CELEX: 62005TJ0450
Конкуренция
Картели
Дистрибуция на моторни превозни средства
Решение, с което се установява нарушение на член 81 ЕО
Ограничаване на паралелния износ от Нидерландия
Система на заплащане на концесионерите и натиск
Споразумение с антиконкурентна цел
Глоби
Тежест и продължителност на нарушението

Обстоятелства, предхождащи спора
Automobiles Peugeot SA (наричано по-нататък „AP“) е производител на автомобили, дъщерно дружество, 100% собственост на холдинговото дружество Peugeot SA. AP разработва, произвежда и осъществява дистрибуция на леки автомобили от марката „Peugeot“.
Peugeot Nederland NV (наричано по-нататък „PNE“), дъщерно дружество, 100% собственост на AP, организира и ръководи дистрибуторската мрежа за стоките и услугите Peugeot в Нидерландия. Дейността на PNE включва внос, износ и дистрибуция на нови леки автомобили от марката „Peugeot“, на резервни части, на аксесоари и на свързаните с тях консумативи и доставка на следпродажбен сервиз.
Дистрибуторската мрежа за стоки и услуги Peugeot в Нидерландия се състои от концесионери, независими дружества, обвързани с договор за концесия с PNE, както и от търговци на дребно, договорно обвързани с концесионерите.
Vereniging Peugeot Dealers Nederland (наричано по-нататък „VPDN“) е сдружението на концесионерите и на представителите на марката „Peugeot“ в Нидерландия.
През 1997 г. и през 1998 г. Комисията на Европейските общности във връзка с три оплаквания се запознава със сведения, съгласно които AP в съдружие с PNE (наричани по-нататък общо „жалбоподателите“) прилагало мерки, които имали за цел ограничаване на паралелния износ от Нидерландия за други държави членки в нарушение на член 81, параграф 1 ЕО.
На 10 септември 1999 г. и на Комисията приема решения, с които разпорежда извършването на проверки на основание на член 14 от Регламент № 17 на Съвета от , Първи регламент за прилагане на членове [81 ЕО] и [82 ЕО] (
ОВ 13, 1962 г. стр. 204
; Специално издание на български език, 2007 г., глава 8, том 1, стр. 3). Проверките са извършени съответно на 22 и и на 2 и
С писмо от 29 април 2004 г. Комисията изпраща на жалбоподателите известие за нарушения.
С писмо от 30 юли 2004 г. AP отговаря на известието за нарушения.
С писма от 17 ноември 2004 г. на основание член 18 от Регламент (ЕО) № 1/2003 на Съвета от относно изпълнението на правилата за конкуренция, предвидени в членове 81[ЕО] и 82 [ЕО] (
ОВ L 1, 2003 г., стp. 1
; Специално издание на български език, 2007 г., глава 8, том 1, стр. 167), Комисията изпраща до концесионери на „Peugeot“ в Нидерландия искания за предоставяне на информация, чиято цел е да внесат яснота по отношение на основателността на някои твърдения, съдържащи се в отговора на известието за нарушения.
С писмо от 26 май 2005 г. Комисията съобщава на AP данните, получени в резултат на тези искания за предоставяне на информация.
С писмо от 27 юни 2005 г. AP отговаря на писмото от
На 5 октомври 2005 г. Комисията приема Решение C (2005) 3683 окончателен относно процедура по прилагане на член 81 [ЕО] (Дела F-2/36.623/36.820/37.275 — SEP и др./Automobiles Peugeot SA; наричано по-нататък „обжалваното решение“), което е нотифицирано на AP с писмо от Резюме на обжалваното решение е публикувано в
Официален вестник на Европейския съюз
от (
ОВ L 173, стр. 20
).
В обжалваното решение Комисията приема, че жалбоподателите в съгласие с концесионерите, членове на мрежата Peugeot в Нидерландия, са извършили нарушение на член 81, параграф 1 ЕО, като са приложили мерки, които са имали за цел да възпрепятстват паралелния износ на леки автомобили от Нидерландия, предназначени за крайни потребители, установени в други държави членки (съображение 136 и член 1 от обжалваното решение).
Най-напред Комисията установява наличието на система на заплащане, въведена с циркулярни писма между 1997 г. и 2003 г. и предвиждаща изплащането на концесионерите, които са приближавали и дори са надхвърляли продажните си цели, на бонус за всяка продажба на регистриран в Нидерландия лек автомобил, следователно според Комисията с изключение на предназначените за износ продажби (съображения 23—51 от обжалваното решение).
В отговор на възражение, съгласно което в тези циркулярни писма след 1997 г. не се упоменава регистрация в Нидерландия, а само „жълта табела“ или „сива табела“ с регистрационен номер, по които се разграничавала без оглед на мястото на регистрация, регистрацията на частните коли от регистрацията на служебните коли, Комисията преценява, че системата на заплащане е продължила и след 1997 г. да изключва износа от ползването на бонуса (съображения 52—59 от обжалваното решение).
По-нататък Комисията излага, че жалбоподателите не само са създали описаната система за заплащане, но че те също така са упражнявали натиск върху холандските концесионери за ограничаване на продажбите за износ (съображение 73 от обжалваното решение).
Като такъв натиск Комисията определя, първо, инициативите, които са имали за цел да насочат вниманието на концесионерите към необходимостта от ограничаване на износа (съображения 74—76 и 125 от обжалваното решение), второ, прекия натиск върху конкретни концесионери (съображения 77 и 78, 126 и 127 от обжалваното решение), трето, заплахите за намаляване на доставките от изнасяните в най-голям обем модели (съображения 79—81 и 128 от обжалваното решение), и четвърто, ограниченията на доставките (съображения 82—85 и 128 от обжалваното решение).
Като се основава на практиката на Съда и на Първоинстанционния съд в областта на ограниченията на паралелния износ в сектора на дистрибуцията на леките автомобили, Комисията (съображения 102—104 от обжалваното решение) преценява, че предприетите от жалбоподателите мерки, изразяващи се в система на заплащане и в натиск, представляват антиконкурентни мерки с оглед на целта (вж. съответно съображения 105—123 и 124—129 от обжалваното решение).
Що се отнася до съвпадението на волеизявленията, необходимо за установяването на споразумение по смисъла на член 81, параграф 1 ЕО, Комисията преценява, че тези мерки не са съставлявали едностранни действия от страна на жалбоподателите, а че те са се превърнали в част от договорните отношения с концесионерите (съображение 89 от обжалваното решение).
Затова, що се отнася до системата на заплащане, Комисията преценява, че доказателството за съгласието от страна на концесионерите произтича от обстоятелството, че те са продължили да закупуват леки автомобили от PNE в рамките на тази система (съображение 95 от обжалваното решение). Комисията изтъква също така като улики наличието на система за последващ контрол и санкции (съображение 96 от обжалваното решение) и обстоятелството, че системата на заплащане е била резултат от продължителни обсъждания с VPDN, които са имали за цел търговските условия на жалбоподателите да бъдат приети от членовете на холандската мрежа и най-малкото са осветлявали позицията на PNE пред тях (съображения 97 и 98 от обжалваното решение). Според Комисията обстоятелството, че от 2000 г. жалбоподателите са искали от концесионерите да изразяват изрично всяко евентуално възражение от тяхна страна по отношение на системата на заплащане, е само изрично проявление на едно предложение за споразумение, което вече е довело до реално съвпадане на волеизявленията от 1997 г. (съображение 99 от обжалваното решение).
Що се отнася по-нататък до натиска, Комисията приема, че отправената от жалбоподателите покана до концесионерите, имаща за цел да се гарантира, че дейностите на последните по износа ще запазят характер на изключение, е била приета по принцип от всички членове на мрежата, като се изключат някои изолирани намеси, с които производителят на автомобили е успявал да поддържа така установената дисциплина (съображение 100 in fine от обжалваното решение). Тя счита, че натискът върху концесионерите за възпрепятстване на паралелния износ следователно е бил съставна част от сключваните между жалбоподателите и членовете на мрежата в Нидерландия договори за дистрибуция (съображение 101 от обжалваното решение).
След като посочва по същество, че отчитането на конкретните резултати от едно споразумение е излишно, при положение че то, какъвто е конкретният случай, има за цел ограничаването на конкуренцията (съображение 130 от обжалваното решение), Комисията все пак разглежда тези резултати, като и в това отношение прави разграничение между системата за заплащане (съображения 131—134 от обжалваното решение) и натиска (съображение 135 от обжалваното решение). Тя прави извода, че възприетата от жалбоподателите и прилагана със съгласието на концесионерите стратегия, както и всяка от съставляващите я мерки, е имала не само за цел, но и за резултат ограничаването на конкуренцията по смисъла на член 81, параграф 1 ЕО (съображение 136 от обжалваното решение).
Комисията също така прави преценка на засягането на търговията в Общността (съображения 137 и 138 от обжалваното решение) и приема, че дерогацията по член 81, параграф 3 ЕО на прогласената в параграф 1 от тази разпоредба забрана, не е приложима в конкретния случай, по-конкретно с оглед на противоречието на системата на заплащане с член 6, параграф 1, точка 8 от Регламент (ЕО) № 1475/95 на Комисията от 28 юни 1995 година относно прилагането на член [81, параграф 3 ЕО] към определени категории споразумения за дистрибуция и продажбен и следпродажбен сервиз на моторни превозни средства (
ОВ L 145, стр. 25
) (съображения 139—148 от обжалваното решение), съгласно който „освобождаване[то] не се прилага, когато […] доставчикът, без обективно основателна причина, предоставя на дистрибуторите заплащане, изчислявано в зависимост от местоназначението на продадените моторни превозни средства или от местоживеенето на купувача“. Комисията разглежда и въпросите, свързани с продължителността на нарушението (съображения 149—153 от обжалваното решение), с адресатите на обжалваното решение (съображения 155 и 156 от обжалваното решение) и с налагането на глоба (съображения 157—181 от обжалваното решение).
При тези обстоятелства Комисията заключава за наличието на много сериозно нарушение, което оправдава определянето на началния размер на глобата на 30 милиона евро (съображения 163—173 от обжалваното решение) и което е с продължителност от шест години и девет месеца, оправдаваща определянето на допълнителен размер на глобата от 10% за всяка година от нарушението и от 5% за приключило шестмесечие (съображения 174—178 от обжалваното решение).
Обжалваното решение съдържа следните разпоредби:
„Член 1
[AP] и неговото дъщерно дружество [PNE] са нарушили член 81, параграф l [ЕО], като са сключили, лично или представлявани от посредници, действащи от тяхно име, споразумения с концесионери от дистрибуторската мрежа на Peugeot в Нидерландия, които са имали за цел и резултат да възпрепятстват продажбите за крайни потребители в други държави членки. Нарушението е започнало в началото на януари 1997 г. и е продължило до края на септември 2003 г.
Член 2
Доколкото все още не са направили това, посочените в член 1 предприятия трябва да прекратят установеното в посочения член нарушение. Те трябва да се въздържат в бъдеще от ново прилагане или от продължаване на прилагането на всяка съставомерна на посоченото нарушение мярка и от приемането на мерки с равностойна цел или резултат.
Член 3
За нарушението, посочено в член 1 на [AP] и на неговото дъщерно дружество [PNE], които са солидарно отговорни, се налага глоба от 49,5 милиона евро.
[…]“
Производство и искания на страните
На 21 декември 2005 г. жалбоподателите подават настоящата жалба в секретариата на Първоинстанционния съд.
Жалбоподателите искат от Първоинстанционния съд:
—
да отмени обжалваното решение,
—
при условията на евентуалност да измени член 3 от обжалваното решение, като намали размера на глобата,
—
да осъди Комисията да заплати съдебните разноски.
Комисията иска от Първоинстанционния съд:
—
да отхвърли жалбата,
—
да осъди жалбоподателите да заплатят съдебните разноски.
От правна страна
В подкрепа на настоящата жалба жалбоподателите изтъкват пет правни основания. Първото правно основание е изведено от липсата на споразумение по смисъла на член 81, параграф 1 ЕО. Второто правно основание е изведено от липсата на антиконкурентна цел на системата на заплащане на концесионерите и на натиска. Третото правно основание е изведено от неправилната преценка на продължителността на нарушението и от противоречиви мотиви. Четвъртото правно основание е изведено от неправилната преценка на последиците от твърдяното антиконкурентно споразумение. С петото правно основание, изведено от нарушение на член 23, параграфи 2 и 3 от Регламент № 1/2003 и от Насоките относно метода за определяне на размера на глобите, налагани съгласно член 15, параграф 2 от Регламент № 17 и член 65, параграф 5 (ВС) (
ОВ C 9, 1998 г., стр. 3
; Специално издание на български език, 2007 г., глава 8, том 3, стр. 69, наричани по-нататък „Насоките“), се цели намаляване на размера на глобата.
Първоинстанционният съд преценява, че най-напред следва да се обсъди второто правно основание, изведено от липсата на антиконкурентна цел на системата за заплащане и на натиска.
1.
По второто правно основание, изведено от липсата на антиконкурентна цел на системата на заплащане на концесионерите и на натиска
Доводи на страните
Жалбоподателите поддържат, че извън техните забележки във връзка с 1997 г. системата на заплащане на концесионерите не е имала антиконкурентна цел, а е имала за цел само развитието на пазарния дял на PNE в Нидерландия.
Изпратените до концесионерите циркулярни писма във връзка с тази система с нищо не позволявали да се предположи, че тя е имала дори като второстепенна цел ограничаването на износа, а единствено давала израз на желанието за развитие на марката „Peugeot“ в Нидерландия. Тези циркулярни писма не съдържали елементи от естество да ограничат износа. Макар и да било вярно, че циркулярните писма за 1997 г. съдържали елемент, отнасящ се до регистрациите на нови моторни превозни средства на нидерландския пазар, този елемент отпаднал в последващите циркулярни писма, които не вземали отношение по въпроса за износа. Нямало никакво основание направеното в циркулярните писма упоменаване на „регистрациите“ или пък на „жълтите табели“ и „сивите табели“ да бъдело ограничавано само до продажби на територията на Нидерландия.
Впрочем PNE изплащало бонуса за изнесените моторни превозни средства, когато концесионерът направел искане за това и няколко концесионери потвърдили, че са знаели за възможността да се изплати бонус за износа при представяне на документи, установяващи регистрация на името на краен клиент. Други концесионери заявили, че нямат интерес към плащането на бонуса за износа, а други пък проявили недобросъвестност в отговорите си до Комисията. Във всички случаи разнообразието в отговорите на концесионерите на въпросите на Комисията било достатъчно, за да се оспорят нейните прибързани изводи в условията на една по-комплексна действителност.
Използваната от концесионерите и от жалбоподателите информационна система DIALOG за получаване и управление на поръчките за моторни превозни средства и информационната система RDC, осигуряваща на жалбоподателите подробна информация за всички продавани в Нидерландия моторни превозни средства „Peugeot“ (вж. съображения 60—72 от обжалваното решение), били само средства за изпълнение на управленски и данъчни задачи, а не средства за контрол и за ограничаване на износния поток.
Недостигът в снабдяването на нидерландските концесионери с моторни превозни средства не бил израз на желанието на PNE за ограничаване на износа, а представлявал явление, засягащо цяла Европа, и снабдяването с моторни превозни средства на Нидерландия само с едно изключение винаги надвишавало чувствително предвидените финансови средства. По своята природа явлението недостиг било чуждо на системата на заплащане и не давало на Комисията основание да смята, че една такава система е имала за цел ограничаването на износа.
Неоснователно Комисията приемала за натиск едни обикновени размисли и изявления, които освен това често пъти не изхождали от самото PNE. PNE не се опитвало да обезсърчи износа, а само припомняло на концесионерите правилата за продажба на упълномощени представители.
Комисията изтъква, че в конкретния случай не става дума за определяне на целените показатели за продажбите за отдадения на концесия район, а за изключване на продажбите за износ от предоставянето на бонуса. От гледна точка на правото на конкуренцията можело да се приеме стимулирането на концесионерите към максимално увеличаване на степента на навлизане в съответните им договорно определени райони, но не и степента на навлизане на националната територия.
Жалбоподателите изглежда приемали, че циркулярното писмо за 1997 г. предвиждало прилагането на бонуса единствено за регистрациите в Нидерландия. Твърдението, съгласно което единствената цел на бонуса била да се развива пазарният дял, не било подкрепено с доказателства. А и ограничителната цел, произтичаща от изключването на износа от бонуса, премахвала напълно относимостта към евентуални други правомерни цели на тази система.
Що се отнася до циркулярните писма за 1998—2003 г., Комисията не разбира как съдържащите се в тях изрази „жълти табели“ и „сиви табели“ биха могли да бъдат възприемани по друг начин, освен като обозначаващи регистрация в Нидерландия. Тези циркулярни писма не можело да бъдат разбирани като формулирани по неутрален начин. Обжалваното решение не криело обстоятелството, че бонусът е можел да бъде изплащан и на концесионери износители, направили специално искане за това, но с това ограничителната цел на тези циркулярни писма не отпадала, защото огромното мнозинство от концесионерите никога не били правили такива искания. Според Комисията PNE, което сигурно е осъзнавало незаконосъобразността на изключването на износа от бонусите, напълно е било в състояние да прецени за предпазливо да уважи редките искания на бонус за износа. Становището на Комисията се потвърждавало от отговорите, получени от концесионери, известни с това, че са разгърнали износна дейност през обсъждания период и жалбоподателите не успявали да я опровергаят.
Според Комисията, що се отнася до информационните средства DIALOG и RDC, твърдeният факт, че те обслужвали данъчни цели, не изключвал тяхното използване, какъвто е конкретният случай, по указания от нея начин, а именно за установяване и контрол върху износа (съображение 122 от обжалваното решение).
Що се отнася до недостига, жалбоподателите не разбирали добре обжалваното решение. В него Комисията не ги упреквала в предизвикването на недостиг с цел ограничаване на износа, а се ограничавала с това да установи, че този недостиг допълнително е засилил отражението на системата на заплащане. Освен недостига следвало да се отбележи, че били отправени известни заплахи за въвеждане на квоти по отношение на продажбите за износ.
Що се отнася до натиска, ясно било, че самата му цел била да възпира износа.
Съображения на Първоинстанционния съд
Антиконкурентната цел на системата на заплащане
Следва да се напомни, че за да попада в обхвата на забраната, съдържаща се в член 81, параграф 1 ЕО, дадено споразумение трябва да има „за своя цел или резултат предотвратяването, ограничаването или нарушаването на конкуренцията в рамките на общия пазар“. Според постоянната съдебна практика алтернативният характер на това условие, посочен със съюза „или“, води на първо място до необходимостта да се разгледа самата цел на споразумението, като се има предвид икономическият контекст, в който то трябва да се прилага. В случай обаче, че анализът на клаузите на това споразумение не разкрива достатъчна степен на вредност по отношение на конкуренцията, тогава следва да се разгледа резултатът от него и за да бъде то забранено, да се изисква едновременно да са налице обстоятелства, установяващи, че всъщност конкуренцията е предотвратена или ограничена или пък нарушена в значителна степен. (Решение на Съда от 30 юни 1966 г. по дело LTM,
56/65, Recueil, стр. 337
, 359 и Решение на Съда от по дело Beef Industry Development Society и Barry Brothers, C-209/07, Сборник, стр. I-8637, точка 15).
Следователно, за да се прецени дали дадено споразумение е забранено от член 81, параграф 1 ЕО, отчитането на конкретните резултати от него е излишно, щом като е ясно, че то има за цел предотвратяването, ограничаването или нарушаването на конкуренцията в рамките на общия пазар (Решение на Съда от 13 юли 1966 г. по дело Consten и Grundig/Комисия, 56/64 и
58/64, Recueil, стр. 429
, 496, както и Решение на Съда от по дело Nederlandse Federatieve Vereniging voor de Groothandel op Elektrotechnisch Gebied/Комисия, C-105/04 P, Recueil, стр. I-8725, точка 125). Тази проверка трябва да бъде извършена с оглед на съдържанието на споразумението и икономическия контекст, в който то се вписва (Решение на Съда от по дело CRAM и Rheinzink/Комисия, 29/83 и
30/83, Recueil, стр. 1679
, точка 26, Решение на Съда от по дело General Motors/Комисия, C-551/03 P, Recueil, стр. I-3173, точка 66 и Решение на Съда по дело Beef Industry Development Society и Barry Brothers, точка 43 по-горе, точка 16).
Разграничението между „нарушения с оглед на целта“ и „нарушения с оглед на резултата“ се дължи на обстоятелството, че определени форми на тайни споразумения между предприятията могат да бъдат разглеждани по самото им естество като увреждащи доброто функциониране на нормалната конкуренция. (Решение по дело Beef Industry Development Society и Barry Brothers, точка 43 по-горе, точка 17).
От съдебната практика е видно, че едно споразумение в областта на дистрибуцията има за цел ограничаване на конкуренцията по смисъла на член 81 ЕО, ако в него е изразена волята продажбите за износ да се третират по по-неблагоприятен начин от националните продажби и по този начин води до затваряне на съответния пазар (вж. Решение по дело General Motors/Комисия, точка 44 по-горе, точка 67 и цитираната съдебна практика, вж. в този смисъл Решение на Съда от 18 септември 2003 г. по дело Volkswagen/Комисия, C-338/00 P, Recueil, стр. I-9189, точки 44 и 49).
Такава цел може да бъде постигната не само чрез преки ограничения на износа, но и чрез косвени мерки като например изключването на продажбите за износ от система на премии, когато те влияят на икономическите условия за тези сделки (Решение по дело General Motors/Комисия, точка 44 по-горе, точка 68).
В обжалваното решение Комисията, която се позовава изрично на горепосочената съдебна практика (съображения 102—104 от обжалваното решение) и припомня, че „[тази] съдебна практика […], както и [собствената ѝ] практика […] ясно квалифицират естеството на мерките, имащи за цел ограничаването на паралелния внос на леки автомобили, като ограничения с оглед на целта“ (съображение 102 от обжалваното решение), приема, че прилаганата между 1997 г. и 2003 г. бонусна система е имала за цел да стимулира концесионерите да се откажат от продажби, които биха били възможни, ако те биха се ползвали от допълнителния марж, получен от бонуса (съображение 110 от обжалваното решение), и че тази система сама по себе си е имала за цел ограничаване на конкуренцията по смисъла на член 81, параграф 1 ЕО (съображение 123 от обжалваното решение).
Първоинстанционният съд приема, че въпреки възраженията на жалбоподателите този извод на Комисията е правилен.
Следва да се прави разграничение в рамките на периода от 1997 г. до 2003 г., който е предмет на обжалваното решение, от една страна, между 1997 г., и от друга страна, годините 1998—2003.
Що се отнася до 1997 г., за която в циркулярните писма на жалбоподателите относно системата на заплащане се посочва изрично регистрацията на територията на Нидерландия, жалбоподателите, макар и да искат отмяната на обжалваното решение в неговата цялост, все пак не оспорват сериозно обстоятелството, че действащата бонусна система за тази година е имала за цел да възнагради концесионера въз основа на регистрацията в Нидерландия, че тя е изключвала следователно продажбите за износ от тази система на премии и че следователно поради този факт тя е можела да се окаже в противоречие с правилата на конкуренцията.
Тази липса на сериозно оспорване както на конкретните форми на системата за възнаграждение през 1997 г., така и на нейния обективно антиконкурентен характер, се изразява неколкократно в писмените становища на жалбоподателите пред Първоинстанционния съд, писмени становища, в които те в действителност пренасят своите доводи за периода 1998—2003 г.
Така жалбоподателите посочват, че „считано от 1998 г. циркулярните писма вече не съдържали спорния елемент“, че „[м]акар и действително да можело да изглежда, че циркулярните писма за 1997 г. са съдържали спорен елемент, от 1998 г. той е премахнат“, или също, че „циркулярни [те] писма, определящи бонуса, не съдържат никакъв елемент, който да изключва плащането на бонус за износа, с изключение на спорния елемент от циркулярното писмо от 1997 г., който е коригиран от 1998 г.“. Те „изтъкват липсата на антиконкурентна цел на системата на заплащане (като се изключат забележките за 1997 г.)“. Те признават, че „[е] вярно, че циркулярните писма относно системата на заплащане за 1997 г. са съдържали елемент, отнасящ се до [регистрацията] на нови моторни превозни средства на нидерландския пазар“. Те „оспорват съществуването на какъвто и да било антиконкурентен характер на системата на заплащане на PNE в Нидерландия за периода 1998—2003 г.“ При оспорването на продължителността на нарушението жалбоподателите изтъкват, що се отнася до системата на заплащане, че „доказателствата, сочени от Комисията, […] не доказват [тяхното] участие […] в нарушение на член 81, параграф 1 ЕО за периода от 1998 г. до септември 2003 г.“ Като преценяват, че са „доказали […], че от 1998 г. е премахнато посочването на Нидерландия в системата на заплащане за 1997 г.“, жалбоподателите поддържат, че „[с]ледователно Комисията допуска грешка […] относно продължителността на нарушението, която трябва да бъде сведена само до 1997 г., ако е имало споразумение по смисъла на член 81, параграф 1 ЕО“.
Жалбоподателите твърдят преди всичко в своя защита, че системата на заплащане не била създадена в резултат на антиконкурентно намерение от тяхна страна, а само в резултат на волята за стимулиране на холандските концесионери да експлоатират по най-добър начин съответните им договорно определени райони с цел да повишат пазарния дял на Peugeot в Нидерландия.
Същевременно освен обстоятелството — както по същество Комисията изтъква това в съображение 142 от обжалваното решение — че този довод не се съгласува с установения факт, че правото на бонус не се е придобивало само въз основа на продажбите в договорно определения район на концесионера, а по-широко, въз основа на продажбите на този концесионер на национално равнище, този довод не е съобразен с понятието антиконкурентно споразумение с оглед на целта, което се прилага независимо от евентуалното обстоятелство, че страните по споразумението не са имали намерението, дори и само съзнанието, че нарушават конкуренцията. Всъщност, доказването на намерението за ограничаване на конкуренцията не е необходим елемент, за да се определи дали едно споразумение има за цел такова ограничаване (Решение на Съда от 1 февруари 1978 г. по дело Miller International Schallplatten/Комисия,
19/77, Recueil, стр. 131
, точка 18, Решение на Съда по дело CRAM и Rheinzink/Комисия, точка 44 по-горе, точка 26 и Решение на Съда по дело General Motors/Комисия, точка 44 по-горе, точка 77, вж. също заключение на генералния адвокат Tizzano по дело General Motors/Комисия точка 44 по-горе, Recueil, стр. I-3177, точка 77).
Следва освен това да се припомни, че съгласно съдебната практика може да се приеме, че дадено споразумение има ограничителна цел дори ако няма за единствена цел ограничаване на конкуренцията, а преследва и други легитимни цели (вж. Решение по дело General Motors/Комисия, точка 44 по-горе, точка 64 и цитираната съдебна практика).
От това следва, че доводът на жалбоподателите, изведен от това, че съгласно техните твърдения те преследвали само целта да придадат динамика на продажбите в Нидерландия, не е в състояние да обори факта, който впрочем не е оспорван сериозно, че действащата през 1997 г. система на заплащане със самите си условия е давала израз на волята продажбите на нови моторни превозни средства „Peugeot“ за износ да се третират по-малко благосклонно от националните продажби и следователно е имала антиконкурентна цел съгласно посочената в точки 46 и 47 по-горе съдебна практика.
При всички условия, и както ще бъде изложено по-нататък, в обжалваното решение Комисията правилно установява, че жалбоподателите напълно са осъзнавали антиконкурентния характер на създадената от тях система на заплащане.
От предходните съображения е видно, че за 1997 г. жалбоподателите не противопоставят пред Първоинстанционния съд, освен едно твърдение за добросъвестност, поначало напълно неотносимо, никакво сериозно възражение срещу обстоятелството, че системата на заплащане за тази година е изключвала износа от ползването на бонуса и с това е съдържала ограничение на конкуренцията с оглед на целта.
Що се отнася до периода 1998—2003 г., жалбоподателите поддържат, че системата на заплащане вече не може да бъде считана за антиконкурентна, щом като проблематичният елемент, съдържащ се в циркулярните писма, приложими за 1997 г., и свързан с регистрацията в Нидерландия, от 1998 г. вече не се е съдържал в изпращаните до концесионерите циркулярни писма. Тези последни циркулярни писма вече съдържали само елементи, които е могло да се прилагат както към регистрацията в Нидерландия, така и към регистрацията в чужбина. Това се отнасяло както за упоменаването в тези циркулярни писма на „сивите табели“ и на „жълтите табели“, упоменаване, което трябвало да препраща общо съответно към служебните моторни превозни средства и към частните моторни превозни средства, независимо от мястото на тяхната регистрация. Жалбоподателите изтъкват също така обстоятелството, че някои концесионери са направили искане и са получили изплащането на бонуса за продажби, предназначени за износ.
Първоинстанционният съд отбелязва, че е вярно, че елементите, съдържащи се в циркулярните писма за 1997 г. и изрично препращащи към регистрацията на територията на Нидерландия, не се появяват вече в циркулярното писмо от 24 декември 1997 г. относно бонусната система за 1998 г., нито в циркулярните писма за следващите години. Използваният оттогава израз описва целта на бонусната система като „по-доброто заплащане на концесионера на „Peugeot“, който осигурява добри сделки и е активен в търговско отношение“.
Само че жалбоподателите не посочват никъде в циркулярното им писмо за 1998 г., нито пък в някое от циркулярните писма за следващите години, че бонусната система вече ще се прилага и към продажбите за износ и в още по-малка степен съдържат указания за евентуалните процедури, които следва да бъдат спазени, за да се получи бонус за тези продажби. Напротив, в циркулярното писмо от 24 декември 1997 г. те пишат до концесионерите, че „през 1998 г. по същество няма да се въвежда каквато и да било промяна в системата“ и повтарят елементи от същия този вид в циркулярните писма за всяка от следващите години.
Що се отнася до изразите „сиви табели“ и „жълти табели“, ако е вярно, че те се използват в циркулярните писма за годините 1998—2003 с цел да обозначат, от една страна, лекотоварните служебни моторни превозни средства, и от друга страна, частните леки автомобили, бонусите за които са различни и които непременно е трябвало да бъдат разграничавани, въпреки това използването на тези изрази не дава по никакъв начин на концесионерите информацията, според която оттогава нататък продаваните за износ моторни превозни средства са щели да се ползват също така от бонуси.
Напротив, както основателно приема това Комисията в съображение 54, второ изречение от обжалваното решение, Първоинстанционният съд смята, че използването от жалбоподателите на тази терминология „жълти табели“ и „сиви табели“, която е съответствала на нидерландската система за разграничаване на видовете моторни превозни средства по външния вид на табелите с техните регистрационни номера, система, която не се използва в други държави членки, както и на свойствения за Нидерландия цветови код, е насочвало концесионерите към регистрация, извършвана на националната територия.
С оглед на предходните съображения жалбоподателите неоснователно оспорват изводите на Комисията, като твърдят, че редакцията на циркулярните писма за периода след 1997 г. не взема отношение към износа, което не позволявало да им се приписва антиконкурентна цел. Напротив, целта на тези циркулярни писма, съставени така, че в тях вече да бъде избегната всяка прекалено явна антиконкурентна формулировка, в действителност е била да утвърдят в съзнанието на концесионерите, до които били изпращани, системата, така както тя е въведена през 1997 г., която е ограничавала ползването на бонуса само до продажбите на националната територия.
Това възприемане на бонусната система от концесионерите могло само да бъде потвърдено от конкретното представяне на тази система от страна на PNE, представяне, за което Комисията дава пример в съображение 55 от обжалваното решение и което по никакъв начин не предвижда отчитане на износа за целите на бонуса.
Що се отнася до обстоятелството, че PNE в отделни случаи е уважавало искания за плащане на бонуса при износ (вж. по-конкретно съображение 57, последно тире и съображение 109, четвърто и шесто изречение от обжалваното решение), само по себе си то не може да постави под въпрос извода на Комисията, според който правилото е било, че системата на заплащане е продължила между 1998 г и 2003 г. да изключва износа от бонусната система.
Всъщност следва да се изтъкне, от една страна, че тъй както жалбоподателите във всеки случай не са могли да предвидят възможност да откажат официално изплащането на бонус за продажби за износ, без да покажат открито антиконкурентния характер на системата на заплащане, обстоятелството, че те са уважавали в отделни случаи искания за бонуси, само по себе си не изглежда убедително.
От друга страна, и най-вече случаите на искания за изплащане на бонус за износа, и когато това е било така — на изплащане на този бонус от PNE, са били напълно изолирани в контекста на широко споделяното разбиране сред концесионерите, според което създадената бонусна система не се е прилагала към износа.
В това отношение е уместно да се припомни, че Комисията е изпратила искане за предоставяне на информация с дата 17 ноември 2004 г. до шестнадесет концесионери, за които е установено, че са износители, и които според Комисията представлявали около 40% от износа за периода на разследването. Комисията установява в съображение 56, четвърто изречение, от обжалваното решение, че „от [тринадесетте] предприятия, отговорили на [това] искане за предоставяне на информация […], девет от тях […] отговарят изрично, че от указанията на PNE ставало достатъчно ясно, че изнесените моторни превозни средства не са отговаряли на изискванията за получаване на бонус за постижения, и в резултат на това не са правили искания за бонус за изнесените моторни превозни средства“. Тази група от деветима концесионери се състои от концесионерите [
поверително
] (
).
Тази констатация, направена от Комисията в светлината на отговорите на концесионерите на това искане за предоставяне на информация, ѝ е дала възможност да се увери, че собственото ѝ разбиране за бонусния механизъм след 1997 г. не се обяснява с неправилен и откъслечен прочит на този механизъм, а е разбирането, споделяно ако не от всички концесионери, то поне от голямото мнозинство от тях.
Жалбоподателите се опитват да оспорят валидността на тази констатация с два довода. От една страна, разнообразието в отговорите на концесионерите доказвало, че не е било налице ясно разбиране на политиката на PNE в областта на бонусите. От друга страна, отговорите, дадени от концесионерите, не потвърждавали направения от Комисията анализ на системата на заплащане.
Що се отнася най-напред до първия довод на жалбоподателите, изведен от разнообразието в отговорите на концесионерите, достатъчно е да се посочи, че той не поставя под въпрос направената в обжалваното решение констатация, съгласно която голямото мнозинство от концесионерите, отговорили на искането за предоставяне на информация, са посочили изрично, че бонусната система не се е прилагала към износа.
Що се отнася след това до втория довод, според който отговорите на концесионерите не потвърждавали направения от Комисията анализ на системата на заплащане, жалбоподателите заявяват, първо, че „някои концесионери са потвърдили, че са били уведомени за възможността за изплащане на бонус за износа, доколкото са можели да представят документи, установяващи регистрация на името на краен клиент, второ, че „[д]руги [концесионери] ясно са заявили липсата си на интерес към изплащането на бонуса за изнесените моторни превозни средства“, и трето, че „[някои] концесионери, изключени от мрежата на Peugeot“, са били „недобросъвестни“.
Що се отнася най-напред до първото от тези твърдения, обосновано чрез препращане към точка 3 от писмо на AP от 27 юни 2005 г., концесионерите, за които това твърдение се отнася имплицитно, са [
поверително
] (точка 3.1. от писмото от ), [
поверително
] (точка 3.2 от това писмо), [
поверително
] (точка 3.3 от това писмо) и [
поверително
] (точка 3.4 от това писмо).
Що се отнася до [
поверително
], до [
поверително
] и до [
поверително
], тези концесионери при всички положения не са част от посочената в съображение 56, четвърто изречение от обжалваното решение и в точка 70 по-горе група от девет концесионери.
При това положение първото твърдение на жалбоподателите, в случай че е вярно по отношение на тези концесионери, не поставя по никакъв начин под въпрос направената от Комисията констатация в съображение 56 от обжалваното решение.
Впрочем и от съображения за изчерпателност, що се отнася до [
поверително
] следва да се изтъкне, че AP в своето писмо от 27 юни 2005 г. тълкува по начин, по който може да се спори, отговорите на този концесионер на въпросника на Комисията, когато твърди, че те означавали, че този концесионер е възприемал системата на заплащане като приложима към износа.
Всъщност обстоятелството, че този концесионер, за да получи бонуса за качество, в периода на предизвестието за разваляне на неговия договор за концесия, се отказва със съгласието на PNE от бонуса за количество, не предполага по никакъв начин, че този концесионер е считал, че посоченият бонус за количество е могъл да се ползва за износа.
Нещо повече, ако е вярно, че [
поверително
] е извършвал износ само през 2002 г. и следователно, че неговият отговор на въпросника, според който той не е правил искане за бонус преди 2000 г., „защото не се е сетил за това“, може да изненада, въпреки това този отговор дава израз по-скоро на идеята, че [
поверително
] е считал, че бонусът не се е прилагал за износа.
Следва да се изтъкне също така, че Комисията има право, когато в своята защита тя твърди що се отнася до [
поверително
], че не е доказано твърдението на AP в точки 3.2.31 и 3.2.32 от писмото от 27 юни 2005 г., съгласно което този концесионер е направил искане за бонус, без да приложи към него доказващи регистрация документи. Точки 3.2.31 и 3.2.32 от писмото от всъщност не са подкрепени с доказателства.
Що се отнася до [
поверително
], този концесионер е част от групата от деветимата концесионери, за които Комисията счита, че са отговорили изрично в своите отговори на искането за предоставяне на информация от 17 ноември 2004 г., че от указанията на PNE ставало достатъчно ясно, че изнесените моторни превозни средства не са отговаряли на изискванията за получаване на бонуса.
Оспорването на жалбоподателите по същество се изразява в това да твърдят, че ако е вярно, че [
поверително
] е направил искане за бонус едва след 2003 г., въпреки това от едно писмо на този концесионер с дата 2 май 2001 г. било видно, че той още преди това е бил „информиран за тази възможност“ да направи искане за бонус.
От разясненията, предоставени от [
поверително
] в неговия отговор на искането за предоставяне на информация от 17 ноември 2004 г., обаче се установява буквално, че този концесионер е започнал да иска бонус за направения от него износ, едва през 2003 г., защото преди това той „не е знаел за възможността да го иска“ и че „едва през 2003 г. [той е] открил“ тази възможност.
Първоинстанционният съд счита, както и Комисията, че този отговор може да се разбира само в смисъл, според който преди 2003 г. [
поверително
] е считал, че бонусът не се е прилагал към износа.
Това разбиране, противно на това, което поддържат жалбоподателите, се потвърждава от писмото на този концесионер до Peugeot, с дата 2 май 2001 г., представено от Комисията в нейната защита. От това писмо всъщност е видно, че този концесионер, който не само не е, както се твърди, „информиран за възможността“ да поиска бонуса за износа, а е разбирал бонусната система като неприложима към износа, че той е направил оплакване за това до Peugeot и че той е поискал това изключване да бъде преразгледано по отношение на него.
Що се отнася до изтъкнатото от AP в неговия отговор на известието за нарушения от 30 юли 2004 г. и в неговото писмо от наличие на написана на ръка бележка „in principe wel! Jc“ (по принцип да! Jc) в полето на това писмо от и която според AP означавала „по принцип да“ на заплащането на бонус за износа, то не е в състояние да постави под въпрос позицията на Комисията.
Всъщност смисълът на тази написана на ръка бележка е, противно на твърдяното от AP, неопределен. При всяко положение същата тази бележка представлява само вътрешна резолюция, направена от AP в полето на едно писмо, която вероятно никога не е била доведена до знанието на [
поверително
]. Жалбоподателите всъщност не твърдят — и още по-малко доказват — че тя е била доведена до тяхното знание, нито че тя е била доведена до тяхното знание в смисъла, който ѝ приписва AP. Ако това е било така, тогава [
поверително
] определено е нямало да чака, както е било в конкретния случай, 2003 г., за да поиска бонуса за своя износ.
Що се отнася до забележките на AP, съдържащи се в точка 3.3.33 от неговото писмо от 27 юни 2005 г. и отнасящи се до обстоятелството, че [
поверително
] бил признал, че е формулирал исканията си за бонус по неподходящ начин, по хипотеза те се отнасят за 2003 г., през която този концесионер е започнал да прави искания за бонуса, и следователно те не поставят под въпрос извода на Комисията, съгласно който преди 2003 г. [
поверително
] е разбирал, че бонусът не се е прилагал към износа.
Следователно от съображенията, съдържащи се в точки 75—89 по-горе, е видно, че първото твърдение на жалбоподателите, съгласно което „някои от концесионерите са потвърдили, че са знаели за възможността за изплащане на бонуса за износа, доколкото те са могли да представят документи, установяващи регистрация на името на краен клиент“, и данните, към които това твърдение препраща, не поставят под въпрос констатацията на Комисията, направена в съображение 56, четвърто изречение от обжалваното решение, съгласно която голямото мнозинство от концесионерите, отговорили на искането за предоставяне на информация, посочва, че от указанията на PNE ясно било видно, че изнесените моторни превозни средства не отговаряли на изискванията за получаване на бонуса.
Що се отнася по-нататък до второто твърдение на жалбоподателите, съгласно което други концесионери ясно са заявили липсата си на интерес към изплащането на бонуса за изнесените моторни превозни средства, то препраща към точка 1 от писмото от 27 юни 2005 г. Визираните имплицитно с това твърдение концесионери са концесионерите [
поверително
], [
поверително
] и [
поверително
].
Що се отнася до [
поверително
], този концесионер при всяко положение не е част от групата от деветимата концесионери, посочена в съображение 56, четвърто изречение от обжалваното решение и в точка 70 по-горе. По този начин и по същите съображения като изложените в точки 76 и 77 по-горе по повод на [
поверително
], [
поверително
] и [
поверително
] второто твърдение на жалбоподателите, приложено към [
поверително
], е без значение за оспорването на констатацията на Комисията, направена в съображение 56, четвърто изречение от обжалваното решение.
Що се отнася до [
поверително
], този концесионер е част от тази група от деветима концесионери.
В своя отговор на искането за предоставяне на информация от 17 ноември 2004 г. [
поверително
] отговаря по същество, че той е разбирал бонусната система като насочена към постигането от концесионерите на техните цели в поверения им сектор и че следователно не е било логично да се искат бонуси за износа. Както основателно изтъква Комисията, обстоятелството, че [
поверително
] посочва, че постигането на максимален брой продажби в неговия сектор е отговаряло на неговата стратегия, не предполага, че той не е бил заинтересован от получаването на бонуси за износа. Неговият отговор ясно показва, че по негова преценка той е нямал право на бонус за износа.
И така, противно на твърдяното от жалбоподателите, [
поверително
] не е проявил липса на интерес към бонуса, а е изразил разбирането си, че бонусът логически не се отнася за износа. Следователно [
поверително
] е възприемал системата на заплащане именно в смисъла, в който жалбоподателите са желаели тя да бъде възприемана от концесионерите.
Що се отнася до [
поверително
], който също така е част от посочената по-горе група от деветима концесионери, той е посочен в точка 1.13 от писмото от 27 юни 2005 г.
В отговора си на въпрос 6 от искането за предоставяне на информация от Комисията този концесионер посочва, че обстоятелството, че не е правил искане за бонуса „се обяснява с [факта], че броят не си е струвал труда и че износът не е бил основната дейност на [неговото] предприятие“.
С оглед на този отговор е видно, че Комисията причислява неоснователно този концесионер към концесионерите, които според нея ясно са посочили, че са разбирали бонусната система като неприложима към износа.
Следователно от съображенията, съдържащи се в точки 91—98 по-горе, е видно, че второто твърдение на жалбоподателите, съгласно което „[д]руги концесионери ясно са заявили липсата си на интерес към изплащането на бонуса за изнесените моторни превозни средства“, е правилно що се отнася до [
поверително
], но че що се отнася до [
поверително
] и до [
поверително
], то съответно е неотносимо и е неточно с оглед оспорването на твърдението на Комисията, съдържащо се в съображение 56, четвърто изречение от обжалваното решение.
И накрая, що се отнася до третото твърдение на жалбоподателите, което препраща към точка 4 от писмото от 27 юни 2005 г., то внушава, че някои концесионери недобросъвестно са дали неточни и неблагоприятни за Peugeot отговори на искането за предоставяне на информация от Имплицитно визираните от това твърдение концесионери са концесионерите [
поверително
] и [
поверително
].
Що се отнася до [
поверително
], в точки 4.1.38 и 4.1.39 от писмото си от 27 юни 2005 г. AP счита, че отговорът на този концесионер, съгласно който той не е искал бонуса (за износа, направен от него през 1997 г. и през 1998 г.) поради страх от наказателни мерки, които е могло да се проявят под формата на удължени срокове за доставки, на съкращаване на поръчките или на загуба на неговия договор за концесия, представлява едно недобронамерено и неоснователно обвинение. AP основава своята позиция на обстоятелството, че условията, съпътстващи между 2000 г. и 2003 г. развалянето на концесионния договор, свидетелствали за почтително отношение към [
поверително
] и били лишени от всякаква заплаха, която е можела да породи у него опасения от наказателни мерки в случай на износ през този период на разваляне (точка 4.1.39, in fine, и точки 4.1.40—4.1.42 от писмото от ).
Същевременно, както по същество изтъква Комисията в своята защита, това обяснение на AP, което препраща към условията за разваляне на договора за концесия с [
поверително
], се отнася до периода 2000—2003 г., който е различен от периода 1997—1998 г., на който отговорът на [
поверително
] на въпросника на Комисията се позовава задължително, тъй като именно само през този период 1997—1998 г. [
поверително
] е осъществявал износ.
Следователно обяснението на AP, свързано с невъзможността за [
поверително
], освен ако не прояви недобросъвестност, да се позове на опасност от наказателни мерки за дейностите си през периода 2000—2003 г. по никакъв начин не доказва твърдението на жалбоподателите пред Първоинстанционния съд, съгласно което отговорът на [
поверително
] на искането за предоставяне на информация бил недобросъвестен.
Във всички случаи жалбоподателите по никакъв начин не отхвърлят в репликата съображенията, изложени от Комисията в защитата. При тези условия следва да се направи изводът, че жалбоподателите не доказват в достатъчна степен в своите писмени становища твърденията за недобросъвестност срещу [
поверително
].
Същият извод се налага в случая на концесионера [
поверително
], по отношение на когото Комисията изтъква по същество в защитата същите съображения, както и по отношение на [
поверително
], като и в този случай жалбоподателите не я оборват в репликата.
Следователно от съображенията, съдържащи се в точки 100—105 по-горе, е видно, че третото твърдение на жалбоподателите, съгласно което някои концесионери са дали недобросъвестно в своите отговори на искането за предоставяне на информация от 17 ноември 2004 г. неточни и неблагоприятни за Peugeot отговори, не е доказано в достатъчна степен пред Първоинстанционния съд.
С оглед на всичко изложено в разсъжденията в точки 73—106 по-горе твърденията на жалбоподателите, макар и в отделни случаи да изглеждат точно обосновани, както в случая на концесионера [
поверително
], посочен в точки 96—98 по-горе, не поставят под въпрос констатацията на Комисията, направена в съображение 56, четвърто изречение от обжалваното решение.
Що се отнася до довода на жалбоподателите, изведен от това, че информационните системи DIALOG и RDC били само средства за изпълнение на управленски и данъчни задачи, следва да се отбележи, че обстоятелството, че тези системи действително са преследвали такива цели, по никакъв начин не изключва използването от жалбоподателите на съдържащата се в тях информация и за целите на проследяване и контрол върху дейността на концесионерите за износ. В това отношение не се оспорва сериозно, че тези средства са позволявали на жалбоподателите да установяват направения от концесионерите износ и че те са използвани за нуждите на прилагането на системата на заплащане, и по-конкретно, както изтъква Комисията (съображение 37, четвърто тире, съображение 57, първо тире, съображения 60—72 и 122 от обжалваното решение) за установяване на изнесените моторни превозни средства и за тяхното изключване от ползването на бонуса.
Що се отнася до довода на жалбоподателите, съгласно който недостигът в снабдяването на нидерландските концесионери не се дължал на воля за ограничаване на износа, достатъчно е да се отговори, че в съображения 117—120 от обжалваното решение Комисията не разглежда недостатъчното снабдяване като ограничение на конкуренцията, а само като явление, което de facto е укрепило влиянието на създадената от жалбоподателите система на заплащане.
И накрая, следва да се изтъкне, че в точка 115 от жалбата жалбоподателите излагат едно разсъждение, което подкрепя извода, съгласно който тази система е имала за цел ограничаването на паралелния износ.
Така жалбоподателите изтъкват, че европейският автомобилен пазар е подкопан в основи от националните различия в данъчното облагане при закупуването на нови моторни превозни средства, че тези различия принуждават производителите на автомобили да увеличават своите цени в страните с ниски данъци и да ги намаляват в страните с високи данъци, което от своя страна води до потоци на паралелен внос. Жалбоподателите добавят, че като критикува производителите на автомобили вместо националните данъчни системи, Комисията поема риска да стимулира производителите на автомобили да увеличават своите цени в страните с високо данъчно облагане, и то в ущърб на местните потребители.
При това, ако е било вярно, както жалбоподателите всъщност твърдят това (вж. точка 54 по-горе), че бонусният механизъм е имал за цел единствено да придаде динамика на продажбите на концесионерите в договорно определените им райони, тогава не би имало никакво основание те да възприемат осъждането от Комисията на този механизъм като обстоятелство, което е от естество да ги стимулира да увеличат, именно за целите на борбата срещу паралелния износ, цените в страните с високо данъчно облагане. С други думи възприемането от жалбоподателите на осъждането на бонусната система като обстоятелство, което е в състояние да ги подтикне към преразглеждане в посока повишаване на техните цени в страните, в които дотогава цените са били ниски, потвърждава извода, съгласно който тази система е имала за цел ограничаване на паралелния износ.
От всички гореизложени съображения е видно, противно на твърдяното от жалбоподателите, че Комисията правилно е заключила в обжалваното решение, че съществува система на заплащане, чиято антиконкурентна, явна и всъщност неоспорвана в достатъчно сериозна степен цел за 1997 г. не е била премахната след тази година, а напротив, е била утвърдена от жалбоподателите. При тези условия следва настоящото правно основание да бъде отхвърлено по отношение на системата на заплащане.
Антиконкурентната цел на натиска
Думата „натиск“, използвана от Комисията в обжалваното решение, означава, на първо място, инициативи, които са имали за цел да насочат вниманието на концесионерите към необходимостта от ограничаване на износа, на второ място, пряк натиск върху определени концесионери, на трето място, заплахи за съкращаване на доставките, по-конкретно на най-изнасяните модели, и на четвърто място, ограничения на доставките.
Жалбоподателите оспорват, че установеният от Комисията натиск в обжалваното решение е бил насочен към постигането на антиконкурентна цел.
На първо място, що се отнася до инициативите, които са имали за цел да насочат вниманието на концесионерите към необходимостта от ограничаване на износа (съображения 74—76 от обжалваното решение и бележки под линия 127—130 към тези съображения), жалбоподателите изтъкват, че не могат да бъдат разглеждани като натиск обикновени разсъждения или изявления и че някои от взетите под внимание от Комисията изявления били направени в отсъствието на концесионерите или не е могло да бъдат приписвани на PNE. Посоченото в края на съображение 75 от обжалваното решение циркулярно писмо имало за цел само да припомни строгите правила, приложими към продажбите с посредничеството на упълномощени представители.
Тези доводи не могат да бъдат възприети.
Всъщност, и както посочва по същество Комисията,,когато твърдят, че обикновени размисли или изявления не биха могли да бъдат разглеждани като натиск, или пък че някои от спорните изявления са били направени в отсъствието на концесионерите, жалбоподателите не оспорват по никакъв начин антиконкурентната цел на тези инициативи, а се ограничават най-много с това да оспорят, че тези инициативи са били предмет на споразумение.
Трудно оспоримо е впрочем, че конкретните примери, предоставени от Комисията в бележки под линия 127—130 към съображения 75 и 76 от обжалваното решение, съответстват или поне отразяват инициативи на жалбоподателите, имащи за цел ограничаване на износа от Нидерландия.
Така, що се отнася, на първо място, до документа със заглавие „Експресен доклад от командировка в Нидерландия на 4 и “ и посочен в бележка под линия 127 към съображение 75, първо изречение от обжалваното решение, ако е вярно, че става дума за вътрешен доклад на AP, който определено не е бил предназначен за концесионерите, въпреки това извлечението от този документ, цитирано в тази бележка под линия, съгласно което „нарастващият брой на реекспортираните автомобили заставя [PNE] да сведе до минимум този обем на [концесионер] при строго спазване на закона“, действително отразява съществуването на инициативи от страна на PNE, имащи за цел да се противопоставят на нарастващия брой на реекспортираните от нидерландските концесионери автомобили.
Що се отнася, на второ място, до съображение 75, предпоследно и последно изречение от обжалваното решение и до бележка под линия 128 към това съображение, извлечението от протокола за събранието от 24 септември 1996 г. между PNE и комисията на съвета на VPDN, възпроизведено в тази бележка под линия 128, дава ясен израз и на една инициатива на PNE, имаща за цел да ограничи износа. Всъщност от това извлечение е видно, че „ръководството на [PNE] изразява притеснението си от констатацията, че […] в резултат на (ре)експортни дейности на концесионерите на нидерландския пазар възникват проблеми с доставките“, че „[PNE] изразява съгласие [с обстоятелството, че поръчките за доставки на нидерландския пазар трябва винаги да имат предимство] и [че] то ще ревизира портфейла с поръчките в това отношение“.
Пак според това извлечение [PNE] ще напомни на концесионерите с циркулярно писмо и строгите правила, свързани с доставките извън Нидерландия […] и възнамерява да налага тежки санкции в това отношение, ако се установи, че някой от концесионерите не се е придържал строго към тези правила“.
Твърдението на жалбоподателите, съгласно което това последно циркулярно писмо, обявено от PNE, имало за цел само да осигури спазването на процедурите по продажбата чрез упълномощени представители, а не да ограничи износа, не поставя под въпрос извода, изложен в точка 121 по-горе, който е достатъчно обоснован с оглед на текста, припомнен в същата тази точка, на първите изречения от извлечението от протокола от 24 септември 1996 г.
Освен това, дори ако целта на това циркулярно писмо да е била описаната от жалбоподателите, обстоятелството, че PNE решава да припомни на концесионерите правилата, които следва да се спазват по отношение на продажбите чрез упълномощени представители, съвсем не е несъвместимо с една воля за ограничаване на износа. Нещо повече намерението на PNE, формулирано в протокола от заседанието на 24 септември 1996 г. по очевидно заплашителен начин, „,че ако се установи, че някой от концесионерите не се е придържал строго към тези правила, ще налага тежки санкции в във връзка с това“, е могло да съставлява елемент от една по-глобална стратегия, имаща за цел в крайна сметка да възпира концесионерите от това да се насочват към дейности по износа.
Що се отнася, на трето място, до съображение 76 от обжалваното решение, вярно е, и Комисията всъщност не отрича изобщо това, че примерите, посочени в това съображение и в бележка под линия 129 към него, препращат към позиции и към инициативи, изразени в рамките на VPDN. Същевременно, макар и тези конкретни примери да не са посочени реално от самите жалбоподатели, а от членове на VPDN, въпреки това, както Комисията основателно изтъква (съображение 100, второ изречение от обжалваното решение), от тях се установява, че жалбоподателите на практика са използвали VPDN, за да предадат посланието, съгласно което концесионерите е трябвало да ограничат износа.
Що се отнася, на четвърто място, до конкретния пример, даден от Комисията в съображение 76, in fine, от обжалваното решение и в бележка под линия 130 към това съображение, във връзка с волята на производителя на автомобили, изразена от [
поверително
], генерален директор на PNE, да няма износ, и той изразява ясно волята на жалбоподателите за ограничаване.
На второ място, що се отнася до прекия натиск върху конкретни концесионери (съображения 77 и 78 от обжалваното решение), жалбоподателите изтъкват, че обстоятелството, че един концесионер изразява мнение по отношение на износа пред своя Account Managers Dealernets (лицето, отговарящо за сметките на концесионерите, наричано по-нататък „AMD“), не означавало непременно, че е оказван натиск. Износът бил част от нормалната дейност на концесионерите и следователно било логично този въпрос да може да бъде разглеждан от AMD, което поначало било правено по неутрален начин.
Този довод не е убедителен и трябва да бъде отхвърлен. В това отношение следва да се изтъкне, че от прочита на съображение 77 от обжалваното решение, както и от разглеждането на бележките под линия към това съображение, по-конкретно на бележки под линия 132—134, които препращат към доклади от посещенията на AMD при концесионери, както и към вътрешна докладна записка на Peugeot, се установява, че AMD са оказвали при своите посещения при концесионерите натиск, за да ги възпират от износа. Както посочва това Комисията в съображение 77 от обжалваното решение, забележките на AMD, представени в резюме в техните доклади от посещенията, се осмислят само в един контекст, в който износът е трябвало, от гледна точка на жалбоподателите, да запази своя характер на изключение.
Що се отнася до съображение 78 от обжалваното решение относно натиск, за чието прилагане не се разчитало на AMD, единственото оспорване, което може да се открои в аргументацията на жалбоподателите относно твърдяната неправилна преценка на натиска от страна на Комисията, е, че дадените примери в това съображение 78 и в бележки под линия 136—140 към това съображение, не изхождали от PNE. Разбира се, вярно е, че тези примери са изведени от писмата на концесионерите, в конкретния случай [
поверително
] (бележки под линия 136, 137 и 138, посочени по-горе), [
поверително
] (бележка под линия 139, посочена по-горе) и [
поверително
] (бележка под линия 140, посочена по-горе). Въпреки това тези писма, в които се посочват опасенията от „проблеми с Peugeot Нидерландия“ и „страхът от наказателни мерки“ в случай на продължаване на износа, или пък „силният натиск“, упражняван от Peugeot и перспективата за „прекалено тежки санкции“, по-конкретно за „разваляне на договора на концесионера“, изразяват ясно съществуването на натиск от страна на PNE.
На трето място, що се отнася до заплахите за съкращаване на доставките, по-конкретно за най-изнасяните модели (съображения 79—81 от обжалваното решение), жалбоподателите не оспорват сериозно констатациите в тази насока, направени от Комисията въз основа на протоколите от събранията между търговската комисия на VPDN и представителите на PNE (вж. бележки под линия 141 и 142 към съображение 79 от обжалваното решение, бележка под линия 143 към съображение 80 от обжалваното решение и бележка под линия 144 към съображение 81 от обжалваното решение).
Единствените оспорвания от страна на жалбоподателите, които могат да се установят в това отношение, се ограничават, първо, до твърдение, съгласно което цитатите, съдържащи се в бележки под линия 142 и 144 към тези съображения 79 и 81 от обжалваното решение, не можели да бъдат приписани на PNE, а на VPDN и на някои концесионери, и на второ място, до твърдение, съгласно което цитирането на бележка под линия 143 към съображение 80 от обжалваното решение съответствало на изявление, направено от PNE в отсъствието на концесионерите.
Същевременно, що се отнася до първото твърдение, ясно е видно от протокола за заседанието на търговската комисия на VPDN от 16 юни 1997 г., че извлечението от него, което е възпроизведено в бележка под линия 142, съответства на изявленията, направени от PNE чрез неговите представители, а не от концесионерите. Що се отнася до цитата, съдържащ се в бележка под линия 144, а именно: „Отправя се молба да не се изнасят автомобили модел „206“ и те да се запазват за нидерландския пазар!“, видно от протокола за заседанието на VPDN от , този цитат е извлечен от отговорите, които [
поверително
], директор по продажбите и представител на PNE, присъствал на втората част на това събрание, дава на въпросите, подготвени за него от концесионерите и възпроизведени в курсив в протокола.
Що се отнася до второто твърдение, съгласно което цитатът, съдържащ се в бележка под линия 143 към съображение 80 от обжалваното решение, извлечен от един „меморандум за план на мрежата в Нидерландия от 30 май 1997 г.“ и съгласно който „[PNE] обмисля свиване на своето предлагане на модели „806“ чрез намаляване на броя на най-изнасяните модели“, съответствало на изявление, направено от PNE в отсъствието на концесионерите, това оспорване е вярно, що се отнася до фактите, но въпреки това обсъжданият цитат отразява напълно воля от страна на PNE за намаляване на неговите оферти до концесионерите по отношение на най-изнасяните модели.
Видно от предходното, оспорването на жалбоподателите не е достатъчно, за да оспори преценката на Комисията.
На четвърто място, що се отнася до ограниченията на доставки на моторни превозни средства, предназначени за износ (съображения 82—85 от обжалваното решение), Комисията дава примери за такива ограничения. Тези ограничения на доставките били под формата на значителни по продължителност срокове на доставка (съображение 82), на налагане на специфични финансови условия (съображение 83), или пък на изисквания поръчката да бъде придружена с молба за регистрация в Нидерландия (83—85).
Жалбоподателите не отхвърлят сериозно реалния характер на тези ограничения на доставките, прилагани към поръчките на концесионерите за моторни превозни средства, предназначени за износ.
Така доводът на жалбоподателите, изведен от това, че документите, цитирани в бележки под линия 145 —147 и 150 към съображения 83 и 84 от обжалваното решение, документи, които съответстват на оплаквания от страна на купувачи и на упълномощени представители и на отговори на концесионери на тези оплаквания, съдържат изявления, които не могат да се припишат на PNE, не би могъл да бъде уважен, при положение че този довод не поставя под въпрос реалния характер на описаните в тези документи ограничения на доставките.
Трябва да бъде отхвърлен и доводът на жалбоподателите, съгласно който документът, цитиран в бележка под линия 152 към съображение 85 от обжалваното решение, се отнася до една дискусия между PNE и VPDN относно недостига на моторни превозни средства, което не можело да бъде прието като проява на натиск. Всъщност обстоятелството, което е вярно от формална страна, че този документ — протокол от среща между ръководството на PNE и координационната комисия на VPDN от 2 ноември 1999 г., се отнася до дискусия между PNE и VPDN, по-конкретно относно недостига, не поставя по никакъв начин под въпрос реалния характер на ограниченията на доставките, описани в съображение 85 от обжалваното решение и които избирателно са се прилагали към моторните превозни средства, поръчани от концесионерите с информационен код, съответстващ на поръчките за износ.
И накрая, изтъкнатите от жалбоподателите доводи относно смисъла, който трябва да се придаде на писмото на концесионера [
поверително
] от 31 юли 1997 г. до Système européen promotion SARL (наричана по-нататък „SEP“), упълномощен френски представител за закупуване на леки автомобили и автор на едно от оплакванията до Комисията, също така не могат да бъдат уважени. Ясно е, че проблемите, от които [
поверително
] посочва в това писмо, че се опасява при допълнителен износ в полза на SEP, са произтичали от ограничителната политика на Peugeot, а не от обстоятелството, че е могло [
поверително
] да бъде упрекван, че извършва продажби за търговци на дребно извън мрежата в нарушение на договорните си задължения в рамките на дистрибуторската мрежа на Peugeot. Всъщност SEP, адресат на това писмо, не е бил търговец на дребно извън мрежата, а упълномощен представител, който е действал за сметка на крайни клиенти.
От съдържащите се в точки 116—139 по-горе съображения е видно, че жалбоподателите не успяват да поставят под въпрос констатацията на Комисията, според която различните инициативи, изтъкнати в обжалваното решение и окачествени от нея като натиск, са имали за цел ако не премахването, поне ограничаването на паралелния износ и следователно са имали антиконкурентна цел.
При тези условия, след като жалбоподателите не успяват да опровергаят констатациите на Комисията относно антиконкурентната цел както на системата на заплащане, така и на различните видове натиск, описани от Комисията в обжалваното решение, настоящото правно основание следва да бъде отхвърлено.
По-нататък следва да се обсъди първото правно основание, изведено от липсата на споразумение по смисъла на член 81, параграф 1 ЕО, с мотива, че концесионерите не са изразили съгласие със системата на заплащане и с натиска.
2.
По първото правно основание, изведено от липсата на споразумение по смисъла на член 81, параграф 1 ЕО
Доводи на страните
Според жалбоподателите Комисията е нарушила член 81, параграф 1 ЕО, като е приела в обжалваното решение, че мерките, приложени от PNE, са можели да бъдат квалифицирани като споразумение по смисъла на този член.
Понятието споразумение било ориентирано към съществуването на съвпадение на волеизявленията и следователно в тежест на Комисията било да докаже, от една страна, покана, от друга страна, изрично или мълчаливо съгласие с тази покана — нещо, което тя не била направила.
Що се отнася до системата на заплащане на концесионерите, тя била наложена едностранно от PNE. Освен това циркулярните писма, съставени по неутрален начин, трябвало да бъдат приети за законосъобразни и нарушение можело да има най-много в евентуална практика на PNE да не изплаща бонуса за износа.
Споразумение за такава практика обаче нямало, защото самото продължаване на закупуването на леки автомобили от концесионерите не можело да бъде приравнено към такова споразумение. Наличието на такова споразумение не може да бъде прието по презумпция, тъй като неизплащането на бонуса не било в интерес на концесионера и защото едно такова незаконосъобразно договорно развитие не можело да бъде смятано за прието предварително, при подписването на концесионния договор.
Контролът на регистрациите нямал връзка с износа, а бил осъществяван в резултат на задълженията, наложени от националната данъчна уредба и имал за цел развитието на продажбите на крайни клиенти.
Ролята на VPDN, което не представлявало концесионерите, не позволявала да се направи изводът за съществуването на споразумение между PNE и последните.
В заключение, нямало никакво споразумение между концесионерите и PNE относно твърдяното изключване на бонуса в случаите на износ. Това било видно от разнообразието в отговорите на концесионерите на въпросите, които Комисията им е задала по този пункт.
Що се отнася до натиска, за който се твърди, че е упражнен от PNE върху неговите концесионери, последният, дори да бъдел доказан, представлявал най-много едностранно поведение на PNE, а не споразумение по смисъла на член 81, параграф 1 ЕО. Впрочем най-доброто доказателство за липсата на съгласие от страна на концесионерите с този твърдян натиск се състояло в големия обем на направения от тях износ. И накрая, съгласието с твърдяната политика на PNE на ограничаване или на забрана на износа не би могло да се приема по презумпция, щом като такава политика била в противоречие с интереса на концесионерите и с ясен антиконкурентен характер.
Възприетите инициативи и изразените желания от VPDN представлявали само изолирани позиции, които, дори и да се предположи, че са могли да имат някакво влияние, не обвързвали концесионерите и не доказвали съгласие от тяхна страна.
Твърдяното ограничаване на снабдяването на концесионерите с леки автомобили от PNE, както и намаляването на техния брой, били едностранни мерки. Впрочем ограничаване на снабдяването не е имало и намаляването на броя на концесионерите не засегнало основните концесионери износители.
Самото наличие на натиск или на санкции доказвало несъгласието на концесионерите и следователно отсъствието на съгласие от тяхна страна с една хипотетична покана от PNE. Комисията не била доказала съществуването на изрично или мълчаливо съгласие на концесионерите, взети поотделно.
Комисията изтъква, че циркулярните писма и поканите, отправени от PNE до концесионерите, които са имали за цел да им повлияят при изпълнението на договора за дистрибуция и на които никой от тези концесионери не се е противопоставил категорично, представляват споразумения, които се вписват в съвкупност от непрекъснати търговски отношения, уредени от предварително установено общо споразумение и които попадат в приложното поле на член 81, параграф 1 ЕО.
Комисията установила голям брой елементи, които потвърждавали поне мълчаливото приемане от страна на концесионерите.
В обжалваното решение тя не приела участие на VPDN във въпросните споразумения, но взела под внимание резолюциите, съобщенията и водените дискусии в рамките на това сдружение, от които се установило, че поне що се отнася до пряко участващите в износните операции концесионери, те били изразили ясна позиция по отношение на интереса, който имали да следват политиката на PNE по въпросите на износа и следователно са приели тази политика, която те разглеждали всъщност като част от договорните отношения с производителя на автомобили.
Що се отнася до довода, изведен от твърдения провал на опитите за възпиране на паралелния износ, Комисията изтъква, че неспазването на една покана от страна на доставчика не оборва твърдението за съществуване на споразумение, щом като доказването на мълчаливото приемане на тази покана не е осъществено единствено във връзка с поведението на дистрибуторите през въпросния период. При всички положения Комисията не твърдяла, че бонусната система е имала за цел сама по себе си забрана на продажбите за износ. Тя считала, че тази система водела до чувствително намаляване на икономическите свобода на концесионерите за осъществяване на такъв износ.
Ако се приеме за вярно, че в началото PNE едностранно е взело решение за новите условия, предлагани на концесионерите, тези нови условия, след като били съобщавани на последните с годишни циркулярни писма, се превръщали в част от договора за дистрибуция. В периода 2000—2003 г., през който системата на заплащане предвиждала изрично, че ако не е направено изрично възражение от страна на концесионера, се предполага, че тя се приема от него, тази система повдигнала само две възражения от страна на концесионерите, които впоследствие били оттеглени. Трудно било да се приеме, че същата тази система е можела да се прилага едностранно през 1997—1999 г.
Комисията счита, че текстът на циркулярните писма на PNE не е бил неутрален в нито един момент през разследвания период и че конкретното прилагане на системата на заплащане от PNE само потвърждавало нейния прочит на тези циркулярни писма. Що се отнася до прилагането на системата от концесионерите, едно огромно мнозинство от тях пропуснало да поиска бонуса за изнесените леки автомобили.
И накрая, необходимо било да се прави ясно разграничение между покана, отнасяща се до окончателната продажна цена на дребно от концесионерите и, какъвто е конкретният случай, клауза, определяща цената, на която концесионерите купуват от този производител на автомобили. Главно по тази причина Комисията е могла в конкретния случай да заключи, че съществува споразумение относно цените въз основа на многобройните покупки от страна на концесионерите.
Твърдяната липса на интерес от споразумението за концесионерите не можела да изключи установяването на съществуването на това споразумение. Всъщност не било достатъчно да се изтъкне интересът на всеки концесионер от увеличаване на неговите продажби в краткосрочен план (чрез износ), щом като било очевидно, че противопоставяне на политиката на производителя на автомобили криело риска от възникване на неблагоприятни последици за концесионера по отношение на цените, на снабдяването, дори и на продължаването на договорното отношение. Нещо повече възможността за PNE да разкрие с лекота всяка продажба за износ стимулирала концесионерите да приемат системата.
Това че е можело системите за контрол на PNE да преследват други цели, различни от разкриването на продажбите за износ, не било пречка да се мисли, че те са могли също така да имат и такава функция за разкриване. Жалбоподателите, които се оплаквали от липсата на база данни на регистрациите на общностно равнище, по никакъв начин не създавали впечатление, че са направили каквото и да било на свое равнище, за да попълнят тази празнота с цел да осигурят изплащането на бонуса за продажбите за износ.
Що се отнася до ролята на VPDN, тя била роля на „резонатор“ на дискусиите относно системата на заплащане. Обжалваното решение се опирало само от съображения за изчерпателност на намесата на това сдружение. Циркулярните писма или най-малкото поръчките, правени в рамките на системата на заплащане, били достатъчни, за да се установи съществуването на споразумение. По този начин Комисията можела да вземе предвид с цел да потвърди съществуването на съгласие от страна на концесионерите обстоятелството, че едно сдружение, което представлява техните интереси, е участвало в разработването и в изменението на системата на заплащане. Ако концесионерите се противопоставяли на тази система, това е щяло да намери отзвук в разискванията на VPDN.
Що се отнася до твърдяното различие в тълкуването на циркулярните писма от концесионерите, достатъчно било да се изтъкне, че повечето от тях, включително и най-големият концесионер от гледна точка на износа, са дали отговори, потвърждаващи позицията на Комисията.
Що се отнася до натиска, упражнен върху някои концесионери, той само допълвал едно по-общо споразумение, самото то ограничително по отношение на износа и към което мълчаливо се присъединили почти всички концесионери. Съществуването на контрол и на натиск, както и реакцията на някои концесионери, потвърждавали правдоподобността на такова съгласие със системата на заплащане. Както от гледна точка на PNE, така и на концесионерите, се разбирало, че неспазването на указанията на PNE представлявало случай на неспазване на договора за дистрибуция.
Доводът, съгласно който натискът е бил последван от връх в износа, не бил убедителен. Нормално било натискът да се увеличава в периодите, в които се установяват увеличения на паралелния износ. Обстоятелството, че все пак е имало износ, не позволявало да се направи изводът за липсата на споразумение. Натискът бил посочен като фактически елемент, доказващ съществуването на предходно споразумение. Намаляването на износа, считано от 1997 г., а след това неговият спад, считано от 1999 г., доказвало обаче ефективността на споразумението.
В обжалваното решение Комисията не установявала нито съществуването на общо споразумение между концесионерите и производителя на автомобили за определяне на квоти при снабдяването с цел обслужване единствено на нуждите на вътрешния пазар, нито създаването на картел за изключването на концесионерите с най-голям износ. В замяна на това обжалваното решение изтъквало, че силната позиция на производителя на автомобили по отношение на снабдяването му позволявала да създава стимули за това концесионерите да се подчиняват на неговата обща ограничителна политика и да се отказват от износа. Според Комисията политиката на драстично свиване на дистрибуторската мрежа освен това не е могла да не предизвиква опасения у някои концесионери, най-вече когато е става дума за онези, които са били обект на заплахи от страна на местните представители на PNE поради осъществявания от тях износ.
Съображения на Първоинстанционния съд
Според постоянната съдебна практика, за да има споразумение по смисъла на член 81, параграф 1 ЕО, е достатъчно съответните предприятия да са изразили своята обща воля да възприемат определено пазарно поведение (Решение на Първоинстанционния съд от 17 декември 1991 г. по дело Hercules Chemicals/Комисия,
T-7/89, Recueil, стр. II-1711
, точка 256, Решение на Първоинстанционния съд от по дело Bayer/Комисия,
T-41/96, Recueil, стр. II-3383
, точка 67 и Решение на Първоинстанционния съд от по дело Volkswagen/Комисия,
T-208/01, Recueil, стр. II-5141
, точка 30, вж. в този смисъл Решение на Съда от по дело ACF Chemiefarma/Комисия,
41/69, Recueil, стр. 661
, точка 112 и Решение на Съда от по дело van Landewyck и др./Комисия, 209/78—215/78 и
218/78, Recueil, стр. 3125
, точка 86).
Що се отнася до изразната форма на посочената обща воля, достатъчно е една клауза да бъде израз на волята на страните да възприемат съответстващо на нейния смисъл пазарно поведение (Решение по дело Bayer/Комисия, точка 168 по-горе, точка 68 и Решение от 3 декември 2003 г. по дело Volkswagen/Комисия, точка 168 по-горе, точка 31, вж. в този смисъл Решение по дело ACF Chemiefarma/Комисия, точка 168 по-горе, точка 112, Решение по дело van Landewyck и др./Комисия, точка 168 по-горе, точка 86).
От това следва, че понятието за споразумение по смисъла на член 81, параграф 1 ЕО, както е тълкувано от съдебната практика, е ориентирано към наличието на съвпадане на волеизявленията поне на две страни, чиято проявна форма е без значение, стига тя да изразява точно тези волеизявления (Решение на Съда от 13 юли 2006 г. по дело Комисия/Volkswagen, C-74/04 P, Recueil, стр. I-6585, точка 37, Решение по дело Bayer/Комисия, точка 168 по-горе, точка 69 и Решение от по дело Volkswagen/Комисия, точка 168 по-горе, точка 32).
От съдебната практика също така е видно, че когато едно решение на производителя представлява едностранно действие на предприятието, това решение не попада в приложното поле на забраната по член 81, параграф 1 ЕО (Решение по дело Bayer/Комисия, точка 168 по-горе, точка 66, Решение от 21 октомври 2003 г. по дело General Motors Nederland и Opel Nederland/Комисия,
T-368/00, Recueil, стр. II-4491
, точки 58 и 79 и Решение от по дело Volkswagen/Комисия, точка 168 по-горе, точка 33, вж. в този смисъл Решение на Съда от по дело AEG-Telefunken/Комисия,
107/82, Recueil, стр. 3151
, точка 38, Решение на Съда от по дело Ford-Werke и Ford of Europe/Комисия, 25/84 и
26/84, Recueil, стр. 2725
, точка 21, Решение на Първоинстанционния съд от по дело Dunlop Slazenger/Комисия,
T-43/92, Recueil, стр. II-441
, точка 56).
Същевременно при определени обстоятелства някои мерки, приети или наложени по привидно едностранен начин от производителя в рамките на постоянните търговски отношения, които той поддържа със своите дистрибутори, могат да бъдат разглеждани като споразумение по смисъла на член 81, параграф 1 ЕО (Решение на Съда от 12 юли 1979 г. по дело BMW Belgium и др./Комисия,
32/78, 36/78—82/78, Recueil, стр. 2435
, точки 28—30, Решение на Съда по дело AEG-Telefunken/Комисия, точка 171 по-горе, точка 38, Решение на Съда по дело Ford/Комисия, точка 171 по-горе, точка 21, Решение на Съда от по дело Sandoz prodotti farmaceutici/Комисия,
C-277/87, Recueil, стр. I-45
, точки 7—12 и Решение от по дело Bayerische Motorenwerke,
C-70/93, Recueil, стр. I-3439
, точки 16 и 17, Решение по дело Bayer/Комисия, точка 168 по-горе, точка 70).
Видно от тази практика, уместно е да се разграничават хипотезите, при които едно предприятие е приело действително едностранна мярка, и следователно без изричното или мълчаливото участие на друго предприятие, от хипотезите, при които едностранният характер е само привиден. Докато първите не попадат в приложното поле на член 81, параграф 1 ЕО, вторите трябва да се разглеждат като проява на споразумение между предприятия и при това положение могат да попаднат в приложното поле на този член. Такъв е случаят по-конкретно с практики и мерки за ограничаване на конкуренцията, които, приемани привидно едностранно от производителя в рамките на неговите договорни отношения с търговците на дребно, получават обаче поне мълчаливото съгласие на последните (Решение по дело Bayer/Комисия, точка 168 по-горе, точка 71 и Решение от 3 декември 2003 г. по дело Volkswagen/Комисия, точка 168 по-горе, точка 35).
От тази съдебна практика обаче е видно и това, че Комисията не може да прецени, че едно привидно едностранно поведение от страна на производителя, възприето в рамките на договорните отношения, които той поддържа със своите търговци на дребно, в действителност е в основата на споразумение между предприятия по смисъла на член 81, параграф 1 ЕО, ако тя не установи съществуването на изрично или на мълчаливо съгласие от страна на другите партньори с възприетото от производителя поведение (Решение по дело Bayer/Комисия, точка 168 по-горе, точка 72 и Решение от 3 декември 2003 г. по дело Volkswagen/Комисия, точка 168 по-горе, точка 36, вж. в този смисъл Решение по дело BMW Belgium и др./Комисия, точка 172 по-горе, точки 28—30, Решение по дело AEG-Telefunken/Комисия, точка 171 по-горе, точка 38, Решение по дело Ford/Комисия, точка 171 по-горе, точка 21, Решение по дело Sandoz prodotti farmaceutici/Комисия, точка 172 по-горе, точки 7—12).
И накрая следва да се припомни, че Комисията е длъжна да събере достатъчно точни и взаимно подкрепящи се доказателства, за да обоснове твърдото убеждение, че твърдяното нарушение е извършено. (Решение по дело CRAM и Rheinzink/Комисия, точка 44 по-горе, точка 20 и Решение на Първоинстанционния съд от 21 януари 1999 г. по дело Riviera Auto Service и др./Комисия,
T-185/96, T-189/96 и T-190/96, Recueil, стр. II-93
, точка 47).
В конкретния случай следва да се изтъкне, че противно на внушаваното от жалбоподателите, за разлика от делото Volkswagen/Комисия, по което е постановено решение от 3 декември 2003 г., точка 168 по-горе, за да установи съществуването на споразумение, в конкретния случай Комисията не прилага начин на разсъждение, който се състои в това тя да се ограничи само да обоснове съгласието на концесионерите единствено с тяхната принадлежност към дистрибуторската мрежа.
Напротив, Комисията, след като изрично припомня в обжалваното решение необходимостта от наличието поне на мълчаливо съгласие от страна на концесионерите със спорните инициативи (вж. по-конкретно съображение 90 in fine и съображение 91, второ изречение in fine от обжалваното решение), е потърсила доказателствата за такова съгласие (съображения 94—101 от обжалваното решение).
Що се отнася най-напред до системата на заплащане, Комисията в съображение 95 от обжалваното решение извежда това съгласие от обстоятелството, че концесионерите са продължили да правят поръчки за моторни превозни средства в рамките на системата така както тя е била установена от жалбоподателите от 1997 г. Комисията възприема като улики за това споразумение наличието на системата за последващ контрол и на възможността за санкции (съображение 96 от обжалваното решение). Тя изтъква също така ролята, която е имало VPDN, най-малкото като „резонатор“ и орган за информиране на концесионерите, като посочва, че резултатът от подробната информация, която VPDN е разпространявало сред своите членове, е бил да осветли пред тях позицията на PNE по отношение на прилагането [на] системата на заплащане (съображение 98 от обжалваното решение).
Комисията стига до извода, че между жалбоподателите и концесионерите е съществувало споразумение от 1997 г. При това положение според Комисията обстоятелството, че AP уточнява, считано от 2000 г. в циркулярните писма, че липсата на изрично оспорване на същите означавала съгласие, е било само изрично проявление на едно предложение за споразумение, което вече е довело до реално съвпадане на волеизявленията от 1997 г. (съображение 99 от обжалваното решение).
Първоинстанционният съд счита, че този извод на Комисията за съществуването на споразумение относно системата на заплащане не се поставя под въпрос от доводите на жалбоподателите.
Така, що се отнася до довода, според който циркулярните писма след 1997 г. били съставени по неутрален начин, което не позволявало те да се квалифицират като незаконосъобразни и имало за последица, че единственото поведение, което можело да бъде предмет на споразумение по смисъла на член 81, параграф 1 ЕО, била една твърдяна едностранна практика на PNE да не изплаща бонуса, той не може да бъде възприет.
Всъщност при обсъждането на второто правно основание за отмяна вече беше установено, че циркулярните писма след 1997 г. не са съставени по неутрален начин, а по начин, по който се запазва въведеното през 1997 г. ограничаване на конкуренцията. Ограничаването на конкуренцията следователно действително се е дължало на самата система на заплащане, такава каквато тя е била замислена от жалбоподателите и изложена в тези циркулярни писма, а не на една практика, с която PNE се отклонявало от законосъобразни договорни клаузи. Следователно доводът на жалбоподателите, основан на твърдения законосъобразен характер на циркулярните писма, трябва да бъде отхвърлен.
Като се има предвид, че ограничаването на конкуренцията е било резултат от самата система на заплащане и че тази система е определяла в крайна сметка цената, на която концесионерите са купували моторните превозни средства от Peugeot, Комисията основателно извежда съгласието на концесионерите с тази система от обстоятелството, че те са продължили да правят поръчки за моторни превозни средства в рамките и при финансовите условия на тази система.
Концесионерите всъщност е нямало да продължат да купуват без оспорване от тяхна страна моторни превозни средства при определените в системата на заплащане условия, ако те не са били съгласни с тези условия, и по-конкретно с обстоятелството, че за изплащането на бонуса са се вземали предвид само продажбите на национално равнище.
Обстоятелството, че изключването на бонуса за износа е било само по себе си неблагоприятно за финансовите интереси на концесионерите по никакъв начин не накърнява реалния характер на продължаването на поръчките от концесионерите. Както посочва Комисията, съществуването на споразумение не би могло да бъде изключено по съображение, че то изглежда в противоречие с някои от интересите на една от страните, щом като, както е в конкретния случай, съществува доказателство за съгласието на тази страна.
Що се отнася по-нататък до различните инициативи, квалифицирани в обжалваното решение като натиск, Комисията приема, че тези инициативи, предприети от жалбоподателите по отношение на концесионерите и имащи за цел да запазят характера на изключение на износа, били приети по принцип от всички членове на мрежата, като се изключат отделни намеси, чрез които производителят на автомобили е можел да поддържа така установената дисциплина (съображение 100 in fine от обжалваното решение).
Жалбоподателите оспорват, че натискът е могъл да доведе до споразумение. Този натиск се изразявал в едностранни по своето естество действия и налагането на санкции укрепвало този едностранен характер, защото то доказвало противопоставяне от страна на концесионерите на налаганите им мерки. Комисията не била привела доказателство за съгласие от страна на концесионерите с твърдяната политика на жалбоподателите за ограничаване на износа.
В съображение 100 от обжалваното решение Комисията съобщава за три конкретни прояви на мълчаливо приемане от страна на концесионерите на инициативите на жалбоподателите, целящи ограничаването на износа.
Тези три случая се отнасят съответно до концесионера [
поверително
], до концесионера [
поверително
] (вж. съображение 100, съответно петото и осмото изречение от обжалваното решение) и до концесионерите, които са се изказали на общо събрание на VPDN в подкрепа на забраната на износа (съображение 100, десето изречение от обжалваното решение).
Що се отнася, на първо място, до концесионера [
поверително
], действително в резултат на инициативите на жалбоподателите този концесионер е трябвало да измени своите търговски отношения с клиентите си.
Видно от преписката, с писмо от 16 юли 1997 г., в отговор на поръчка на концесионера [
поверително
], която пък е резултат от поръчка на френския упълномощен представител SEP до този концесионер за четири моторни превозни средства модел „306 break“, PNE уведомява този концесионер, че модел „306 break“[ще бъде] доставян единствено с молба за регистрация, като тази молба за регистрация по признание на самото AP е трябвало да се разбира като регистрация в Нидерландия. Към това писмо от PNE приложило списък, уточняващ сроковете на доставка за концесионера, но не определящ никакъв срок за поръчаните от SEP „306 break“.
В резултат на това писмо на PNE от 16 юли 1997 г. концесионерът [
поверително
], без да му се противопоставя изобщо, с писмо от чисто и просто препредава на упълномощения френски представител SEP изхождащите от PNE ограничения, като препраща на този упълномощен представител и посоченото писмо, с което се изисква регистрация в Нидерландия, както и приложения списък, и освен това препраща към това писмо свързаната с модел „306 break“ част от този списък.
Изтъкнатото от жалбоподателите обстоятелство, че всички моторни превозни средства, поръчани за SEP от концесионера [
поверително
], в крайна сметка били доставени, не е от естество да постави под въпрос факта, че този концесионер се е задоволил с това само да прехвърли върху този упълномощен представител ограниченията на доставките, за които е получил указания от PNE.
В това отношение следва да се отбележи, че изправено пред съобщаването от страна на [
поверително
] до SEP на реалните антиконкурентни мотиви, на които са се основавали ограниченията в доставките, в опита си да поправи положението AP е можело само [да се съгласи] с [PNE], че напълно очевидно няма друго решение, освен [да] обяви незабавно [срок за доставка от концесионера] […], така че да коригира бързо неволно допуснатото недоразумение (вътрешно писмо на PNE от 18 юли 1997 г., четвърти абзац).
Що се отнася, на второ място, до концесионера [
поверително
], Комисията отбелязва, че „[п]рез 1997 г. [т]ози концесионер […] е бил принуден да откаже доставки на моторни превозни средства за крайни потребители в чужбина“ (съображение 100, осмо изречение от обжалваното решение). Комисията препраща и към съображение 78 от обжалваното решение (трето и четвърто изречение), в което тя посочва, че този концесионер е бил принуден поради натиска от страна на PNE да „отменя или да не приема поръчки […] за нови моторни превозни средства“ от SEP, а след това да „намали особено драстично своя износ през 1998 г. и да го преустанови [през] 1999 г.“
Жалбоподателите не успяват да поставят под въпрос този пример. Те се ограничават с това да изтъкнат, че този концесионер все пак е изнесъл 30 моторни превозни средства през 1997 г., което, както по същество изтъква Комисията, не оспорва обаче нито констатацията, че този концесионер е предпочел по-скоро да отказва продажби за тази година, вместо да се противопостави на натиска на жалбоподателите, нито реалния характер на спада в износа на [
поверително
], считано от 1998 г. и преустановяването на тази дейност през 1999 г.
Що се отнася, на трето място, до направеното в рамките на VPDN искане, Комисията правилно е установила в съображение 100, десето изречение от обжалваното решение, че концесионерите са се договорили и са предложили в рамките на VPDN да се изпрати циркулярно писмо с искане повече да не се осъществява износ. По-точно става дума за предложението, направено по време на общото събрание на VPDN от 11 ноември 1997 г., „да се изпрати писмо до членовете на сдружението на концесионерите, в което да се посочи, че те не трябва да участват в реекспорт“.
Безспорно това предложение на концесионерите, както изглежда в крайна сметка, не е било осъществено, след като председателят на VPDN отбелязва по време на това общо събрание, че „това не е възможно при действащото европейско законодателство“. Въпреки това отправянето на такова предложение по време на това събрание е от естество да даде израз на принципното съгласие на концесионерите със следваната от PNE политика на ограничаване на износа.
Що се отнася до обстоятелството, че това предложение е предвиждало концесионерите да бъдат поканени да приподпишат това писмо, за да изразят своето съгласие, от него не може да се направи изводът, както жалбоподателите се опитват да поддържат, че не е възможно мълчаливо съгласие с политиката на ограничаване на износа. Както изтъква Комисията, общностната съдебна практика, посочена в точки 168—174 по-горе, допуска напълно възможността за мълчаливо съгласие с предложение за споразумение по смисъла на член 81, параграф 1 ЕО.
По-общо, що се отнася до ролята, която е имало VPDN, следва да се изтъкне, както прави това и Комисията, че жалбоподателите не поставят сериозно под въпрос констатацията, направена по същество в съображение 100, второ изречение от обжалваното решение, съгласно която PNE е използвало VPDN, за да предаде посланието, съгласно което концесионерите е трябвало да ограничат износа. А и обстоятелството, както отбелязва това Комисията, че по този начин VPDN е насърчило концесионерите да ограничат своя износ, без да е отбелязано каквото и да е възражение или дистанциране от страна на концесионерите в това отношение, е от естество да покаже съгласието на концесионерите с ограничителната политика, следвана от PNE.
Извън тези три конкретни прояви на съгласие от страна на концесионерите с инициативите на жалбоподателите, които са имали за цел ако не да се преустанови, то поне да се ограничи износът, Комисията, отново в съображение 100 от обжалваното решение (шесто изречение), посочва освен концесионера [
поверително
] и концесионерите [
поверително
] и [
поверително
] и препраща в това отношение към съображение 78 от обжалваното решение.
Що се отнася до [
поверително
], видно от съображение 78, шесто изречение от обжалваното решение и от отговора на този концесионер на искането за предоставяне на информация от 17 ноември 2004 г., към което препраща бележка под линия 139 към това съображение, този концесионер „поради силния натиск, който Peugeot е оказало върху [него], [е] преустановил износа на моторни превозни средства от марката „Peugeot“, считано от второто тримесечие [на] 1997 г.“ Този концесионер следователно е предпочел по-скоро да преустанови своята износна дейност, вместо да се противопостави на инициативите на жалбоподателите. Следва да се припомни, що се отнася до този концесионер, че твърдението на жалбоподателите за проявена от него недобросъвестност е отхвърлено.
Що се отнася до [
поверително
], по въпроса дали този концесионер е изразил съгласие с натиска, жалбоподателите изтъкват, че писмото от [
поверително
] с дата 19 ноември 2001 г. до Peugeot, посочено в съображение 78 от обжалваното решение, свидетелствало, че този концесионер вземал сам своите решения. Въз основа на това жалбоподателите поддържат, че по отношение на този концесионер не е установено наличието на съгласие с натиска на Peugeot.
Същевременно обаче, както Комисията основателно изтъква това, отговорът на [
поверително
] трябва да се приема с резерви, тъй като става въпрос за концесионер, който се намира в защитна позиция по отношение на износа, който изглежда му е бил много необходим, за да балансира своите разходи. Така например, в това писмо от 19 ноември 2001 г., този концесионер изглежда, че се стреми едновременно да защити непосредствените си интереси, като изтъква, че продажбите за износ са му необходими, поне в краткосрочна перспектива, и да успокои Peugeot за обстоятелството, че това положение е отклонение от неговата политика в миналото и че то не влиза в дългосрочната му стратегия. Следователно писмото на [
поверително
] не позволява да се направи изводът за реална независимост на този концесионер по отношение на натиска от страна на жалбоподателите, а по-скоро разкрива освен едно оправдание за износа в краткосрочна перспектива принципно съгласие в дългосрочна перспектива с ограничаването, дори и с преустановяването на паралелния износ.
Този извод сe потвърждава напълно от текста на вътрешната докладна записка на PNE от 2 ноември 2001 г., предшестваща само с няколко дни това писмо от [
поверително
] и в която [
поверително
] AMD на PNE уведомява PNE за реакцията на „[
поверително
]“, предприятие на подчинение на същия концесионер, но намиращо се в [
поверително
] (Нидерландия), а не в [
поверително
] (Нидерландия). Всъщност, видно от тази вътрешна докладна записка на PNE, отговорният служител, с когото AMD се е срещнал в офиса на [
поверително
] „съвсем не се гордее със своите износни дейности, [но] не вижда обаче други възможности с оглед на огромните проблеми (по-конкретно финансови) в [
поверително
]“. AMD допълва в тази докладна записка, че този отговорен служител е уточнил, че „въпреки това той го е [правил] само през един кратък период и [се е надявал], че ще може да преустанови тези дейности бързо през следващата година“, че „той е осъзнав[ал] тежестта на своите действия“, защото е „ощетяв[ал] своите собствени клиенти и Peugeot изобщо“, но че обаче „още веднъж, той не е [имал] по неговите думи друг избор в този момент, за да генерира парични средства в краткосрочна перспектива“.
Видно от съображенията, съдържащи се в точки 186—205 по-горе, жалбоподателите не успяват да оборят конкретните доказателства, изложени от Комисията в обжалваното решение, за съгласието на концесионерите с натиска.
Що се отнася, накрая, до довода, изведен от това, че обемът на износа оборвал извода на Комисията, съгласно който концесионерите приемали натиска, следва да се изтъкне, на първо място, че Комисията в обжалваното решение не е установила наличието на споразумение чисто и просто за преустановяване на износа, а на споразумение за ограничаване на износа (съображения 100 и 136 от обжалваното решение). На второ място, установен факт е, че износът е намален след 1997 г., докато същевременно и извън особения случай на 1998 г., отговарящ на един значителен, но временен спад на националното търсене на леки автомобили „Peugeot“ (вж. бележка под линия 28 към съображение 17 от обжалваното решение), общият брой на продажбите в Нидерландия се увеличавал редовно.
От това следва, че обстоятелството, че в резултат на различните инициативи на жалбоподателите износът е продължавал, но в по-малка степен, не е от естество да постави под въпрос реалния характер, установен от една съвкупност от точни и съвпадащи улики, на съгласието на концесионерите с политиката на жалбоподателите.
В заключение, щом като жалбоподателите не успяват да оспорят валидността на преценките на Комисията както по отношение на съгласието на концесионерите със системата на заплащане, така и по отношение на тяхното съгласие с натиска, настоящото правно основание следва да се отхвърли.
3.
По третото правно основание, изведено от неправилна преценка на продължителността на нарушението и от противоречиви мотиви
Доводи на страните
Жалбоподателите поддържат, че след като регистрацията в Нидерландия вече не се упоменава в циркулярните писма след 1997 г., продължителността на нарушението трябва да бъде сведена само до 1997 г.
Освен това не били налице достатъчно данни, доказващи наличието на натиск между 1998г. и 2000 г. Комисията сочела главно документи, отнасящи се за 1997 г. и 2001 г., които впрочем били неотносими, и при всяко положение се отнасяли до факти, разделени от четиригодишен период, и следователно непозволяващи да се определи продължителността на нарушението. Документите, свързани с 1998 г. и 1999 г., не оборвали това становище, защото те били израз на наличието на натиск. Следователно Комисията е допуснала грешка, като е приела, че натискът е продължил от 1997 г. до 2001 г. Най-малкото тя е трябвало да не приема наличието на натиск за периода 1998—2000 г.
Що се отнася до противоречията в мотивите, жалбоподателите изтъкват, че е противоречиво да се сочи, че нарушението е продължило във всички свои части от януари 1997 г. до септември 2003 г., като същевременно се приема, че натискът е бил преустановен през ноември 2001 г.
Комисията изтъква, що се отнася твърдените противоречия в мотивите, че противно на имплицитно поддържаното от жалбоподателите, тя никога не е посочвала в обжалваното решение, че възможността да се установи нарушение зависи от възможността да се установи едновременно към определена дата съществуването на дискриминационна система на заплащане по отношение на износа и на натиск върху концесионерите.
На първо място, направената в съображение 175 от обжалваното решение констатация, според която нарушението във всичките негови части е било извършено от началото на януари 1997 г. до края на септември 2003 г., означавала, че нарушението в една или друга негова част е извършвано през целия този период.
На второ място, Комисията не поддържала, че нарушението е съставено само от сбора от две ограничителни мерки (политиката на заплащане и натиска). От това, че тя е разграничила тези два аспекта на нарушението за по-голяма яснота, не следвало, че липсата на доказан натиск през определен период е трябвало да доведе до извода за несъществуването на нарушението през този период. Напротив, нарушението се състояло в самото съществуване на системата на заплащане. Натискът само съпътствал и подпомагал тази система.
Що се отнася до довода за продължителността на нарушението, изведен от отпадането на някои елементи от циркулярните писма след 1997 г., Комисията вече била доказала, че създадената от жалбоподателите система на заплащане е представлявала нарушение по своята цел и по своя резултат, което следователно продължавало от януари 1997 г. до септември 2003 г.
Що се отнася до твърдяната липса на доказателства, установяващи натиска между 1998 г. и 2000 г., Комисията припомня, че доказването на противоправния характер на системата на заплащане от януари 1997 г. до септември 2003 г. е достатъчно, за да се установи наличието на нарушение за целия този период. Съществуването и доказването на натиска не били необходими за тази констатация, а само допълващ елемент за едно вече съставомерно нарушение.
При всяко положение този натиск бил доказан, и то въз основа на доказателства, отнасящи се до достатъчно близки по време факти.
Съображения на Първоинстанционния съд
Съгласно постоянната съдебна практика, от една страна, задача на страната или на органа, който твърди за наличие на нарушение на правилата на конкуренцията, е да представи доказателства за това, като установи в достатъчна степен съставомерните деяния на едно нарушение, и от друга страна, задача на предприятието, което се ползва от способ за защита срещу установяване на нарушение, е да докаже, че условията за прилагане на този способ за защита са изпълнени, така че посоченият орган да трябва тогава да прибегне към други доказателства (Решение на Първоинстанционния съд от 16 ноември 2006 г. по дело Peróxidos Orgánicos/Комисия,
T-120/04, Recueil, стр. II-4441
, точка 50, вж. в този смисъл Решение на Съда от по дело Baustahlgewebe/Комисия, C-185/95 P, Recueil, стр. I-8417, точка 58 и Решение на Съда от по дело Aalborg Portland и др./Комисия, C-204/00 P, C-205/00 P, C-211/00 P, C-213/00 P, C-217/00 P и C-219/00 P, Recueil, стр. I-123, точка 78).
Освен това продължителността на нарушението е съставомерен елемент на понятието за нарушение по член 81, параграф 1 ЕО, елемент, доказателствената тежест за който лежи главно върху Комисията. В това отношение съдебната практика изисква при липсата на доказателствени елементи, които могат да установят пряко продължителността на едно нарушение, Комисията да се основава поне на доказателствени елементи, свързани с достатъчно близки във времето факти, по начин, по който да може да бъде прието в разумна степен, че това нарушение е продължавало по непрекъснат начин между две конкретни дати (Решение по дело Dunlop Slazenger/Комисия, точка 171 по-горе, точка 79 и Решение по дело Peróxidos Orgánicos/Комисия, точка 219 по-горе, точка 51).
Що се отнася до системата на заплащане, жалбоподателите се ограничават в рамките на настоящото правно основание до това да повторят, че оспорват антиконкурентната цел на системата на заплащане, което вече е отхвърлено при обсъждането на второто правно основание за отмяна. Те не оспорват обстоятелството, че тази система е била в сила през периода, посочен от Комисията в обжалваното решение, а именно от януари 1997 г. до септември 2003 г. включително (съображение 151, първо тире и член 1 от обжалваното решение).
Що се отнася до инициативите, квалифицирани от Комисията като натиск, жалбоподателите се ограничават по същество с това да повторят, че оспорват съществуването на тези инициативи. По-конкретно те поддържат, че някои документи за 1998 г. и 1999 г., а именно протоколът от заседанието на VPDN от 8 юни 1998 г. (цитиран в бележка под линия 144 към съображение 81 от обжалваното решение), протоколът от заседание на PNE и на VPDN от (цитиран в бележка под линия 152 към съображение 85 от обжалваното решение) и докладът от посещение на AMD при концесионера [
поверително
] (цитиран в бележка под линия 132 към съображение 77 от обжалваното решение), не показвали наличието на натиск, като последица от това било, че Комисията е могла най-много да стигне до извода за наличието на натиск само през 1997 г. и през 2001 г., но не и за съществуване на продължавано нарушение от 1997 г. до 2001 г.
Същевременно се налага изводът, че оспорванията от страна на жалбоподателите, свързани с относимостта и с доказателствената стойност на документите, на които Комисията се основава в обжалваното решение, вече са разгледани и отхвърлени при обсъждането на второто правно основание за отмяна (вж. точки 128, 132 и 138 по-горе).
От това следва, че доводите на жалбоподателите не поставят под въпрос направената от Комисията констатация в съображение 151, второ тире от обжалваното решение, съгласно която те са упражнявали натиск върху концесионерите, считано от 1997 г. и до ноември 2001 г.
Жалбоподателите изтъкват освен това, че е противоречиво да се сочи, че нарушението във всичките негови части е продължило от януари 1997 г. до септември 2003 г., като същевременно се приема, че натискът е преустановен през ноември 2001 г.
Този довод трябва да бъде отхвърлен. В обжалваното решение Комисията всъщност не приема за установено съществуването на противоправно поведение, чиято връзка във всеки момент с периода 1997—2003 г. да бъде необходима, за да се установи нарушението за този период.
Тя приема, от една страна, съществуването на система на заплащане, достатъчна, за да означава сама по себе си съществуването на нарушението, и от друга страна, на натиска, който е съпътствал и допълвал мерките, използващи заплащането на концесионерите за ограничаване на паралелния износ (съображения 151 и 177 от обжалваното решение).
Следователно не е противоречиво да се посочи, както прави Комисията в съображение 175 от обжалваното решение, че нарушението „във всичките негови части“, т.е. поне в една от тях, е извършвано от януари 1997 г. до септември 2003 г. Обстоятелството, че натискът не е осъществяван през целия период на нарушението, е взето под внимание при преценката на тежестта на нарушението (съображение 172, предпоследно изречение от обжалваното решение).
Видно от предходните съображения, Комисията не е дала неправилна преценка на продължителността на нарушението, нито пък е опорочила обжалваното решение с противоречиви мотиви. Следователно настоящото правно основание следва да бъде отхвърлено.
4.
По четвъртото правно основание, изведено от неправилната преценка на резултата от твърдяното антиконкурентно споразумение
Доводи на страните
Жалбоподателите припомнят най-напред, че европейският автомобилен пазар е подкопаван от различията в националните данъчни системи, които са подтиквали производителите на автомобили да променят своите цени, за да компенсират данъчното бреме, тежащо върху потребителите от някои страни. Тази диференциация на цените водела до потоци от паралелен внос. Като критикува производителите на автомобили, а не данъчните системи, Комисията поемала риска да подтикне производителите на автомобили да увеличават своите цени в страните с високо данъчно облагане, в ущърб на местните потребители.
Комисията не следвала, що се отнася до резултата от твърдените практики, икономически, а формален подход. Като се въздържа от икономически анализ, тя правела извода, че твърдяното нарушение ограничавало значително свободата на потребителите да се ползват от единния пазар. Резултатът от обсъжданите мерки обаче не бил значителен, а незначителен, противно на това, което преувеличено изтъквала Комисията в обжалваното решение.
Износът се изразявал в пасивни и допълнителни по отношение на основната дейност на концесионера продажби, която дейност била да осъществява активни продажби в своя район. Комисията не можела да упреква VPDN в това, че давало предимство на продажбите в Нидерландия пред продажбите за износ.
Всъщност износът съставлявал рентабилни допълнителни продажби независимо от бонуса. Средният уеднаквен марж при износа бил сравним с този, реализиран от местните продажби, поради по-ниските разходи при продажбите за износ. Неоснователно било твърдението на Комисията, че само с инвестиции в своя район концесионерът придобивал достатъчна известност и значимост, за да привлича клиенти, които са чуждестранни лица. Освен това упълномощените представители, които са в основата на главната част от износа, работели най-често с едни и същи концесионери и не проявявали голям интерес към тези инвестиции.
Връзката между предоставянето на бонуса и възможността за увеличаване на отстъпките, и следователно на продажбите, определено била теоретично възможна, но в нея нямало нищо автоматично и тя не била доказана. Размерът на бонуса продължавал да бъде нисък в сравнение с цената на един лек автомобил и следователно било малко вероятно тази незначителна разлика да може да окаже влияние върху износния поток. А и жалбоподателите освен това доказали, че нивото на отстъпките при износ е било еднакво с нивото на отстъпките при местните продажби. Всичко давало основание да се предполага, че евентуалната разлика в цената във всички случаи се поемала от упълномощения представител. При всяко положение нищо не позволявало да се счита, както правела Комисията, че става дума за значителен резултат.
Неоснователно Комисията считала, че намаляването на износа се дължало на характеристиките на системата на заплащане. Развитието на износа в действителност се дължало главно на други причини, а именно на развитието на привлекателността на моторните превозни средства „Peugeot“, както и на колебанията във времето на разликите в цените. В спада на износа след 1997 г. следователно нямало нищо неестествено. Нетипични били значителните обеми на износа през 1997 г. и през 1998 г., тъй като те били свързани със съчетаването, от една страна, на пускането на пазара на много търсени модели „Peugeot“, и от друга страна, на значението на разликата в цените по онова време. Размерът на бонуса не бил от естество да намали интереса към продажбите за износ с оглед на незначителността на този размер в сравнение с ценовите разлики с данъчен произход.
Що се отнася до вътрешната докладна записка на PNE от 14 октомври 2002 г., на която Комисията се позовава в съображение 134 от обжалваното решение, в нея PNE се ограничавало да даде оценка на бюджетните последици от евентуалното въвеждане на процедура за автоматично плащане на бонуса. Тази докладна записка следователно не доказвала съществуването на значителен резултат от системата на заплащане за износа.
Накрая, Комисията дала неправилна преценка на отговорите на концесионерите на нейните въпроси от 17 ноември 2004 г. Трима от концесионерите, реализирали близо 72% от общия обем на износа на всички разпитани концесионери, дали отговори, потвърждаващи обстоятелството, че бонусът бил от второстепенно значение при износа. Разследването на Комисията впрочем се отнасяло само до малка част от концесионерите.
Комисията, която твърдяла, че натискът е имал непосредствен негативен резултат за износа, не обяснявала защо, след като се твърдяло, че натискът датирал от 1997 г. и от 1998 г., именно през тези две години износът е бил най-голям, след което той отбелязва спад едва през 1999 г. Двама концесионери увеличили значително своя износ вследствие на твърдения натиск.
Следователно Комисията изобщо не е доказала, че системата на заплащане или натискът са имали последици за износа или поне че тези последици са били значителни.
Тя се заблуждавала, когато твърдяла, че бонусът е изплащан в годината, следваща годината на продажбата, тъй като той в действителност бил изплащан през тримесечието, следващо тримесечието на продажбата.
Общо казано, Комисията не оспорвала сериозно представеното от жалбоподателите, според което твърдяното влияние на бонуса върху износа е могло да бъде само незначително.
Комисията припомня най-напред, че доказването на последиците от едно антиконкурентно споразумение с оглед на целта, не се изисква, за да се установи наличието на това споразумение. Дори и да се окажело, че последиците от антиконкурентното споразумение, установено в конкретния случай не са доказани, установяването на нарушение не би било засегнато от това. Така че съществували доказателства за последиците от системата на заплащане и от натиска за износа, дори и да е било трудно тези последици да бъдат количествено измерени.
Данъчните различия между държавите членки били без значение, защото се обсъждал въпросът именно за бонусната система, а не за разликата в цената преди данъчното облагане. Следователно не съществувала опасност създаването на бонусна система, която предвижда заплащане без разлика и износа, да се яви стимул за производителите на автомобили да увеличават своите цени в страните с високо данъчно облагане.
Вътрешната докладна записка на PNE с дата 14 октомври 2002 г. давала количествена оценка на резултата от евентуално плащане на бонуса за износа през 2003 г. при [
поверително
] допълнителни продажби за износ. Неоснователно жалбоподателите, за да ограничат доказателствената стойност на тази записка твърдели, че тя се отнасяла до въвеждането на автоматично изплащане на бонуса и се опитвали да сведат нейното значение до обикновена линейна проекция, която освен това е трябвало да бъде и допълнително коригирана. Тази докладна записка ясно е предвиждала въвеждането на бонуса за изнесените леки автомобили, а не само придаването на автоматичен характер на бонуса. Тя установявала по убедителен начин, че не само бонусът не се изплащал за износа, но също така, и най-вече, че жалбоподателите са предвиждали значителен резултат от тази промяна в политиката по отношение на износа.
Жалбоподателите се опитвали да омаловажат последиците от нарушението и обвинявали Комисията, че ги преувеличава, но същевременно не успявали да отрекат наличието на каквито и да е последици и приемали последици, „които в най-добрия случай били много ограничени“.
Техните твърдения, според които износът бил рентабилен независимо от бонуса и не бил свързан с инвестиции от страна на концесионерите, не били подкрепени с доказателства. С обстоятелството, че не възнаграждавала износа, бонусната система обективно намалявала интереса към този износ в сравнение с местните продажби. Безспорно било, че за да успее да продава за износ, концесионерът е трябвало да направи инвестиции в персонал, в маркетинг и в логистика. Макар и част от тези инвестиции да се отнасяла и за вътрешните продажби, това не променяло обстоятелството, че свързаните с износа постоянни разходи не са били нищожни. Именно само това Комисията е искала да изрази в съображение 115 от обжалваното решение, а не да изложи теория за пряка и линейна връзка между националните продажби и продажбите за износ.
Доводът, според който бонусът бил прекалено нисък, за да окаже влияние върху износа, не бил убедителен. Щом като бонусът е ефикасен в национален план, било малко вероятно той да не даде никакво отражение по отношение на износа. Не било правдоподобно да се твърди, че бонусът не дава отражение върху размера на договаряните отстъпки, нито да се предполага, че евентуалното предоставяне на бонус щяло да бъде погълнато от упълномощените представители.
Доводите на жалбоподателите относно причините за спада в износа от Нидерландия се основавали на неправилен прочит на обжалваното решение. Комисията не поддържала, че неизплащането на бонуса е било определящият фактор в развитието на износа, нито пък, че резултатът е бил незабавен, а твърдяла, че той е имал известна роля. Комисията признава, че времевата разлика в плащането на бонуса не е от една година, а от едно тримесечие, като същевременно посочва, че това не изключва известна разлика във времето на ограничителните последици на системата на заплащане, като се има предвид интервалът, присъщ на осъзнаването от страна на концесионерите на последиците от тази система от гледна точка на търговската стратегия.
При всяко положение жалбоподателите не можели да отрекат много силния спад в износа, спад за който Комисията преценявала въз основа на многобройни улики (свидетелски показания на концесионерите и вътрешни документи на жалбоподателите), че системата на заплащане и натискът са една от причините, без да са непременно единствената причина за това.
Що се отнася до значението на циклите на пускане на пазара на нови модели и до последиците от тези цикли върху износа, те не се явявали като много значими за износа, защото те се редували както в Нидерландия, така и в чужбина, и аргументацията на жалбоподателите по този въпрос във всички случаи била много избирателна. Що се отнася до ценовите разлики, обстоятелството, че те намаляват след 1997 г. и 1998 г., не им отнемало техния твърде значителен характер след 1999 г. до степен да насърчи някои потребители да искат да купуват в Нидерландия.
Що се отнася до нейното разследване сред концесионерите в Нидерландия, Комисията отбелязва, че доводът на жалбоподателите, съгласно който според най-големите концесионери бонусът имал второстепенно значение, предполага, че част от концесионерите са признавали, обратно, че той е имал решаващо значение. Това разследване показало, че всички концесионери са осъзнавали, че не са имали право на автоматично плащане на бонуса, че по-голямата част от тях са разбрали, че не са имало право на бонус и че по-голямата част от няколкото концесионери, опитали се да го получат, не са успели. Накрая, Комисията, която не е могла физически да разпита всички концесионери, била в правото си да ограничи своето разследване само до представителна извадка от тях, в конкретния случай до шестнадесет концесионери, за които е било установено, че са били активни в износа и които представлявали около 40% от износа за референтния период.
Що се отнася до последиците от натиска, Комисията отбелязва, че този натиск е осъществяван реално през един период, който не се е ограничавал само до 1997 г. и че фактът, че силният спад в износа е бил през 1999 г., не поставя под въпрос обстоятелството, че този натиск е дал известен резултат. Други примери, различни от избирателно изтъкнатите от жалбоподателите примери, доказвали ефикасността на натиска. При всяко положение, когато ставало дума за нарушение с оглед на целта, доказването на конкретната ефикасност на натиска не било необходимо за установяването на нарушението.
Комисията изтъква, че за да бъде разбран добре въпросът за бонуса, той трябва да бъде разглеждан не в една проблематика на насърчаване на износа, както предлагат жалбоподателите, а в една проблематика на обезсърчаване на износа, в рамките на която обективните последици от неплащането на бонуса се виждали ясно.
Тъй като маржовете на концесионерите на автомобили били ниски, не можело да се поддържа, че неплащането на бонуса при износ не можело да има ефект върху износа или че можело да има само незначителен ефект.
Противно на внушаваното от жалбоподателите, чуждестранните клиенти и местните клиенти трябвало в рамките на единния пазар да бъдат третирани равноправно по отношение на концесионера. Обстоятелството, че мотивация на чуждестранния клиент да купува в Нидерландия можели да бъдат ценовите разлики, би трябвало да бъде напълно чуждо на грижите на жалбоподателите, като в противен случай това би означавало, че те са целели именно да разпределят пазарите.
Въпреки че се отричало от жалбоподателите, от само себе си се разбирало, че бонусната система оказвала влияние върху търговските решения на концесионерите в ущърб на износа. Жалбоподателите възприемали гледната точка на чуждестранния купувач, когато изтъквали, че липсата на бонуса била според твърденията им безразлична на последния. Но освен обстоятелството, че тази позиция е неправилна и недоказана, Комисията преценява, че трябва да се погледне от гледна точка на концесионера, за да се установи, че след като всъщност всички условия са еднакви, концесионерът е лишен от бонус за износа и по един или друг начин е стимулиран от системата на заплащане да даде предимство на местните продажби.
Съображения на Първоинстанционния съд
Съгласно постоянната съдебна практика за целите на прилагането на член 81, параграф 1 ЕО отчитането на конкретните резултати от едно споразумение е излишно, щом като е ясно, че то има за цел ограничаването, предотвратяването или нарушаването на конкуренцията (вж. Решение на Съда по дело Nederlandse Federatieve Vereniging voor de Groothandel op Elektrotechnisch Gebied/Комисия, точка 44 по-горе, точка 136 и Решение на Съда от 25 януари 2007 г. по дело Dalmine/Комисия, C-407/04 P, Сборник, стр. I-829, точка 84 и цитираната съдебна практика, вж. Решение на Първоинстанционния съд по дело General Motors Nederland и Opel Nederland/Комисия, точка 171 по-горе, точка 104 и Решение на Първоинстанционния съд от по дело Roquette Frères/Комисия,
T-322/01, Recueil, стр. II-3137
, точка 201 и цитираната съдебна практика).
От това следва, че щом като Комисията основателно в обжалваното решение е стигнала до извода за наличието на антиконкурентно споразумение с оглед на целта (вж. точки 113, 140 и 141 по-горе), настоящото правно основание, доколкото има за цел да оспори наличието на нарушение на член 81, параграф 1 ЕО, трябва да бъде отхвърлено като неотносимо.
Доколкото обаче това правно основание оспорва преценката на Комисията на тежестта на нарушението, това оспорване следва да се разгледа в рамките на обсъждането на петото правно основание за отмяна, свързано с изчисляването на размера на глобата.
5.
По петото правно основание, изведено от нарушение на член 23, параграфи 2 и 3 от Регламент № 1/2003 и от Насоките и целящо намаляване на размера на глобата
Доводи на страните
Жалбоподателите поддържат, че нарушението не може да бъде прието за много сериозно от гледна точка на Насоките (точка 29 по-горе), щом като системата на заплащане нямала за цел разпределянето на пазарите.
Неговата цел била само ефективността на системата за дистрибуция и развитието на пазарния дял на Peugeot в Нидерландия. Освен това тя не съдържала никаква категорична забрана за износ, за разлика от други преписки, свързани с автомобилния сектор. Напротив, PNE разпространявало циркулярни писма до своите концесионери относно процедурата, която трябвало да се следва при продажбите на упълномощени представители, и не санкционирало осъществяващите износ концесионери. Дори и да се предположело, че системата на заплащане намалявала стимулите за износ, следвало да се добави, че ограничаването на износа не било равностойно на разпределение на пазарите. Неотчитането на тази разлика било в противоречие с Насоките. Нарушението, в което са упреквани жалбоподателите, можело да бъде квалифицирано най-много като „незначително“ или като „сериозно“. Всъщност Комисията в голяма степен преувеличавала резултатите от твърдяното нарушение.
Разликата между разпределяне на пазарите и намаляване на износа не била изкуствена, противно на твърдяното от Комисията. По делото, по което са постановени решенията General Motors/Комисия, точка 44 по-горе и General Motors Nederland и Opel Nederland/Комисия, точка 171 по-горе, нарушението целяло пряко забрана на износа, откъдето и ясно заявената воля за затваряне на пазара, какъвто не бил конкретният случай.
Жалбоподателите оспорват, че след като прави обстоен анализ на последиците от нарушението и ги квалифицира като значителни, Комисията твърди, че подобна квалификация е безполезна или не оказва влияние върху квалифицирането на нарушението като много сериозно и определянето на размера на глобата. Следователно размерът на глобата трябвало да бъде преразгледан, щом като някои от използваните основни елементи за определянето на нейния размер липсвали, след като жалбоподателите били доказали липсата на последици от системата на заплащане върху износа.
Що се отнася до продължителността на нарушението, тя била преувеличена от Комисията. Доказателствата, посочени от Комисията, не доказвали нарушение за периода от 1998 г. до септември 2003 г., що се отнася до системата на заплащане, от една страна, или между 1998 г. и 2000 г., що се отнася до натиска, от друга страна. При условията на евентуалност, дори ако трябвало да се приеме продължителност от шест години и половина на нарушението по отношение на системата на заплащане и от четири години и половина по отношение на натиска, приложеното от Комисията увеличение не можело да бъде еднакво за целия период, като се има предвид изменението в интензивността на нарушението през него. Комисията трябвало да държи сметка за това изменение на интензивността в рамките на своята преценка за продължителността на нарушението.
Следователно Първоинстанционният съд трябвало да намали размера на глобата.
Комисията изтъква, че е приложила надлежно Насоките. Нищо в тези Насоки не изключвало възможността вертикалните ограничения да бъдат квалифицирани като „много сериозни“.
Системата на заплащане имала за цел и за резултат ограничаването на износа. Твърденият факт, че тя имала за цел и ефективността на дистрибуторската мрежа в Нидерландия, и проникването на този пазар, не можело да постави под въпрос първоначалната констатация и следователно нито да смекчи тежестта на установеното нарушение.
Доводът, съгласно който обсъжданите практики не съдържали категорична забрана за износ, трябвало да бъде отхвърлен. Всъщност този факт не променял с нищо констатацията, че обсъжданата система е имала за цел ограничаване на износа, следователно разпределяне на пазарите, и че следователно е можела да бъде квалифицирана като много сериозно нарушение. Изкуствено било да се разграничава ограничаването на продажбите на купувачи, чуждестранни лица за Нидерландия, от разпределянето на пазарите. Обстоятелството, че става дума само за едно ограничение не било пречка за квалификацията на нарушението като „много сериозно“.
Що се отнася до последиците от нарушението, чието доказване впрочем не било необходимо за неговото установяване, било установено, че те са значителни. При всички положения Комисията установила много сериозния характер на нарушението поради неговото естество. Комисията установила по-конкретно субективното намерение на жалбоподателите за ограничаване на търговията между държавите членки, докато още от 1988 г. тя уточнила своето виждане за политиките, състоящи се в изключване на продажбите на нови леки автомобили за чуждестранни крайни потребители.
Комисията отбелязва, че нейната предходна практика във вземането на решения не служи за правна рамка на глобите в областта на конкуренцията и че тя разполага с право на преценка, когато определя с оглед на обстоятелствата по разглежданата преписка дали съответното нарушение е много сериозно.
Тя допълва, че макар че съгласно Насоките при преценката на тежестта на нарушението тя трябва да взема предвид неговото действително отражение само където това може да бъде определено, което било трудно в конкретния случай, тя не е длъжна да доказва с точност отражението на картела върху пазара и да го определя в количествено отношение, а може да се ограничи само до прогноза за вероятността от подобен резултат. Следователно жалбоподателите нямали основание да се позоват на липсата или на ограничения характер на последиците от споразумението.
Що се отнася до преценката на продължителността на нарушението, Комисията повтаря, че е установила наличието на нарушението за целия разглеждан период. Що се отнася до довода, свързан с обстоятелството, че увеличаването на глобата трябвало да варира според интензивността на нарушението във времето, Комисията изтъква, че интензивността е свързана не с продължителността, а с тежестта на нарушението. В своята преценка на тежестта тя взела предвид именно изменението в интензивността на нарушението.
Съображения на Първоинстанционния съд
Следва да се припомни в самото начало, че според постоянната съдебна практика при определянето на размера на всяка глоба Комисията разполага с право на преценка (Решение на Първоинстанционния съд от 6 април 1995 г. по дело Martinelli/Комисия,
T-150/89, Recueil, стр. II-1165
, точка 59 и Решение на Първоинстанционния съд от по дело Mo och Domsjö/Комисия,
T-352/94, Recueil, стр. II-1989
, точка 268, потвърдено в производство по обжалване с Решение на Съда от по дело Mo och Domsjö/Комисия, C-283/98 P, Recueil, стр. I-9855, точка 47). Нейната преценка трябва обаче да бъде извършвана при спазване на общностното право, което включва не само разпоредбите на Договора, но и общите принципи на правото (Решение на Съда от по дело Unión de Pequeños Agricultores/Съвет, C-50/00 P, Recueil, стр. I-6677, точка 38).
В съответствие с постоянната съдебна практика тежестта на дадено нарушение се определя, като се вземат предвид много фактори като специфичните обстоятелства в конкретния случай, неговият контекст и възпиращото действие на глобите (Решение на Съда от 28 юни 2005 г. по дело Dansk Rørindustri и др./Комисия, C-189/02 P, C-202/02 P, C-205/02 P—C-208/02 P и C-213/02 P, Recueil, стр. I-5425, точка 241 и Решение на Съда от по дело SGL Carbon/Комисия, C-328/05 P, Сборник, стр. I-3921, точка 43).
Важно е също така да се изтъкне, че преценката на пропорционалния характер на наложената глоба по отношение на тежестта и на продължителността на нарушението, критерии, които по-рано бяха записани в член 15, параграф 2 от Регламент № 17, а понастоящем в член 23, параграф 3 от Регламент № 1/2003, попада в правомощието за пълен съдебен контрол, възложено на Първоинстанционния съд съгласно член 31 от него (вж. в този смисъл Решение на Първоинстанционния съд от 4 юли 2006 г. по дело Hoek Loos/Комисия,
T-304/02, Recueil, стр. II-1887
, точка 69).
В конкретния случай, видно от обжалваното решение, Комисията, макар и да не споменава изрично Насоките в обжалваното решение, определя размера на наложената на жалбоподателя глоба въз основа на общия метод, който е възприела за себе си в тези Насоки, които предвиждат в точка 1, първа алинея от тях, че при определяне на размера на глобите „[основната сума [на глобата] ще бъде определена в съответствие с тежестта и продължителността на нарушението, които са единственият критерий, посочен в член 15, параграф 2 от Регламент № 17“.
Относно оспорването на преценката на Комисията на тежестта на нарушението при определянето на размера на глобата
Насоките, в точка 1 A уточняват, че „[п]ри оценяване на тежестта на нарушението трябва да бъде взет предвид неговият характер, неговото действително отражение върху пазара, където това може да бъде определено, а също така да бъде взет предвид и размерът на съответния географски пазар“. След това нарушенията се класифицират в три категории, с които се свързва вероятен размер на санкцията, а именно незначителни нарушения (от 1000 до 1 милион евро), сериозни нарушения (от 1 милион до 20 милиона евро) и много сериозни нарушения (над 20 милиона евро).
— Относно критерия за оценяване на тежестта на нарушението, свързан с характера на нарушението
Жалбоподателите възразяват на квалифицирането на нарушението като „много сериозно“ по смисъла на точка 1 A от Насоките с мотива, изведен от това, че целта, която те са преследвали, била изключително да се придаде динамика на продажбите на Peugeot в Нидерландия и че при всички положения едно обикновено ограничение на износа не можело да представлява разпределение на пазарите. Жалбоподателите изтъкват също така, че в конкретния случай и за разлика от делото, по което е постановено Решение General Motors/Комисия, точка 44 по-горе, и от делото, по което е постановено Решение General Motors Nederland и Opel Nederland/Комисия, точка 171 по-горе, не е имало ограничаване на конкуренцията, имащо за цел директно да забрани износа и следователно ясно изразена воля за затваряне на пазара.
Що се отнася до довода, изведен от целта на действията на жалбоподателите, за която те твърдят, че е изключително в полза на конкуренцията, доколкото той повтаря оспорването на наличието на нарушение на член 81, параграф 1 ЕО, следва да се припомни, че той е отхвърлен в рамките на обсъждането на второто правно основание за отмяна. Всъщност Комисията с основание е заключила, че системата на заплащане и различните инициативи на жалбоподателите са съставлявали антиконкурентни мерки с оглед на целта (вж. точки 113, 140 и 141 по-горе).
Доколкото този довод би следвало да бъде възприет като означаващ, че жалбоподателите независимо от всичко са действали добросъвестно, както от обжалваното решение (вж. по-конкретно съображения 58, 73—84, 145, 170 и 171), така и от обсъждането на настоящата жалба е видно (вж. по-конкретно точки 54—68 и 116—140 по-горе), че жалбоподателите не само че са знаели за антиконкурентното значение на своите инициативи, но всъщност са действали напълно съзнателно.
Що се отнася до довода, съгласно който разпределение на пазарите било налице само в случай на споразумение, съдържащо изрична забрана за износ, той трябва да бъде отхвърлен. Всъщност обстоятелството, както е в конкретния случай, да се проявява стремеж да се противодейства, доколкото е възможно, на паралелния износ чрез система на заплащане и на натиск, без обаче да се стига до изразяване на категорична забрана за износ, съставлява инициатива, насочена към затваряне на вътрешния пазар, също толкова тежка и укорима по своя характер, колкото една обикновена забрана за износ. Едно такова противодействие, също както и една забрана (вж. в този смисъл Решение по дело General Motors Nederland и Opel Nederland/Комисия, точка 171 по-горе, точка 191), съставлява очевидно нарушение на правото на конкуренцията. То е в противоречие с най-основните резултати на Европейската общност, и по-конкретно — с осъществяването на единния пазар.
Следователно доводът на жалбоподателите, съгласно който допуснатото в конкретния случай нарушение не може да бъде квалифицирано като много сериозно по своя характер по смисъла на Насоките, по съображение че то не съдържало категорична забрана да се изнася, е неправилен и трябва да бъде отхвърлен.
Следва да се добави, че това че създадената в конкретния случай система не е съдържала обикновена забрана за износ, не се дължи по никакъв начин на проконкурентни съображения от страна на жалбоподателите, а напротив, на съображения, свързани със загрижеността да се избегне въвеждането на система, която, поради това че би била прекалено явно антиконкурентна, би могла също така и да бъде разкрита по-лесно. Както вече беше установено, (вж. точки 51—68 и 113 по-горе), жалбоподателите след създаването през 1997 г. на системата на заплащане, чийто антиконкурентен характер е явен, считано от 1998 г., избягвайки вече всяка прекалено очевидна антиконкурентна формулировка, същевременно са се старали да запазят ограничаващата конкуренцията система, установена през 1997 г., като я придружат с различни инициативи, имащи за цел по същество да гарантират, че износът ще запази характера си на изключение.
В това отношение следва да се приеме, че нарушението има, що се отнася до неговото естество, характер с особено изразена тежест, като се имат предвид особено прикритите способи, от които се ръководело трайното установяване на системата на заплащане до 2003 г., и то в контекст, в който, както посочва Комисията (съображение 171, второ изречение от обжалваното решение) и както вече е изтъкнал Първоинстанционният съд в своето решение по дело General Motors Nederland и Opel Nederland/Комисия, точка 171 по-горе (точка 192), предходната практика на Комисията и постоянната съдебна практика в областта на паралелния внос, и по-конкретно в сектора на автомобилостроенето, представляват ясни предупреждения за незаконосъобразността на една такава система.
Следва също така да се изтъкне, както прави Комисията, че жалбоподателите са членове на голяма индустриална група, която заема важна позиция в съответните пазари (вж. в това отношение съображение 167 от обжалваното решение) и че те са разполагали с правни дирекции, които напълно са били в състояние да преценят — както всъщност са и направили това — антиконкурентния характер на обсъжданото поведение (вж. в това отношение съображение 170 от обжалваното решение).
Видно от горното, при упражняването на своето право на преценка Комисията не е допуснала грешка, квалифицирайки характера на нарушението като много сериозен.
— Относно критерия за оценяване на тежестта на нарушението, свързан с действителното отражение на нарушението върху пазара
Жалбоподателите оспорват това, че в обжалваното решение е взето предвид действителното отражение на нарушението върху пазара. Те поддържат, че когато ги окачествява като значителни, Комисията преувеличава последиците от нарушението. Всъщност нарушението нямало последици или имало най-много незначителни последици.
Комисията, като оспорва тази критика, смята при всяко положение, че много сериозният характер на нарушението е установен в достатъчна степен в обжалваното решение въз основа на естеството на нарушението и че макар и да споменава изрично в своите мотиви към преценката на тежестта на нарушението известно отражение, тя в никакъв случай не се основава на последиците от нарушението, за да заключи за неговото класифициране като „много сериозно“.
Що се отнася до този последен довод на Комисията, самият текст на обжалваното решение изисква той да бъде отхвърлен.
Всъщност, каквото и да твърди за това Комисията във фазата на обжалването, тя не е квалифицирала в обжалваното решение нарушението като много сериозно единствено поради неговия характер. В съображение 166 от обжалваното решение тя установява, че със своите действия предприятието е възпрепятствало постигането на целта за единния пазар, така както тя е определена от Договора и че „характерът на нарушението трябва да бъде квалифициран като много сериозен само на това основание“. По този начин Комисията квалифицира в тази фаза не самото нарушение, а неговия характер като много сериозен, като характерът на нарушението съставлява първият критерий, определен в Насоките, за оценяването на тежестта на нарушението и припомнен в точка 277 по-горе.
Едва след един анализ, който отчита и други елементи, сред които съображенията, свързани с последиците от нарушението, квалифицирани от Комисията като „значителни“ (вж. по-конкретно съображение 166, трето изречение и съображение 168, второ изречение от обжалваното решение), Комисията в съображение 172 от обжалваното решение изразява становище, че „с оглед на изложеното по-горе, нарушението на член 81 [ЕО], извършено от [жалбоподателите] трябва да бъде квалифицирано като много сериозно“.
Уместно е следователно да се обсъди дали в обжалваното решение Комисията е направила констатации, които са от естество да ѝ позволят да приеме наличието на значителни последици в своята преценка на тежестта на нарушението.
В съображение 131 от обжалваното решение Комисията изтъква намаляване на износа след 1997 г., след това спад от 50% след 1999 г. В отговор на аргументацията на AP, според която този спад бил причинен не от системата на заплащане, а от спадането на ценовите разлики, спадане, което намалило интереса на чуждестранните купувачи да закупят своята кола в Нидерландия, Комисията по-конкретно изтъква, че ценовите разлики са продължили да бъдат значителни през разглеждания период (съображение 132 от обжалваното решение).
Тя изтъква и това, че при всяко положение ограничаването на правото на бонус по отношение на продажбите за износ е отнело на нидерландските концесионери част от тяхната гъвкавост, независимо от евентуалните промени в ценовите разлики (съображение 133 in fine от обжалваното решение).
В съображение 134 от обжалваното решение Комисията, след като припомня, че „в общи линии е трудно с точност да бъде изчислен в количествено отношение ефектът от такива мерки и дори е невъзможно да се определи броят на колите, чийто износ реално е бил възпрепятстван от тях“, допълва, че „[п]ри това обаче в конкретния случай събраните в хода на разследването фактически елементи […] позволяват да се докаже наличието на значителен резултат от обсъжданата система на заплащане върху развитието на паралелния износ с произход от Нидерландия“.
Комисията по-конкретно посочва вътрешна докладна записка на PNE, изготвена от [
поверително
], „Responsable Dealer Support“ (отговарящ за подпомагането на концесионерите) на PNE и приложена към обжалваното решение, от която било видно, че ако плащането на бонуса при износ бъдело въведено за 2003 г., това щяло да доведе до твърде значително увеличаване на обема на износа (съображение 134, първо тире от обжалваното решение).
На първо място, следва да се разгледа констатацията на Комисията, припомнена в точка 293 по-горе, за намаляване на износа след 1997 г., след това за рязък спад от 50% след 1999 г.
Жалбоподателите изтъкват по същество в рамките на четвъртото си правно основание за отмяна (вж. точка 235 по-горе), че именно значителният обем на износа през 1997 г. и през 1998 г. е бил нетипичен. Всъщност този обем бил резултат от съчетаването, първо, на пускането на пазара на много търсени модели „Peugeot“, и второ, на значителната ценова разлика по онова време, разлика, чийто спад през следващите години бил основната причина за спадане на износа.
Що се отнася до първото от тези твърдения, съгласно което износът през 1997 г. и през 1998 г. бил необичайно висок поради силната привлекателност на нови модели сред купувачите (което според жалбоподателите не позволявало да се направи какъвто и да било валиден извод за спада в износа през следващите години), Първоинстанционният съд приема както Комисията, че доколкото нови модели са пуснати на пазара както в Нидерландия, така и в чужбина, резултатът от привлекателността на тези нови модели върху обема на продажбите по принцип е един и същ за Нидерландия и за другите държави членки. Така, ако тази привлекателност е, разбира се, от естество да увеличи обема на продажбите на производителя на автомобили както в национален мащаб, така и — доколкото разликата в каталожните цени и перспективите за отстъпки пораждат интерес към тях — за износа, тази привлекателност не предполага сама по себе си увеличаване на дела на паралелния износ в сравнение с националните продажби. При всяко положение жалбоподателите не представят никакво доказателство, предполагащо обратен извод в конкретния случай.
Що се отнася до обстоятелството, че един нов модел би могъл да бъде по-привлекателен за потребителите от други страни отколкото за нидерландските потребители, налага се изводът, че и то не изглежда от естество да води до увеличение за нидерландските концесионери на дела на паралелния износ спрямо националните продажби. Така твърдяното от жалбоподателите обстоятелство, че дизеловите двигатели не били оценявани високо от нидерландските потребители, но пък били оценявани високо от френските потребители, макар и да може определено да има за последица по-голямата част от евентуалния паралелен износ за Франция да се отнася до дизеловите двигатели, не изглежда обаче от естество да доведе до увеличение на нидерландския паралелен износ спрямо националните нидерландски продажби. Всъщност нищо не позволява a priori да се счита, и жалбоподателите при всяко положение не сочат доказателства в този смисъл, че твърдяното предпочитание на френския потребител към дизеловите двигатели е трябвало непременно да го стимулира да се отклони от закупуване на своя лек автомобил от френски концесионер. Прибягването от страна на този потребител към покупка от чужбина в крайна сметка ще зависи от финансовата изгода, която той може да извлече от такава сделка.
Що се отнася до второто твърдение на жалбоподателите, съгласно което спадането на ценовите разлики — а не изключването от получаването на бонус при износа — било съществената причина за спада в износа след 1997 г., следва да се припомни, че Комисията не поддържа в обжалваното решение, че изключването от получаването на бонуса е било единствената причина за намаляването на износа. Тя само приема, че е трудно това намаляване на износа от 1997 г. да се обясни с обикновен спад в ценовите разлики (съображение 132 in fine от обжалваното решение).
Установява се обаче, че когато в съображение 131, първо изречение от обжалваното решение Комисията отбелязва като първо съображение по същество във връзка с последиците от системата на заплащане, „намаляване на износа, считано от 1997 г., след това рязък спад с около 50% след 1999 г.“, в продължението на своето съждение, и по-конкретно в съображение 132 от обжалваното решение, тя не взема предвид в достатъчна степен възражението на AP, изведено от това, че съответното развитие на износа било причинено главно от изменението в ценовите разлики.
Така, като споменава това възражение в съображение 131 от обжалваното решение, същевременно Комисията в съображение 132 се ограничава с това да приеме, че „ценовите разлики с Нидерландия са продължили да бъдат значителни през обсъждания период в сравнение с най-скъпите пазари“, като по този начин по същество отбелязва, че каквото и да бъдело развитието на тези разлики, стимулирането на чуждестранните потребители да купуват своята кола в Нидерландия е щяло да продължи през целия обсъждан период.
Макар и това последно съображение относно постоянния интерес на потребителите към паралелния износ през целия обсъждан период да е точно, това не се отразява на факта, че изтъкването от страна на Комисията в началото на нейния анализ на последиците от системата на заплащане върху конкуренцията, на значителния спад на износа за обсъждания период, без обаче в по-нататъшните ѝ разсъждения да се обръща достатъчно внимание на ролята, която има в този спад развитието на ценовите разлики, в крайна сметка води до представяне на фактите, което на практика омаловажава ролята на това развитие за спада на износа.
Следователно трябва да се приеме, че обстоятелството, че Комисията не е отделила в изложението си, съдържащо се в съображения 131 и 132 от обжалваното решение и свързано с намаляването на износа, достатъчно внимание на ролята, която е имало развитието на ценовите разлики за спада на износа, е отражение на известно омаловажаване на тази роля от страна на тази институция.
На второ място, що се отнася до припомнената в точка 294 по-горе констатация, Комисията, като изхожда този път не от гледната точка на купувача, а от гледната точка на концесионера, обявява в съображение 133 от обжалваното решение, че „ограничаването на правото на бонус по отношение на износа е отнело на нидерландските концесионери част от тяхната гъвкавост, независимо от евентуални изменения в ценовите разлики“.
Жалбоподателите оспорват това твърдение, като изтъкват, че продажбите за износ са били рентабилни продажби независимо от бонуса, че размерът на бонуса е бил незначителен в сравнение с продажната цена на леките автомобили и в сравнение с ценовите разлики и че следователно той не е могъл да играе каквато и да било роля (вж. в рамките на четвъртото правно основание за отмяна точки 233 и 234 по-горе).
Що се отнася доводите, изведени от твърдения незначителен характер на бонуса в сравнение с продажната цена на лекия автомобил или с ценовите разлики, следва да се отбележи, че тези доводи смесват гледната точка на купувача и гледната точка на концесионера. Ако е вярно, че от гледна точка на купувача бонусът е представлявал в абсолютна стойност само малка част от продажната цена на лекия автомобил, дори и от ценовите разлики, въпреки това от гледна точка на концесионера размерът на този бонус не би могъл да бъде приет за незначителен, тъй като той е съставлявал значителен елемент от реализирания от концесионера марж при продажбата на лекия автомобил и неговата липса при продажбите за износ е играла определена роля срещу тези продажби, която не е за пренебрегване (вж. в това отношение съображение 116 от обжалваното решение).
Освен това се налага изводът, че възраженията на жалбоподателите, всички от които по същество целят да представят бонуса като финансов елемент, лишен от реално отражение върху концесионера, са в пряко противоречие с твърдението им, съгласно което бонусната система е имала за цел именно да придаде динамика на продажбите на моторни превозни средства „Peugeot“ в Нидерландия (вж. в това отношение за едно сходно съждение заключението на г-н Tizzano по дело General Motors/Комисия, точка 55 по-горе, точка 76). Както основателно изтъква Комисията в съображение 112 от обжалваното решение, щом като, „както се уточнява от [Peugeot], тази система на заплащане на концесионерите е имала за цел да стимулира нидерландските концесионери да положат най-големите усилия, на които са способни за развитие на продажбите в района, за който им е дадена концесията“, това предполагало, че тази система на заплащане и оттам размерът на бонуса „също е бил достатъчен, за да може отказът да бъде предоставен да възпре някои продажби за износ“.
Що се отнася до довода, изтъкнат в четвъртото правно основание за отмяна (вж. точка 237 по-горе), съгласно което трима от концесионерите, осъществили над 72% от износа на разпитаните концесионери, са дали отговори, потвърждаващи обстоятелството, че бонусът е бил от второстепенно значение за износа, се налага изводът, че това твърдение не е доказано по никакъв начин нито по отношение на конкретни концесионери, нито по отношение на стойността на износа и че следователно то трябва да бъде отхвърлено единствено на това основание.
При всяко положение и ако се предположи, че това твърдение се е отнасяло имплицитно до концесионерите [
поверително
], [
поверително
] и [
поверително
], по отношение на които е направено сходно твърдение от AP, посочено в точка 91 по-горе, установено е, що се отнася до [
поверително
], че този концесионер, който е заявил, че е изнесъл [
поверително
] моторни превозни средства през периода на разследването, не е проявил липса на интерес към бонуса, а само е разбрал, че бонусът не се е прилагал по отношение на износа (вж. точка 95 по-горе). Така твърдението на жалбоподателите, ако се предположи, че то наистина се е отнасяло до тримата концесионери, посочени в предходната точка, би могло в най-добрия случай да се отнася до двама от тях, които представляват с [
поверително
] общ износ на двамата (вж. отговорите на искането за предоставяне на информация от 17 ноември 2004 г.), и като за основа за изчисляването се вземе твърдението на самите жалбоподатели за процента в размер на [
поверително
]%, само [
поверително
]% от износа на разпитаните концесионери.
Що се отнася до съображението, изтъкнато в рамките на четвъртото правно основание за отмяна (вж. точка 237 по-горе), съгласно което искането за предоставяне на информация от 17 ноември 2004 г. било адресирано само до малка част от концесионерите, нищо не сочи, а и жалбоподателите не посочват доказателства в този смисъл, че групата от концесионери, до които е отправено искането за предоставяне на информация, съставена от предприятия, които според Комисията са реализирали 40% от износа през разследвания период, не била представителна извадка по-конкретно за разглеждането на действителното отражение на нарушението върху пазара.
Видно от предходните съображения доводите на жалбоподателите, съгласно които бонусът е бил прекалено малък, за да окаже влияние върху равнището на износа, трябва да бъдат отхвърлени.
На трето място, следва да се разгледат твърденията (вж. точки 295 и 296 по-горе), с които Комисията, след като припомня трудността да се изчисли количествено с точност резултатът от мерки като системата на заплащане (съображение 134 от обжалваното решение), въпреки това съобщава фактически елементи, които са от естество да докажат съществуването на значителен резултат от тази система върху износа, и по-конкретно изтъква вътрешната докладна записка на PNE от 14 октомври 2002 г., изготвена от [
поверително
] (съображение 134, първо тире от обжалваното решение).
Жалбоподателите оспорват в рамките на своето четвърто правно основание за отмяна (вж. точка 236 по-горе), че тази докладна записка е имала смисъла, който ѝ придава Комисията. Така например, далеч без да предвижда изменение по същество на системата на заплащане в смисъл, че тази система ще предвижда в бъдеще плащането на бонуса и за износа, тази докладна записка е предвиждала само чисто процедурна промяна на една система, която вече предвиждала такова плащане, изменение, което се състояло в това, едно плащане при предварително представяне на документи, установяващи регистрация в чужбина, да бъде заменено с автоматично плащане при последваща проверка на посочените документи, установяващи регистрация.
Налага се изводът, че предпоставката за това оспорване от страна на жалбоподателите, предпоставка, според която системата на заплащане вече предвиждала плащането на бонуса за износа, е неправилна. В това отношение е установено в рамките на обсъждането на второто правно основание, че тази система, така както е описана в циркулярните писма до концесионерите, не е предвиждала плащането на бонуса при износа и в още по-малка степен — процедура в това отношение (вж. точка 62 по-горе).
В действителност вътрешната докладна записка от 14 октомври 2002 г., в която [
поверително
] съветва „през следващата година да бъдат взети предвид за премия, като се има предвид правната уредба, която е в процес на изменение, […] всички леки автомобили (включително и регистрациите, които в крайна сметка се извършват в други страни от ЕС)“, може да се разбира само като вътрешно предложение за PNE, което в крайна сметка има за цел да преустанови изключването от износа от ползването на бонуса, изключване, дотогава трайно установено от жалбоподателите със способите, описани от Комисията в обжалваното решение и обсъдени в точки 60—65 по-горе.
Същевременно се поставя въпросът за това дали тази докладна записка отвъд нейния обхват позволява на Комисията да приеме, както тя прави в съображение 134, първо тире от обжалваното решение, че според самото PNE отражението от въвеждането на бонуса за продажбите за износ за 2003 г. представлявало [
поверително
] допълнителни продажби.
За да достигне до тази цифра, Комисията прави разлика между посочената в тази докладна записка прогноза за увеличение на продажбите за износ, предвидено в производствения и търговски план (ПТП) за 2003 г., при непроменена система на заплащане ([
поверително
] продажби), и прогнозата за увеличение на продажбите за износ, предвидено от [
поверително
] в хипотезата на промяна на системата на заплащане ([
поверително
] продажби).
Жалбоподателите твърдят, че Комисията греши и правят две възражения в това отношение. От една страна, предвижданите от [
поверително
] [
поверително
] продажби били само направена от него линейна проекция на постоянното увеличаване на обема на износа от 2000 г. От друга страна, [
поверително
] продажбите от ПТП за 2003 г., посочени в докладната записка от 14 октомври 2002 г., били само временно цифрово изчисление, основаващо се на износа за 2001 г. и изключващо количествата моторни превозни средства на склад, които вече били в наличност при концесионерите. ПТП за 2003 г., който не бил окончателно приет при изготвянето на тази докладна записка, в крайна сметка предвидил едновременно по-голям и по-близък до реалността обем на износа от ([
поверително
] моторни превозни средства), тъй като през 2003 г. били изнесени [
поверително
] моторни превозни средства.
Що се отнася до първото възражение, свързано с обстоятелството, че цифрата от [
поверително
] продажби била обикновена линейна проекция, направена от автора на докладната записка, на постоянното увеличение на обема на износа от 2000 г., се налага изводът, че то имплицитно, но задължително се основава на една неправилна теза (вж. точки 314—317 по-горе), според която предлаганата от този автор промяна била чисто процедурна промяна на една система на заплащане, която от самото начало е въвела плащането на бонуса за износа.
Освен това и от съображения за изчерпателност трябва да се изтъкне, както прави това и Комисията, от една страна, че това възражение е свързано с обикновено твърдение от страна на жалбоподателите, като представянето от тях на картината за такава проекция не означава по никакъв начин, че именно този подход е следван от [
поверително
] в неговата докладна записка, и от друга страна, че ако подходът на [
поверително
] е бил такъв, в този случай обстоятелството, че временните прогнози за ([
поверително
] продажби) и окончателните прогнози за ([
поверително
] продажби) на ПТП за 2003 г. са били определени на много по-ниско равнище от тази твърдяна проекция, се оказва неразбираемо.
Що се отнася до второто възражение, съгласно което [
поверително
] продажби на ПТП за 2003 г., посочени в докладната записка от 14 октомври 2002 г., са били временна цифра, преразгледана впоследствие в посока на повишаване, и че по-скоро е трябвало да се вземе предвид цифра от [
поверително
] продажби, не променя по никакъв начин обстоятелството, че авторът на тази докладна записка е предвиждал по същество въз основа на ПТП за 2003 г., изчисляван на [
поверително
] продажби за износ, допълнително увеличение на износа от [
поверително
] моторни превозни средства в случай на въвеждане на бонуса за износа. Обстоятелството, че ПТП за 2003 г. е бил изменен в посока на повишаване, не налага по никакъв начин прогнозата на [
поверително
], свързана с отражението на въвеждането на бонуса за износа ([
поверително
] моторни превозни средства), непременно да бъде преразгледана в посока намаляване.
От предходните съображения е видно, че жалбоподателите не доказват, че Комисията е допуснала грешка, когато се основава на вътрешната докладна записка на PNE от 14 октомври 2002 г., като извежда от нея, че въвеждането на бонусната система за продажбите за износ е щяло да доведе за 2003 г. до твърде значително увеличение на обема на износа, предназначен за други държави членки.
Накрая, що се отнася до инициативите, определени общо от Комисията като натиск, видно от констатациите, направени от Комисията в обжалваното решение (вж. по-конкретно съображения 126—128, 135 и 166) и които не се поставят сериозно под въпрос в настоящата жалба, този натиск е оказал значителен ефект върху поведението на концесионерите в областта на износа.
В това отношение, що се отнася по-конкретно до довода, изтъкнат от жалбоподателите в рамките на четвъртото правно основание за отмяна (вж. точка 238 по-горе), съгласно който двама концесионери, а именно [
поверително
] и [
поверително
], увеличили „значително“ своя износ в резултат на натиска, следва най-малкото той да се разгледа в своя контекст. Всъщност от докладната записка на [
поверително
] с дата 2 ноември 2001 г. е видно, че според [
поверително
] увеличаването на износа се състояло в действителност в една-единствена износна сделка. Освен това от тази докладна записка е видно, че за тези двама концесионери износът е бил само краткосрочно решение, необходимо за да се справят с непосредствените си финансови задължения (вж. що се отнася до [
поверително
], точки 204 и 205 по-горе). И накрая, видно от преписката, износът на тези двама концесионери действително отбелязва силен спад през 2003 г.
В заключение от предходните съображения, свързани с изследването от Комисията на действителното отражение на нарушението върху пазара, е видно, че тя не допуска грешка в преценката, когато изхождайки от гледната точка на концесионерите, тя приема по същество, че изключването от ползване на бонуса за износа е дало значително отражение върху възможностите на концесионерите да осъществяват продажби за износ (съображение 169 от обжалваното решение), отражение, за което докладната записка от 14 октомври 2002 г. дава известна представа за 2003 г., и че натискът е допринесъл за ограничаване на трансграничните продажби на моторни превозни средства (съображение 135 от обжалваното решение).
От тези съображения (вж. точки 302—305 по-горе) обаче се установява също така, че представянето и анализът на фактите, които прави Комисията в съображения 131 и 132 от обжалваното решение, в крайна сметка омаловажават ролята на развитието на ценовите разлики за спада на износа, като последицата от това е, че тя е надценила действителното отражение на нарушението върху пазара в това отношение.
Като се имат предвид предходните съображения, свързани с преценката от Комисията на тежестта на нарушението, Първоинстанционният съд, като упражнява своята неограничена компетентност, преценява, като същевременно потвърждава възприетата от Комисията в обжалваното решение квалификация на нарушението като много сериозно, че следва да измени обжалваното решение по изложените в точки 302—305 и 328 по-горе мотиви и да намали с 10% размера на определената в съображение 173 от обжалваното решение глоба за тежестта на нарушението.
Относно оспорването на преценката на Комисията за продължителността на нарушението при определянето на размера на глобата
В точка 1 Б от Насоките се уточнява, че продължителността на нарушението следва да бъде взета под внимание, за да бъде правена разлика между нарушения с малка продължителност (по принцип по-малко от една година) без увеличаване на размера на глобата, нарушения със средна продължителност (по принцип от една до пет години) с увеличаване на сумата до 50% в размер, определен в зависимост от тежестта на нарушението, и нарушения за дълъг период (по принцип повече от пет години) с увеличаване до 10% годишно на сумата в размер, определен в зависимост от тежестта на нарушението.
Що се отнася до оспорването от жалбоподателите на преценката на Комисията за продължителността на нарушението, вече беше установено в рамките на обсъждането на третото правно основание за отмяна (вж. точка 228 по-горе), че Комисията не е допуснала грешка, като приема, че „нарушението във всичките му части е извършвано [от жалбоподателите] от началото на […] януари 1997 г. до края на септември 2003 г. или в продължение на шест години и девет месеца“ (съображение 175 от обжалваното решение).
Жалбоподателите обаче изтъкват, че еднаквото увеличение, прилагано за цялата тази продължителност, не е оправдано с оглед на обстоятелството, че интензивността на нарушението е варирала във времето. Това изменение в интензивността трябвало да бъде взето предвид при преценката на продължителността на нарушението.
Следва да се припомни, че съгласно съдебната практика увеличението на размера на глобата с оглед на продължителността се извършва чрез прилагане на определен процент към началния размер, определен в зависимост от тежестта на цялото нарушение, като по този начин вече се отразяват различните му степени на интензивност. При това положение не би било логично за увеличаването на този размер с оглед на продължителността на нарушението да се взема предвид вариране в интензивността на нарушението през разглеждания период. (Решение на Първоинстанционния съд от 8 юли 2008 г. по дело BPB/Комисия, T-53/03, Сборник, стр. II-1333, точка 364).
От това следва, че Комисията не може да бъде упреквана, след като е взела предвид в своята преценка на тежестта изменението в интензивността на нарушението във времето (съображение 172, трето изречение от обжалваното решение) и след нейната констатация, че нарушението е извършвано в продължение на период от 6 години и девет месеца (съображение 175 от обжалваното решение), в това, че е приложила увеличението с оглед на продължителността, предвидено от Насоките за нарушения с продължителност повече от пет години.
Следователно трябва да се отхвърли оспорването от жалбоподателите, свързано с преценката в обжалваното решение на продължителността на нарушението за определяне на размера на глобата.
Като се имат предвид изложените по-горе съображения, и по-конкретно в точка 329 по-горе, окончателният размер на наложената на жалбоподателите глоба се определя на 44, 55 милиона евро. Жалбата се отхвърля в останалата ѝ част.
По съдебните разноски
Съгласно член 87, параграф 2 от Процедурния правилник загубилата делото страна се осъжда да заплати съдебните разноски, ако е направено такова искане. В изпълнение на параграф 3, първа алинея от същата разпоредба Първоинстанционният съд може да разпредели съдебните разноски, ако всяка от страните е загубила по едно или няколко от предявените основания.
След като жалбата е отхвърлена в основната ѝ част, Първоинстанционният съд ще направи справедлива преценка на обстоятелствата по делото, като реши жалбоподателите да понесат девет десети от направените от тях съдебни разноски и девет десети от направените от Комисията съдебни разноски и Комисията да понесе една десета от направените от нея съдебни разноски и една десета от направените от жалбоподателите съдебни разноски.

По изложените съображения
ПЪРВОИНСТАНЦИОННИЯТ СЪД (пети състав)
реши:

1)
Определя размера на наложената на Automobiles Peugeot SA и на Peugeot Nederland NV глоба с член 3 от Решение (2005) 3683 окончателен на Комисията от 5 октомври 2005 година относно производство по прилагане на член 81 [ЕО] (дела F-2/36.623/36.820/37.275 — SEP и други/Automobiles Peugeot SA) на 44,55 милиона евро.

2)
Отхвърля жалбата в останалата ѝ част.

3)
Осъжда Automobiles Peugeot и Peugeot Nederland да заплатят девет десети от направените от тях съдебни разноски, както и девет десети от съдебните разноски на Комисията на Европейските общности.

4)
Осъжда Комисията да заплати една десета от направените от нея съдебни разноски, както и една десета от направените от Automobiles Peugeot и Peugeot Nederland съдебни разноски.

Vilaras
Prek
Ciucă
Подписи
Съдържание

Обстоятелства, предхождащи спора

Производство и искания на страните

От правна страна

1. По второто правно основание, изведено от липсата на антиконкурентна цел на системата на заплащане на концесионерите и на натиска

Доводи на страните

Съображения на Първоинстанционния съд

Антиконкурентната цел на системата на заплащане

Антиконкурентната цел на натиска

2. По първото правно основание, изведено от липсата на споразумение по смисъла на член 81, параграф 1 ЕО

Доводи на страните

Съображения на Първоинстанционния съд

3. По третото правно основание, изведено от неправилна преценка на продължителността на нарушението и от противоречиви мотиви

Доводи на страните

Съображения на Първоинстанционния съд

4. По четвъртото правно основание, изведено от неправилната преценка на резултата от твърдяното антиконкурентно споразумение

Доводи на страните

Съображения на Първоинстанционния съд

5. По петото правно основание, изведено от нарушение на член 23, параграфи 2 и 3 от Регламент № 1/2003 и от Насоките и целящо намаляване на размера на глобата

Доводи на страните

Съображения на Първоинстанционния съд

Относно оспорването на преценката на Комисията на тежестта на нарушението при определянето на размера на глобата

— Относно критерия за оценяване на тежестта на нарушението, свързан с характера на нарушението

— Относно критерия за оценяване на тежестта на нарушението, свързан с действителното отражение на нарушението върху пазара

Относно оспорването на преценката на Комисията за продължителността на нарушението при определянето на размера на глобата

По съдебните разноски
(
*1
)	Език на производството: френски.
(
)	Пропуснати поверителни данни.