CELEX: 61990TJ0054
Tjenestemænd
formaliteten
klagefrist

Sagens baggrund
1 Sagsoegeren, Max Lacroix, som er foedt den 9. februar 1913, blev pensioneret fra den 1. marts 1978. Han bevarede sin bopael i Bruxelles, som var hans sidste tjenestested, inden han i februar 1981 forlod Belgien for at bosaette sig i Canada.
2 Pensionskontorets chef meddelte ved skrivelse af 30. august 1988 sagsoegeren, at Raadet, efter den 5. oktober 1987 at have udstedt forordning (Euratom, EKSF, EOEF) nr. 3019/87 - om indfoerelse af saerlige undtagelsesbestemmelser for tjenestemaend i De Europaeiske Faellesskaber, der goer tjeneste i et tredjeland (EFT L 286, s. 3) - havde fastsat nye justeringskoefficienter for landene uden for Faellesskabet. Justeringskoefficienterne fandt dog kun anvendelse paa det tjenstgoerende personale. Artikel 3 i Raadets forordning (Euratom, EKSF, EOEF) nr. 2175/88 af 18. juli 1988 - om fastsaettelse af de justeringskoefficienter, der finder anvendelse i tredjelande (EFT L 191, s. 1) - bestemte, at der anvendes en justeringskoefficient paa 100 for pensionen, naar den pensionsberettigede tager bopael i et tredjeland. Kontorchefen understregede, at de nye beregningsmetoder gjaldt fra den 10. oktober 1987 uden at paavirke sagsoegerens pension med tilbagevirkende gyldighed. Han anfoerte: "For i videst mulige omfang at sikre, at De bevarer deres koebekraft, saa laenge De er bosiddende i Canada, vil De faa udbetalt et maanedligt udligningstillaeg paa 225,62 CAD".
3 Efter at Raadet den 24. oktober 1988 havde udstedt forordningerne (EKSF, EOEF, Euratom) nr. 3294/88 og nr. 3295/88 (EFT L 293, s. 1) om korrigering af de justeringskoefficienter, hvormed vederlag og pensioner til tjenestemaend i en raekke medlemsstater, bortset fra Belgien, korrigeredes, udsendte Kommissionens administration den 5. december 1988 og den 5. januar 1989 to cirkulaerer til samtlige pensionerede tjenestemaend, herunder sagsoegeren, hvori der blev gjort opmaerksom paa virkningerne af de nye justeringskoefficienter i de ovennaevnte forordninger, som var fastsat efter de undersoegelser hvert femte aar af justeringskoefficienterne, som blev foretaget i 1980 og 1985.
4 Paa sagsoegerens pensionsopgoerelse for december 1988 var der opfoert en post, som svarede til det saakaldte "udligningstillaeg". Sagsoegeren fik tillaegget udbetalt fra juli 1988 til november 1989, begge maaneder inklusive. I perioden blev beloebet korrigeret flere gange. Det fremgaar af sagen, at sagsoegeren i alt fik udbetalt 5 787,37 CAD i tillaeg.
5 Ved skrivelse af 12. januar 1990, som Max Lacroix modtog den 22. januar 1990, meddelte chefen for kontoret "Pensioner og Kontakt til Tidligere Ansatte" sagsoegeren, at "det udligningstillaeg (kode 341), som er tildelt siden juli 1988, ikke skulle have vaeret udbetalt", og at "det derfor fra den 1. december 1989 ikke laengere udbetales". Han tilfoejede, at "med hensyn til de foregaaende maaneder, dvs. fra den 1. juli 1988, ville der snarest blive fremsat krav om tilbagebetaling". Desuden fremhaevede han, at han "til sin tid" ville underrette sagsoegeren om "det skyldige beloeb samt maaden, hvorpaa tilbagebetaling vil finde sted".
6 Chefen for samme kontor underrettede ved skrivelse af 13. marts 1990 sagsoegeren om, at det beloeb, som ville blive fratrukket hans pension, var 5 787,37 CAD, og at beloebet ville blive tilbagesoegt i seks maanedlige rater fra april 1990.
7 I de foelgende maaneder blev disse fradrag foretaget i Lacroix' pension.
8 Ved skrivelse af 21. april 1990, indgivet til postvaesenet den samme dag, modtaget af Kommissionens Posttjeneste den 27. april 1990 og registreret paa Kommissionens Generalsekretariat den 30. april 1990, indgav sagsoegeren en klage over afgoerelserne i de to skrivelser af 12. januar 1990 og 13. marts 1990. Sagsoegeren gjorde gaeldende, at den foerste afgoerelse ikke var begrundet, at den ikke tog hensyn til hans erhvervede rettigheder, og at den stred mod artikel 85 i vedtaegten for tjenestemaend i De Europaeiske Faellesskaber (herefter benaevnt "vedtaegten"). Den anden afgoerelse var ligeledes ugyldig som nullitet, da den foerste afgoerelse var ugyldig som nullitet. Det beloeb, som blev tilbagesoegt, oversteg desuden det beloeb, han havde faaet udbetalt.
9 Efter en brevveksling mellem administrationen og sagsoegeren meddelte Kommissionens generaldirektoer for administration og personale i skrivelse af 9. november 1990, som Lacroix modtog den 3. december 1990, foelgende:
"Efter indgaaende behandling af Deres sag, er det mig en glaede at meddele Dem, at Deres klage er taget til foelge.
Betingelserne for at anvende vedtaegtens artikel 85 var ikke til stede i Deres tilfaelde.
De vil derfor faa udbetalt 5 787,37 CAD. Beloebet svarer til det beloeb, som med urette er blevet tilbageholdt i Deres pension.
Da Deres klage dermed fuldt ud er imoedekommet, maa sagen anses for afsluttet."
Retsforhandlinger
10 Det er paa denne baggrund, at sagsoegeren ved staevning, indleveret den 28. december 1990 til Rettens Justitskontor, har anlagt naervaerende sag, hvorunder der er nedlagt paastand om annullation af afgoerelserne af 12. januar 1990 og 13. marts 1990 samt den stiltiende afvisning af sagsoegerens klage af 21. april 1990.
11 Kommissionen har uden at indgive et svarskrift vedroerende sagens realitet fremsat en formalitetsindsigelse, som blev registreret paa Rettens Justitskontor den 12. februar 1991.
12 Sagsoegeren har fremsat sine indsigelser, registreret den 10. april 1991 paa Rettens Justitskontor, hvori formalitetsindsigelsen kraeves forkastet.
13 Paa grundlag af den refererende dommers rapport har Retten besluttet uden forudgaaende bevisoptagelse at indlede den mundtlige forhandling med hensyn til formalitetsspoergsmaalet.
14 Den mundtlige forhandling fandt sted den 11. juni 1991. Parternes repraesentanter afgav mundtlige indlaeg og besvarede spoergsmaal fra Retten.
15 Sagsoegeren har nedlagt foelgende paastande:
- Sagen antages til realitetsbehandling, idet den er anlagt under overholdelse af vedtaegtens bestemmelser.
- Kommissionens stiltiende afslag paa sagsoegerens klage af 21. april 1991 annulleres, for saa vidt som sagsoegeren ikke fuldstaendigt fik medhold i skrivelsen af 9. november 1990 fra Kommissionen for De Europaeiske Faellesskaber.
- Det fastslaas, at den omhandlede klage fejlagtigt ikke er taget til foelge, idet afgoerelserne af 12. januar 1990 og 13. marts 1990 ikke formelt er annulleret som stridende mod vedtaegtens artikel 25, stk. 2.
- De ovennaevnte afgoerelser annulleres, idet deres begrundelse mangler eller er forkert.
- De ovennaevnte afgoerelser annulleres, idet de tilsidesaetter en erhvervet rettighed ved vilkaarligt at fratage sagsoegeren et tillaeg, som er blevet udbetalt i mange maaneder og derved er blevet en del af sagsoegerens pension.
- Det fastslaas, at sagsoegeren endeligt har erhvervet ret til det naevnte "udligningstillaeg" i tiden indtil staevningens dato og for fremtiden.
- Kommissionen tilpligtes at betale sagsoegeren de til dato ikke udbetalte tillaeg og de tillaeg, der forfalder til betaling paa senere tidspunkter, med renter paa 10% eller de lovbestemte renter fra de respektive forfaldstidspunkter.
- Sagsoegte tilpligtes at betale sagens omkostninger.
16 Sagsoegte har nedlagt foelgende paastande:
- Sagen afvises, for saa vidt som den vedroerer afgoerelsen af 12. januar 1990 samt den stiltiende afvisning af klagen over denne afgoerelse.
- Det fastslaas, at det er ufornoedent at traeffe afgoerelse i sagen, for saa vidt angaar afgoerelsen af 13. marts 1990.
- De oevrige paastande afvises fra realitetsbehandling.
- Der traeffes afgoerelse om sagens omkostninger efter de herom gaeldende regler.
Formaliteten
17 Til stoette for formalitetsindsigelsen har sagsoegte paaberaabt sig to anbringender, nemlig at klagen er for sent indbragt, for saa vidt angaar afgoerelsen af 12. januar 1990, og at sagen er uden genstand, for saa vidt angaar paastanden om annullation af afgoerelsen af 13. marts 1990.
Det foerste anbringende om, at klagen er for sent indbragt
18 Sagsoegte har, for saa vidt angaar paastanden om annullation af afgoerelsen af 12. januar 1990, gjort gaeldende, at der ikke forud for sagen er indbragt en administrativ klage inden for fristen paa tre maaneder i vedtaegtens artikel 90, stk. 2. I medfoer af vedtaegtens artikel 91, stk. 2, boer sagen derfor afvises.
19 Sagsoegte har til stoette for dette anbringende anfoert, at den paagaeldende afgoerelse, som administrationen afsendte den 17. januar 1990, efter sagsoegerens eget udsagn blev modtaget den 22. januar 1990. Sagsoegerens klage over afgoerelsen blev dog foerst registreret paa Kommissionens Generalsekretariat den 30. april 1990, dvs. mere end tre maaneder efter, at sagsoegeren havde modtaget afgoerelsen. Sagsoegte har tilfoejet, at klagen ogsaa maa anses for for sent indbragt i det tilfaelde, hvor man ikke tog hensyn til den dato, paa hvilken den blev registreret paa Generalsekretariatet, men den dato, paa hvilken den kom frem til Kommissionens Posttjeneste, dvs. den 27. april 1990.
20 Sagsoegeren har gjort gaeldende, at formalitetsindsigelser maa forkastes, da tremaanedersfristen er overholdt i denne sag, fordi den skrivelse, som indeholdt klagen, blev indleveret til postvaesenet den 21. april 1990 og dermed inden for vedtaegtens frist. Vedtaegten kraever ifoelge sagsoegeren ikke, at institutionen har modtaget klagen inden for fristen paa tre maaneder. Tvaertimod maa det forhold, at den administrative procedure forloeber meget uformelt - klagen kan have form af et almindeligt brev - foere til det resultat, at det retligt er datoen for indgivelsen til postvaesenet, som er afgoerende. I modsat fald ville tremaanedersfristen vaere indskraenket tilsvarende, alt efter hvor tjenestemaendene bor, hvilket ville medfoere, at de blev forskelsbehandlet. Sagsoegeren har tilfoejet, at da det ikke fremgaar af bestemmelserne, hvilken dato der skal tages i betragtning, dvs. afsendelsesdatoen eller datoen for klagens modtagelse, boer spoergsmaalet loeses til fordel for den part, hvis rettigheder indskraenkes, dvs. til fordel for tjenestemanden.
21 Under retsmoedet har sagsoegeren endvidere anfoert, at der ikke er noget til hinder for, at man paa den ene side tager hensyn til den dato, hvor skrivelsen, som indeholder klagen, er indgivet til postvaesenet, hvorved den paagaeldende tjenestemand kan undgaa, at fristerne springer, og paa den anden side den dato, hvor institutionen modtager samme skrivelse som udgangspunkt for institutionens frist til at besvare klagen.
22 Det bemaerkes, at sagsoegeren i denne sag ikke har paaberaabt sig en ekstraordinaer omstaendighed, f.eks. en strejke eller et tilfaelde af force majeure, som kunne forsinke indgivelsen til postvaesenet eller skrivelsens befordring, og som har forhindret, at skrivelsen ankom rettidigt til bestemmelsesstedet.
23 Det spoergsmaal, som Retten skal loese, er, hvilken dato der skal laegges til grund som udgangspunkt for vedtaegtens frist til at indbringe en administrativ klage i tilfaelde af, at klagen sendes med posten. Det skal saaledes afgoeres, om der skal tages hensyn til den dato, skrivelsen indleveres til postvaesenet, eller den dato, institutionens Posttjeneste modtager skrivelsen, eller den dato, paa hvilken skrivelsen officielt registreres hos den kompetente tjenestegren. Det maa herved paapeges, at det fremgaar af sagen, at det brev, som indeholdt klagen, blev indgivet til postvaesenet den 21. april 1990, at den blev modtaget af Kommissionens Posttjeneste den 27. april 1990, og at Generalsekretariatet registrerede klagen den 30. april 1990.
24 Indledningsvis bemaerkes, at ifoelge fast praksis har klage- og soegsmaalsfristerne i vedtaegtens artikel 90 og 91 til formaal at tilvejebringe retssikkerhed. De er derfor bindende og kan hverken fraviges af parterne eller af domsmyndigheden. At en institution besvarer en for sent fremsendt henvendelse, som saaledes ikke kan behandles, kan ikke medfoere, at den i vedtaegtens artikel 90 og 91 ufravigelige fristordning aendres, og at en endeligt praekluderet soegsmaalsadgang genoplives (jf. Domstolens dom af 12.7.1984, sag 227/83, Moussis mod Kommissionen, Sml. s. 3133). Det bemaerkes, at vedtaegtens ophavsmaend ikke har fastsat en saerlig ordning for pensionerede tjenestemaend, herunder dem, som er bosat uden for Faellesskabets omraade, og som ikke har mulighed for at forelaegge deres klage ad tjenestevejen inden for institutionen.
25 Paa denne baggrund kan det forhold, at sagsoegte under den administrative fase ikke anfoerte, at klagen var for sent indbragt, og at sagsoegeren havde mistet retten til at anlaegge sag for Retten, ikke bevirke, at administrationen er afskaaret fra under en retssag at fremsaette en afvisningspaastand med den begrundelse, at klagen er for sent indbragt. Tilsvarende fritager det ikke Retten for at skulle paase, at vedtaegtens frister er overholdt (jf. ogsaa Rettens dom af 6.12.1990, sag T-130/89, B. mod Kommissionen, Sml. II, s. 761; dom af 6.12.1990, sag T-6/90, Petrilli mod Kommissionen, Sml II, s. 765; dom af 11.7.1991, sag T-19/90, Von Hoessle mod Revisionsretten, Sml. II, s. 615, og Rettens kendelse af 7.6.1991, sag T-14/91, Weyrich mod Kommissionen, Sml. II, s. 235).
26 For at fastlaegge, hvornaar en klage skal anses for indbragt, henvises indledningsvis til vedtaegtens artikel 90 stk. 2, som i foerste afsnit bestemmer: "... Klagen skal indbringes inden for en frist paa tre maaneder ...", og til andet afsnit: "Myndigheden meddeler den paagaeldende sin begrundede beslutning inden for en frist af 4 maaneder fra den dag, hvor klagen er fremsat ...". Retssikkerhedsprincippet, som er en del af Faellesskabets retsorden, kraever, at enhver retsakt, som udstedes af administrationen, er klar, praecis og bragt til den paagaeldendes kundskab paa en saadan maade, at denne med sikkerhed kender det tidspunkt, hvor den omhandlede retsakt foreligger, og fra hvilket tidspunkt den har retsvirkning, bl.a. i forhold til de hjemlede retsmidler, hvilke her vil sige vedtaegten (Domstolens dom af 21.9.1983, forenede sager 205/82-215/82, Deutsche Milchkontor m.fl., Sml. s. 2633; Rettens dom af 7.2.1991, forenede sager T-18/89 og T-24/89, Tagaras mod Domstolen, Sml. II, s. 55; Rettens kendelse af 7.6.1991, ovennaevnte sag T-14/91). Retten finder derfor, at retssikkerhedsprincippet er til hinder for, at der kan tages hensyn til to forskellige datoer for at fastlaegge, hvornaar en klage er indbragt. Den dato, paa hvilken klagen i forhold til sagsoegeren anses for indbragt for administrationen, skal ogsaa vaere den dato, fra hvilken administrationens frist til at svare begynder at loebe.
27 For at bedoemme det omtvistede spoergsmaal, dvs. fastlaegge den dato, som skal anvendes, henvises foerst til, at Domstolen i dom af 26. november 1981, sag 195/80, Michel mod Parlamentet, Sml. s. 2861, praemis 8 og 13 - efter at have undersoegt spoergsmaalet om, hvornaar fristen begyndte at loebe - udtrykkeligt lagde til grund, at fristen udloeb den dag, klageskrivelsen indgik til institutionens Posttjeneste. Tilsvarende udtalte Retten i dom af 7. februar 1991, ovennaevnte forenede sager T-18/89 og T-24/89, at i denne sag "havde Domstolens administration en frist paa fire maaneder til at afgive svar fra klagens modtagelse".
28 Det fremgaar af denne praksis, at vedtaegtens artikel 90, ifoelge hvilken klagen skal "indbringes" inden for en frist paa tre maaneder, skal fortolkes saaledes, at klagen "ikke er indbragt ved afsendelsen, men foerst ved modtagelsen" (jf. generaladvokat Gordon Slynn' s forslag til afgoerelse ved Domstolens dom af 26.11.1981, ovennaevnte sag 195/80, Sml. s. 2882) eller med Domstolens eget udtryk "er indgaaet" til institutionen (jf. naevnte doms praemis 13).
29 Hertil bemaerkes for det foerste generelt, at retssikkerheden i parternes og en eventuel tredjemands interesse kraever, at de tidspunkter, hvor enhver frist begynder at loebe henholdsvis udloeber, er klart fastsat og strengt overholdes. For det andet gaelder det mere specielt i relation til tjenestemandssager, at det er paa datoen for klageindbringelsen, at administrationens frist til at underrette klageren om sin afgoerelse begynder at loebe, hvilken underretning saa faar soegsmaalsfristen til at loebe. Retten finder herefter, at der kun kan tages hensyn til den dato, fra hvilken administrationen kan faa kendskab til klagen, da indgivelsen til postvaesenet ikke i sig selv giver et tilstraekkeligt sikkert holdepunkt for, hvornaar klageskrivelsen vil indgaa til den paagaeldende institution.
30 Det er derimod klart, at det ikke kan laegges tjenestemanden til last, at der indtraeder omstaendigheder, som han ikke kan have nogen indflydelse paa, og som kan forsinke fremsendelsen af en klage. Navnlig kan han ikke holdes ansvarlig for, at forsendelsen mellem den paagaeldende institutions tjenestegrene er mangelfuld eller langsom.
31 Det fremgaar ubestridt af sagen, at klageskrivelsen, som Generalsekretariatet registrerede den 30. april 1990, blev modtaget af Kommissionens Posttjeneste den 27. april 1990. Det er derfor sidstnaevnte dato, som skal laegges til grund ved vurderingen af, om klagen er indbragt inden for vedtaegtens frist paa tre maaneder.
32 Ifoelge det af sagsoegeren anfoerte, som Kommissionen ikke har bestridt, blev den anfaegtede afgoerelse af 12. januar 1990 imidlertid modtaget den 22. januar 1990, hvorfor klagen senest skulle vaere indbragt den 22. april 1990 (jf. Domstolens dom af 15.1.1987, sag 152/85, Misset mod Raadet, Sml. s. 223, praemis 8). Heraf foelger, at klagen, som blev indbragt den 27. april 1990, maa betragtes som for sent indbragt.
33 Herefter afvises sagen, for saa vidt angaar paastanden om annullation af afgoerelsen af 12. januar 1990.
Det andet anbringende vedroerende manglende sagsgenstand
34 Sagsoegte har anfoert, at sagen, for saa vidt angaar paastanden om annullation af afgoerelsen af 13. marts 1990 - som fastsaetter det beloeb, der skulle tilbagesoeges, og maaden, hvorpaa dette skulle ske - blev uden genstand, foer den blev anlagt, i betragtning af, at administrationen ved afgoerelse af 9. november 1990 underrettede sagsoegeren om, at han ville faa tilbagebetalt det fejlagtigt tilbagesoegte beloeb.
35 Sagsoegte har derfor nedlagt paastand om, at Retten fastslaar, at det er ufornoedent at tage stilling til denne paastand.
36 Sagsoegeren har i sine bemaerkninger, indgivet den 10. april 1991, ikke taget stilling til naevnte anbringende.
37 Retten skal udtale, at afgoerelsen af 13. marts 1990 blot anfoerer det samlede beloeb - dvs. 5 787,37 CAD - og maaden, hvorpaa tilbagesoegningen af de beloeb, Max Lacroix ansaas for fejlagtigt at have faaet udbetalt, ville finde sted. I skrivelse af 9. november 1990 underrettede Kommissionen imidlertid sagsoegeren om, at den havde taget hans klage til foelge, og at han ville faa tilbagebetalt de beloeb, som var tilbageholdt i hans pension.
38 Da sagsoegeren havde faaet medhold paa dette punkt, inden sagen blev anlagt den 28. december 1990, er foelgen, at han ikke har retlig interesse i at kraeve den anfaegtede afgoerelse annulleret, og at paastanden herom ogsaa boer afvises.
39 Det foelger af ovenstaaende betragtninger, at sagen boer afvises.
Afgørelse om sagsomkostninger
Sagens omkostninger
40 I henhold til procesreglementet paalaegges det den tabende part at betale sagens omkostninger, hvis der er nedlagt paastand herom. I henhold til samme procesreglement baerer institutionerne imidlertid selv deres egne omkostninger i sager anlagt af de ansatte ved Faellesskaberne. Desuden kan Retten ophaeve sagens omkostninger helt eller delvis, hvor der foreligger ganske saerlige grunde.
41 Det maa derved for det foerste tages i betragtning, at Kommissionen i denne sag ved sin adfaerd bidrog til, at sagen opstod, idet den rettede en raekke afgoerelser til sagsoegeren, som ikke fjernede den tvivl, som bestod med hensyn til hans rettigheder, og undlod at besvare de skrivelser, som sagsoegeren sendte den, inden han indbragte sin klage. For det andet maa det bemaerkes, at Kommissionen, uanset at den vidste, at klagen ikke var indbragt inden for fristen, undlod i tide at goere sagsoegeren opmaerksom paa, at et eventuelt soegsmaal derfor ville blive afvist. Dels reagerede Kommissionen nemlig slet ikke, da den modtog den skrivelse, sagsoegeren den 2. juni 1990 sendte den, og hvori han udtrykkeligt anfoerte, at hans klage var indgaaet til institutionens Posttjeneste den 27. april 1990. Dels fremgaar det af svarene paa de spoergsmaal, Retten stillede under retsmoedet, at Kommissionens tjenestegrene heller ikke naevnte, at klagen var for sent indbragt, i forbindelse med de forskellige telefonsamtaler, de havde med sagsoegeren under den administrative procedure. Retten finder derfor, at sagsoegte boer paalaegges at baere halvdelen af sagsoegerens omkostninger.
Afgørelse
Paa grundlag af disse praemisser
udtaler og bestemmer
RETTEN (Fjerde Afdeling)
1) Sagen afvises.
2) Sagsoegte baerer sine egne omkostninger og halvdelen af sagsoegerens omkostninger, idet sagsoegeren baerer den anden halvdel.