmiä käytettyjen pakkausten ja/tai
pakkausjätteiden palauttamisen varmistamiseksi; tuotteiden elinkaariarvioinnit olisi saatettava päätökseen mahdollisimman
nopeasti, jotta voitaisiin tarkasti määritellä uudelleenkäytettävien, kierrätettävien ja hyödynnettävien pakkausten paremmuusjärjestys”.
Toisin kuin Saksan hallitus väittää, direktiivissä 94/62 ei siis säädetä yhtäältä pakkausten uudelleenkäytön ja toisaalta
pakkausjätteiden hyödyntämisen välisestä arvojärjestyksestä.
Pakkausten uudelleenkäytön osalta tämän direktiivin 5 artiklassa annettu mahdollisuus rajoittuu siihen, että jäsenvaltiot
voivat edistää perustamissopimuksen mukaisesti sellaisten pakkausten uudelleenkäyttöjärjestelmiä, joita voidaan käyttää uudelleen
aiheuttamatta vahinkoa ympäristölle.
Kyseisen direktiivin 7 artiklan 1 kohdan mukaan jäsenvaltioiden on lisäksi toteutettava tarvittavat toimenpiteet sellaisten
järjestelmien käyttöön ottamiseksi, joilla varmistetaan yhtäältä käytettyjen pakkausten ja/tai pakkausjätteiden palauttaminen
ja/tai keruu, jotta ne voitaisiin käsitellä tarkoituksenmukaisimpien jätehuoltoratkaisujen mukaisesti, ja toisaalta kerättyjen
pakkausten ja/tai pakkausjätteiden uudelleenkäyttö tai hyödyntäminen, mukaan lukien kierrätys.
Lukuun ottamatta pakkausten ”uudelleenkäytön” käsitteen määritelmää, pakkausjätteiden syntymisen ehkäisemisestä annettuja
tiettyjä yleisiä säännöksiä sekä palautus‑, keräys‑ ja hyödyntämisjärjestelmiä koskevia säännöksiä, jotka sisältyvät direktiivin
94/62 3 artiklan 5 alakohtaan sekä 4 ja 7 artiklaan, kyseisessä direktiivissä ei säännellä niiden jäsenvaltioiden osalta,
jotka ovat valmiita käyttämään sen 5 artiklassa annettua mahdollisuutta, sellaisten järjestelmien organisoimista, joilla edistetään
uudelleenkäytettäviä pakkauksia.
Toisin kuin pakkausten merkintöjä ja tunnistusta sekä niiden koostumusta, uudelleenkäytettävyyttä ja hyödynnettävyyttä koskevia
vaatimuksia, joista säädetään direktiivin 94/62 8–11 artiklassa ja sen liitteessä II, pakkausten uudelleenkäytön edistämiseen
tarkoitettujen kansallisten järjestelmien organisoimista ei siis ole täysin yhdenmukaistettu.
Tällaisia järjestelmiä voidaan näin ollen arvioida perustamissopimuksen niiden määräysten valossa, jotka koskevat tavaroiden
vapaata liikkuvuutta.
Sitä paitsi on todettava, että direktiivin 94/62 5 artiklan mukaan jäsenvaltiot voivat edistää pakkausten uudelleenkäyttöjärjestelmiä
ainoastaan ”perustamissopimuksen mukaisesti”.
Toisin kuin Saksan hallitus väittää, edellä 36 kohdassa mainitussa asiassa DaimlerChrysler annetun tuomion perusteella ei
voida tehdä toisenlaista päätelmää. Yhteisöjen tuomioistuin tosin katsoi tämän tuomion 44 kohdassa, että sillä, että yhteisön
säännöksessä tai määräyksessä käytetään ilmaisua ”perustamissopimuksen mukaisesti”, ei voida ymmärtää tarkoitettavan, että
tällaisen säännöksen tai määräyksen vaatimusten mukaisen kansallisen toimenpiteen osalta olisi vielä erikseen tutkittava,
onko se yhdenmukainen perustamissopimuksen niiden määräysten kanssa, jotka koskevat tavaroiden vapaata liikkuvuutta.
Tämä tuomio kuitenkin koski Euroopan yhteisössä, Euroopan yhteisöön ja Euroopan yhteisöstä tapahtuvien jätteiden siirtojen
valvonnasta ja tarkastamisesta 1 päivänä helmikuuta 1993 annettua neuvoston asetusta (ETY) N:o 259/93 (EYVL L 30, s. 1). Tässä
asetuksessa säännellään yhdenmukaisesti yhteisön tasolla jätteiden siirtoja ympäristönsuojelun takaamiseksi (edellä 36 kohdassa
mainittu asia DaimlerChrysler, tuomion 42 kohta). Näin ei kuitenkaan tehdä direktiivissä 94/62 pakkausten uudelleenkäytön
osalta, kuten edellä todettiin.
Lisäksi on todettava, että jäsenvaltioille annetaan kyseisen asetuksen 4 artiklan 3 kohdan a alakohdan i alakohdassa lupa
säännellä ”perustamissopimuksen mukaisesti” sellaisten jätteiden siirtoja, joista on tarkoitus huolehtia, mutta samalla siinä
mainitaan läheisyysperiaatteen sekä hyödyntämisen ensisijaisuuden ja omavaraisuuden periaatteiden kaltaiset periaatteet, joita
on noudatettava sekä yhteisön että jäsenvaltioiden tasolla ja jotka jäsenvaltioiden on otettava huomioon käyttäessään tällaista
lupaa.
Tulkintaa, jonka yhteisöjen tuomioistuin antoi edellä 36 kohdassa mainitussa asiassa DaimlerChrysler antamassaan tuomiossa
ilmauksesta ”perustamissopimuksen mukaisesti”, ei voida siirtää käsiteltävänä olevan asian yhteyteen, jossa jäsenvaltioille
pakkausten uudelleenkäytön edistämiseksi myönnetty lupa on sanamuodoltaan yleinen ilman, että on täsmennetty niitä perusteita,
jotka kyseistä lupaa käyttävien jäsenvaltioiden on otettava huomioon.
On vielä huomattava, että yhteisöjen tuomioistuin katsoi saman tuomion 45 kohdassa, että ilmaus ”perustamissopimuksen mukaisesti”
ei merkitse myöskään sitä, että kaikki kyseisen asetuksen 4 artiklan 3 kohdan a alakohdan i alakohdassa tarkoitetut jätteiden
siirtoja rajoittavat kansalliset toimenpiteet olisi järjestelmällisesti oletettava yhteisön oikeuden mukaisiksi pelkästään
sen vuoksi, että niiden tarkoituksena on yhden tai useamman tässä säännöksessä mainitun periaatteen täytäntöönpano. Tätä ilmausta
on pikemminkin tulkittava siten, että sen lisäksi, että mainitut kansalliset toimenpiteet ovat kyseisen asetuksen mukaisia,
niiden on oltava myös niiden perustamissopimuksen yleisten sääntöjen ja periaatteiden mukaisia, joihin ei suoraan viitata
jätteiden siirtojen alalla annetussa lainsäädännössä.
Näin ollen on tutkittava, ovatko kyseessä olevat kansalliset säännökset yhteensopivia EY 28 artiklan kanssa.

Yhteisön sisäisen kaupan rajoittaminen
Komissio väittää Ranskan hallituksen tukemana, että VerpackV:n 8 §:n 1 momentissa ja 9 §:n 2 momentissa vaikeutetaan muista
jäsenvaltioista tuotavien luontaisten kivennäisvesien jälleenmyyntiä tai tehdään se kalliimmaksi ja että kyseiset säännökset
ovat näin ollen sellainen EY 28 artiklassa tarkoitettu toimenpide, joka vastaa vaikutukseltaan määrällistä rajoitusta.
Saksan hallitus katsoo ensinnäkin, ettei näitä yleisiä säännöksiä voida pitää määrällistä rajoitusta vaikutukseltaan vastaavina
toimenpiteinä, koska niillä ei pyritä yksipuolisesti suojelemaan kansallisia etuja vaan ainoastaan panemaan täytäntöön yhteisön
direktiivistä johtuvat velvoitteet.
Tämän osalta on riittävää huomata, että vaikka yhteisöjen tuomioistuin onkin katsonut, ettei sellaista kansallista säännöstä,
jolla jäsenvaltio täyttää direktiivistä johtuvat velvoitteensa, voida pitää kaupan rajoittamisena (ks. vastaavasti asia 46/76,
Bauhuis, tuomio 25.1.1977, Kok. 1977, s. 5, Kok. Ep. III, s. 279, 28–30 kohta; asia C‑246/98, Berendse‑Koenen, tuomio 23.3.2000,
Kok. 2000, s. I‑1777, 24 ja 25 kohta ja edellä 36 kohdassa mainittu asia Deutscher Apothekerverband, tuomion 52–54 kohta),
on todettava, että direktiivin 94/62 5 artiklassa vain annetaan jäsenvaltioille lupa edistää pakkausten uudelleenkäyttöjärjestelmiä
perustamissopimuksen mukaisesti säätämättä mistään tällaisesta velvoitteesta.
Saksan hallitus kiistää toiseksi sen, että VerpackV:n 8 ja 9 § johtaisivat toiseen jäsenvaltioon sijoittautuneiden valmistajien
jonkinlaiseen suoraan tai välilliseen syrjintään.
Tämän osalta on syytä palauttaa mieleen, että VerpackV:n 9 §:n 2 momentissa säädetään kertakäyttöpakkauksista syntyvistä jätteistä
huolehtimista koskevan järjestelmän vaihtamisesta tietyissä tarkoissa olosuhteissa. Vaikka VerpackV:n mukaan tällainen muutos
perustuukin siihen, että uudelleenkäytettävien pakkausten tietyt osuudet eivät täyty kansallisilla markkinoilla, tämän lainsäädännön
mukaan kyseisen muutoksen todellinen voimaantulo riippuu tällaisten osuuksien uusista myöhemmin tehtävistä arvioinneista.
Tiettyjen juomien, kuten luontaisten kivennäisvesien, valmistajat ja jälleenmyyjät eivät näin ollen voi enää käyttää kattavaa
keräysjärjestelmää, vaan niiden on perustettava kertakäyttöjuomapakkauksilleen pantti‑ ja takaisinottojärjestelmä silloin,
kun uudelleenkäytettävissä pakkauksissa olevien juomien osuus Saksassa laskee kahtena peräkkäisenä vuotena alle 72 prosentin
ja kun kyseessä olevien juomien osalta uudelleenkäytettävien pakkausten vuonna 1991 vahvistettu osuus ei täyty.
On kuitenkin todettava, että vaikka VerpackV:n 8 §:n 1 momenttia ja 9 §:n 2 momenttia sovelletaankin kaikkiin Saksan alueella
toimintaansa harjoittaviin valmistajiin ja jälleenmyyjiin, kyseiset säännökset eivät vaikuta samalla tavalla yhtäältä Saksassa
valmistettujen luontaisten kivennäisvesien ja toisaalta muista jäsenvaltioista tuotavien juomien markkinoille saattamiseen.
Kun nimittäin siirtyminen pakkauksista huolehtimista koskevasta järjestelmästä toiseen tällaiseen järjestelmään aiheuttaa
yleisesti kustannuksia pakkausten merkintöjen osalta, kyseessä olevan kaltainen lainsäädäntö – jonka mukaan kertakäyttöpakkauksia
käyttävien valmistajien ja jälleenmyyjien on kattavaan keräysjärjestelmään osallistumisensa asemesta otettava käyttöön pantti‑
ja takaisinottojärjestelmä – aiheuttaa kaikille tällaisia pakkauksia käyttäville valmistajille ja jälleenmyyjille lisäkustannuksia,
jotka liittyvät pakkausten takaisinoton, panttisummien palauttamisen ja jälleenmyyjien välillä mahdollisesti tehtävän kyseisten
summien hyvityksen järjestämiseen.
Kuten komissio kuitenkin toteaa Saksan hallituksen väittämättä vastaan, muista jäsenvaltioista peräisin olevien luontaisten
kivennäisvesien valmistajat käyttävät muovisia kertakäyttöpakkauksia huomattavasti enemmän kuin saksalaiset valmistajat. Gesellschaft
für Verpackungsmarktforschungin kesäkuussa 2001 suorittaman tutkimuksen mukaan nimittäin saksalaisten valmistajien vuonna
1999 käyttämistä pakkauksista noin 90 prosenttia oli uudelleenkäytettäviä pakkauksia ja noin 10 prosenttia kertakäyttöpakkauksia,
kun taas nämä osuudet olivat päinvastaiset niiden luontaisten kivennäisvesien osalta, joita ulkomaiset valmistajat myivät
Saksassa ja joiden pakkauksista noin 71 prosenttia oli muovisia kertakäyttöpakkauksia.
Tämän osalta on huomattava, että luontaisten kivennäisvesien valmistajat, jotka myyvät tuotteitaan Saksassa kaukana näiden
vesien ottopaikasta ja joista suuri osa on sijoittautunut toiseen jäsenvaltioon, joutuvat uudelleenkäytettäviä pakkauksia
käyttäessään maksamaan lisäkustannuksia. Sekä direktiivin 80/777 3 artiklasta että sen liitteestä II nimittäin ilmenee, että
luontaiset kivennäisvedet on pullotettava niiden lähteellä, joten näiden vesien pakkausten uudelleenkäyttö edellyttää näiden
pakkausten kuljettamista kyseisten vesien ottopaikalle saakka. Vaikka luontaisten kivennäisvesien valmistaja tosin voikin,
kuten Saksan hallitus väittää, pienentää kyseisiä kustannuksia liittymällä uudelleenkäytettäviä vakiopulloja koskevaan järjestelmään,
sellainen luontaisten kivennäisvesien valmistaja, joka saattaa tuotteensa useille ja muun muassa Saksan markkinoille, kuten
on asia toiseen jäsenvaltioon sijoittautuneen ja Saksaan tuotteitaan vievän valmistajan osalta, joutuu mukauttamaan tuotteidensa
jälleenmyynnin Saksan markkinoiden erityisvaatimuksiin.
Tästä seuraa, että pakkausten kattavan keräysjärjestelmän korvaaminen kertakäyttöpakkausten osalta pantti‑ ja takaisinottojärjestelmällä
on omiaan rajoittamaan toisista jäsenvaltioista tuotavien luontaisten kivennäisvesien saattamista Saksan markkinoille (ks.
vastaavasti uudelleenkäytettävien juomapakkausten osalta asia 302/86, komissio v. Tanska, tuomio 20.9.1988, Kok. 1988, s.
4607, Kok. Ep. IX, s. 761, 13 kohta).
Tämän osalta on merkityksetöntä, että kyseessä olevissa säännöksissä säädetään kertakäyttöpakkauksia koskevasta pantti‑ ja
takaisinottovelvollisuudesta kieltämättä tällaisissa pakkauksissa olevien juomien tuontia ja että valmistajilla on lisäksi
mahdollisuus käyttää uudelleenkäytettäviä pakkauksia. Toimenpidettä, joka on omiaan rajoittamaan tuontia, on nimittäin pidettävä
määrällistä rajoitusta vaikutukseltaan vastaavana toimenpiteenä, vaikka rajoitus olisikin vähäinen ja vaikka tuotteille olisikin
olemassa muita menekkimahdollisuuksia (yhdistetyt asiat 177/82 ja 178/82, Van de Haar ja Kaveka de Meern, tuomio 5.4.1984,
Kok. 1984, s. 1797, 14 kohta).
Toisin kuin Saksan hallitus väittää, käsiteltävänä olevassa kanteessa tarkoitettu kaupan rajoittaminen ei perustu siihen direktiivin
80/777 säännökseen, jonka mukaan luontaiset kivennäisvedet on pullotettava niiden lähteellä. Vaikka luontaisten kivennäisvesien
valmistajien osalta ei olekaan mahdotonta, että kyseinen säännös vaikuttaa siihen, millaisen pakkauksen he tuotteilleen valitsevat,
on palautettava mieleen, että kattavan keräysjärjestelmän korvaaminen pantti‑ ja takaisinottojärjestelmällä merkitsee lisäkustannuksia
paitsi luontaisten kivennäisvesien valmistajille myös niiden muiden VerpackV:n 9 §:n 2 momentissa tarkoitettujen juomien valmistajille
ja jälleenmyyjille, jotka ovat sijoittautuneet toisiin jäsenvaltioihin ja jotka käyttävät kertakäyttöpakkauksia.
Ei ole myöskään merkityksellistä todeta, kuten kyseinen hallitus tekee, että kertakäyttöpakkauksissa olevien luontaisten kivennäisvesien
Saksaan tuonnin kasvu osoittaa, ettei kertakäyttöpakkauksia käyttäviä luontaisten kivennäisvesien valmistajia ole syrjitty.
Vaikka nimittäin tällaista kasvusuuntausta havaittaisiinkin Saksan markkinoilla, se ei ole omiaan poistamaan sitä seikkaa,
että VerpackV:n 8 ja 9 § rajoittavat toiseen jäsenvaltioon sijoittautuneiden luontaisten kivennäisvesien valmistajien mahdollisuutta
saattaa tuotteitaan Saksan markkinoille.
Lopuksi on katsottava, että toisin kuin Saksan hallitus väittää, VerpackV:n 8 ja 9 § eivät voi jäädä EY 28 artiklan soveltamisalan
ulkopuolelle sillä perusteella, ettei niillä Saksan hallituksen mukaan säännellä luontaisten kivennäisvesien pakkaustapaa
vaan ainoastaan yhdistetyissä asioissa C‑267/91 ja C‑268/91, Keck ja Mithouard, 24.11.1993 annetussa tuomiossa (Kok. 1993,
s. I‑6097, Kok. Ep. XIV, s. I‑477, 16 kohta ja sitä seuraavat kohdat) tarkoitettuja kyseisten vesien myyntijärjestelyjä.
Yhteisöjen tuomioistuin on nimittäin katsonut, että jos maahan tuotujen tuotteiden pakkausta tai merkintöjä on kyseessä olevien
toimenpiteiden johdosta tarpeen muuttaa, kyseiset toimenpiteet eivät voi koskea edellä mainituissa yhdistetyissä asioissa
Keck ja Mithouard annetussa tuomiossa tarkoitettuja kyseisten tuotteiden myyntijärjestelyjä (ks. asia C‑33/97, Colim, tuomio
3.6.1999, Kok. 1999, s. I‑3175, 37 kohta; asia C‑12/00, komissio v. Espanja, tuomio 16.1.2003, Kok. 2003, s. I‑459, 76 kohta
ja asia C‑416/00, Morellato, tuomio 18.9.2003, Kok. 2003, s. I‑9343, 29 kohta).
Kuten tämän tuomion 59 kohdassa todettiin, jos kattavaan keräysjärjestelmään osallistuminen korvataan ottamalla käyttöön pantti‑
ja takaisinottojärjestelmä, kyseessä olevien valmistajien on muutettava tiettyjä pakkaustensa merkintöjä.
Koska VerpackV:n säännökset eivät vaikuta samalla tavalla yhtäältä Saksassa valmistettujen ja toisaalta muista jäsenvaltioista
tuotujen juomien markkinoille saattamiseen, ne eivät missään tapauksessa voi jäädä EY 28 artiklan soveltamisalan ulkopuolelle
(ks. edellä 67 kohdassa mainitut yhdistetyt asiat Keck ja Mithouard, tuomion 16 ja 17 kohta).

Ympäristönsuojelua koskevat perustelut
On tutkittava, voidaanko VerpackV:n 8 §:n 1 momenttia ja 9 §:n 2 momenttia perustella ympäristönsuojelusyillä sikäli kuin
niillä rajoitetaan kauppaa.
Komissio väittää Ranskan hallituksen tukemana sellaisten luontaisten kivennäisvesien osalta, jotka on pakattava niiden lähteellä,
että kyseistä lainsäädäntöä ei voida perustella ympäristöpolitiikkaan liittyvillä syillä ja että se ei missään tapauksessa
täytä oikeasuhteisuuden arviointiperustetta.
Saksan hallitus puolestaan pitää VerpackV:n 8 ja 9 §:ää perusteltuina ympäristönsuojeluun liittyvien eri tavoitteiden vuoksi,
joita ovat jätteiden syntymisen ehkäiseminen, kertakäyttöpakkauksia koskevien tarkoituksenmukaisimpien jätehuoltoratkaisujen
määrittely ja maiseman suojaaminen jätteiden kasautumiselta luontoon. Se väittää, että vaikka katsottaisiinkin, että kyseisillä
säännöksillä pyritään ainoastaan jätteiden syntymisen ehkäisemistä koskevaan yleiseen tavoitteeseen, kertakäyttöjuomapakkauksia
koskevasta panttijärjestelmästä johtuvat ekologiset edut ovat huomattavasti suuremmat kuin ne mahdolliset haitat, jotka liittyvät
siihen, että tiettyjä pakkauksia on kuljetettava pitkiä etäisyyksiä valmistuspaikalle.
Saksan hallituksen mukaan kertakäyttöpakkauksia koskeva panttijärjestelmä on tarkoituksenmukainen ja välttämätön asetettujen
tavoitteiden saavuttamiseksi, koska kyseessä on toimenpide, jolla ennen kaikkea pyritään muuttamaan kuluttajien käyttäytymistä.
Saksan hallituksen mukaan pantin periminen kertakäyttöpakkauksista saa kuluttajat rinnastamaan kyseiset pakkaukset uudelleenkäytettäviin
pakkauksiin.
Lopuksi Saksan hallitus väittää, että ennalta varautumista ja ennalta ehkäiseviin toimiin ryhtymistä koskevien periaatteiden
mukaan, jotka mainitaan EY 174 artiklan 2 kohdassa, jäsenvaltioilla on ympäristöpolitiikan edun nimissä harkintavaltaa. Saksan
hallituksen mukaan olisi mahdotonta myöntää pitkiä etäisyyksiä kuljetettavien juomien osalta vapautus panttivelvollisuudesta,
koska tällainen vapautus aiheuttaisi paitsi kilpailun vääristymistä niiden yritysten välille, jotka saattavat tuotteensa markkinoille
kertakäyttöpakkauksissa, myös tekisi tehottomaksi uudelleenkäytettävien pakkausten edistämisen, josta säädetään direktiivin
94/62 5 artiklassa. Tällainen vapautus ei olisi myöskään toimiva siksi, että tietyt Saksan alueella sijaitsevat myyntipaikat
eivät ole kaukana niistä Saksan markkinoille saatettavien luontaisten kivennäisvesien valmistuspaikoista, jotka sijaitsevat
Saksan ulkopuolella.
Tämän osalta on syytä palauttaa mieleen, että vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan sellaiset kansalliset toimenpiteet, jotka
ovat omiaan rajoittamaan yhteisön sisäistä kauppaa, voidaan perustella pakottavilla ympäristönsuojeluvaatimuksilla, kunhan
kyseiset toimenpiteet ovat oikeassa suhteessa tavoiteltuun päämäärään (edellä 62 kohdassa mainittu asia komissio v. Tanska,
tuomion 6 ja 9 kohta ja asia C‑389/96, Aher-Waggon, tuomio 14.7.1998, Kok. 1998, s. I‑4473, 20 kohta).
Kuten Saksan hallitus väittää, pantti‑ ja takaisinottojärjestelmän käyttöönotto on omiaan lisäämään tyhjien pakkausten palautusastetta
ja johtaa pakkausjätteiden valikoivaan lajitteluun, mikä omalta osaltaan parantaa näiden jätteiden hyödyntämistä. Sikäli kuin
pantin periminen kannustaa kuluttajaa palauttamaan tyhjät pakkaukset myyntipaikkoihin, se myös myötävaikuttaa jätteiden vähentymiseen
luonnossa.
Sikäli kuin kyseessä olevan lainsäädännön mukaan pakkausjätteistä huolehtimista koskevan uuden järjestelmän voimaantulo riippuu
uudelleenkäytettävien pakkausten osuudesta Saksan markkinoilla, kyseisellä lainsäädännöllä luodaan lisäksi tilanne, jossa
kertakäyttöpakkauksissa olevien juomien myynnin kaikki kasvu kyseisillä markkinoilla tekee järjestelmän vaihtumisen todennäköisemmäksi.
Koska kyseisellä lainsäädännöllä näin ollen kannustetaan asianomaisia valmistajia ja jälleenmyyjiä käyttämään uudelleenkäytettäviä
pakkauksia, sen avulla voidaan osaltaan vähentää niitä jätteitä, joista on huolehdittava, mikä on yksi ympäristönsuojelupolitiikan
yleisistä tavoitteista.
Jotta tällainen lainsäädäntö kuitenkin olisi suhteellisuusperiaatteen mukainen, on selvitettävä, voidaanko siinä toteutetuilla
keinoilla saavuttaa kyseiset tavoitteet ylittämättä sitä, mikä näiden tavoitteiden saavuttamiseksi on tarpeen (ks. asia C‑284/95,
Safety Hi-Tech, tuomio 14.7.1998, Kok. 1998, s. I‑4301, 57 kohta).
Tämän osalta on todettava, että kansallisessa lainsäädännössä on tämän viimeksi mainitun edellytyksen täyttämiseksi annettava
asianomaisille valmistajille ja jälleenmyyjille riittävä siirtymäaika, jotta ne voisivat ennen pantti‑ ja takaisinottojärjestelmän
voimaantuloa mukautua uuden järjestelmän vaatimuksiin.
VerpackV:n 9 §:n 2 momentissa säädetty kuuden kuukauden määräaika pantti‑ ja takaisinottojärjestelmän käyttöönottoa koskevasta
velvollisuudesta annetun ilmoituksen ja tällaisen järjestelmän voimaantulon välillä ei kuitenkaan riitä, jotta luontaisten
kivennäisvesien valmistajat voisivat mukauttaa tuotantonsa ja kertakäyttöpakkauksista syntyvistä jätteistä huolehtimista koskevat
menetelmänsä uuteen järjestelmään, koska tämä järjestelmä on perustettava heti.
Tämän osalta ei oteta huomioon kyseisen kuuden kuukauden määräaikaa edeltävää ajanjaksoa. Senkin jälkeen nimittäin, kun uudelleenkäytettävien
pakkausten osuudet on ensimmäistä kertaa todettu riittämättömiksi, pantti‑ ja takaisinottojärjestelmän voimaantulosta ja mahdollisesti
tämän voimaantulon ajankohdasta ei ole varmuutta, koska tämä riippuu paitsi Saksan markkinoilla olevien uudelleenkäytettävien
pakkausten kokonaisosuuden uusista arvioinneista ja tällaisissa pakkauksissa näille samoille markkinoille saatettavien luontaisten
kivennäisvesien osuudesta myös Saksan hallituksen päätöksestä ilmoittaa kyseisten arviointien tuloksesta.
VerpackV:llä luodaan siten tilanne, jossa epämääräisen ajanjakson ajan pakkausjätteistä huolehtimista koskevan järjestelmän
vaihtuminen ei ole riittävän varmaa, jotta asianomaisen alan taloudellisia toimijoita voitaisiin vaatia perustamaan sellainen
pantti‑ ja takaisinottojärjestelmä, joka olisi käytettävissä hyvin pian sen jälkeen, kun uuden järjestelmän voimaantulon ajankohdasta
on ilmoitettu.
Komission kannetta on näin ollen pidettävä perusteltuna.
Näin ollen on todettava, että Saksan liittotasavalta ei ole noudattanut direktiivin 94/62 5 artiklan eikä EY 28 artiklan mukaisia
velvoitteitaan, koska se on ottanut VerpackV:n 8 §:n 1 momentilla ja 9 §:n 2 momentilla käyttöön järjestelmän, jolla pyritään
pakkausten uudelleenkäyttöön niiden tuotteiden osalta, jotka on direktiivin 80/777 mukaisesti pakattava niiden lähteellä.

Oikeudenkäyntikulut
Yhteisöjen tuomioistuimen työjärjestyksen 69 artiklan 2 kohdan mukaan asianosainen, joka häviää asian, velvoitetaan korvaamaan
oikeudenkäyntikulut, jos vastapuoli on sitä vaatinut. Koska komissio on vaatinut Saksan liittotasavallan velvoittamista korvaamaan
oikeudenkäyntikulut ja koska Saksan liittotasavalta on hävinnyt asian, se on velvoitettava korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
Saman työjärjestyksen 69 artiklan 4 kohdan ensimmäisen alakohdan mukaan jäsenvaltiot, jotka ovat komission vaatimuksia tukevia
väliintulijoita, vastaavat omista oikeudenkäyntikuluistaan.
Näillä perusteilla yhteisöjen tuomioistuin (suuri jaosto) on ratkaissut asian seuraavasti:
1)
Saksan liittotasavalta ei ole noudattanut pakkauksista ja pakkausjätteistä 20 päivänä joulukuuta 1994 annetun Euroopan parlamentin
ja neuvoston direktiivin 94/62/EY 5 artiklan eikä EY 28 artiklan mukaisia velvoitteitaan, koska se on ottanut Verordnung über
die Vermeidung und Verwertung von Verpackungsabfällenin (asetus pakkausjätteiden syntymisen ehkäisemisestä ja niiden hyödyntämisestä)
8 §:n 1 momentilla ja 9 §:n 2 momentilla käyttöön järjestelmän, jolla pyritään pakkausten uudelleenkäyttöön niiden tuotteiden
osalta, jotka luontaisten kivennäisvesien hyödyntämistä ja markkinoille saattamista koskevan jäsenvaltioiden lainsäädännön
lähentämisestä 15 päivänä heinäkuuta 1980 annetun neuvoston direktiivin 80/777/ETY mukaisesti on pakattava niiden lähteellä.
2)
Saksan liittotasavalta velvoitetaan korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
3)
Ranskan tasavalta sekä Ison-Britannian ja Pohjois-Irlannin yhdistynyt kuningaskunta vastaavat omista oikeudenkäyntikuluistaan.
Allekirjoitukset
*
Oikeudenkäyntikieli: saksa.