CELEX: 62009CJ0265
Fellebbezés
Közösségi védjegy
Az α ábrás megjelölés bejelentése
Feltétlen kizáró okok
Megkülönböztető képesség
Egyetlen betűből álló védjegy

Fellebbezésével a Belső Piaci Harmonizációs Hivatal (védjegyek és formatervezési minták) (OHIM) az Európai Közösségek Elsőfokú
Bírósága T‑23/07. sz., BORCO‑Marken‑Import Matthiesen kontra OHIM (α) ügyben 2009. április 29‑én hozott azon ítéletének (EBHT 2009.,
II‑861. o.; a továbbiakban: megtámadott ítélet) hatályon kívül helyezését kéri, amellyel az említett bíróság hatályon kívül
helyezte az OHIM negyedik fellebbezési tanácsának 2006. november 30‑i azon határozatát (R 808/2006‑4. sz. ügy), amely elutasította
az elbírálónak az α megjelölés közösségi védjegyként történő lajstromozását megtagadó határozata (a továbbiakban: vitatott
határozat) ellen benyújtott fellebbezést.

Jogi háttér
A közösségi védjegyről szóló, 1993. december 20‑i 40/94/EK tanácsi rendeletet (HL 1994. L 11., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás:
17. fejezet, 1. kötet, 146. o.) hatályon kívül helyezte a közösségi védjegyről szóló, 2009. február 26‑i 207/2009/EK tanácsi
rendelet (kodifikált változat) (HL L 78, 1. o.), amely 2009. április 13‑án lépett hatályba. A jelen jogvita azonban a tényállás
időpontjára tekintettel még a 40/94 rendelet hatálya alá tartozik.
A 40/94 rendelet 4. cikke értelmében:
„Közösségi védjegyoltalom tárgya lehet minden grafikailag ábrázolható megjelölés, így különösen szó – beleértve a személyneveket –,
ábra, kép, alakzat, betű, szám, az áru vagy a csomagolás formája, ha e megjelölés alkalmas arra, hogy valamely vállalkozás
áruit vagy szolgáltatásait megkülönböztesse más vállalkozások áruitól vagy szolgáltatásaitól.”
Az említett rendelet 7. cikkének (1) bekezdése szerint a megjelölés nem részesülhet védjegyoltalomban, ha:
„[…]
b)      nem alkalmas a megkülönböztetésre;
c)      kizárólag olyan jelekből vagy adatokból áll, amelyeket a forgalomban az áru vagy a szolgáltatás fajtája, minősége, mennyisége,
rendeltetése, értéke, földrajzi származása, előállítási vagy teljesítési ideje, illetve egyéb jellemzője feltüntetésére használhatnak;
[…]”
Az említett rendelet 74. cikkének (1) bekezdése értelmében „[az] [OHIM] az előtte folyó eljárásban a tényeket hivatalból vizsgálja”.

A jogvita előzményei
A BORCO‑Marken‑Import Matthiesen GmbH & Co. KG (a továbbiakban: BORCO) 2005. szeptember 14‑én az alábbi megjelölés közösségi
védjegyként történő lajstromozása iránt nyújtott be kérelmet az OHIM‑hoz:
A lajstromozást a védjegyekkel ellátható termékek és szolgáltatások nemzetközi osztályozására vonatkozó, felülvizsgált és
módosított, 1957. június 15‑i Nizzai Megállapodás (a továbbiakban: Nizzai Megállapodás) szerinti 33. osztályba tartozó árukkal
kapcsolatban kérelmezték, az alábbi leírással: „alkoholos italok (a sörök kivételével), borok, habzóborok és bortartalmú italok”.
2006. május 31‑i határozatával az elbíráló a 40/94 rendelet 7. cikke (1) bekezdésének b) pontja alapján, a megjelölés megkülönböztető
képességének hiányára hivatkozva elutasította a lajstromozás iránti kérelmet. Az elbíráló álláspontja szerint a bejelentett
védjegy grafikai változtatás nélkül a görög α kisbetű pontos mása, és a görög nyelvű vásárlók e megjelölésben nem ismerik
fel a bejelentett védjegy árujegyzékében szereplő termékek kereskedelmi származására utaló jelet.
2006. június 15‑én a BORCO fellebbezést nyújtott be az OHIM‑nál az említett határozat ellen.
E fellebbezést a vitatott határozat elutasította azzal az indokkal, hogy a szóban forgó megjelölés nem rendelkezik a 40/94
rendelet 7. cikke (1) bekezdésének b) pontjában megkövetelt megkülönböztető képességgel.

Az Elsőfokú Bíróság előtti eljárás és a megtámadott ítélet
2007. február 5‑én a BORCO a vitatott határozat hatályon kívül helyezése iránt keresetet nyújtott be az Elsőfokú Bíróság előtt
három jogalapra támaszkodva, amelyeket egyenként a 40/94 rendelet 7. cikke (1) bekezdésének b) pontjának, e rendelet 7. cikke
(1) bekezdésének c) pontjának és az említett rendelet 12. cikkének megsértésére alapított. A BORCO az első jogalap keretében
különösen azt állította, hogy a szóban forgó megjelölés rendelkezik a 40/94 rendelet 7. cikke (1) bekezdésének b) pontjában
előírt megkülönböztető képességgel, mivel lehetővé teszi az említett Nizzai Megállapodás szerinti 33. osztályba tartozó, szóban
forgó áruknak az ő vállalkozásától származóként való azonosítását, és ily módon más vállalkozások áruitól való megkülönböztetését.
Mivel az említett rendelet 4. cikke szerint a betűk védjegyoltalom tárgyai lehetnek, főszabály szerint nem zárható ki a 7. cikk
(1) bekezdésének b) pontja szerinti megkülönböztető képességük anélkül, hogy a 4. cikket meg ne fosztanánk a lényegétől.
A megtámadott ítélet 39. pontjában az Elsőfokú Bíróság először rámutatott, hogy az OHIM negyedik fellebbezési tanácsának azt
kellett volna megvizsgálnia, hogy kizártnak tűnik‑e az, hogy a bejelentett megjelölés alkalmas legyen arra, hogy a görög nyelvű
átlagfogyasztók számára a BORCO áruit a máshonnan származó áruktól megkülönböztesse, mivel a megkülönböztető képesség minimális
foka is elegendő ahhoz, hogy a 40/94 rendelet 7. cikke (1) bekezdésének b) pontjában foglalt kizáró ok ne legyen alkalmazható.
Az említett fellebbezési tanács által a jelen ügyben végzett vizsgálatot illetően az Elsőfokú Bíróság a megtámadott ítélet
40–52. pontjában kifejtette, hogy az említett tanács különösen a 40/94 rendelet 4. cikkének megsértésével anélkül utasította
el az önmagukban álló betűk bármilyen megkülönböztető képességének elismerését, hogy a fent említett konkrét vizsgálatot elvégezte
volna.
Az Elsőfokú Bíróság az alábbiak szerint végezte el az OHIM negyedik fellebbezési tanácsa határozatának vizsgálatát:
„(53) Negyedszer a[z] [OHIM negyedik] fellebbezési tanács[a] a [vitatott] határozat 25. pontjában úgy vélte, hogy az érintett vásárlóközönség
az α betűt „talán” a minőség jelzéseként („A” minőség), a méret megjelöléseként vagy a bejelentett védjegy árujegyzékében
szereplő alkoholtartalmú italok egyik típusa vagy fajtája megnevezéseként fogná fel.
(54)      Az OHIM nem állíthatja, hogy a[z] [OHIM negyedik] fellebbezési tanács[a] a fentiek kimondásával elvégezte a szóban forgó megjelölés
megkülönböztető képességének konkrét vizsgálatát. Azon túl ugyanis, hogy a fenti érv megfogalmazása határozatlan, ami minden
értékétől megfosztja, egyetlen olyan konkrét tényre sem utal, amely igazolhatná azon végkövetkeztetést, hogy a bejelentett
védjegyet az érintett vásárlóközönség a minőségre történő utalásként, a méret megjelöléseként vagy a bejelentett védjegy árujegyzékében
szereplő termékek típusa vagy fajtája megnevezéseként érzékelné (lásd ebben az értelemben az Elsőfokú Bíróság T‑302/06. sz.,
Hartmann kontra OHIM (E) ügyben 2008. július 9‑én hozott ítéletének [az EBHT‑ban nem tették közzé] 44. pontját). A fentiekből
következik, hogy a[z] [OHIM negyedik] fellebbezési tanács[a] nem bizonyította, hogy a bejelentett védjegy nem alkalmas a megkülönböztetésre.”
A megtámadott ítélet 56. pontjában az Elsőfokú Bíróság az alábbi következtetést vonta le:
„Az előzőekben kifejtettek összességéből következik, hogy a fellebbezési tanács azzal, hogy a megjelölés megkülönböztető képességének
hiányára következtetett csupán abból, hogy a lajstromoztatni kívánt megjelölés a Times New Roman karakterkészletbe tartozó
betűhöz képest nem tartalmaz grafikai módosításokat vagy díszítéseket, anélkül hogy elvégezte volna annak konkrét vizsgálatát,
hogy az a referenciaközönség felfogása szerint alkalmas‑e a kérdéses termékeknek a [BORCO] versenytársaitól származó termékektől
való megkülönböztetésére, helytelenül alkalmazta a 40/94 rendelet 7. cikke (1) bekezdésének b) pontját.”
Az Elsőfokú Bíróság tehát helyt adott az első jogalapnak, és hatályon kívül helyezte a vitatott határozatot anélkül, hogy
a BORCO által felhozott másik két jogalapot megvizsgálta volna. Az Elsőfokú Bíróság – emlékeztetve arra, hogy a 40/94 rendelet
63. cikkének (6) bekezdése alapján az OHIM feladata a BORCO által benyújtott lajstromozási kérelemnek a megtámadott ítélet
indokainak figyelembevételével történő újbóli megvizsgálása – úgy vélte, hogy nem szükséges határozni a BORCO második kereseti
kérelméről, amely annak megállapítására irányult, hogy a 40/94 rendelet 7. cikke (1) bekezdésének b) és c) pontjával, valamint
7. cikkének (2) bekezdésével nem ellentétes a szóban forgó védjegynek a lajstromozás iránti kérelemben megjelölt áruk vonatkozásában
történő lajstromozása.

A felek kérelmei
Az OHIM fellebbezésében – amelyben egyetlen jogalapra hivatkozik, amely egyenként a megkülönböztető képesség konkrét vizsgálatára
vonatkozó követelménnyel, az előzetes vizsgálat állítólagosan kétséges jellegével és a bizonyítási teherrel kapcsolatos három
részre oszlik – azt kéri, hogy a Bíróság:
–        helyezze hatályon kívül a megtámadott ítéletet;
–        elsődlegesen utasítsa el a BORCO által első fokon előterjesztett keresetet;
–        másodlagosan utalja vissza az ügyet az Elsőfokú Bíróság elé döntéshozatalra, és
–        a BORCO‑t kötelezze az Elsőfokú Bíróság és a Bíróság előtti eljárás költségeinek viselésére
A BORCO azt kéri, hogy a Bíróság utasítsa el a fellebbezést, és az OHIM‑ot kötelezze a költségek viselésére.

A fellebbezésről

Az egyetlen jogalap első részéről
A felek érvei
Az OHIM arra hivatkozik, hogy az Elsőfokú Bíróság értékelésével ellentétben valamely megjelölés megkülönböztető képességének
a 40/94 rendelet 7. cikke (1) bekezdésének b) pontja alapján történő vizsgálata nem jár minden esetben e megjelölés azon képességének
megállapításával, hogy e megjelölés alkalmas a különböző áruknak az ezen árukra vonatkozó konkrét vizsgálat keretében történő
megkülönböztetésére.
Az Elsőfokú Bíróság tévesen alkalmazta az említett rendelet 7. cikke (1) bekezdésének b) pontját, amennyiben azon egyedüli
indokkal utasította el az OHIM negyedik fellebbezési tanácsának álláspontját, hogy az a megjelölések meghatározott csoportja
vonatkozásában kimondja azon elvet, amely szerint az említett csoportba tartozó megjelölések rendszerint nem szolgálhatnak
a származás jelölésére. Márpedig az Elsőfokú Bíróságnak ellenőriznie kellett volna, hogy az említett fellebbezési tanács állítása
megfelel‑e a tényeknek.
Álláspontja alátámasztására az OHIM a Bíróság térbeli védjegyekre (a C‑136/02. P. sz., Mag Instrument kontra OHIM ügyben 2004.
október 7‑én hozott ítélet [EBHT 2004., I‑9165. o.]) és színvédjegyekre (a C‑104/01. sz. Libertel‑ügyben 2003. május 6‑án
hozott ítélet [EBHT 2003., I‑3793. o.] és a C‑49/02. sz. Heidelberger Bauchemie ügyben 2004. június 24‑én hozott ítélet [EBHT 2004.,
I‑6129. o.]) vonatkozó ítélkezési gyakorlatára, valamint az Elsőfokú Bíróság reklámjelmondatokkal és doménnevekkel kapcsolatos
ítélkezési gyakorlatára támaszkodik. A hivatkozott ítélkezési gyakorlat a megjelölések különböző csoportjai esetében lehetővé
teszi a megkülönböztető képességnek a 40/94 rendelet 7. cikke (1) bekezdésének b) pontja értelmében vett konkrét vizsgálatát
a fogyasztó érzékelésével és a rá gyakorolt hatással kapcsolatos általános állítások alapján, és gyakran eltekint a szóban
forgó lajstromozási kérelemben megnevezett áruk és szolgáltatások konkrét vizsgálatától.
Az OHIM hangsúlyozza, hogy amennyiben a térbeli védjegyek vizsgálata keretében állítható, hogy a fogyasztó grafikai és szöveges
elemek hiányában nem szokott az áruk formája alapján azok származására következtetni (a fent hivatkozott Mag Instrument kontra
OHIM ügyben 2004. október 7‑én hozott ítélet 30. pontja), az is állítható, hogy a fogyasztó önmagukban álló, grafikai elemekkel
el nem látott betűk alapján sem szokott az áruk származására következtetni.
A színvédjegyek kategóriájának vizsgálata keretében a Bíróság úgy véli, hogy kivételes körülményeket kivéve a színeknek nincsen
eleve megkülönböztető képességük, de ezt idővel megszerezhetik a megjelölt árukkal és szolgáltatásokkal kapcsolatban való
használatuk során (a fent hivatkozott Heidelberger Bauchemie ügyben hozott ítélet 39. pontja). Az OHIM úgy véli, hogy a fentivel
megegyező kijelentésnek kell megengedhetőnek lennie az önmagukban álló betűk esetében, és különösen figyelembe véve azt a
tényt, hogy azokat rendszerint valamely típus vagy kódszámok megjelöléseként, méret vagy más hasonló információ jelzéseként
érzékelik.
A BORCO vitatja az OHIM által javasolt értelmezést. Rámutat, hogy a megkülönböztető képesség fogalmát valamennyi védjegytípus
esetében egységesen kell értelmezni. A 40/94 rendelet 7. cikke (1) bekezdésének b) pontja nem tesz különbséget a különböző
védjegytípusok között azok megkülönböztető képességének megítélése szempontjából. A védjegy megkülönböztető képességét mindig
a lajstromozási kérelemben megjelölt áruk és szolgáltatások vonatkozásában kell megítélni. Önmagában az, hogy bizonyos védjegyek
megkülönböztető képességének konkrét megítélése nagyobb nehézséget jelent, nem igazolhatja azt a feltételezést, hogy az ilyen
védjegyek eleve nem rendelkeznek megkülönböztető képességgel.
Az OHIM állításával ellentétben a színvédjegyek és a térbeli védjegyek megkülönböztető képessége tárgyában az ítélkezési gyakorlatban
kialakított elvek a jelen esetre nem ültethetők át. Tekintettel arra, hogy a lajstromoztatni kért védjegy a görög ábécébe
tartozó egyetlen betűt, azaz az α‑t az egyik elterjedt betűtípussal egyéb grafikai elem nélkül megjelenítő ábrás védjegy,
következésképpen a szóvédjegyek területén kialakított elveket kell alkalmazni.
A Bíróság által kimondott azon tapasztalati szabály, amely szerint az átlagfogyasztó – bármiféle grafikai vagy szöveges elem
hiányában – nem szokott az áruk formája vagy a csomagolásuk formája alapján azok eredetére következtetni (a C‑25/05. P. sz.,
Storck kontra OHIM ügyben 2006. június 22‑én hozott ítélet [EBHT 2006., I‑5719. o.] 27. pontja), a jelen esetre nem ültethető
át. Valamely önmagában álló betű éppen hogy a szóban forgó védjeggyel megjelölt áruk külső megjelenésétől független megjelölés.
Ezenkívül semmi nem mutat arra, hogy a fogyasztó az egyetlen betűből álló védjegyet a két vagy több betűből álló védjegyektől
eltérően érzékelné.
Ráadásul azon álláspont, amely szerint el lehet tekinteni a konkrétan megnevezett árukra és szolgáltatásokra tekintettel elvégzett
vizsgálattól, egyértelműen ellentétes a Bíróság által kialakított ítélkezési gyakorlattal.
A Bíróság álláspontja
Először is emlékeztetni kell arra, hogy a 40/94 rendelet 4. cikke szerint a betűk azon megjelöléstípusok közé tartoznak, amelyek
közösségi védjegyoltalom tárgyai lehetnek azzal a feltétellel, hogy alkalmasak arra, hogy valamely vállalkozás áruit vagy
szolgáltatásait megkülönböztessék más vállalkozások áruitól vagy szolgáltatásaitól.
Mindazonáltal valamely megjelölés azon általános képességéből, hogy védjegyoltalom tárgya lehet, nem következik, hogy e megjelölés
szükségképpen rendelkezik – valamely meghatározott áru vagy szolgáltatás vonatkozásában – az említett rendelet 7. cikke (1) bekezdésének
b) pontja értelmében vett megkülönböztető képességgel (a C‑456/01. P. és C‑457/01. P. sz., Henkel kontra OHIM egyesített ügyekben
2004. április 29‑én hozott ítélet [EBHT 2004., I‑5089. o.] 32. pontja).
E rendelkezés értelmében ugyanis nem lajstromozható az a védjegy, amely nem rendelkezik megkülönböztető képességgel.
Az állandó ítélkezési gyakorlatból következik, hogy valamely védjegy megkülönböztető képessége az említett rendelkezés értelmében
azt jelenti, hogy a védjegy lehetővé teszi a védjegybejelentésben szereplő árunak adott vállalkozástól származóként történő
azonosítását, és így ennek az árunak más vállalkozások áruitól való megkülönböztetését (lásd a fent hivatkozott Henkel kontra
OHIM ügyben hozott ítélet 34. pontját, a C‑304/06. P. sz., Eurohypo kontra OHIM ügyben 2008. május 8‑án hozott ítélet [EBHT 2008.,
I‑3297. o.] 66. pontját és a C‑398/08. P. sz., Audi kontra OHIM ügyben 2010. január 21‑én hozott ítélet [az EBHT‑ban még nem
tették közzé] 33. pontját).
Márpedig az állandó ítélkezési gyakorlatból következik, hogy e megkülönböztető képességet egyrészt a védjegybejelentésben
szereplő árukra és szolgáltatásokra tekintettel, másrészt az érintett vásárlóközönség észlelésére tekintettel kell értékelni
(a fent hivatkozott Strock kontra OHIM ügyben hozott ítélet 25. pontja, a fent hivatkozott Henkel kontra OHIM ügyben hozott
ítélet 35. pontja és a fent hivatkozott Eurohypo kontra OHIM ügyben hozott ítélet 67. pontja). Ezenkívül a Bíróság – ahogyan
azt az OHIM a fellebbezésében elismeri – kimondta, hogy ezen értékelési módszer a kizárólag egy színből álló, a térbeli és
a reklámjelmondatokból álló védjegyek megkülönböztető képességének vizsgálata során is alkalmazandó (lásd ebben az értelemben
a C‑447/02. P. sz., KWS Saat kontra OHIM ügyben 2004. október 21‑én hozott ítélet [EBHT 2004., I‑10107. o.] 78. pontját, a
fent hivatkozott Storck kontra OHIM ügyben hozott ítélet 26. pontját, valamint a fent hivatkozott Audi kontra OHIM ügyben
hozott ítélet 35. és 36. pontját).
Jóllehet a megkülönböztető képesség értékelésének szempontjai minden védjegytípusra nézve ugyanazok, a szempontok alkalmazásával
összefüggésben előfordulhat, hogy az érintett fogyasztók egyes védjegytípusokat nem szükségszerűen ugyanúgy észlelnek, mint
másokat, ennélfogva némely típus esetében a megkülönböztető képesség megállapítása más típusokhoz képest nehezebbnek bizonyulhat
(lásd a C‑473/01. P. és C‑474/01. P. sz., Procter & Gamble kontra OHIM ügyben 2004. április 29‑én hozott ítélet [EBHT 2004.,
I‑5173. o.] 36. pontját ; a C‑64/02. P. sz., OHIM kontra Erpo Möbelwerk ügyben 2004. október 21‑én hozott ítélet [EBHT 2004.,
I‑10031. o.] 34. pontját ; a fent hivatkozott Henkel kontra OHIM ügyben hozott ítélet 36. és 38. pontját, valamint a fent
hivatkozott Audi kontra OHIM ügyben hozott ítélet 37. pontját).
E vonatkozásban a Bíróság korábban már pontosította, hogy bizonyos védjegytípusok megkülönböztető képessége megállapításának
az e védjegyek jellegéből adódó nehézségei, amelyek figyelembevétele helytálló, nem indokolják az ítélkezési gyakorlat által
értelmezett megkülönböztető képesség feltételét kiegészítő vagy attól eltérő különös kritériumok előírását (lásd a fent hivatkozott
OHIM kontra Erpo Möbelwerk ügyben hozott ítélet 36. pontját és a fent hivatkozott Audi kontra OHIM ügyben hozott ítélet 38. pontját).
Márpedig a Bíróságnak a védjegyekre vonatkozó tagállami jogszabályok közelítéséről szóló, 1988. december 21‑i 89/104/EGK első
tanácsi irányelvnek (HL 1989. L 40, 1. o.; magyar nyelvű különkiadás: 17. fejezet, 1. kötet, 92. o.) a 40/94 rendelet 7. cikkének
szövegével megegyező tartalmú 3. cikkére vonatkozó ítélkezési gyakorlatából következik, hogy a védjegy megkülönböztető képességét
mindig konkrétan, a megjelölt árukra és szolgáltatásokra tekintettel kell megítélni (lásd ebben az értelemben a fent hivatkozott
Libertel‑ügyben hozott ítélet 76. pontját, valamint a C‑363/99. sz. Koninklijke KPN Nederland ügyben 2004. február 12‑én hozott
ítélet [EBHT 2004., I‑1619. o.] 31. és 33. pontját).
Ahogyan a főtanácsnok indítványa 47. pontjában kifejtette, az érintett megjelölés arra való alkalmasságának konkrét megítélésére
vonatkozó követelmény, hogy valamely vállalkozás áruit vagy szolgáltatásait más vállalkozások áruitól és szolgáltatásaitól
megkülönböztesse, lehetővé teszi, hogy összeegyeztethető legyen a 40/94 rendelet 7. cikke (1) bekezdésének b) pontjában szereplő
lajstromozást kizáró ok és valamely megjelölés azon általános képességének az említett rendelet 4. cikkében való elismerése,
hogy védjegyoltalom tárgya legyen.
E tekintetben meg kell jegyezni, hogy jóllehet a hivatkozott ítélkezési gyakorlatból az következik, hogy a Bíróság elismerte,
miszerint léteznek olyan megjelöléskategóriák, amelyek eleve nehezebben rendelkezhetnek megkülönböztető képességgel, a Bíróság
nem mentette fel a védjegyhivatalokat az említett megjelölések megkülönböztető képessége konkrét vizsgálatának elvégzése alól.
Közelebbről azon tény vonatkozásában, hogy a szóban forgó megjelölés egyetlen betűből áll grafikai változtatás nélkül, emlékeztetni
kell arra, hogy valamely megjelölés védjegyként történő lajstromozása nem függ a jogosult bizonyos fokú kreativitásának, illetve
nyelvi vagy művészi leleményességének megállapításától (a C‑329/02. P. sz., SAT.1 kontra OHIM ügyben 2004. szeptember 16‑án
hozott ítélet [EBHT 2004., I‑8317. o.] 41. pontja).
A fentiekből következik, hogy mivel a megkülönböztető képesség bizonyítása nehezebbnek bizonyulhat az egyetlen betűből álló
védjegy esetében, mint más szóvédjegyek esetében, az OHIM annál inkább köteles a szóban forgó megjelölés különböző áruk és
szolgáltatások megkülönböztetésére való alkalmasságának az ezen árukat és szolgáltatásokat érintő konkrét vizsgálat keretében
történő megítélésére.
Ennélfogva az Elsőfokú Bíróság annak ellenőrzésével, hogy az OHIM negyedik fellebbezési tanácsa elvégezte‑e annak konkrét
vizsgálatát, hogy a szóban forgó megjelölés alkalmas‑e az említett áruknak más vállalkozások áruitól való megkülönböztetésére,
jogosan alkalmazta a 40/94 rendelet 7. cikke (1) bekezdésének b) pontját.
A fentiekből következik, hogy az egyetlen jogalap első részét – mint megalapozatlant – el kell utasítani.

Az egyetlen jogalap második részéről
A felek érvei
Az OHIM szerint az Elsőfokú Bíróság figyelmen kívül hagyta azt a tényt, hogy valamely megjelölés megkülönböztető képességének
vizsgálata előzetes vizsgálat, és hogy ezért az említett vizsgálatot követően hozott határozat megfogalmazása mindig kétséget
fejez ki. Rámutat, hogy az átlagfogyasztó jogi fogalom, és valamely megjelölés megkülönböztetőképességének vizsgálatát e megjelölés
minden tényleges piaci használatától függetlenül kell elvégezni.
A BORCO erre azt a választ adja, hogy egyszerű feltételezések nem elegendők valamely megjelölés megkülönböztető képessége
teljes hiányának megállapításához. Ha ez lenne a helyzet, az OHIM konkrét indokok nélkül bármely védjegylajstromozási kérelmet
elutasíthatna a megkülönböztető képesség hiánya miatt, kizárólag azon feltételezésre támaszkodva, hogy a szóban forgó védjegy
esetlegesen – még az OHIM számára is ismeretlen okokból – nem rendelkezik az előírt megkülönböztető képességgel. Ezen eljárás
összeegyeztethetetlen a Bíróság azon ítélkezési gyakorlatával, amely szerint az OHIM a feltétlen kizáró okok vizsgálata keretében
köteles elvégezni valamennyi releváns tény és körülmény alapos és teljes körű vizsgálatát.
A Bíróság álláspontja
Hangsúlyozni kell, hogy valamely megjelölés megkülönböztető képessége
a priori
vizsgálatának követelményével nem ellentétes, hogy e vizsgálatot
in concreto
elvégezzék.
Ahogyan ugyanis a Bíróság ítélkezési gyakorlatából következik, a lajstromozás iránti kérelmek vizsgálatának nem szabad a minimumra
korlátozódnia, hanem szigorúnak és teljes körűnek kell lennie annak érdekében, hogy megakadályozza, hogy védjegyek indokolatlanul
lajstromozásra kerüljenek, valamint a jogbiztonság és a gondos ügyintézés alapján biztosítsa, hogy ne kerüljenek lajstromozásra
olyan védjegyek, amelyek használatát a bíróságok előtt eredményesen kifogásolni lehet (lásd e tekintetben a fent hivatkozott
Libertel‑ügyben hozott ítélet 59. pontját és a fent hivatkozott OHIM kontra Erpo Möbelwerk ügyben hozott ítélet 45. pontját).
Az előzetes vizsgálat célját tehát meghiúsítaná, ha a jelen ítélet 39. pontjában említett azon követelmény ellenére, hogy
el kell végezni a bejelentett védjegy megkülönböztető képességének konkrét vizsgálatát, az OHIM‑nak lehetősége lenne arra,
hogy releváns indok nélkül feltételezésekre vagy egyszerű kétségekre támaszkodjon.
Következésképpen az Elsőfokú Bíróság jogosan vélte úgy a megtámadott ítélet 54. pontjában, hogy az OHIM negyedik fellebbezési
tanácsa – azzal, hogy kétséges jogalapra támaszkodott – nem tudott eleget tenni a 40/94 rendelet keretében védjegyként lajstromoztatni
kért megjelölés megkülönböztető képességének vizsgálatára vonatkozó követelményeknek.
Következésképpen az egyetlen jogalap második részét – mint megalapozatlant – el kell utasítani.

Az egyetlen jogalap harmadik részéről
A felek érvei
Az OHIM arra hivatkozik, hogy az Elsőfokú Bíróság a 40/94 rendelet 7. cikke (1) bekezdésének b) pontja alapján elvégzett vizsgálat
keretében figyelmen kívül hagyta a bizonyítási teher megoszlását, amennyiben úgy vélte, hogy az OHIM mindig konkrét tényekre
hivatkozva köteles bizonyítani a bejelentett védjegy megkülönböztető képességének hiányát.
Tekintettel arra, hogy a lajstromozási eljárás közigazgatási eljárás, és nem olyan kontradiktórius eljárás, amelyben az OHIM
köteles a bejelentő felé a lajstromozást kizáró okokat bizonyítékokkal alátámasztani, a keresetében a bejelentett védjegy
megkülönböztető képességére hivatkozó bejelentő feladata konkrét és megalapozott bizonyítékokat előterjeszteni annak bizonyítására,
hogy e védjegy megkülönböztető képességgel rendelkezik.
Az OHIM szerint – amennyiben megállapítja a bejelentett védjegy bennerejlő megkülönböztető képességének hiányát – vizsgálatát
alapíthatja a tömegfogyasztási cikkek értékesítése során általánosan megszerzett gyakorlati tapasztalatokból származó tényekre,
amelyek bárki számára ismertek lehetnek, és különösen ezen áruk fogyasztói számára ismertek. Ebben az esetben az OHIM nem
köteles az ilyen gyakorlati tapasztalat példáit bemutatni.
Az Elsőfokú Bíróság megsérti ezen elvet, amikor a megtámadott ítélet 54. pontjában azt rója az OHIM negyedik fellebbezési
tanácsának terhére, hogy semmilyen konkrét tényre nem hivatkozott. E fellebbezési tanács az Elsőfokú Bíróság megállapításával
ellentétben azon általános tapasztalatból következő tényekre alapíthatta elemzését, amely szerint az önmagukban álló betűk
teljesen általánosan használatosak többek között típus és kódszámok megjelölésére vagy méret jelzésére, és azokat akként is
érzékelik.
A BORCO szerint a fentiekben kifejtettek jogilag tévesek.
A 40/94 rendelet 74. cikkének (1) bekezdése alapján az OHIM a lajstromozási eljárásban a lajstromozás feltétlen kizáró okainak
vizsgálata során a releváns tényeket hivatalból vizsgálja. A bejelentő csak abban az esetben képes megcáfolni a megkülönböztető
képesség hiányára utaló konkrét bizonyítékokat, és csak akkor terheli a bizonyítási teher a bírósági eljárás keretében, ha
az OHIM ilyen bizonyítékokat terjesztett elő. Az OHIM tehát fellebbezésében megsérti a bizonyítási teher alapvető elveit.
A Bíróság álláspontja
Először is meg kell állapítani, hogy az Elsőfokú Bíróság azzal, hogy az OHIM negyedik fellebbezési tanácsának felrótta, hogy
nem állapította meg a bejelentett védjegy megkülönböztető képességének hiányát, csupán a jelen ítélet 35. pontjában idézett
azon ítélkezési gyakorlatot alkalmazta, amely szerint mindig el kell végezni a szóban forgó megjelölés megkülönböztető képességének
konkrét vizsgálatát.
Ahogyan a főtanácsnok indítványának 59. pontjában kiemelte, valamely védjegy lajstromozása keretében a bizonyítási teherrel
kapcsolatos megfontolások nem mentesíthetik az OHIM‑ot a 40/94 rendelettel rá rótt kötelezettségek alól.
Az említett rendelet 74. cikkének (1) bekezdése szerint ugyanis a feltétlen kizáró okok alkalmazását maga után vonó releváns
tényeket az OHIM hivatalból köteles vizsgálni.
Az OHIM állításával ellentétben e követelményt a C‑238/06. P. sz., Develey kontra OHIM ügyben 2007. október 25‑én hozott ítélet
[EBHT 2007., I‑9375. o.] 50. pontja alapján nem lehet a bejelentő sérelmére sem relativizálni, sem megfordítani.
Ahogyan az említett pontból következik, a felperesnek kizárólag abban az esetben kell konkrétan alátámasztott információt
szolgáltatni annak bizonyítására, hogy a bejelentett védjegy rendelkezik megkülönböztető képességgel, ha az OHIM elemzése
ellenére érvényesíteni kívánja a bejelentett védjegy megkülönböztető képességét (a fent hivatkozott Develey kontra OHIM ügyben
hozott ítélet 50. pontja).
Következésképpen, mivel az OHIM negyedik fellebbezési tanácsának elemzése nem tartja tiszteletben a jelen ítélet 35. pontjában
említett követelményeket, ilyen kötelezettség a BORCO‑t nem terhelheti.
A fentiekből következően az OHIM által felhozott egyetlen jogalap harmadik része megalapozatlan.
Tekintettel arra, hogy az OHIM által felhozott egyetlen jogalap három része közül egyik sem megalapozott, a fellebbezést el
kell utasítani.

A költségekről
Az eljárási szabályzat 69. cikkének 2. §‑a alapján, amelyet ugyanezen szabályzat 118. cikke alapján a fellebbezési eljárásban
is alkalmazni kell, a Bíróság a pervesztes felet kötelezi a költségek viselésére, ha a pernyertes fél ezt kérte. Mivel az
OHIM pervesztes lett, a BORCO kérelmének megfelelően kötelezni kell a költségek viselésére.
A fenti indokok alapján a Bíróság (első tanács) a következőképpen határozott:
1)
A Bíróság a fellebbezést elutasítja.
2)
A Bíróság a Belső Piaci Harmonizációs Hivatalt (védjegyek és formatervezési minták) (OHIM) kötelezi a költségek viselésére.
Aláírások
*
Az eljárás nyelve: német.