CELEX: 62002TJ0269
Közösségi védjegy
Felszólalási eljárás
RUFFLES közösségi szóvédjegy bejelentése
RIFFELS korábbi nemzeti védjegy
RUFFLES még korábbi nemzeti védjegy
A nemzeti és a közösségi védjegyek párhuzamos fennállása és megegyezése

A jogvita előzményei
1       1996. április 1-jén a PepsiCo Inc. a közösségi védjegyről szóló, 1993. december 20-i 40/94/EK módosított tanácsi rendelet
(HL 1994. L 11., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 17. fejezet, 1. kötet, 92. o.) alapján közösségi védjegybejelentést nyújtott
be a Belső Piaci Harmonizációs Hivatalhoz (védjegyek és formatervezési minták) (OHIM).
2       A lajstromoztatni kívánt védjegy a RUFFLES szómegjelölés volt.
3       A bejelentést a védjegyekkel ellátható termékek és szolgáltatások nemzetközi osztályozására vonatkozó, felülvizsgált és módosított,
1957. június 15-i Nizzai Megállapodás szerinti 29. és 30. osztályba tartozó áruk vonatkozásában tették, az alábbi leírással:
–       29. osztály: „Hús, hal-, baromfi- és vadhús; húskivonatok; tartósított, szárított és főzött gyümölcsök és zöldségek; zselék,
lekvárok (dzsemek), kompótok; tojások, tej és tejtermékek; étkezési olajok és zsírok”;
–       30. osztály: „Kávé, tea, kakaó, cukor, rizs, tápióka, szágó, kávépótló szerek; lisztek és más gabonakészítmények; kenyér,
péksütemények és cukrászsütemények, fagylaltok; méz, melaszszirup; élesztő, élesztőporok; só, mustár; ecet, mártások (fűszeres);
fűszerek; jég”.
4       A védjegybejelentést a
Közösségi Védjegyértesítő
1997. december 22-i számában hirdették meg.
5       1998. március 23-án a beavatkozó, az Intersnack Knabber-Gebäck GmbH & Co. KG (korábban Convent Knabber-Gebäck GmbH & Co. KG),
a 40/94 rendelet 42. cikkének (1) bekezdése alapján felszólalt a bejelentett megjelölés lajstromozásával szemben.
6       A felszólalást arra alapozták, hogy a 40/94 rendelet 8. cikke (1) bekezdésének b) pontja alapján fennáll az összetévesztés
veszélye a „szárított zöldségek” (29. osztály) és a „gabonakészítmények, péksütemények és cukrászsütemények” (30. osztály)
vonatkozásában bejelentett megjelölés és a beavatkozó által Németországban a „sültburgonya, chips” áruk tekintetében lajstromoztatott
korábbi nemzeti RIFFLES védjegy között.
7       1999. november 23-i határozatával a felszólalási osztály helyt adott a felszólalásnak a „szárított zöldségek” és a „péksütemények
és cukrászsütemények” tekintetében azon az alapon, hogy az ütköző megjelölések által érintett áruk között fennálló azonosság
és részleges hasonlóság, valamint a szóban forgó megjelölések hasonlósága miatt a két megjelölés összetéveszthető. Másfelől
viszont a „gabonakészítmények” tekintetében a felszólalást elutasította.
8       2000. január 24-én a felperes a 40/94 rendelet 59. cikke alapján fellebbezést nyújtott be az OHIM-hoz a felszólalási osztály
határozata ellen. 2000. június 23-i beadványában kifejtette fellebbezése indokait.
9       2001. május 2-án a beavatkozó benyújtotta észrevételeit a felperes fellebbezésével kapcsolatban, amely észrevételeket az OHIM
2001. május 4-i levelével közölt tájékoztatásul a felperessel.
10     2001. június 13-i levelében a felperes azt kérte a fellebbezési tanácstól, hogy a 40/94 rendelet 61. cikkének (2) bekezdése
alapján hívja fel új észrevételek benyújtására.
11     2001. június 27-i levelében a fellebbezési tanács ezt a kérelmet elutasította.
12     A felperesnek 2002. június 24-én kézbesített 2002. június 10-i határozatával (a továbbiakban: megtámadott határozat) az OHIM
első fellebbezési tanácsa a elutasította fellebbezést. Miután megállapította, hogy a fellebbezési kérelem kizárólag azon az
állításon alapul, hogy a felperes Németországban a beavatkozóénál korábbi védjeggyel rendelkezik, a fellebbezési tanács megállapította,
hogy ez az állítás nem kérdőjelezi meg a felszólalási osztály határozatát. Ennek a korábbi nemzeti lajstromozásnak ugyanis
nincsen jelentősége a felszólalási eljárás kimenetele szempontjából, és a felperes egyébként sem bizonyította a lajstromozás
fennállását (megtámadott határozat 17-21. pontja).

Az eljárás és a felek kérelmei
13     Az Elsőfokú Bíróság Hivatalához 2002. szeptember 2-án benyújtott keresetlevelében a felperes az alábbi keresetet terjesztette
elő.
14     A beavatkozó 2003. január 23-án, az OHIM pedig január 31-én benyújtotta válaszbeadványát. 2003. január 27-én válaszbeadványa
kiegészítésére a beavatkozó további iratokat nyújtott be.
15     2003. március 5-i levelében az Elsőfokú Bíróság eljárási szabályzata 135. cikkének 2. §-a alapján a felperes engedélyt kért
az Elsőfokú Bíróságtól válaszbeadvány benyújtására, valamint arra kérte az Elsőfokú Bíróságot, hogy döntsön egy állítólag
korábban megfogalmazott, a Lovells német ügyvédi irodának a felperes által hivatkozott német védjeggyel kapcsolatos véleményére
vonatkozó kérelemről.
16     2004. április 22-i levelében az Elsőfokú Bíróság e két kérelmet elutasította, és a második kérelemre vonatkozóan felhívta
a figyelmet arra, hogy az általa felhasználni kívánt bizonyítékok előterjesztése a felperes feladata, mégpedig az eljárási
szabályzatban előírt feltételekkel és határidőkön belül.
17     2004. április 30-i levelében a felperes az Elsőfokú Bíróság Hivatalához benyújtotta a Lovells ügyvédi irodának ugyanezen a
napon keltezett véleményét, amelyet csatoltak az ügy irataihoz.
18     A felperes keresetében azt kéri, hogy az Elsőfokú Bíróság:
–       helyezze hatályon kívül a megtámadott határozatot;
–       az OHIM-ot kötelezze a költségek viselésére.
19     Az OHIM azt kéri, hogy az Elsőfokú Bíróság:
–       utasítsa el a keresetet;
–       a felperest kötelezze a költségek viselésére.
20     A beavatkozó azt kéri, hogy az Elsőfokú Bíróság utasítsa el a keresetet.

Indokolás
21     A felperes három hatályon kívül helyezési jogalapra hivatkozik. A védelemhez való jogok megsértésére alapozott első jogalap
keretében a felperes azt sérelmezi, hogy a fellebbezési tanács nem tette számára lehetővé azt, hogy a RUFFLES korábbi német
védjegy fennállását bizonyítsa. A kérelemhez való kötöttség elvének sérelmére alapozott második jogalap keretében a felperes
azt sérelmezi, hogy a fellebbezési tanács nem vette figyelembe azt, hogy az előterjesztett bizonyítékokra és a beavatkozó
tiltakozásának hiányára tekintettel e védjegy fennállása elfogadott ténynek minősül az OHIM előtti eljárásban. A közösségi
védjegyek és a nemzeti védjegyek párhuzamos fennállásának és megegyezésének megsértésére alapozott harmadik jogalap keretében
a felperes lényegében azt állítja, hogy a RUFFLES korábbi német védjegyének puszta fennállása miatt a felszólalást el kellett
volna utasítani.
22     Nem vitatott, hogy a felszólalás ellen a felperes az OHIM előtt kizárólag a RUFFLES német védjegy fennállására hivatkozott,
amely védjegynek állítása szerint jogosultja, és amelyet a beavatkozó védjegyénél korábban lajstromozásra került. A felperes
szerint e védjegy fennállása önmagában indokolta volna a felszólalás elutasítását.
23     Az OHIM előtt folyó eljárás folyamán így a felperes egyáltalán nem hivatkozott az állított védjegy használatára annak bizonyítása
végett, hogy e védjegy és a beavatkozó védjegye ténylegesen együtt létezik, pedig ez releváns tényező lehetett volna annak
értékelésekor – amely értékelést a 40/94 rendelet alapján az OHIM önállóan végez el –, hogy a bejelentett közösségi megjelölés
és a beavatkozó védjegye között fennáll-e az összetévesztés veszélye.
24     A felperes azt sem állította, még kevésbé bizonyította, hogy a korábbi német védjegye alapján elérte volna a beavatkozó védjegyének
az illetékes nemzeti hatóságok általi törlését, de még csak azt sem, hogy e célból eljárást indított volna.
25     Ilyen körülmények között az Elsőfokú Bíróság megállapítja, hogy függetlenül attól, hogy a felperes az OHIM előtt bizonyította-e
a korábbi német védjegyének fennállását, e védjegynek a fennállása önmagában még egyébként sem indokolhatta volna a felszólalás
elutasítását. A felperesnek azt is be kellett volna bizonyítania, hogy a beavatkozó védjegyének az illetékes nemzeti hatóságok
általi törlését elérte.
26     A nemzeti védjegy – a jelen esetben a beavatkozó védjegyének – érvényességét ugyanis nem lehet közösségi védjegy-bejelentési
eljárás keretében megtámadni, hanem kizárólag az érintett tagállamban lefolytatott törlési eljárás keretében (az Elsőfokú
Bíróság T‑6/01. sz., Matratzen Concord kontra OHIM − Hukla Germany (MATRATZEN) ügyben 2002. október 23-án hozott ítéletének
[EBHT 2002., II‑4335. o.] 55. pontja). Továbbá, bár az OHIM feladata annak vizsgálata, hogy a felszólaló által előterjesztendő
bizonyítékok alapján a felszólalás alátámasztására felhozott nemzeti védjegy létezik-e, nem köteles döntést hozni arról az
összeütközésről, amely e védjegy és valamely másik védjegy között nemzeti szinten áll fenn, és amely a nemzeti hatóságok hatáskörébe
tartozik.
27     Ezért állapíthatta meg a fellebbezési tanács a megtámadott határozat 17. pontjában, hogy „valamely tagállamban egy védjegy
nemzeti lajstromozásának valamely másikkal szemben fennálló elsőbbsége nem releváns az OHIM előtt folyó felszólalási eljárások
szempontjából annyiban, amennyiben nem terjesztettek elő arra vonatkozó bizonyítékot, hogy a [közösségi védjegyet] bejelentő
a felszólaló védjegy lajstromoztatása ellen törlési kérelmet nyújtott be”.
28     Szemben azzal, amit a felperes állít, semmi abszurd vagy ésszerűtlen nincsen abban, hogy az OHIM helyt adjon valamely korábbi
nemzeti védjegyre alapozott felszólalásnak, akkor is, ha a közösségi védjegyet bejelentő egy még annál is korábbi nemzeti
védjegyre hivatkozik, mivel a felszólaló védjegyének érvényességét az illetékes nemzeti hatóságok előtt nem támadták meg.
Sőt, ez a megoldás tiszteletben tartja az OHIM és e nemzeti hatóságok közötti hatásköri megosztást.
29     A felperes további érveket vonultat fel. Egyfelől szerinte az OHIM álláspontja azt az abszurd helyzetet eredményezné, hogy
RUFFLES közösségi védjegybejelentés elutasítása e bejelentésnek nemzeti védjegybejelentéssé történő átalakítását csak Németországban
akadályozná meg, abban az országban, ahol a felperes egy olyan lajstromozott védjegy jogosultja, amelynél fogva a szóban forgó
árukat e megjelöléssel forgalmazhatja. Másfelől ésszerűtlen lenne az, hogy a felperestől megtagadják a közösségi védjeggyel
együtt járó oltalmat, amikor a gyakorlatban azt nemzeti védjegybejelentések útján is megszerezheti. E két érv azon a be nem
bizonyított feltevésen alapszik, hogy a felperes ténylegesen jogosult áruit Németországban a RUFFLES megjelöléssel forgalmazni.
Azt ugyanis egyáltalán nem bizonyították be, hogy a beavatkozó e jogot a RIFFELS védjegye alapján nem támadhatja meg.
30     Ami pedig a felperesnek az OHIM első fellebbezési tanácsának egy felszólalási eljárásra vonatkozó, 2000. szeptember 12-i határozatára
(R 415/1999‑1. sz. ügy) történő utalást illeti, ki kell emelni, hogy a fellebbezési tanács határozatainak jogszerűségét kizárólag
a közösségi bíróság által értelmezett 40/94 rendelet alapján kell értékelni, nem pedig valamely tagállami korábbi határozathozatali
gyakorlata szerint (az Elsőfokú Bíróság T‑106/00. sz., Streamserve kontra OHIM (STREAMSERVE) ügyben 2002. február 27-én hozott
ítéletének [EBHT 2002., II‑723. o.] 66. pontja, és a T‑36/01. sz., Glaverbel kontra OHIM (Üveglap felülete) ügyben 2002. október
9-én hozott ítéletének [EBHT 2002., II‑3887. o.] 35. pontja). Ez a hivatkozás tehát nem releváns. A hivatkozás mindenesetre
a jelen ügybelitől teljesen eltérő helyzetre vonatkozik. Az R 415/1999‑1. sz. ügyben ugyanis a közösségi védjegyet bejelentő
nemcsak egy korábbi nemzeti védjegyből eredő jogosultság puszta fennállására hivatkozott, mint a jelen ügyben, hanem a védjegyének
a nemzeti területen a felszólaló védjegyével való tényleges és párhuzamos fennállására. Pontosan ezen oknál fogva állapította
meg a fellebbezési tanács az összetéveszthetőség hiányát, és utasította el a felszólalást (e határozat 22. pontja). Ugyanis
ilyen körülmények között ténylegesen problématikus lett volna helyt adni a felszólalásnak, és ezért megtagadni a közösségi
védjegyoltalmat, miközben a védjegybejelentőnek lehetősége volt ugyanazt az oltalmat az Európai Unió területén nemzeti eljárások
útján is megszerezni (lásd az OHIM első fellebbezési tanácsa 2000. szeptember 12-i határozata [hivatkozás fent] 22. pontjának
utolsó előtti mondatát). A jelen ügyben teljesen más a helyzet, mivel a felperes által hivatkozott német védjegy érvényesülésének
bizonytalanságára tekintettel nem került bebizonyításra az, hogy a felperes nemzeti eljárások útján ugyanolyan terjedelmű
oltalmat szerezhet, mint amelyet a közösségi védjegyoltalom nyújthatna.
31     Végül pedig szemben azzal, amit a felperes állít, a 40/94 rendelet 106. cikke nem alkalmazható analógia útján a jelen ügyben.
E rendelkezés ugyanis a korábbi jogoknak a későbbi közösségi védjegy használatával történő megsértéséből fakadó – a tagállami
jogszabályokban biztosított ‑ igények nemzeti hatóságok előtti érvényesítésére irányuló jogosultságra vonatkozik. Márpedig
a jelen ügyben nem arról van szó, hogy a felperes az illetékes német hatóságok előtt olyan közösségi védjegy használata ellen
szólalna fel, amely valamely korábbi jogot sértene, hanem arról, hogy a felperes az OHIM előtt sérelmezi egy német védjegy,
azaz a felszólaló védjegyének érvényesülését. A jelen ügy körülményei és a 40/94 rendelet 106. cikke által szabályozott helyzet
között tehát semmiféle analógia nem áll fenn. Egyébként – ahogyan az már kifejtésre került – a fenti igényérvényesítés kizárólag
a német hatóságok hatáskörébe tartozik, és azt a német jog szabályozza.
32     A fentiekből következően a harmadik hatályon kívül helyezésre irányuló jogalapot, amely azon a megfontoláson alapul, hogy
a fellebbezési tanács megsértette a közösségi védjegyek és a nemzeti védjegyek párhuzamos fennállására és megegyezésére vonatkozó
elveket, el kell utasítani.
33     Ami a védelemhez való jogok megsértésére vonatkozó első és a kérelemhez való kötöttség elvének megsértésére vonatkozó második
jogalapot illeti, mindent egybevetve e jogalapokon keresztül a felperes ellentmondóan egyszerre sérelmezi azt, hogy az OHIM
nem tette számára lehetővé, hogy bizonyítsa a korábbi német védjegyének fennállását, valamint azt, hogy e védjegyet, amelynek
fennállása az OHIM előtti eljárásban elfogadott tény volt, nem vette tekintetbe. Meg kell azonban állapítani, hogy függetlenül
attól, hogy e két jogalap megalapozott-e, azok közül egyik sem vonhatná maga után a megtámadott határozat hatályon kívül helyezését.
Ugyanis ‑ ahogyan az fent kifejtésre került, illetve ahogyan azt a fellebbezési tanács a megtámadott határozat 17. pontjában
lényegében kifejtette ‑ a felperes által hivatkozott német védjegy puszta fennállása nem alapozhatja meg a felszólalás elutasítását
arra vonatkozó további bizonyíték hiányában, hogy a vitatott védjegyet törölték. Márpedig nem vitatott, hogy az OHIM előtt
a felperes csak az állítólagos német védjegyének fennállására hivatkozott.
34     A fentiekből következően az első és a második jogalapok megalapozatlanok.
35     Végül pedig ami a felperes korábbi német védjegyére vonatkozó lajstromkivonatot, valamint a Lovells német ügyvédi irodának
az arra vonatkozó véleményét illeti, hogy ez utóbbi védjegy hogyan érvényesül a beavatkozó védjegyéhez képest, amely két dokumentumot
a felperes az Elsőfokú Bírósághoz nyújtotta be, azok elfogadhatatlanok. Az állandó ítélkezési gyakorlat szerint ugyanis az
Elsőfokú Bírósághoz a 40/94 rendelet 63. cikke alapján benyújtott kereset a fellebbezési tanács határozatai jogszerűségének
vizsgálatára irányul. Az Elsőfokú Bíróság előtt hivatkozott, ám korábban az OHIM fórumai előtt nem ismertetett tények csak
akkor érintik az ilyen határozat jogszerűségét, ha az OHIM-nak ezeket hivatalból figyelembe kellett volna venni. Mint az e
rendelet 74. cikke (1) bekezdésének utolsó fordulatából következik, miszerint a lajstromozás viszonylagos kizáró okaival összefüggő
eljárásban az OHIM a vizsgálat során kötve van a felek által előterjesztett tényálláshoz, bizonyítékokhoz és érvekhez, valamint
a kérelem szerinti igényekhez, az OHIM nem köteles hivatalból figyelembe venni azokat a tényeket, amelyeket a felek nem terjesztettek
elő. Ennek megfelelően ezen tények nem kérdőjelezhetik meg a fellebbezési tanács valamely határozatának jogszerűségét (legutóbb
az Elsőfokú Bíróság T‑115/03. sz., Samar kontra OHIM – Grotto [GAS STATION] ügyben 2004. július 13-án hozott ítéletének [EBHT 2004.,
II‑0000. o.] 13. pontja).
36     A fenti megállapítások alapján a jelen keresetet el kell utasítani.

A költségekről
37     Az eljárási szabályzat 87. cikkének 2. §-a alapján az Elsőfokú Bíróság a pervesztes felet kötelezi a költségek viselésére,
ha a pernyertes fél ezt kérte. A felperest, mivel pervesztes lett, az OHIM kérelmének megfelelően kötelezni kell a költségek
viselésére.
38     Az eljárási szabályzat 87. cikkének 4. §-a alapján a beavatkozó, a költségviselésre vonatkozó kérelme hiányában, maga viseli
saját költségeit.
A fenti indokok alapján
AZ ELSŐFOKÚ BÍRÓSÁG (ötödik tanács)
a következőképpen határozott:
1)
A keresetet elutasítja.
2)
A felperest kötelezi a saját és a Belső Piaci Harmonizációs Hivatal (védjegyek és formatervezési minták) (OHIM) költségeinek
viselésére.
3)
A beavatkozó maga viseli saját költségeit.
Vilaras
Dehousse
Šváby
Kihirdetve Luxembourgban, a 2005. április 21-i nyilvános ülésen.
H. Jung

M. Vilaras
hivatalvezető

elnök
*
Az eljárás nyelve: angol.