CELEX: 62000CJ0133
Tilrettelæggelse af arbejdstiden
Direktiv 93/104/EF
Artikel 1, stk. 3
Anvendelsesområde
Vejtransport

Dommens præmisser
1 Ved kendelse af 6. april 2000, indgået til Domstolen den 10. april 2000, har Employment Appeal Tribunal, London, i medfør af artikel 234 EF forelagt fire præjudicielle spørgsmål vedrørende fortolkningen af artikel 1, stk. 3, i Rådets direktiv 93/104/EF af 23. november 1993 om visse aspekter i forbindelse med tilrettelæggelse af arbejdstiden (EFT L 307, s. 18, herefter »direktivet«).
2 Spørgsmålene er blevet rejst under en sag mellem på den ene side J.R. Bowden, J.L. Chapman og J.J. Doyle og på den anden side selskabet Tuffnells Parcels Express Ltd (herefter »Tuffnells«), der beskæftiger dem på deltid, angående selskabets afslag på at yde dem en årlig betalt ferie.
De relevante retsregler
Fællesskabsbestemmelserne
3 Direktivet har i henhold til dets artikel 1 til formål at fastsætte minimumsforskrifter i forbindelse med tilrettelæggelse af arbejdstiden for arbejdstagernes sikkerhed og sundhed.
4 For så vidt angår årlig ferie bestemmer direktivets artikel 7 derfor følgende:
»1) Medlemsstaterne træffer de nødvendige foranstaltninger for at sikre, at alle arbejdstagere får en årlig betalt ferie af mindst fire ugers varighed, i overensstemmelse med de kriterier for opnåelse og tildeling heraf, som er fastsat i national lovgivning og/eller praksis.
2) Den minimale årlige betalte ferieperiode kan ikke erstattes med en finansiel godtgørelse, medmindre arbejdsforholdet ophører.«
5 Direktivets artikel 1, stk. 3, har følgende ordlyd:
»Dette direktiv finder anvendelse på alle former for private og offentlige aktiviteter som defineret i artikel 2 i direktiv 89/391/EØF (Rådets direktiv af 12.6.1989 om iværksættelse af foranstaltninger til forbedring af arbejdstagernes sikkerhed og sundhed under arbejdet (EFT L 183, s. 1)), jf. dog artikel 17 i nærværende direktiv med undtagelse af vej-, luft-, sø- og jernbanetransport, sejlads ad indre vandveje, havfiskeri, andre aktiviteter på havet samt aktiviteter, der udøves af læger under uddannelse.«
6 Artikel 2 i direktiv 89/391 bestemmer, at dette direktiv generelt finder anvendelse »på alle former for private og offentlige aktiviteter (industri, landbrug, handel, administration, tjenesteydelser, undervisning, kulturel virksomhed, fritidsbeskæftigelse osv.)«.
7 Direktivets artikel 17, stk. 1, bestemmer endvidere, at medlemsstaterne kan fravige en række af dets bestemmelser, »når arbejdstidens længde som følge af særlige træk ved det udførte arbejde ikke måles og/eller fastsættes på forhånd, eller når arbejdstagerne selv kan fastsætte den«. Bestemmelsen omfatter i henhold til dennes stk. 2.1, litra c), nr. ii), navnlig »personale beskæftiget i havne eller lufthavne«. Beføjelsen til at fravige direktivets bestemmelser omfatter imidlertid ikke retten til årlig ferie efter direktivets artikel 7.
8 Ved Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2000/34/EF af 22. juni 2000 om ændring af direktiv 93/104/EF (EFT L 195, s. 41) blev direktivets artikel 1, stk. 3, affattet således:
»Dette direktiv finder anvendelse på alle former for private og offentlige aktiviteter som defineret i artikel 2 i direktiv 89/391/EØF, jf. dog nærværende direktivs artikel 14 og 17.«
9 Det præciseres i tredje betragtning til direktiv 2000/34:
»Vej[...]transport [...] er ikke omfattet af anvendelsesområdet for Rådets direktiv 93/104/EF.«
10 Af femte betragtning til det nævnte direktiv fremgår:
»Arbejdstageres sikkerhed og sundhed bør beskyttes på arbejdspladsen, ikke fordi de arbejder i en særlig sektor eller udfører en særlig aktivitet, men fordi de er arbejdstagere.«
11 Af ellevte betragtning til samme direktiv fremgår bl.a., at »[a]lle arbejdstagere bør have passende hvileperioder«.
12 Direktivets artikel 17a, som ændret ved direktiv 2000/34, indeholder særlige bestemmelser, herunder undtagelsesbestemmelser, for mobile arbejdstagere. Disse er i direktivets artikel 2, stk. 7, som ændret, defineret som arbejdstagere, »der er en del af rejsende eller flyvende personale, som er ansat af en virksomhed, der udfører passager- eller godstransport ad vej, ad luftvej eller ad indre vandveje«.
13 I medfør af artikel 5 i direktiv 2000/34 trådte dette i kraft på dagen for offentliggørelsen i De Europæiske Fællesskabers Tidende, hvilket var den 1. august 2000. I henhold til dette direktivs artikel 2, stk. 1, sætter medlemsstaterne de nødvendige love og administrative bestemmelser i kraft for at efterkomme dette senest den 1. august 2003. For læger under uddannelse er datoen den 1. august 2004.
De nationale bestemmelser
14 Working Time Regulations 1998 (herefter »Regulations«), som skal gennemføre direktivet i Det Forenede Kongerige Storbritannien og Nordirlands nationale retsorden, trådte i kraft den 1. oktober 1998.
15 Regulation 13 og 16 sikrer ret til årlig betalt ferie og fastlægger de nærmere betingelser for udøvelse af denne ret.
16 Regulation 18 fastsætter imidlertid, at regulation 13 og 16 ikke finder anvendelse:
»a) på følgende former for aktiviteter:
i) vej-, luft-, sø- og jernbanetransport og sejlads ad indre vandveje«.
17 Begrebet »former for aktiviteter« er ikke defineret i Regulations. Det bestemmes imidlertid i regulation 2:
»Såfremt en definition ikke er indeholdt i nærværende Regulations, har ord og udtryk, som bruges i de enkelte bestemmelser, og som også bruges i de tilsvarende bestemmelser i arbejdstidsdirektivet [...] den samme betydning, som de har i de nævnte tilsvarende bestemmelser.«
Tvisten i hovedsagen og de præjudicielle spørgsmål
18 Tuffnells driver i Det Forenede Kongerige en omfattende virksomhed med udbringning af pakker ved landevejstransport. Appellanterne i hovedsagen er ansat som kontorassistenter på deltid ved et af Tuffnells' mange lagre. J.R. Bowden modtager og sorterer fragtbrevene på et kontor, der ligger ovenfor et aflæsningsområde, mens J.L. Chapman og J.J. Doyle varetager den elektroniske behandling af de oplysninger, der fremgår af fragtbrevene. Chaufførerne har ingen adgang til kontoret og kommer ikke i kontakt med de tre ansatte, der er appellanter i hovedsagen. Disse kan i henhold til deres ansættelsesaftale ikke beordres til at udføre transportydelser i egentlig forstand.
19 Til forskel fra de af deres kolleger, der er fuldtidsansatte, har appellanterne i hovedsagen ingen kontraktmæssig ret til betalt ferie, men kan afholde ferie uden løn.
20 Efter Regulations' ikrafttræden ansøgte appellanterne i hovedsagen om bevilling af en årlig betalt ferie. Da Tuffnells meddelte afslag herpå, anlagde de sag ved Employment Tribunal (Det Forenede Kongerige), der ved afgørelse af 31. marts 1999 fastslog, at de ikke var omfattet af bestemmelserne i regulation 13, eftersom de henhørte under vejtransportsektoren, der i henhold til regulation 18 var undtaget fra disse bestemmelsers anvendelsesområde.
21 Appellanterne i hovedsagen appellerede herefter denne afgørelse til den forelæggende ret.
22 I forelæggelseskendelsen har Employment Appeal Tribunal, London, fremhævet de vanskeligheder, den er stødt på ved fortolkningen af udtrykket »former for [...] aktiviteter« i direktivets artikel 1, stk. 3's forstand navnlig for så vidt angår transportområdet.
23 Den forelæggende ret bemærker særligt, at det af sekstende betragtning til direktivet fremgår, at »det [...] som følge af et arbejdes særlige natur [kan] blive nødvendigt at træffe særskilte foranstaltninger om tilrettelæggelsen af arbejdstiden inden for visse sektorer eller aktiviteter«, hvilket dog ikke bidrager med nogen form for opklaring, der er brugbar ved fortolkningen af direktivets artikel 1, stk. 3. Den bemærker, at en ordret fortolkning af bestemmelsen kan føre til den slutning, at samtlige arbejdstagere inden for den omhandlede sektor er udelukket fra at nyde godt af beskyttelsen efter direktivet, og dermed, at et betragteligt antal arbejdstagere berøves navnlig den ret til årlig betalt ferie, som er sikret ved direktivet. En sådan udelukkelse er i modstrid med direktivets overordnede formål. Der er i fjerde betragtning til direktivet henvist til fællesskabspagten om arbejdstagernes grundlæggende arbejdsmarkedsmæssige og sociale rettigheder, vedtaget den 9. december 1989, og især til dens punkt 8 og punkt 19, første afsnit, der har følgende ordlyd:
»8. Enhver arbejdstager i Det Europæiske Fællesskab har i overensstemmelse med gældende praksis i det enkelte land ret til en ugentlig hvileperiode og årlig ferie med løn, idet der skal ske indbyrdes tilnærmelse af varigheden heraf på et stadigt stigende niveau.
[...]
19. Enhver arbejdstager skal på arbejdspladsen have tilfredsstillende vilkår for så vidt angår beskyttelse af sikkerheden og sundheden. Der skal træffes passende foranstaltninger med henblik på en fortsat harmonisering af vilkårene inden for dette område på et stadigt stigende niveau.«
24 Den forelæggende ret bemærker endvidere, at en sådan udelukkelse savner ethvert økonomisk, videnskabeligt, politisk eller socialt grundlag.
25 Employment Appeal Tribunal, London, har dog henvist til forskellige dokumenter af senere dato end datoen for direktivets vedtagelse - navnlig Kommissionens hvidbog af 15. juli 1997 om sektorer og aktiviteter, der er udelukket fra arbejdstidsdirektivet (KOM(97) 334 endelig udg.), en udtalelse af 26. marts 1998 fra Det Økonomiske og Sociale Udvalg og en beslutning af 2. juli 1998 fra Europa-Parlamentet - som enstemmigt kritiserer direktivets udifferentierede udelukkelse af samtlige arbejdstagere inden for vejtransportsektoren. Den forelæggende ret bemærker, at Kommissionen i sjette betragtning til sit forslag 1999/C 43/01 til Rådets direktiv om ændring af direktiv 93/104 (EFT 1999 C 43, s. 1), som førte til vedtagelsen af direktiv 2000/34, foreslog at udstrække direktivets anvendelsesområde til at gælde »for ikke-mobile arbejdstagere inden for de sektorer og aktiviteter, som dette direktiv hidtil ikke har fundet anvendelse på«, og at Rådet i fælles holdning (EF) nr. 33/1999 fastlagt den 12. juli 1999 med henblik på vedtagelse af direktiv 2000/34 (EFT C 249, s. 17) fjernede enhver henvisning til transportsektoren fra direktivets artikel 1, stk. 3.
26 De nævnte dokumenter efterlader ifølge den forelæggende ret det indtryk, at »ikke-mobile« arbejdstagere inden for vejtransportsektoren på tidspunktet for de faktiske omstændigheder i hovedsagen var udelukket fra at nyde godt af beskyttelsen efter direktivet, og at det var nødvendigt at foretage en formel ændring af direktivet, for at de kunne blive omfattet af dets bestemmelser.
27 Ud fra disse betragtninger har Employment Appeal Tribunal, London, besluttet at udsætte sagen og forelægge Domstolen følgende præjudicielle spørgsmål:
»1) I betragtning af, at ansvarlige organer har den begrundede opfattelse, at en ændring er påkrævet, såfremt en lovbestemmelse skal have en bestemt virkning, og at denne opfattelse sandsynligvis kun kan forenes med den antagelse, at bestemmelsen, før den ændres, ikke har denne virkning, samt i betragtning af de synspunkter, der tidligere er givet udtryk for af Det Økonomiske og Sociale Udvalg, af Europa-Parlamentet og af Kommissionen samt i Rådets dokument, der fastlægger en fælles holdning, vedrørende undtagelserne fra artikel 1, stk. 3, i direktiv 93/104/EF, og hvoraf det fremgår, at alle, der arbejder inden for vejtransportsektoren, endnu er undtaget fra direktivet, men at en sådan undtagelse har været og er helt ubegrundet, spørges, hvorvidt det - om overhovedet muligt - under henvisning til sådanne dokumenter, som ikke er lovgivning, kan antages, enten at
a) artikel 1, stk. 3, efter ordene stadig skal fortolkes således, at alle sådanne personer er udelukket, eller
b) at en sådan fortolkning ikke ville være en retfærdig og formålsbestemt fortolkning af artiklen?
2) Uanset besvarelsen af spørgsmål 1 spørges: Såfremt retten, når den varetager den opgave at fortolke sin nationale lovgivning i lyset af direktivets ordlyd og formål, skal anvende en regel, der efter rettens opfattelse giver udtryk for et generelt formål (enhver arbejdstager i Det Europæiske Fællesskab har [...] ret til [...] årlig ferie med løn), men også en forskrift, der ikke er mindre fremtrædende placeret i den samme bestemmelse (finder anvendelse på alle former for [...] aktiviteter [...] med undtagelse af vejtransport), som i væsentligt omfang synes at være i modstrid med dette generelle formål, kan retten da - i hvert fald under de faktiske omstændigheder i den foreliggende sag - med føje (og i bekræftende fald, på grundlag af hvilke principper) anvende sin nationale lovgivning på de faktiske omstændigheder i den sag, der verserer for retten, således at det nævnte generelle formål gennemføres, selv om der efter den klare ordlyd synes at gælde en undtagelse fra dette formål under sådanne faktiske omstændigheder?
3) For at rejse lignende spørgsmål på en mindre abstrakt måde spørges, om alle arbejdstagere, der er beskæftiget inden for vejtransport i artikel 1, stk. 3's forstand, nødvendigvis er undtaget fra anvendelsesområdet for direktiv 93/104?
4) Såfremt alle sådanne arbejdstagere ikke nødvendigvis er udelukket, spørges, hvilke kriterier en national domstol skal anvende ved afgørelsen af, hvilken gruppe arbejdstagere, som er beskæftiget inden for vejtransport, der er udelukket efter artikel 1, stk. 3, og hvilken gruppe der ikke er udelukket?«
28 Det bemærkes indledningsvis, at de præjudicielle spørgsmål alene vedrører direktivets anvendelsesområde. Den forelæggende ret har navnlig ikke forelagt Domstolen spørgsmål om rækkevidden af forbuddet mod indirekte forskelsbehandling af mænd og kvinder for så vidt angår arbejdsvilkår i Rådets direktiv 76/207/EØF af 9. februar 1976 om gennemførelse af princippet om ligebehandling af mænd og kvinder for så vidt angår adgang til beskæftigelse, erhvervsuddannelse, forfremmelse samt arbejdsvilkår (EFT L 39, s. 40), i henseende til den under hovedsagen konstaterede forskelsbehandling for så vidt angår anerkendelsen af retten til en årlig betalt ferie mellem arbejdstagere på deltid, der ikke har ret hertil, og arbejdstagere på fuldtid, der har en sådan ret, såfremt der er tale om, at fuldtidsbeskæftigede kvinder udgør en betydeligt lavere procentdel end mænd (jf. i den henseende dom af 6.2.1996, sag C-457/93, Lewark, Sml. I, s. 243, præmis 28).
29 Med de forelagte spørgsmål, der kan behandles samlet, ønsker den forelæggende ret nærmere bestemt oplyst, om direktivets artikel 1, stk. 3, skal fortolkes således, at samtlige arbejdstagere beskæftiget inden for vejtransportsektoren, herunder også kontorpersonale, er udelukket fra direktivets anvendelsesområde, og i benægtende fald, hvilke kriterier der skal tages i betragtning ved fastlæggelsen af, hvilken del af arbejdstagerne der er udelukket fra beskyttelsen efter direktivet.
30 Appellanterne i hovedsagen har gjort gældende, at direktivet skal fortolkes i lyset af sit sociale formål, der er til hinder for, at samtlige arbejdstagere inden for vejtransportsektoren berøves den beskyttelse, direktivet sikrer. Hverken de ændringer af direktivet, der er foretaget ved direktiv 2000/34 efter tidspunktet for de faktiske omstændigheder i hovedsagen, eller de forberedende retsakter vedrørende det sidstnævnte direktiv har betydning for fortolkningen af direktivet, idet disse ændringer kunne være udtryk for, at fællesskabslovgiver har villet præcisere rækkevidden af de gældende bestemmelser, men ikke ændre disse.
31 Ifølge appellanterne i hovedsagen skal der tages hensyn til den nærmere beskaffenhed af de aktiviteter, der udøves af de berørte arbejdstagere, snarere end dem, der udøves af arbejdsgiveren, ved fortolkningen af rækkevidden af udelukkelsen for så vidt angår vejtransportsektoren. Ordlyden af direktivets artikel 1, stk. 3, støtter denne fortolkning, eftersom denne bestemmelse anvender udtrykket »former for [...] aktiviteter«, og ikke ordet »sektorer«, hvorved der tilsyneladende i højere grad er lagt vægt på de udøvede aktiviteter end på den sektor, inden for hvilken arbejdsgiveren driver virksomhed.
32 Under disse omstændigheder er det alene de arbejdstagere, der udøver aktiviteter, som er direkte forbundet med transportydelserne, der er udelukket fra direktivets anvendelsesområde. Dette er imidlertid ikke tilfældet for så vidt angår kontorpersonalet.
33 Til støtte for denne fortolkning har appellanterne i hovedsagen endvidere henvist til direktivets artikel 17, stk. 2, hvorefter medlemsstaterne kan fravige visse af direktivets bestemmelser, på grund af særlige kendetegn ved de omhandlede aktiviteter, forudsat at der ydes de pågældende arbejdstagere tilsvarende kompenserende hvileperioder eller, hvor dette af objektive grunde ikke er muligt, en passende beskyttelse. I artikel 17, stk. 2.1, litra c), nr. ii), nævnes blandt de omfattede aktiviteter dem, der er kendetegnet ved nødvendigheden af at sikre kontinuerlige ydelser eller vedvarende produktion, f.eks. når der er tale om »personale beskæftiget i havne eller lufthavne«. Dette viser, at direktivet omfatter personer, der er beskæftiget sådanne steder, selv om de er ansat inden for sø- eller lufttransportsektoren, der omfattes af direktivets artikel 1, stk. 3, og at der således skal foretages en sondring inden for hver enkelt omfattet sektor efter de aktiviteter, de berørte ansatte konkret udøver.
34 Tuffnells, Det Forenede Kongeriges regering og Kommissionen har derimod gjort gældende, at samtlige arbejdstagere inden for vejtransportsektoren er udelukket fra direktivets anvendelsesområde.
35 Til støtte for denne fortolkning er der blevet henvist til ordlyden af artikel 1, stk. 3, i direktivet sammenholdt med sekstende betragtning til dette, hvorefter det kan blive nødvendigt at vedtage supplerende fællesskabsbestemmelser inden for visse sektorer, samt til de forberedende retsakter, der gik forud for vedtagelsen af direktivet selv. I den henseende har Kommissionen bemærket, at den i sit forslag til Rådets direktiv 90/C 254/05 af 3. august 1990 (EFT C 254, s. 4) ikke fastsatte bestemmelser om sektorbestemt udelukkelse, men alene undtagelsesbestemmelser på grundlag af den nærmere beskaffenhed af de omhandlede aktiviteter, og at det under Rådets behandling af forslaget blev anbefalet at fastlægge en afgrænsning mellem på den ene side de mobile arbejdstagere inden for transportsektoren, som var udelukket fra direktivets anvendelsesområde, og på den anden side de ikke-mobile arbejdstagere, som var omfattet af de ved direktivet indførte rettigheder. Fællesskabslovgiver forkastede imidlertid bevidst denne tilgangsvinkel, der tog udgangspunkt i den nærmere beskaffenhed af aktiviteterne, ved helt at udelukke bestemte former for aktiviteter fra direktivets anvendelsesområde. I den henseende har Kommissionen gjort gældende, at den i en erklæring optaget i protokollatet af Rådets møde den 23. november 1993 gav udtryk for, at den havde til hensigt så snart som muligt at fremsætte forslag vedrørende de forskellige sektorer og aktiviteter, der var udelukket, under hensyntagen til hver enkelts særlige kendetegn. I sin hvidbog af 15. juli 1997, navnlig i punkt 91, gentog Kommissionen denne hensigt efter at have vurderet de særlige kendetegn og problemer forbundet med hver aktivitetsform.
36 Den ordrette fortolkning af direktivets artikel 1, stk. 3, bestyrkes af det forhold, at den beskyttelse, som direktivet har indført, ved direktiv 2000/34 blev udvidet til at omfatte alle arbejdstagere, som tidligere hørte under de udelukkede sektorer, med forbehold af de særlige bestemmelser vedrørende mobile arbejdstagere, jf. direktivets artikel 2, stk. 7, som affattet ved direktiv 2000/34.
37 I den henseende bemærkes, at direktivet i henhold til artikel 1, stk. 1, og artikel 15 indskrænker sig til at fastsætte minimumsforskrifter for sikkerhed og sundhed i forbindelse med tilrettelæggelse af arbejdstiden og ikke er til hinder for, at medlemsstaterne vedtager foranstaltninger, der er gunstigere med hensyn til beskyttelse af arbejdstagerne.
38 Efter ordlyden af artikel 1, stk. 3, »finder [direktivet] anvendelse på alle former for [...] aktiviteter [...] med undtagelse af vej-, luft-, sø- og jernbanetransport, sejlads ad indre vandveje, havfiskeri, andre aktiviteter på havet samt aktiviteter, der udøves af læger under uddannelse«.
39 Det må konstateres, at fællesskabslovgiver ved at henvise til »vej-, luft-, sø- og jernbanetransport, sejlads ad indre vandveje« har villet tage hensyn til sådanne aktivitetsformer i deres helhed, mens fællesskabslovgiver for så vidt angår »andre aktiviteter på havet« og »aktiviteter, der udøves af læger under uddannelse«, netop har villet sigte til disse nærmere bestemte aktiviteter som sådanne. Den særlige udelukkelse af vejtransportsektoren omfatter således samtlige arbejdstagere inden for denne sektor.
40 Modsat det, der er gjort gældende af appellanterne i hovedsagen, er artikel 17, stk. 2.1, litra c), nr. ii), ikke til hinder for en sådan fortolkning. Som generaladvokaten bemærker i punkt 38 i forslaget til afgørelse, vedrører denne bestemmelse, der ikke tilsigter at at udvide direktivets anvendelsesområde som afgrænset ved artikel 1, stk. 3, netop de arbejdstagere, der, selv om de er beskæftiget i havne eller lufthavne, ikke i egentlig forstand hører til sø- eller lufttransportsektoren, som f.eks. restaurationsbestyrere, butiksassistenter, dragere eller havnearbejdere.
41 Det bemærkes endvidere, at fællesskabslovgiver var opmærksom på begrænsningerne med hensyn til den beskyttelse, der blev indført i 1993, eftersom fællesskabslovgiver fandt det hensigtsmæssigt i sekstende betragtning til direktivet at præcisere, at »det [...] som følge af et arbejdes særlige natur [kan] blive nødvendigt at træffe særskilte foranstaltninger om tilrettelæggelsen af arbejdstiden inden for visse sektorer eller aktiviteter, som dette direktiv ikke finder anvendelse på«.
42 De forberedende retsakter til direktivet, hvortil der er henvist i præmis 35 i denne dom, bekræfter, at Rådet ved at forkaste Kommissionens alternative forslag bevidst valgte at udelukke samtlige arbejdstagere inden for de berørte sektorer som helhed fra direktivets anvendelsesområde.
43 Som det navnlig fremgår af tredje betragtning til direktiv 2000/34, følger det heraf, at de ændringer, der blev foretaget i direktivet ved direktiv 2000/34, navnlig med hensyn til direktivets anvendelsesområde, modsat hvad der er gjort gældende af appellanterne i hovedsagen, ikke alene var af retskonstaterende karakter.
44 De forelagte spørgsmål skal derfor besvares med, at direktivets artikel 1, stk. 3, skal fortolkes således, at samtlige arbejdstagere beskæftiget inden for vejtransportsektoren, herunder også kontorpersonale, er udelukket fra direktivets anvendelsesområde.
Afgørelse om sagsomkostninger
Sagens omkostninger
45 De udgifter, der er afholdt af Det Forenede Kongeriges regering og af Kommissionen, som har afgivet indlæg for Domstolen, kan ikke erstattes. Da sagens behandling i forhold til hovedsagens parter udgør et led i den sag, der verserer for den nationale ret, tilkommer det denne at træffe afgørelse om sagens omkostninger.
Afgørelse
På grundlag af disse præmisser
kender
DOMSTOLEN (Første Afdeling)
vedrørende de spørgsmål, der er forelagt af Employment Appeal Tribunal, London, ved kendelse af 6. april 2000, for ret:
Artikel 1, stk. 3, i Rådets direktiv 93/104/EF af 23. november 1993 om visse aspekter i forbindelse med tilrettelæggelse af arbejdstiden skal fortolkes således, at samtlige arbejdstagere beskæftiget inden for vejtransportsektoren, herunder også kontorpersonale, er udelukket fra direktivets anvendelsesområde.