CELEX: 62001CJ0213
Appel
bananer
indførsel fra AVSstater og tredjelande
beregning af den årlige referencemængde, der tildeles de erhvervsdrivende
indførsel foretaget i henhold til foreløbige forholdsregler besluttet af en national domstol under en sag om foreløbige forholdsregler
erstatningssøgsmål

Dommens præmisser
1 Ved appelskrift indleveret til Domstolens Justitskontor den 23. maj 2001 har T. Port GmbH & Co. KG (herefter »T. Port«) i henhold til artikel 49 i EF-statutten for Domstolen iværksat appel af dom afsagt af Retten i Første Instans den 20. marts 2001 i sag T-52/99, T. Port mod Kommissionen (Sml. II, s. 981, herefter »den appellerede dom«), hvorunder der er nedlagt påstand om delvis ophævelse af denne dom.
De relevante retsregler
2 I den appellerede dom har Retten fremstillet de relevante retsregler således:
»1 Ved Rådets forordning (EØF) nr. 404/93 af 13. februar 1993 om den fælles markedsordning for bananer (EFT L 47, s. 1) er der fra den 1. juli 1993 indført en fælles ordning for indførsel af bananer, som har afløst de forskellige nationale ordninger. Der sondres mellem »fællesskabsbananer« høstet i Fællesskabet, »tredjelandsbananer« fra andre tredjelande end staterne i Afrika, Caribien og Stillehavet (AVS), »traditionelle AVS-bananer« og »ikke-traditionelle AVS-bananer«. De traditionelle AVS-bananer og de ikke-traditionelle AVS-bananer svarede til de mængder, som AVS-landene havde udført, som henholdsvis ikke overskred eller gik ud over de mængder, som hver af disse stater traditionelt udfører, således som de er fastsat i bilaget til forordning nr. 404/93.
2 For at sikre en tilfredsstillende afsætning af fællesskabsbananer samt af bananer med oprindelse i AVS-staterne og andre tredjelande, bestemte forordning nr. 404/93, at der åbnedes et årligt toldkontingent på 2,2 mio. tons (nettovægt) for indførsel af tredjelandsbananer og ikke-traditionelle AVS-bananer.
3 I artikel 19, stk. 1, i den tidligere version af forordning nr. 404/93 fordeltes dette toldkontingent, der blev åbnet med 66,5% til erhvervsdrivende, der havde markedsført tredjelandsbananer og/eller ikke-traditionelle AVS-bananer (kategori A), 30% til erhvervsdrivende, der havde markedsført EF-bananer og/eller traditionelle AVS-bananer (kategori B), og 3,5% til erhvervsdrivende, der var etableret i Fællesskabet, og som siden 1992 var begyndt at markedsføre andre bananer end EF- og/eller traditionelle AVS-bananer (kategori C).
4 Artikel 19, stk. 2, første punktum, i den tidligere version af forordning nr. 404/93 lød således:
»På baggrund af beregninger, der foretages særskilt for hver af de kategorier af erhvervsdrivende, som er nævnt i stk. 1 [...], vil hver enkelt erhvervsdrivende få udstedt importlicenser på grundlag af de gennemsnitlige mængder bananer, som han har solgt i de seneste tre år, for hvilke der foreligger oplysninger.«
5 I Kommissionens forordning (EØF) nr. 1442/93 af 10. juni 1993 om gennemførelsesbestemmelser for EF's importordning for bananer (EFT L 142, s. 6) defineredes bl.a. kriterierne for bestemmelsen af de typer erhvervsdrivende i kategori A og B, som kunne indgive ansøgninger om importlicenser, alt efter den aktivitet, som disse erhvervsdrivende havde udøvet i løbet af referenceperioden.
6 Denne importordning var genstand for en procedure for bilæggelse af tvister inden for rammerne af Verdenshandelsorganisationen (WTO), efter at nogle tredjelande havde indgivet klager.
7 Denne procedure gav anledning til beretninger fra WTO's panel af 22. maj 1997 og til en beretning af 9. september 1997 fra WTO's stående appelinstans, som blev vedtaget af instansen til bilæggelse af tvister ved afgørelse af 25. september 1997. Ved denne afgørelse erklærede instansen til bilæggelse af tvister flere aspekter af fællesskabsordningen for indførsel af bananer for uforenelige med WTO's regler.
8 For at efterkomme denne afgørelse udstedte Rådet forordning (EF) nr. 1637/98 af 20. juli 1998 om ændring af forordning nr. 404/93 (EFT L 210, s. 28). Dernæst udstedte Kommissionen forordning (EF) nr. 2362/98 af 28. oktober 1998 om gennemførelsesbestemmelser til Rådets forordning nr. 404/93 for så vidt angår ordningen for indførsel af bananer til Fællesskabet (EFT L 293, s. 32).
9 Som led i den nye ordning for indførsel af bananer blev fordelingen af kontingentet mellem tre forskellige kategorier erhvervsdrivende afskaffet, idet forordning nr. 2362/98 blot fastsætter en fordeling mellem »traditionelle erhvervsdrivende« og »nytilkomne erhvervsdrivende« som defineret ved forordningen. Underinddelingen af erhvervsdrivende i kategori A og B alt efter arten af aktiviteter, som de udøvede på markedet, blev ligeledes afskaffet.
10 Artikel 4 i forordning nr. 2362/98 bestemmer således følgende:
»1. Hver traditionel erhvervsdrivende, der er registreret i en medlemsstat efter artikel 5, opnår for hvert år for alle oprindelser som nævnt i bilag I en fast referencemængde, der fastlægges på grundlag af den mængde bananer, han rent faktisk har indført i referenceperioden.
2. For de indførsler, der skal foretages i 1999 i forbindelse med toldkontingenterne og med hensyn til de traditionelle AVS-bananer, udgøres referenceperioden af årene 1994, 1995 og 1996.«
11 Artikel 5, stk. 2, 3 og 4, i forordning nr. 2362/98 bestemmer følgende:
»2. Hver erhvervsdrivende tilsender hvert år inden den 1. juli med henblik på fastlæggelse af sin referencemængde myndighederne:
a) oplysning om den samlede mængde bananer med de i bilag I nævnte oprindelser, som han rent faktisk har indført i hvert af årene i referenceperioden
b) de i stk. 3 nævnte bevisdokumenter.
3. Den faktiske indførsel attesteres:
a) ved, at en kopi af de importlicenser, der er benyttet ved de angivne mængders overgang til fri omsætning, [...] forelægges af licensens indehaver [...]
b) samt i tilslutning hertil ved bevis for betaling af den told, der gælder på dagen for toldbehandlingen med henblik på indførsel, en betaling, der er foretaget direkte til myndighederne eller via en toldklarerer eller en befuldmægtiget i toldvæsenet.
Fører en erhvervsdrivende bevis for, at han har betalt den told, der gælder ved en given mængde bananers overgang til fri omsætning, direkte til myndighederne eller via en toldklarerer eller en befuldmægtiget i toldvæsenet uden at være indehaver eller erhverver af den tilsvarende importlicens, der benyttes ved denne operation [...], anses han for rent faktisk at have indført denne mængde, hvis han er registreret i en medlemsstat efter forordning (EØF) nr. 1442/93, og/eller hvis han opfylder betingelserne i nærværende forordning for registrering som traditionel erhvervsdrivende. Toldklarerere eller befuldmægtigede i toldvæsenet kan ikke kræve anvendelse af nærværende afsnit.
4. For erhvervsdrivende i Østrig, Finland og Sverige føres beviset for de mængder, der er overgået til fri omsætning i disse medlemsstater i 1994 til og med tredje kvartal i 1995, ved forelæggelse af kopier af passende tolddokumenter samt importtilladelser, som myndighederne har udstedt, og som er behørigt benyttet.«
12 Artikel 6, stk. 3, i forordning nr. 2362/98 bestemmer følgende:
»På grundlag af de meddelelser, der foretages efter stk. 2, og den samlede mængde af de i artikel 2 omhandlede toldkontingenter og traditionelle AVS-bananer fastsætter Kommissionen om nødvendigt en fast justeringskoefficient, som anvendes på hver erhvervsdrivendes foreløbige referencemængde.««
Faktiske omstændigheder og retsforhandlinger for Retten
3 Med hensyn til de faktiske omstændigheder fastslog Retten følgende i den appellerede dom:
»13 [T. Port] driver virksomhed med import af frugt og grøntsager. Indtil forordning nr. 2362/98 trådte i kraft, hørte selskabet til kategori A. Efter denne forordning er det en traditionel erhvervsdrivende.
14 Ved de nationale myndigheders afgørelse af 8. december 1998 blev sagsøgerens foreløbige referencemængde for 1999 fastsat til 13 709 963 kg, og denne mængde blev nedsat med 824 833 kg ved anvendelse af justeringskoefficienten på 0,939837, der er fastsat af Kommissionen i henhold til artikel 6, stk. 3, i forordning nr. 2362/98. Desuden fratrak de nationale myndigheder fra de mængder, som sagsøgeren havde ansøgt om, dels de mængder, som selskabet havde indført i 1994 til Østrig, Finland og Sverige, eller 898 692 kg, og dels den mængde tredjelandsbananer, der blev fastsat til 9 838 861 kg, som selskabet havde fået tilladelse til at indføre af Finanzgericht Hamburg.«
4 Med hensyn til den sidstnævnte mængde (herefter »den ved en retsafgørelse fastsatte mængde«) fremgår det af sagen, at Finanzgericht Hamburg (Tyskland) ved kendelser i sager om foreløbige forholdsregler af 19. maj samt af 8., 21. og 28. juni 1995 pålagde Hauptzollamt Hamburg-Jonas at tillade T. Port, mod betaling af den dagældende told på 75 ECU pr. ton for indførsel af tredjelandsbananer inden for rammerne af toldkontingentet, at bringe i alt 9 860 571 kg bananer i fri omsætning, skønt selskabet ikke rådede over de hertil nødvendige importlicenser. I kendelsen af 19. maj 1995 besluttede Finanzgericht Hamburg ligeledes at forelægge Domstolen fire præjudicielle spørgsmål. De tre første spørgsmål vedrørte fortolkningen af EF-traktatens artikel 234 (efter ændring nu artikel 307 EF), gyldigheden af Kommissionens forordning (EF) nr. 478/95 af 1. marts 1995 om supplerende bestemmelser for anvendelsen af forordning nr. 404/93 for så vidt angår ordningen vedrørende toldkontingentet for indførsel af bananer til Fællesskabet og om ændring af forordning nr. 1442/93 (EFT L 49, s. 13) og den direkte virkning af artikel I, II, III og XIII i den almindelige overenskomst om told og udenrigshandel af 1994 (herefter »GATT 1994«), som er indeholdt i bilag 1A til overenskomsten om oprettelse af Verdenshandelsorganisationen (herefter »WTO-overenskomsten«), som blev godkendt på Det Europæiske Fællesskabs vegne ved Rådets afgørelse 94/800/EF af 22. december 1994 om indgåelse på Det Europæiske Fællesskabs vegne af de aftaler, der er resultatet af de multilaterale forhandlinger i Uruguay-rundens regi (1986-1994), for så vidt angår de områder, der hører under Fællesskabets kompetence (EFT L 336, s. 1). Det fjerde spørgsmål drejede sig om, på hvilke betingelser en national domstol kan træffe bestemmelse om foreløbige forholdsregler, når den nærer tvivl om anvendeligheden af den afledte fællesskabsret, som den retlige vurdering er baseret på. Den sag, der er indbragt ved denne begæring om præjudiciel afgørelse fra Finanzgericht Hamburg, og som er registreret under C-182/95, blev først udsat og dernæst slettet af Domstolens register ved kendelse afsagt af Domstolens præsident den 12. marts 2001.
5 Det fremgår ligeledes af sagen, at da Bundesfinanzhof (Tyskland) ophævede Finanzgericht Hamburgs kendelser ved beslutning af 22. august 1995, fastsatte Hauptzollamt Hamburg-Jonas ved beslutninger af 29. august og 1. september 1995 den told, som T. Port skulle betale, til 850 ECU pr. ton, hvilket svarede til den sats, der på det pågældende tidspunkt gjaldt for indførsler ud over toldkontingentet. På begæring fra T. Port besluttede Finanzgericht Hamburg ved kendelser af 22. og 27. september 1995, at gennemførelsen af disse beslutninger fra Hauptzollamt Hamburg-Jonas midlertidigt skulle udsættes, og at denne udsættelse af gennemførelsen ikke skulle være betinget af, at der blev stillet sikkerhed. Ved de samme kendelser forelagde den Domstolen tre præjudicielle spørgsmål, der er identiske med de tre første spørgsmål, som den havde stillet i sag C-182/95. Denne anmodning om præjudiciel afgørelse gav anledning til dommen af 10. marts 1998 (forenede sager C-364/95 og C-365/95, T. Port, Sml. I, s. 1023).
6 På denne baggrund anlagde T. Port ved stævning indleveret den 19. februar 1999 sag ved Retten med påstand om erstatning i henhold til EF-traktatens artikel 178 og artikel 215, stk. 2 (nu artikel 235 EF og artikel 288, stk. 2, EF), og om, at Kommissionen tilpligtedes at erstatte det tab, som denne havde påført T. Port ved at foranledige de nationale myndigheder til dels at nedsætte selskabets referencemængde ved anvendelse af justeringskoefficienten, dels at nedsætte de mængder, som T. Port havde ansøgt om, med de mængder, der blev indført i 1994 til Østrig, Finland og Sverige, og med den mængde, der var fastsat ved en retsafgørelse.
7 Til støtte for sit søgsmål påberåbte T. Port sig en række anbringender gående ud på, at Kommissionen ved sin adfærd for det første havde tilsidesat GATT 1994, aftalen om importlicensprocedurer og den almindelige overenskomst om handel med tjenesteydelser (GATS), som er indeholdt i henholdsvis bilag 1A og 1B til WTO-overenskomsten, for det andet ligebehandlingsprincippet og for det tredje principperne om beskyttelse af ejendomsretten og om beskyttelse af den berettigede forventning samt proportionalitetsprincippet.
8 T. Port gjorde nærmere bestemt bl.a. gældende, at nedsættelsen af de referencemængder, som selskabet havde ansøgt om, med den mængde, der var fastsat ved en retsafgørelse, var i strid med ligebehandlingsprincippet. I den appellerede dom sammenfattede Retten T. Ports argumentation således:
»71 [T. Port] har anført, at Finanzgericht Hamburg ved en kendelse i en sag om foreløbige retsmidler har bestemt, at indførsel af den ved retsafgørelsen fastsatte mængde accepteres uden licens på betingelse af, at den normale told betales. Sagsøgeren har betalt denne told.
72 Sagsøgeren har anført, at ifølge artikel 5, stk. 3, i forordning nr. 2362/98 anses erhvervsdrivende, som uden at være indehavere af den importlicens, der anvendes til den pågældende transaktion, fører bevis for, at de har betalt den tilsvarende told, for importører. Det sagsøgende selskab mener at have ført dette bevis, selv om det ikke råder over importlicenser, ved Finanzgericht Hamburgs nævnte kendelse i en sag om foreløbige retsmidler. Det har gjort gældende, at de indførsler, der er foretaget på grundlag af en national rets kendelse i en sag om foreløbige retsmidler, i kraft af ligebehandlingsprincippet skal give samme rettigheder som indførsler, der foretages på grundlag af licenser.«
9 Det fremgår af den appellerede dom, at Kommissionen bestred dette argument fra T. Port under henvisning til følgende betragtninger:
»78 Kommissionen har i denne forbindelse forklaret, at mængder, der fastsættes ved en retsafgørelse, kan tildeles som referencemængder på betingelse af, at der faktisk er betalt indførselstold, og at indførslerne er foretaget i referenceperioden, det vil her sige fra 1994 til 1996.
79 Sagsøgerens toldskyld for den mængde, der er fastsat ved en retsafgørelse, er ganske vist blevet fastsat ved en afgørelse truffet af den kompetente nationale myndighed, men Finanzgericht Hamburg har udsat betalingen af denne toldskyld uden at træffe bestemmelse om sikkerhedsstillelse. Efter Kommissionens opfattelse kan det derfor ikke antages, at toldskylden er betalt.
80 Desuden har Kommissionen præciseret, at den omtvistede mængde bananer er blevet indført af sagsøgeren uden licens og dermed uden for toldkontingentet, hvilket indebærer, at den fulde sats efter den fælles toldtarif gælder for disse bananer. Så længe denne toldskyld imidlertid ikke faktisk er blevet betalt, kan der ikke tages hensyn til denne mængde bananer ved beregningen af referencemængden.«
Den appellerede dom
10 I den appellerede dom forkastede Retten først en formalitetsindsigelse fremsat af Kommissionen samt T. Ports anbringende om den påståede tilsidesættelse af GATT 1994 og de øvrige aftaler, der nævnes i denne doms præmis 7. Med hensyn til anbringendet om tilsidesættelse af ligebehandlingsprincippet forkastede Retten, efter at have forkastet nogle argumenter, i den appellerede doms præmis 88 i følgende vendinger argumentationen om nedsættelse af de ansøgte mængder med den mængde, der var fastsat ved en retsafgørelse:
»Hvad endelig angår sagsøgerens argument om, at denne kunne påberåbe sig en mængde bananer, som er fastsat ved en kendelse afsagt af Finanzgericht Hamburg i en sag om foreløbige retsmidler, bemærkes blot, at Kommissionen er berettiget til at kræve, at de indførsler, der kan tages i betragtning som referencemængder, faktisk skal være foretaget. Den mængde, som sagsøgeren påberåber sig, er imidlertid blevet indført ud over toldkontingentet og blev derfor pålagt den fulde sats efter den fælles toldtarif. Betalingen af den hertil svarende told blev dernæst udsat ved Finanzgericht Hamburgs kendelse i en sag om foreløbige retsmidler. På denne baggrund har sagsøgeren intet grundlag for at kræve, at denne mængde tages i betragtning ved fastsættelsen af virksomhedens referencemængde. Det påhviler nemlig sagsøgeren at godtgøre, at den pågældende told faktisk er blevet betalt, hvilket sagsøgeren ikke har gjort. I denne forbindelse skal det tilføjes, at Kommissionen under retsmødet uden at blive modsagt på dette punkt har anført, at den har underrettet de kompetente tyske myndigheder om, at det vil blive nødvendigt at tage denne mængde i betragtning, såfremt den nævnte told betales.«
11 Efter ligeledes at have forkastet anbringendet om tilsidesættelse af principperne om beskyttelse af ejendomsretten og om beskyttelse af den berettigede forventning samt proportionalitetsprincippet konkluderede Retten i den appellerede doms præmis 106, at T. Port ikke havde godtgjort, at der forelå en retsstridig adfærd, som kunne pådrage Fællesskabet ansvar uden for kontraktforhold, og at Kommissionen følgelig måtte frifindes. Den dømte derfor T. Port til at bære sine egne omkostninger og betale Kommissionens omkostninger i overensstemmelse med dennes påstand herom.
Appellen
12 T. Port har nedlagt påstand om ophævelse af den appellerede dom, for så vidt som den forkaster anbringendet om, at Kommissionen ikke har taget behørigt hensyn til den mængde, der er fastsat ved en retsafgørelse, ved beregningen af selskabets referencemængde for årene 1997-1999, og for så vidt selskabet dømmes til at betale samtlige sagens omkostninger.
13 Kommissionen har nedlagt påstand om, at appellen forkastes som åbenbart ugrundet, og om, at T. Port tilpligtes at betale samtlige sagens omkostninger ved begge instanser.
Parternes argumenter
14 T. Port har dels gjort gældende, at ved at kræve betaling af told til den fulde sats på 850 ECU pr. ton, der gælder for indførsler ud over toldkontingentet, som betingelse for, at den ved en retsafgørelse fastsatte mængde kan tages i betragtning ved beregningen af referencemængden, har Retten ikke erkendt rækkevidden af artikel 5, stk. 2 og 3, i forordning nr. 2362/98. Ifølge disse bestemmelser skulle referencemængden fastsættes på grundlag af samtlige indførsler, for hvilke der føres bevis for, at »den told, der gælder på dagen for toldbehandlingen med henblik på indførsel«, er betalt. I det foreliggende tilfælde var den told, der var gældende på indførselsdagen, den for kontingentet gældende told på 75 ECU pr. ton, da Finanzgericht Hamburg i sine kendelser om foreløbige forholdsregler havde besluttet, at indførsel af den ved en retsafgørelse fastsatte mængde kunne finde sted, selv uden importlicenser, mod betaling af denne told. Den omstændighed, at Bundesfinanzhof senere har ophævet disse kendelser, og den omstændighed, at Hauptzollamt Hamburg-Jonas dernæst har ændret sin afgørelse og fastsatte den told, som T. Port skulle betale, til den fulde sats, der var gældende for indførsler foretaget ud over toldkontingentet, er ifølge T. Port herved uden betydning.
15 T. Port gør desuden gældende, at indførslen af den ved en retsafgørelse fastsatte mængde må anses for at være blevet foretaget inden for rammerne af toldkontingentet, selv om det efter indførslen og betalingen af tolden viste sig, at Finanzgerichts begrundelse for at træffe de begærede foreløbige forholdsregler savnede grundlag. T. Port har i denne forbindelse gjort gældende, at Finanzgericht Hamburg i sine kendelser om foreløbige forholdsregler overholdt de grænser, som Domstolens praksis pålægger de nationale retter, når de træffer foreløbige forholdsregler, og at den har forelagt Domstolen præjudicielle spørgsmål, der er relevante efter fællesskabsretten. Selskabet er af den opfattelse, at den foreløbige retsbeskyttelse, som de nationale retter er bemyndiget til at give borgerne, ville blive tilintetgjort, hvis disse ikke i fuld tillid kunne regne med, at de indførselstransaktioner og den betaling af told, som er bestemt af toldmyndigheden, har skabt en definitiv, faktisk ramme.
16 Kommissionen har gjort gældende, at en national ret, selv under en sag om foreløbige forholdsregler, skal tage hensyn til ubestridelige fællesskabsretlige regler, og at den ikke kan erstatte dem med særlige og foreløbige regler. Ved at beslutte, at bananer indført ud over toldkontingentet foreløbigt kun var pålagt den told, der gælder for toldkontingentet, har Finanzgericht Hamburg imidlertid ifølge Kommissionen tilsidesat de helt klare bestemmelser i artikel 5, stk. 2 og 3, i forordning nr. 2362/98, som kræver, for at denne kontingenttold kan anvendes, at der fremlægges de tilsvarende importlicenser.
17 Kommissionen er af den opfattelse, at T. Ports argument om, at de faktiske omstændigheder, der indtraf efter indførselsdagen, ikke har betydning for fastsættelsen af den gældende toldsats, såfremt det er korrekt, vil have til følge, at enhver, selv retsstridig kendelse om foreløbige forholdsregler, der blev afsagt af en national ret, ville give mulighed for at omgå fællesskabsretten. T. Port kan ifølge Kommissionen ikke i dette tilfælde påberåbe sig Domstolens praksis, som tillader de nationale domstole at træffe bestemmelse om foreløbige forholdsregler i tilfælde, hvor der er tvivl om gyldigheden af den fællesskabsret, der er hjemmel for en national retsakt, da Finanzgericht Hamburgs kendelser om foreløbige forholdsregler ikke opfylder de forudgående betingelser, der er fastsat i denne praksis.
Domstolens bemærkninger
18 Ved vurderingen af, om T. Ports argumentation er begrundet, er det tilstrækkeligt at fastslå, at det fremgår af denne doms præmis 4 og 5, at indførslen af den ved en retsafgørelse fastsatte mængde mod betaling af told på 75 ECU pr. ton, der på det pågældende tidspunkt gjaldt for indførsel af tredjelandsbananer inden for rammerne af toldkontingentet, kun blev tilladt foreløbigt ved Finanzgericht Hamburgs kendelser om foreløbige forholdsregler, der var baseret på den tvivl, som denne ret nærede med hensyn til gyldigheden af de relevante fællesskabsbestemmelser, navnlig i betragtning af bestemmelserne i GATT 1994.
19 Imidlertid bemærkes, at foreløbige forholdsregler, der fastsættes under sager om foreløbige forholdsregler, kun fastsættes i afventning af den endelige afgørelse i hovedsagen uden at foregribe denne. Desuden kan foreløbige forholdsregler selv anfægtes og annulleres eller ændres i afventning af denne afgørelse, som det i øvrigt var tilfældet i hovedsagen, da Finanzgericht Hamburgs kendelser - som tillod, at den ved en retsafgørelse fastsatte mængde blev bragt i fri omsætning mod betaling af told på 75 ECU pr. ton - blev ophævet af Bundesfinanzhof.
20 Det følger af det foregående, at i modsætning til, hvad T. Port har anført, er told, der fastsættes foreløbigt under sager om foreløbige forholdsregler, ikke nødvendigvis den told, der gælder på dagen for toldbehandlingen med henblik på indførsel, og hvis betaling de erhvervsdrivende i overensstemmelse med artikel 5, stk. 3, første afsnit, litra b), i forordning nr. 2362/98 skal bevise for at godtgøre, at de mængder bananer, som de ønsker skal indgå i beregningen af referencemængden i henhold til samme forordnings artikel 4, faktisk er indført.
21 Det følger heraf, at den foreløbige retsbeskyttelse, som de nationale domstole er bemyndiget til at give borgerne efter Domstolens praksis, ikke kan bevirke, at der skabes en endelig, faktisk ramme, som ikke senere kan anfægtes.
22 Under disse omstændigheder må det nødvendigvis konkluderes, at T. Ports argumentation savner grundlag, og at appellen bør forkastes.
Afgørelse om sagsomkostninger
Sagens omkostninger
23 I henhold til procesreglementets artikel 69, stk. 2, som ifølge samme reglements artikel 118 finder anvendelse på appelsager, pålægges det den tabende part at betale sagens omkostninger, hvis der er nedlagt påstand herom. Da Kommissionen har nedlagt påstand om, at T. Port tilpligtes at betale sagens omkostninger, og da sidstnævnte har tabt sagen, bør det pålægges selskabet at betale sagens omkostninger.
Afgørelse
På grundlag af disse præmisser
udtaler og bestemmer
DOMSTOLEN
1) Appellen forkastes.
2) T. Port GmbH & Co. KG betaler sagens omkostninger.