CELEX: 62001TJ0322
Konkurence
Aizliegtas vienošanās
Nātrija glukonāts
EKL 81. pants
Naudas sods
Regulas Nr. 17 15. panta 2. punkts
Vadlīnijas naudas soda apmēra noteikšanai
Paziņojums par sadarbību
Samērīguma princips
Vienlīdzīga attieksme
Princips ne bis in idem

Prāvas rašanās fakti

Roquette Frères SA
(turpmāk tekstā – “
Roquette
”) ir sabiedrība, kas darbojas ķīmijas industrijā. Tā ražo arī nātrija glukonātu.
Nātrija glukonāts ir daļa no helatoniem, kas ir vielas, kas ražošanas procesā dezaktivizē metāla jonus. Šie procesi īpaši
ietver rūpniecisko mazgāšanu (pudeļu vai rīku mazgāšana), virsmu apstrādi (rūsas izturīga apstrāde, attaukošana, alumīnija
gravēšana) un ūdens apstrādi. Helatoni tādējādi tiek izmantoti pārtikas rūpniecībā, kosmētikas, farmācijas, papīra un betona
ražošanā, kā arī citās rūpniecības nozarēs. Nātrija glukonāts tiek tirgots visā pasaulē, un konkurējošie uzņēmumi darbojas
pasaules tirgū.
1995. gadā nātrija glukonāts pasaulē kopumā tika pārdots par aptuveni 58,7 miljoniem EUR, Eiropas Ekonomikas zonā (turpmāk
tekstā – “EEZ”) – par aptuveni 19,6 miljoniem EUR. Lietas faktu norises laikā gandrīz visu nātrija glukonātu pasaulē saražoja
pieci uzņēmumi, proti, pirmkārt,
Fujisawa Pharmaceutical Co. Ltd
(turpmāk tekstā – “
Fujisawa
”), otrkārt –
Jungbunzlauer AG
, treškārt –
Roquette
, ceturtkārt –
Glucona vof
, kuru līdz 1995. gada decembrim kopīgi kontrolēja
Akzo Chemie BV
,
Akzo Nobel NV
(turpmāk tekstā – “
Akzo
”) 100 % apmērā piederoša meitas sabiedrība, un
Coöperatieve Verkoop‑ en Productievereniging van Aardappelmeel en Derivaten Avebe BA
(turpmāk tekstā – “
Avebe
”) un, piektkārt –
Archer Daniels Midland Co
. (turpmāk tekstā – “
ADM
”).
1997. gada martā Amerikas Savienoto Valstu Tieslietu ministrija [
United States Department of Justice
] informēja Komisiju, ka pēc lizīna un citronskābes tirgū veiktās izmeklēšanas ir uzsākta izmeklēšana arī par nātrija glukonāta
tirgu. 1997. gada oktobrī un decembrī, kā arī 1998. gada februārī Komisijai tika paziņots, ka
Akzo
,
Avebe
,
Glucona
,
Roquette
un
Fujisawa
ir atzinušas, ka ir bijušas aizliegtās vienošanās par nātrija glukonāta cenas noteikšanu un šīs preces pārdošanas apjomu
sadali Savienotajās Valstīs un citur dalībnieces. Pēc vienošanās noslēgšanas ar Amerikas Tieslietu ministriju Amerikas valsts
iestādes šiem uzņēmumiem uzlika naudas sodus.
1998. gada 18. februārī Komisija saskaņā ar 11. pantu Padomes 1962. gada 6. februāra Regulā Nr. 17 – Pirmā Regula par Līguma
[81.] un [82.] panta īstenošanu (OV 13, 204. lpp.) – galvenajiem nātrija glukonāta ražotājiem, importētājiem, eksportētājiem
un pircējiem Eiropā nosūtīja informācijas pieprasījumus.
Atbilstoši informācijas pieprasījumam
Fujisawa
sazinājās ar Komisiju, lai to informētu, ka ir sadarbojusies ar Amerikas valsts iestādēm saistībā ar iepriekš aprakstīto
izmeklēšanu un ka tā vēlas darīt to pašu, pamatojoties uz Komisijas 1996. gada 18. jūlija Paziņojumu par naudas sodu neuzlikšanu
vai to apmēra samazināšanu lietās, kas skar aizliegtas vienošanās (OV C 207, 4. lpp.; turpmāk tekstā – “Paziņojums par sadarbību”).
1998. gada 12. maijā pēc 1998. gada 1. aprīļa sanāksmes ar Komisiju
Fujisawa
iesniedza rakstveida deklarāciju un materiālus, kuri ietvēra aizliegtās vienošanās vēstures kopsavilkumu, un vairākus dokumentus.
1998. gada 16. un 17. septembrī Komisija atbilstoši Regulas Nr. 17 14. panta 3. punktam veica pārbaudes uz vietas sabiedrību
Avebe
,
Glucona
,
Jungbunzlauer
un
Roquette
mītnēs.
1998. gada 10. novembrī Komisija nosūtīja informācijas pieprasījumu
ADM
. 1998. gada 26. novembrī
ADM
paziņoja, ka tā sadarbosies ar Komisiju. 1998. gada 11. decembra sanāksmes laikā
ADM
iesniedza “pirmo atskaiti [savas] sadarbības ietvaros”. Pēc tam, 1999. gada 21. janvārī, Komisijai tika nodots uzņēmuma paziņojums
un ar lietu saistītie dokumenti.
1999. gada 2. martā Komisija nosūtīja detalizētus informācijas pieprasījumus
Glucona
,
Roquette
un
Jungbunzlauer
. Ar 1999. gada 14., 19. un 20. aprīļa vēstulēm šie uzņēmumi paziņoja, ka vēlas sadarboties ar Komisiju, un sniedza tai noteiktu
informāciju par aizliegto vienošanos. 1999. gada 25. oktobrī Komisija nosūtīja papildu informācijas pieprasījumus
ADM
,
Fujisawa
,
Glucona
,
Roquette
un
Jungbunzlauer
.
2000. gada 17. maijā, pamatojoties uz tai sniegto informāciju, Komisija
Roquette
un citiem attiecīgajiem uzņēmumiem nosūtīja paziņojumu par iebildumiem par EKL 81. panta 1. punkta un Līguma par EEZ (turpmāk
tekstā – “EEZ līgums”) 53. panta 1. punkta pārkāpumu.
Roquette
un visi pārējie attiecīgie uzņēmumi, atbildot uz Komisijas iebildumiem, iesniedza rakstveida apsvērumus. Neviens no lietas
dalībniekiem nepieprasīja noklausīšanos, tāpat tie neapstrīdēja paziņojumā par iebildumiem norādītos faktus pēc būtības.
2001. gada 11. maijā Komisija
Roquette
un citiem attiecīgajiem uzņēmumiem nosūtīja papildu informācijas pieprasījumus.
2001. gada 2. oktobrī Komisija pieņēma Lēmumu C(2001) 2931 (galīgā redakcija) par EKL 81. panta un EEZ līguma 53. panta piemērošanu
(
COMP
/E‑1/36.756 – Nātrija glukonāts) (turpmāk tekstā – “Lēmums”). Lēmums
Roquette
tika paziņots ar 2001. gada 11. oktobra vēstuli.
Lēmums tostarp ietver šādus noteikumus:
1. punkts
[
Akzo
], [
ADM
], [
Avebe
], [
Fujisawa
], [
Jungbunzlauer
] un [
Roquette
] ir pārkāpušas EKL 81. panta 1. punktu [..] un – sākot ar 1994. gada 1. janvāri – EEZ 53. panta 1. punktu, piedaloties nolīgumā
un/vai turpinātās saskaņotās darbībās nātrija glukonāta sektorā.
Pārkāpums ir ildzis:
–        [
Akzo
], [
Avebe
], [
Fujisawa
] un [
Roquette
] gadījumā – no 1987. gada februāra līdz 1995. gada jūnijam;
–      [
Jungbunzlauer
] gadījumā – no 1988. gada maija līdz 1995. gada jūnijam;
–      [
ADM
] gadījumā – no 1991. gada jūnija līdz 1995. gada jūnijam.
[..]
3. punkts
Par 1. punktā minēto pārkāpumu tiek noteikti šādi naudas sodi:
a)      [
Akzo
]                                           9 miljoni EUR,
b)      [
ADM
]                                          10,13 miljoni EUR,
c)      [
Avebe
]                                          3,6 miljoni EUR,
d)      [
Fujisawa
]                                 3,6 miljoni EUR,
e)      [
Jungbunzlauer
]                        20,4 miljoni EUR,
f)      [
Roquette
]                                 10,8 miljoni EUR.
[..]”
Lai aprēķinātu naudas soda apmēru, Komisija Lēmumā piemēroja metodoloģiju, kas ietverta Pamatnostādnēs sodanaudas [naudas
soda] noteikšanai, piemērojot regulas Nr. 17 15. panta 2. punktu un EOTK līguma 65. panta 5. punktu (OV 1998, C 9, 3. lpp.;
turpmāk tekstā – “Pamatnostādnes”), kā arī Paziņojumu par sadarbību.
Pirmkārt, Komisija naudas soda apmēru noteica, pamatojoties uz pārkāpuma smagumu un ilgumu.
Šajā sakarā attiecībā uz pārkāpuma smagumu Komisija vispirms uzskatīja, ka attiecīgie uzņēmumi ir izdarījuši ļoti smagu pārkāpumu,
ņemot vērā tā būtību, konkrēto ietekmi uz nātrija glukonāta tirgu EEZ un ietekmi uz konkrēto ģeogrāfisko tirgu (Lēmuma 371. apsvērums).
Turpinājumā Komisija uzskatīja, ka bija jāņem vērā faktiskā ekonomiskā kapacitāte nodarīt kaitējumu konkurencei un naudas
sods jānosaka līmenī, kas garantētu pietiekamu preventīvu iedarbību. Tā rezultātā, pamatojoties uz tirdzniecības apgrozījuma
apjomu, kuru pasaules mērogā realizējuši attiecīgie uzņēmumi, pārdodot nātrija glukonātu 1995. gadā – pārkāpuma perioda pēdējā
gadā, – ko paziņojuši attiecīgie uzņēmumi pēc Komisijas informācijas pieprasījumiem un no kuriem Komisija aprēķināja šiem
uzņēmumiem piederošās attiecīgās tirgus daļas, Komisija šos uzņēmumus iedalīja divās kategorijās. Pirmajā kategorijā tā ietvēra
uzņēmumus, kuriem atbilstoši Komisijas rīcībā esošajai informācijai piederēja nātrija glukonāta pasaules tirgus daļas, kas
lielākas par 20 %, proti,
Fujisawa
(35,54 %),
Jungbunzlauer
(24,75 %) un
Roquette
(20,96 %). Šiem uzņēmumiem Komisija noteica sākuma summu 10 miljonu EUR apmērā. Otrajā kategorijā tā ietvēra uzņēmumus, kuriem
saskaņā ar Komisijas rīcībā esošo informāciju piederēja nātrija glukonāta pasaules tirgus daļas, kas mazākas par 10 %, proti,
Glucona
(aptuveni 9,5 %) un
ADM
(9,35 %). Attiecībā uz šiem uzņēmumiem Komisija noteica sākuma summu 5 miljonu EUR apmērā, t.i.,
Akzo
un
Avebe
, kam kopīgi piederēja
Glucona
, – 2,5 miljonu EUR apmērā katrai (Lēmuma 385. apsvērums).
Turklāt, lai nodrošinātu, ka naudas sodam ir pietiekama preventīva iedarbība, no vienas puses, un lai ņemtu vērā faktu, ka
lielajiem uzņēmumiem ir zināšanas un juridiski ekonomiskā infrastruktūra, kas tiem ļauj labāk novērtēt savas rīcības pārkāpjošo
raksturu un tās sekas no konkurences tiesību viedokļa, no otras puses, Komisija veica šīs sākuma summas pielāgojumus. Tā rezultātā,
ņemot vērā attiecīgo uzņēmumu lielumu un kopējos resursus, Komisija attiecībā uz
ADM
un
Akzo
noteiktajām sākuma summām piemēroja palielinājuma koeficientu 2,5 un tādējādi palielināja šo sākuma summu līdz 12,5 miljoniem
EUR
ADM
gadījumā un 6,25 miljoniem EUR
Akzo
gadījumā (Lēmuma 388. apsvērums).
Attiecībā uz katra uzņēmuma izdarītā pārkāpuma ilgumu sākuma summa tika palielināta par 10 % par gadu, t.i., palielināta par
80 %
Fujisawa
,
Akzo
,
Avebe
un
Roquette
gadījumā, par 70 %
Jungbunzlauer
gadījumā un par 35 %
ADM
gadījumā (Lēmuma 389.–392. apsvērums).
Tādējādi Komisija attiecībā uz
Roquette
noteica naudas soda pamatsummu 18 miljonu EUR apmērā. Attiecībā uz
ADM
,
Akzo
,
Avebe
,
Fujisawa
un
Jungbunzlauer
pamatsumma tika noteikta, attiecīgi, 16,88, 11,25, 4,5, 18 un 17 miljonu EUR apmērā (Lēmuma 396. apsvērums).
Otrkārt, attiecībā uz atbildību pastiprinošiem apstākļiem
Jungbunzlauer
uzliktā naudas soda pamatsumma tika palielināta par 50 %, pamatojot ar to, ka šis uzņēmums bija pildījis vadošo lomu aizliegtās
vienošanās kontekstā (Lēmuma 403. apsvērums).
Treškārt, Komisija izvērtēja un noraidīja dažu uzņēmumu argumentus, ka šiem uzņēmumiem būtu piemērojami atbildību mīkstinoši
apstākļi (Lēmuma 404.–410. apsvērums).
Ceturtkārt, piemērojot Paziņojuma par sadarbību B sadaļu, Komisija piešķīra
Fujisawa
“ļoti būtisku samazinājumu” (proti, 80 %) naudas sodam, kas tai būtu uzlikts, ja tā nebūtu sadarbojusies. Turklāt Komisija
uzskatīja, ka
ADM
neatbilda nosacījumiem, kas paredzēti šī paša paziņojuma C sadaļā, lai saņemtu sava naudas soda apmēra “būtisku samazinājumu”.
Visbeidzot, saskaņā ar šī paziņojuma D sadaļu Komisija piešķīra “nozīmīgu samazinājumu” (proti, 40 %) naudas sodam
ADM
un
Roquette
un 20 % –
Akzo
,
Avebe
un
Jungbunzlauer
(Lēmuma 418., 423., 426. un 427. apsvērums).
2002. gada 19. martā Komisija atsauca Lēmumu tiktāl, ciktāl tas bija pieņemts attiecībā uz
Jungbunzlauer
. 2004. gada 29. septembrī Komisija pieņēma jaunu Lēmumu C(2004) 3598 par EKL 81. panta un EEZ līguma 53. panta piemērošanas
procedūru (
COMP
/E‑1/36.756 – Nātrija glukonāts) (turpmāk tekstā – “2004. gada 29. septembra lēmums”) attiecībā uz
Jungbunzlauer
un trim citām
Jungbunzlauer
uzņēmumu grupas sabiedrībām (
Jungbunzlauer Ladenburg GmbH
,
Jungbunzlauer Holding AG
un
Jungbunzlauer Austria AG
), tām uzliekot naudas sodu 19,04 miljonu EUR apmērā par to, ka tās ir bijušas aizliegtās vienošanās nātrija glukonāta nozarē
dalībnieces. 2004. gada 23. decembrī četras šī pēdējā lēmuma četras adresātes Pirmās instances tiesā par šo lēmumu iesniedza
prasību. Šī prasība Pirmās instances tiesas kancelejā reģistrēta ar lietas numuru T‑492/04.

Process un lietas dalībnieku prasījumi
Ar prasības pieteikumu, kas Pirmās instances tiesas kancelejā iesniegts 2001. gada 20. decembrī,
Roquette
cēla šo prasību.
Pēc tiesneša–referenta ziņojuma Pirmās instances tiesa (trešā palāta) nolēma uzsākt mutvārdu procesu un atbilstoši Pirmās
instances tiesas reglamenta 64. pantā paredzētajiem procesa organizatoriskajiem pasākumiem rakstveidā uzdeva jautājumus lietas
dalībniekiem, uz kuriem tie sniedza atbildes noteiktajā termiņā.
Lietas dalībnieku mutvārdu apsvērumi tika uzklausīti tiesas sēdē 2004. gada 18. februārī.
Pēc 2004. gada 29. septembra lēmuma pieņemšanas attiecībā uz
Jungbunzlauer Roquette
ar 2005. gada 2. februāra vēstuli pirmām kārtām lūdza noteikt procesa organizatoriskos pasākumus saskaņā ar Pirmās instances
tiesas reglamenta 64. panta 4. punktu un, pakārtoti, lūdza, lai Pirmās instances tiesa nosaka visus lietderīgos pasākumus,
tādus kā tiesas procesa atsākšana vai lietu apvienošana. Ievērojot vispārējo pareizas tiesvedības principu, Pirmās instances
tiesa bez procesa atsākšanas ir uzaicinājusi Komisiju pieņemt nostāju par
Roquette
pieteikumu. Ar 2005. gada 7. marta vēstuli Komisija darīja zināmu savu uzskatu, ka tā nevar
Roquette
prasības apmierināt.

Roquette
prasījumi Pirmās instances tiesai ir šādi:
–        atcelt Lēmuma 1. punktu, ar kuru konstatēts, ka tiktāl, ciktāl tas attiecas uz
Roquette
, pārkāpums ir ildzis no 1987. gada februāra līdz 1995. gada jūnijam;
–        atcelt Lēmuma 3. punktu tiktāl, ciktāl ar to
Roquette
uzlikts naudas sods 10,8 miljonu EUR apmērā;
–        izmantot savu neierobežoto kompetenci, lai samazinātu
Roquette
uzliktā naudas soda apmēru;
–        uzdot Komisijai atlīdzināt
Roquette
no
Roquette
prettiesiski saņemto naudas soda apmēru (pamatsummu un nokavējuma procentus 3,76 % apmērā);
–        piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
Komisijas prasījumi Pirmās instances tiesai ir šādi:
–        prasību noraidīt;
–        piespriest
Roquette
atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

Juridiskais pamatojums

Roquette
izvirzītie pamati, kas visi ir saistīti ar tai uzliktā naudas soda noteikšanu, attiecas, pirmkārt, uz pārkāpuma smagumu, otrkārt,
pārkāpuma ilgumu, treškārt, atbildību mīkstinošu apstākļu pastāvēšanu, ceturtkārt, tās sadarbību administratīvā procesa laikā
un, piektkārt,
ne bis in idem
principa piemērošanu attiecībā uz naudas sodiem, kurus tai bija uzlikušas Savienoto Valstu valsts iestādes.
I –
Par pārkāpuma smagumu
A –
Ievads
Attiecībā uz Komisijas izdarīto pārkāpuma smaguma vērtējumu
Roquette
izvirza trīs iebildumus, kas saistīti, pirmkārt, ar nepareizu vērā ņemamā tirdzniecības apjoma noteikšanu, otrkārt, ar nepilnīgu
aizliegtās vienošanās ietekmes uz konkrēto tirgu novērtējumu un, treškārt, ar to, ka vērā nav ņemta
Roquette
rīcība.
Pirms tiek lemts par šo atšķirīgo iebildumu pamatotību, ir lietderīgi atgādināt noteiktus vērtēšanas kritērijus, kurus izmantojusi
Komisija savā Lēmumā attiecībā uz pārkāpuma smagumu.
No Lēmuma izriet, ka, lai novērtētu pārkāpuma smagumu, Komisija vispirms uzskatīja, ka iesaistītie uzņēmumi, ievērojot pārkāpuma
raksturu, tā konkrēto ietekmi uz nātrija glukonāta tirgu EEZ un konkrētā ģeogrāfiskā tirgus apjomu, bija izdarījuši ļoti smagu
pārkāpumu, kas bija iespaidojis visu EEZ (Lēmuma 334.–371. apsvērums).
Turpinot, Komisija uzskatīja, ka tai iesaistītajiem uzņēmumiem ir jāpiemēro “atšķirīga attieksme, lai ņemtu vērā to faktisko
ekonomisko kapacitāti nodarīt nozīmīgu kaitējumu konkurencei un [..] noteiktu naudas sodu apmērā, kas garantētu pietiekamu
preventīvu iedarbību”. Šajā sakarā Komisija norādīja, ka tā ir ņēmusi vērā katra uzņēmuma īpašo nozīmi un tādējādi – konkrēto
tā prettiesiskās rīcības ietekmi uz konkurenci (Lēmuma 378. un 379. apsvērums).
Lai novērtētu šos elementus, Komisija ir izvēlējusies balstīties uz iesaistīto uzņēmumu tirdzniecības apgrozījumu, visā pasaulē
pārdodot nātrija glukonātu pārkāpuma pēdējā gadā, proti, 1995. gadā. Šajā sakarā Komisija uzskatīja, ka, “tā kā [nātrija glukonāta
tirgus bija] vispasaules tirgus, šie skaitļi [sniedza] visatbilstošāko priekšstatu par dalībnieku kapacitāti nodarīt nozīmīgu
kaitējumu pārējiem kopējā tirgus dalībniekiem un/vai EEZ” (Lēmuma 381. apsvērums). Komisija piebilda, ka tā uzskata, ka šo
metodi apstiprina apstāklis, ka šī bija pasaules mēroga aizliegtā vienošanās, kuras mērķis, cita starpā, bija sadalīt tirgu
pasaules līmenī un tādējādi noteiktās EEZ tirgus zonās novērst konkurenci. Turklāt tā uzskatīja, ka katra no aizliegtās vienošanās
dalībniekiem tirdzniecības apgrozījums pasaules līmenī tāpat parādīja tā ieguldījumu aizliegtās vienošanās iedarbīgumā kopumā
vai tieši pretēji – nestabilitāti, kas iespaidotu šo aizliegto vienošanos, ja šis dalībnieks tajā nebūtu piedalījies (Lēmuma
381. apsvērums).
Uz šī pamata Komisija nolēma izveidot divas uzņēmumu kategorijas, proti, pirmkārt, kategoriju, kas sastāvēja no “trim galvenajiem
nātrija glukonāta ražotājiem, kuriem piederēja pasaules tirgus daļas apmērā, kas pārsniedz 20 %”, un, otrkārt, kategoriju,
kas sastāvēja no uzņēmumiem, kuriem “piederēja daudz mazākas pasaules nātrija glukonāta tirgus daļas (mazākas par 10 %)” (Lēmuma
382. apsvērums). Tādējādi Komisija noteica sākuma summu 10 miljonu EUR apmērā uzņēmumiem pirmajā kategorijā, kurā ietilpa
Fujisawa
,
Jungbunzlauer
un
Roquette
, kam attiecīgi piederēja tirgus daļas aptuveni 36, 25 un 21 % apmērā, un sākuma summu 5 miljonu EUR apmērā uzņēmumiem otrajā
kategorijā, proti,
Glucona
un
ADM
, kam katrai piederēja tirgus daļas aptuveni 9 % apmērā. Tā kā
Glucona
bija
Akzo
un
Avebe
kopīpašums, Komisija katram no šiem uzņēmumiem ir noteikusi sākuma summu 2,5 miljonu EUR apmērā (Lēmuma 385. punkts).
Visbeidzot, lai nodrošinātu, ka naudas sodam ir pietiekama preventīva iedarbība, un lai ņemtu vērā, ka lieliem uzņēmumiem
ir zināšanas un juridiski ekonomiskā infrastruktūra, kas tiem ļauj vieglāk konstatēt, ka to rīcība ir uzskatāma par pārkāpumu,
un apzināties tās sekas atbilstoši konkurences tiesībām, Komisija pielāgoja sākuma summu. Tā rezultātā, ņemot vērā iesaistīto
uzņēmumu lielumu un kopējos resursus, Komisija
ADM
un
Akzo
sākuma summai, norādot uz pārkāpuma smagumu, piemēroja palielinājuma koeficientu 2,5 un tādējādi palielināja naudas sodu līdz
12,5 miljoniem EUR
ADM
gadījumā un līdz 6,25 miljoniem EUR
Akzo
gadījumā (Lēmuma 388. apsvērums).
B –
Par tirdzniecības apjoma noteikšanu
1.     Lietas dalībnieku argumenti

Roquette
būtībā apgalvo, ka Komisija nav pareizi noteikusi tirdzniecības apgrozījumu, kas bija jāņem vērā, aprēķinot naudas soda pamatsummas
apmēru. Saskaņā ar
Roquette
viedokli šis kļūdainais Komisijas vērtējums ir noticis tāpēc, ka Komisija ņēma vērā tirdzniecības apgrozījumu, kas ietvēra
tirdzniecības apgrozījumu tās “mātes ūdeņiem” [
eaux mères
], kaut arī Komisijai būtu bijis jāatzīst, ka nātrija glukonāta tirgus, kas ir ņemts vērā attiecībā uz aizliegto vienošanos,
“mātes ūdeņus” neietver.
Atgādinājusi, ka “mātes ūdeņi” ir izslēgti no Lēmuma piemērošanas jomas,
Roquette
uzsver, ka no 1999. gada 19. novembra vēstules, kā arī no tās 1999. gada 3. maija atbildes uz Komisijas 1999. gada 2. marta
informācijas pieprasījumu un tās 2000. gada 25. jūlija apsvērumiem par paziņojumu par iebildumiem izriet, ka nātrija glukonāts
šķidrā formā, ko tā ražo, atbilst tikai “mātes ūdeņiem”, kuri rodas īpaša ražošanas procesa rezultātā, un ka tādējādi tie
atšķiras no konkurentu “mātes ūdeņiem”. Tā uz šī pamata apgalvo, ka Komisija nevarēja neapzināties, ka “šķidrais glukonāts”,
uz kuru atsaucas
Roquette
, atbilst “mātes ūdeņiem”, nevis nātrija glukonātam šķidrā formā, kādu ražo tās konkurenti. Šajā sakarā tā atgriežas arī pie
Komisijas nostājas tās atbildes rakstā, kur tā netieši esot atzinusi, ka tas, ko
Roquette
dēvē par “mātes ūdeņiem”, nav gluži nātrija glukonāts šķidrā formā.

Roquette
apstrīd, ka, nepastāvot norādei uz “mātes ūdeņiem” tās 1999. gada 3. maija un 2001. gada 21. maija atbildēs uz 1999. gada
2. marta un 2001. gada 11. maija informācijas pieprasījumiem, varētu attaisnot to, ka Komisija nenošķir “mātes ūdeņus” no
nātrija glukonātiem šķidrā formā. Saskaņā ar
Roquette
viedokli tās atbildēs ietvertā informācija par tirdzniecības apgrozījumu būtu bijusi jāizvērtē iepriekšējo paskaidrojumu kontekstā,
ar kuriem norādīts, ka tās šķidrie glukonāti nav preces, uz kurām attiecas aizliegtā vienošanās. Tā šajā sakarā tāpat atgriežas
pie
Fujisawa
1998. gada 12. maija procesuālā raksta, kurā saskaņā ar tās viedokli ir atzīts, ka “mātes ūdeņi” nav pabeigts izstrādājums
un nav aizliegtās vienošanās daļa. Visbeidzot, saskaņā ar
Roquette
viedokli tas, ka lietas dalībnieki nav minējuši
Roquette
šķidrā nātrija glukonāta izslēgšanu no aizliegtās vienošanās, neliedz visām trešām personām un Komisijai konstatēt “mātes
ūdeņu” izslēgšanu no aizliegtās vienošanās. Tādējādi saskaņā ar
Roquette
viedokli Komisija būtu varējusi zināt, ka
Roquette
ražotais tā dēvētais “šķidrais glukonāts” faktiski ir “mātes ūdeņi”.

Roquette
apgalvo, ka, tā kā tā nevarēja nojaust, ka Komisija neapzinās
Roquette
ražotā šķidrā nātrija glukonāta raksturu, un ka, ja Komisija uzskatīja, ka tās rīcībā esošā informācija nav pietiekama, Komisija
nav bijusi pietiekami rūpīga, nepieprasot nepieciešamos paskaidrojumus attiecībā uz atšķirībām starp
Roquette
un pārējo uzņēmumu ražoto “šķidro glukonātu”, lai aprēķinātu tirdzniecības apjomu (Pirmās instances tiesas 1998. gada 14. maija
spriedums lietā T‑310/94
Gruber + Weber
/Komisija,
Recueil
, II‑1043. lpp., 242. punkts). Saskaņā ar
Roquette
viedokli lielāka rūpība no Komisijas puses būtu tai ļāvusi iegūt citus dokumentus, kuri apliecinātu
Roquette
veikto “mātes ūdeņu” ražošanu. Visbeidzot,
Roquette
izvirza sava prezidenta–ģenerāldirektora apliecinājumu, ka
Roquette
šķidrais nātrija glukonāts atbilst “mātes ūdeņiem” un ka
Roquette
neražo citus šķidros nātrija glukonātus, izņemot šos “mātes ūdeņus”.
Pakārtoti
Roquette
uzskata, ka saskaņā ar judikatūru nav nozīmes tam, kas ir vainojams kļūdā naudas soda aprēķinā, un ka, ja notikusi kļūda,
naudas sods tāpat tā rezultātā ir jāsamazina (Pirmās instances tiesas 1999. gada 11. marta spriedums lietā T‑156/94
Aristrain
/Komisija,
Recueil
, II‑645. lpp., 584.–586. punkts).
Tā rezultātā
Roquette
uzskata, ka tās tirdzniecības apgrozījumā, kas ņemams vērā, lai noteiktu naudas soda apmēru, nebija jāiekļauj tās “mātes ūdeņu”
pārdošana. Tirdzniecības apgrozījums, kas ņemts vērā Lēmuma 48. apsvērumā, lai aprēķinātu naudas soda pamatsummu, ietvēra
Roquette
“mātes ūdeņu” tirdzniecības apgrozījumu.
Sekas šai Komisijas kļūdai vērtējumā esot tādas, ka
Roquette
tirdzniecības apgrozījums precei, kas bija pārkāpuma priekšmets, bija mazāks nekā vērā ņemtais tirdzniecības apgrozījums.
Ar šo kļūdu vērtējumā Komisija esot rīkojusies pretēji pati saviem noteikumiem un Tiesas noteikumiem šajā jautājumā, kā arī
pretēji vienlīdzības un samērīguma principiem. Tā rezultātā
Roquette
nedrīkstēja ierindot starp ražotājiem “pirmajā kategorijā”, kuriem piederošā tirgus daļa pārsniedz 20 % un kuriem naudas soda
sākuma summa noteikta 10 miljonu EUR apmērā, un Komisija ir noteikusi pārāk lielu naudas sodu.

Roquette
arī atgādina, ka saskaņā ar judikatūru tirdzniecības apgrozījums ir būtisks kritērijs, lai izvērtētu katra uzņēmuma, kas
bijis aizliegtās vienošanās dalībnieks, nozīmi un ka vērā kā norādi par pārkāpuma apmēru var ņemt tikai tirdzniecības apgrozījumu,
kas radies, pārdodot preces, kas ir aizliegtās vienošanās priekšmets (Tiesas 1983. gada 7. jūnija spriedums apvienotajās lietās
no 100/80 līdz 103/80
Musique diffusion française
u.c./Komisija,
Recueil
, 1825. lpp., 120. punkts, un iepriekš 42. punktā minētais Pirmās instances tiesas spriedums lietā
Gruber+Weber
/Komisija, 237. punkts, kā arī 1999. gada 11. marta spriedums lietā T‑157/94
Ensidesa
/Komisija,
Recueil
, II‑707. lpp.). Tā uzskata, ka tāda paša naudas soda saglabāšana pēc tirdzniecības apgrozījuma samazināšanās, izslēdzot rezultātus,
kas saistīti ar “mātes ūdeņiem”, pārkāpj vienlīdzīgas attieksmes un samērīguma principus. Pakārtoti tā atgādina par Pirmās
instances tiesas autonomiju salīdzinājumā ar Komisiju noteikt naudas sodus, ievērojot Pirmās instances tiesas neierobežoto
kompetenci.
Komisija noraida visus
Roquette
argumentus. Tā uzskata, ka nekas tai neļāva zināt, ka
Roquette
šķidrais nātrija glukonāts atbilda tās “mātes ūdeņiem”. Saskaņā ar Komisijas viedokli
Roquette
apzināti saglabāja divdomību šajā sakarā. Pamatojot šo apgalvojumu, tā atgriežas pie
Roquette
1999. gada 3. maija un 2001. gada 21. maija atbildēm uz Komisijas informācijas pieprasījumiem un
Roquette
1999. gada 19. novembra vēstulei pievienotā komerciālā dokumenta. Komisija norāda, ka katrā no šiem dokumentiem
Roquette
min šķidro nātrija glukonātu, nenorādot, ka tie ir “mātes ūdeņi”. Turklāt
Roquette
1999. gada 19. novembra vēstulē ietvertās norādes uz šķidro nātrija glukonātu un “mātes ūdeņiem” neļauj skaidri konstatēt,
ka
Roquette
tirgoja vienīgi “mātes ūdeņu” veida šķidro nātrija glukonātu. Komisija uzsver, ka
Roquette
zināja, ka informācijas pieprasījumi bija vērsti uz to, lai novērtētu tirgu, kuru bija iespaidojusi aizliegtā vienošanās,
ar mērķi aprēķināt naudas sodus. Tā rezultātā Komisija uzskata, ka ir maz ticams, ka
Roquette
, atbildot uz informācijas pieprasījumiem, nebūtu minējusi sava šķidrā nātrija glukonāta raksturu, raizējoties par tai nosūtītā
formulāra ievērošanu un baidoties, atkāpjoties no tā prasībām, neizpildīt savu pienākumu sadarboties. Komisija apstrīd iepriekš
42. punktā
Roquette
minētā sprieduma
Gruber + Weber
/Komisija attiecināmību, ievērojot, ka izskatāmajā lietā
Roquette
to varētu būt izvirzījusi kļūdainā kārtā. Visbeidzot, Komisija norāda, ka neviens no aizliegtās vienošanās dalībniekiem procesa
laikā nav norādījis, ka
Roquette
nātrija glukonātu šķidrā formā varētu izslēgt no aizliegtās vienošanās piemērošanas jomas.
Pakārtoti Komisija uzsver, ka, pat ja
Roquette
prece šķidrā veidā būtu izslēdzama, aprēķinot tās nātrija glukonāta tirdzniecības apgrozījumu, tas neiespaidotu Komisijas
noteikto naudas soda sākuma summu 10 miljonu EUR apmērā.
Tā šajā sakarā norāda, ka naudas sodam jābūt samērīgam ar pārkāpuma smagumu un ilgumu, nevis ar uzņēmuma tīro tirdzniecības
apgrozījumu. Pamatnostādnes paredz, ka šis smagums ir jāvērtē atbilstoši pārkāpuma raksturam, tā ietekmei uz tirgu tiktāl,
ciktāl tas ir izmērojams, un konkrētā ģeogrāfiskā tirgus apjomam. Turklāt Pamatnostādņu 1.A punkts, kā arī judikatūra atzīst,
ka vienlīdzīgas attieksmes principa īstenošana var attiecībā uz vienu un to pašu rīcību novest pie atšķirīgu pasākumu piemērošanas
iesaistītajiem uzņēmumiem un šīs atšķirības pamatā nav aritmētiski aprēķini (Pirmās instances tiesas 2001. gada 13. decembra
spriedums lietā T‑48/98
Acerinox
/Komisija,
Recueil
, II‑3859. lpp., 90. punkts).
Izskatāmajā lietā Komisija uzskata, ka, pat ja
Roquette
piederošā tirgus daļa samazinātos no 20,96 % līdz 17,4 %,
Roquette
paliktu viena no trim galvenajām nātrija glukonāta ražotājām, attiecībā uz kuru tai bija jānosaka sākuma summa 10 miljonu
EUR apmērā. Tā saglabā savu vietu tālu priekšā
ADM
un
Glucona
mātes sabiedrībām, kurām piederēja tirgus daļa, kas mazāka par 10 %, un kurām tika uzlikts naudas sods 5 miljonu EUR apmērā.
2.     Pirmās instances tiesas vērtējums
Ievadam ir jāatzīmē, ka saskaņā ar Lēmuma 34. un 38. apsvērumu ir skaidrs, ka prece, kas ir pārkāpuma priekšmets, ir nātrija
glukonāts, kas ietver nātrija glukonātu cietā veidā, šķidru nātrija glukonātu un glukonātskābi, izslēdzot preci, kas tiek
dēvēta par “mātes ūdeņiem”.
Turklāt no Lēmuma 48. un 381. apsvēruma izriet, ka Komisijas vērā ņemtie tirdzniecības apgrozījumi ir apgrozījumi, kas iegūti
no aizliegtās vienošanās dalībnieku uz Komisijas informācijas pieprasījumiem sniegtajām atbildēm, un ka šie tirdzniecības
apgrozījumi atbilst apgrozījumam no nātrija glukonāta pārdošanas visā pasaulē, ko īstenojis katrs no aizliegtās vienošanās
dalībniekiem pārkāpuma norises pēdējā gadā, proti, 1995. gadā. Tādējādi uz šī pamata Komisija uzskatīja, ka attiecībā uz 1995. gadu
Roquette
nātrija glukonāta tirdzniecības apgrozījums visā pasaulē palielinājās līdz 12 293,62 miljoniem EUR, un tā rezultātā tika uzskatīts,
ka tās daļa pasaules tirgū bija 20,96 % (Lēmuma 48. apsvērums).
Pēc Pirmās instances tiesas rakstveidā uzdotā jautājuma Komisija apstiprināja, ka summa 12 293,62 miljonu EUR apmērā atbilda
FRF 80 216 582 (Francijas frankiem), summai, kuru
Roquette
bija paziņojusi Komisijai savā atbildē uz 2001. gada 21. maija informācijas pieprasījumu. No šīs atbildes uz 2001. gada 21. maija
pieprasījumu izriet, ka summa FRF 80 216 582 apmērā, kas ietver
Roquette
nātrija glukonāta tirdzniecības apgrozījumu visā pasaulē 1995. gadā, atbilst
Roquette
tirdzniecības apgrozījumam, pārdodot nātrija glukonātu cietā veidā (FRF 60 517 501), nātrija glukonātu šķidrā veidā (FRF 16 029 382)
un glukonātskābi (FRF 3 669 699) 1995. gadā.
Visbeidzot, savā replikā
Roquette
ir pievienojusi tās prezidenta–ģenerāldirektora apliecinājumu, saskaņā ar kuru 1995. gadā un pirms tam tā ar nosaukumu “šķidrais
glukonāts” bija pārdevusi vienīgi “mātes ūdeņus”. Komisija ne šīs deklarācijas, ne tās norakstu pareizību nav apstrīdējusi
ne savās atbildēs uz Pirmās instances tiesas rakstveidā uzdotajiem jautājumiem, ne tiesas sēdē.
Tā rezultātā ir skaidrs, ka Komisijas vērā ņemtais
Roquette
tirdzniecības apgrozījums ietvēra tirdzniecības apgrozījumu, pārdodot “mātes ūdeņus”, proti, preces, kas nebija daļa no aizliegtās
vienošanās priekšmeta. No tā izriet, ka
Roquette
tirdzniecības apgrozījums, kas tika ņemts vērā, lai noteiktu naudas soda apmēru, ir kļūdains. Tādējādi
Roquette
kļūdainā kārtā ir uzlikts naudas sods, kura apmērs adekvāti neatspoguļo tās statusu tās konkrētās preces tirgū, kura ir bijusi
pārkāpuma priekšmets.
Šīs kļūdas sekas saistībā ar Pirmās instances tiesas neierobežotās kompetences izmantošanu tiks izvērtētas pēc pārējo
Roquette
izvirzīto pamatu vērtējuma.
C –
Par aizliegtās vienošanās konkrēto ietekmi
1.     Ievada apsvērumi

Roquette
būtībā apgalvo, ka Komisija, novērtējot aizliegtās vienošanās konkrēto ietekmi, nav ņēmusi vērā tās ierobežoto ietekmi uz
konkrēto tirgu. Tādējādi Komisija esot rīkojusies pretēji pašas praksei un pastāvīgajai judikatūrai, pārkāpjot Regulas Nr. 17
15. pantu un samērīguma principu.
Šajā sakarā ir jāatgādina pastāvīgā judikatūra, saskaņā ar kuru pārkāpuma smagums ir jāizvērtē, vadoties no vairākiem kritērijiem,
it īpaši tādiem kā lietas īpašie apstākļi un tās konteksts, un nepastāvot ierobežojošam vai izsmeļošam obligāti vērā ņemamo
kritēriju uzskaitījumam (Tiesas 1996. gada 25. marta rīkojums lietā C‑137/95 P
SPO
u.c./Komisija,
Recueil
, I‑1611. lpp., 54. punkts; Tiesas 1997. gada 17. jūlija spriedums lietā C‑219/95 P
Ferriere Nord
/Komisija,
Recueil
, I‑4411. lpp., 33. punkts; Pirmās instances tiesas 2002. gada 20. marta spriedums lietā T‑9/99
HFB
u.c./Komisija,
Recueil
, II‑1487. lpp., 443. punkts).
Komisija savās Pamatnostādnēs (1.A punkta pirmā daļa) ir norādījusi, ka, lai novērtētu pārkāpuma smagumu, tā bez šī pārkāpuma
rakstura un konkrētā ģeogrāfiskā tirgus lieluma ņemot vērā “[pārkāpuma] konkrēto ietekmi uz tirgu, ja to ir iespējams izmērīt”.
Attiecībā uz izskatāmo lietu no Lēmuma 334.–388. apsvēruma izriet, ka Komisija faktiski ir noteikusi naudas soda apmēru, kas
noteikts, balstoties uz pārkāpuma smagumu, ņemot vērā šos trīs kritērijus. Proti, šajā kontekstā tā ir ņēmusi vērā, ka pārkāpumam
bija “konkrēta ietekme uz nātrija glukonāta tirgu” (Lēmuma 371. apsvērums).
Lēmuma 340. apsvērumā Komisija savu analīzi ir uzsākusi šādi:
“Komisija uzskata, ka pārkāpumam, kuru izdarīja uzņēmumi, kuri laika periodā, uz kuru attiecās Lēmums, aptvēra 90 % pasaules
nātrija glukonāta tirgus un 95 % Eiropas nātrija glukonāta tirgus, bija konkrēta ietekme uz nātrija glukonāta tirgu EEZ, jo
tas tika rūpīgi īstenots. Tā kā pasākumi bija īpaši izstrādāti, lai ierobežotu pārdošanas apjomu, panāktu augstākas cenas,
nekā tās būtu bijušas citos apstākļos un pārdotu preci tikai noteiktiem klientiem, tie obligāti ir iespaidojuši normālo tirgus
norisi un tāpēc tiem ir bijusi ietekme uz tirgu.”
Lēmuma 341. apsvērumā Komisija ir uzsvērusi, ka “ciktāl iespējams, [ir ticis nošķirts] jautājums par aizliegto vienošanos
īstenošanu no jautājuma par šīs īstenošanas ietekmi uz tirgu”, bet ka “tomēr saprotamā kārtā pastāv[ēja] zināma pārklāšanās
starp faktiem, kas izmantoti, lai nonāktu pie secinājumiem šajos divos jautājumos”.
Tādā veidā, pirmkārt, Komisija vispirms analizēja aizliegtās vienošanās īstenošanu (Lēmuma 342.–351. apsvērums). Saskaņā ar
Komisijas viedokli dažādie elementi, kuri attiecās uz par aizliegtās vienošanās stūrakmeni uzskatīto, proti, tirdzniecības
kvotām, parādīja, ka aizliegtā vienošanās ir tikusi īstenota. Turklāt Komisija atsaucās uz to, ka “aizliegto vienošanos raksturoja
pastāvīgas rūpes par mērķa un/vai minimālo cenu noteikšanu”, un piebilda, ka, pēc tās domām, “šīm cenām [bija] jāietekmē dalībnieku
rīcība, neraugoties uz faktu, ka aizliegtās vienošanās dalībnieki tās sistemātiski nesasniedza” (Lēmuma 348. apsvērums). Komisija
secināja, ka “[aizliegtās vienošanās] ieviešanas efektivitāti nevar apšaubīt” (Lēmuma 350. apsvērums).
Otrkārt, Komisija izvērtēja pārkāpuma ietekmi uz nātrija glukonāta tirgu. Šajā sakarā tā vispirms norādīja uz konkrētā tirgus
novērtējumu Lēmuma 34.–41. apsvērumā. Turpinājumā, norādot uz jau Lēmuma 235. un 236. apsvērumā veikto novērtējumu, Komisija,
pamatojoties uz
Roquette
mītnes vietā atrastajām divām tabulām (“diagrammām”) (Lēmuma 354. apsvērums), norādīja:
“Cenu attīstība atbilstoši
Roquette
mītnes vietā atrastajām [diagrammām]” liek domāt, ka aizliegtās vienošanās dalībnieku izvirzītais mērķis vismaz daļēji tika
sasniegts. Abas [diagrammas] parāda nātrija glukonāta cenas attīstību [Francijas frankos (FRF)] Eiropā laikā no 1997. līdz
1995. gadam un parāda, ka 1985. gadā Eiropas nātrija glukonāta cena kritās. Ir domājams, ka šī attīstība, iespējams, bija
agrākās aizliegtās vienošanās sabrukuma un ražošanas jaudu izmantošanas tālākas palielināšanās rezultāts. 1986. gada beigās
cena bija gandrīz par 50 % zemāka nekā 1985. gada sākumā. Ir ļoti iespējams, ka jauno aizliegto vienošanos ieviešana, sākot
ar 1986. gadu, nozīmīgi veicināja kraso cenas palielināšanos laikā no 1987. līdz 1989. gadam, kad cena bija divkāršojusies.
Pēc cenas samazināšanās 1989. gadā, kas bija mazāka nekā 1985. gadā, cena līdz 1995. gadam saglabājās aptuveni par 60 % augstāka
nekā 1987. gadā.”
Lēmuma 235. un 236. apsvērumā, uz kuriem norāde ietverta tā 354. apsvērumā, Komisija norādīja:
“(235) Divi pārbaudes laikā
Roquette
mītnē atrastie dokumenti ir pietiekami pašsaprotami un ir pierādījumi par rezultātiem, kas iegūti aizliegtās vienošanās par
nātrija glukonātu rezultātā. Starp tiem ir [diagramma], kas parāda vidējo “Eiropas” cenu no 1977. gada līdz 1995. gadam.
(236)          Pārsteidzošā kārtā [viena no diagrammām] parāda, ka 1981. gadā un 1987. gadā, kad attiecīgi tika īstenota “pirmā” un “otrā”
aizliegtā vienošanās, cenas strauji cēlās. 1985. gadā cenas strauji kritās, tas atbilst “pirmās aizliegtās vienošanās” beigām,
kad
Roquette
no tās izstājās. Krass cenas pieaugums notika laikā no 1987. līdz 1989. gadam, kad nātrija glukonāta cena būtībā palielinājās
divas reizes. No 1989. līdz 1995. gadam tā saglabajās aptuveni par 60 % augstāka nekā 1987. gadā, kad tā bija savā zemākajā
līmenī. Ir jānorāda, ka pretēji 1981.–1986. gada periodam nātrija glukonāta cenu ievērojami augstu varēja saglabāt līdz 1995. gadam.”
Turpinājumā Komisija rezumēja, analizēja un noraidīja dažādus ieinteresēto pušu administratīvā procesa laikā izvirzītos argumentus
ar mērķi apstrīdēt secinājumu, pie kura tā bija nonākusi, analizējot
Roquette
mītnē atrastās diagrammas. Attiecībā uz
ADM
argumentiem, ar kuriem it īpaši tika apgalvots, ka šī cenas attīstība būtu notikusi arī tad, ja aizliegtā vienošanās nebūtu
pastāvējusi, Komisija norādīja (Lēmuma 359., 365. un 369. apsvērums):
“(359) [..]
ADM
izvirzītie argumenti pārliecinošā veidā neparāda, ka aizliegtās vienošanās īstenošana nav varējusi iespaidot cenu svārstības.
Kamēr
ADM
izvirzītais scenārijs var īstenoties, ja aizliegtā vienošanās nepastāv, tas arī pilnībā atbilst aizliegtās vienošanās situācijai.
Kapacitātes palielināšanās astoņdesmito gadu vidū varētu būt gan cēlonis, gan iznākums pirmās aizliegtās vienošanās sabrukumam
(1981.–1985.). Kas attiecas uz attīstību kopš 1987. gada, tā pilnībā atbilst aizliegtās vienošanās darbības atjaunotai aktivizācijai
šajā periodā. Tāpēc apstākli, ka nātrija glukonāta cena sāka pieaugt, nevar pilnībā izskaidrot tikai ar konkurences norisi,
bet tas jāinterpretē, ņemot vērā apstākli, ka dalībnieki bija vienojušies par “cenas slieksni” un tirgus daļu sadali, kā arī
par ziņošanas un uzraudzības sistēmu. Visi šie faktori ir veicinājuši sekmīgu cenas pieaugumu.
[..]
(365)          Viena no
Roquette
mītnē atrastajām [diagrammām] apliecina, ka laika posmā no 1991. līdz 1995. gadam, kad
ADM
bija aizliegtās vienošanās dalībniece, cenas saglabājās nemainīgas vai nedaudz samazinājās. Nekas neliecina par to, ka cenas
būtu samazinājušās, nemaz nerunājot par to, ka cenu līmenis neesot bijis rentabls. Ticamāks izskaidrojums, kāpēc
ADM
no aizliegtās vienošanās izstājās, varētu būt tas, ka tieši pēc pievienošanās tai
ADM
skāra nozīmīgas tehniskās problēmas, kuras turpinājās. Tāpēc tā nevienā brīdī nevarēja izpildīt savas tirdzniecības kvotas.
[..]
(369)          Visbeidzot, ir neiedomājami, ka dalībnieki būtu atkārtoti piekrituši tikties dažādās pasaules vietās, lai sadalītu tirdzniecības
kvotas, noteiktu cenas un nodalītu klientus šādā ilga laika periodā, ņemot vērā, cita starpā, ar to saistītos riskus, ja tie
būtu uzskatījuši, ka aizliegtā vienošanās nekādi neietekmē vai arī tās ietekme uz nātrija glukonāta tirgu ir ierobežota.”
Ievērojot šo vērtējumu, dažādos
Roquette
izvirzītos iebildumus attiecībā uz to, vai Komisija ir pierādījusi, ka aizliegtā vienošanās konkrēti ietekmējusi tirgu, var
nošķirt atkarībā no tā, vai tie ir saistīti ar Komisijas dedukciju attiecībā uz aizliegtās vienošanās īstenošanu vai kritērijiem,
kurus Komisija ņēmusi vērā, lai pierādītu aizliegtās vienošanās īstenošanu un ietekmi, un citiem kritērijiem, kurus Komisija
nav ņēmusi vērā, novērtējot aizliegtās vienošanās konkrēto ietekmi.
2.     Par to, ka Komisija ir izvēlējusies kļūdainu paņēmienu, lai parādītu, ka aizliegtā vienošanās ir konkrēti ietekmējusi tirgu
a)     Lietas dalībnieku izvirzītie argumenti
Apstrīdot Komisijas vērā ņemto apstākļu attiecināmību, lai pierādītu aizliegtās vienošanās īstenošanu un ietekmi,
Roquette
apstrīd, ka Komisija var konstatēt konkrētās ietekmes pastāvēšanu, vadoties no dedukcijas, kas izdarīta attiecībā uz aizliegtās
vienošanās īstenošanu.
Konkrētāk,
Roquette
apstrīd, no vienas puses, Komisijas Lēmuma 340.–351. apsvērumā ietverto vērtējumu, kur tā apstiprina, ka, tā kā aizliegtā
vienošanās esot bijusi rūpīgi īstenota, tai esot bijis jāiespaido parastā uzvedības shēma, un ka nolīgumu efektīga īstenošana
obligāti neparedz tiešu vienu un to pašu cenu un apjomu piemērošanu tirgū, taču pietiek ar tuvināšanos līmenim, par kuru notikusi
vienošanās. No otras puses
Roquette
apstrīd, ka Komisija Lēmuma 369. apsvērumā no tā, ka dalībnieki, neraugoties uz riskiem, turpināja tikties ilgu laika periodu,
dedukcijas veidā secinājusi, ka pastāvēja ietekme uz tirgu.
Komisija apstrīd šīs argumentācijas pamatotību.
b)     Pirmās instances tiesas vērtējums
Vispirms būtu jāatgādina, ka saskaņā ar Pamatnostādņu 1.A punkta pirmo daļu Komisijai, aprēķinot naudas sodu uz pārkāpuma
smaguma pamata, cita starpā, ir jāņem vērā “[pārkāpuma] konkrētā ietekme uz tirgu, ja to ir iespējams izmērīt”.
Šajā sakarā ir jāanalizē vārdi “ja to [t.i. – konkrēto ietekmi] ir iespējams izmērīt”. It īpaši tas ir jautājums par to, vai
šo vārdu nozīmē Komisija, aprēķinot naudas sodu, var pārkāpuma konkrēto ietekmi ņemt vērā tikai un tiktāl, ciktāl tā spēj
šo ietekmi noteikt.
Kā pamatoti norādījusi Komisija, aizliegtās vienošanās ietekmes uz tirgu novērtējums obligāti ietver norādi uz prezumpcijām.
Šajā sakarā Komisijai it īpaši ir jāapsver, kāda būtu konkrētās preces cena, ja aizliegtā vienošanās nebūtu pastāvējusi. Izvērtējot
faktiskās cenu attīstības iemeslus, ir bīstami spekulēt attiecībā uz šo cēloņu relatīvo nozīmi. Ir jāņem vērā objektīvais
apstāklis, ka aizliegtās vienošanās par cenām dēļ dalībnieki ir īpaši atteikušies no savas brīvības savstarpēji sacensties
attiecībā uz cenām. Tādējādi ietekmes, kas izriet no citiem apstākļiem, nevis aizliegtās vienošanās dalībnieku brīvprātīgas
atturēšanas, novērtējums obligāti ir pamatots ar saprātīgu iespējamību un nav precīzi nosakāms.
Tāpēc, ja vien šim kritērijam, kuru var ņemt vērā, nosakot naudas soda apmēru, neatņem tā lietderīgo iedarbību, Komisijai
nevar pārmest, ka tā ir balstījusies uz aizliegtās vienošanās konkrēto ietekmi uz attiecīgo tirgu, neraugoties uz faktu, ka
tā nevar noteikt šīs ietekmes apmēru vai šajā sakarā sniegt skaitlisku novērtējumu.
Tā rezultātā aizliegtās vienošanās konkrētā ietekme uz tirgu ir jāuzskata par pietiekami pierādītu, ja Komisija var sniegt
konkrētus un ticamus pierādījumus, kas ar saprātīgu iespējamību norāda, ka aizliegtā vienošanās ir ietekmējusi tirgu.
Izskatāmajā lietā no Komisijas veiktā vērtējuma kopsavilkuma (skat. iepriekš 61.–66. punktu) izriet, ka tā ir pamatota ar
diviem rādītājiem, lai secinātu, ka pastāv aizliegtās vienošanās “konkrētā ietekme” uz tirgu. No vienas puses, tā ir izvirzījusi
apstākli, ka aizliegtās vienošanās dalībnieki esot rūpīgi īstenojuši aizliegtās vienošanās nolīgumus (skat. it īpaši Lēmuma
340. apsvērumu, kas citēts iepriekš 61. punktā) un ka tā ir pastāvējusi ilgu laika periodu (Lēmuma 369. apsvērums, citēts
iepriekš 66. punktā). No otras puses, tā ir uzskatījusi, ka
Roquette
mītnē iegūtās diagrammas parāda skaidru sakarību starp aizliegtās vienošanās noteiktajām cenām un cenām, kuras aizliegtās
vienošanās dalībnieki faktiski prasīja tirgū (Lēmuma 354. apsvērums, citēts iepriekš 64. punktā).
Vispirms jāuzsver, ka Komisija nav samierinājusies ar to, ka tā tikai no aizliegtās vienošanās efektīvas īstenošanas dedukcijas
veidā būtu secinājusi konkrētas ietekmes pastāvēšanu uz nātrija glukonāta tirgu. Kā tas izriet arī no iepriekš citētajiem
Lēmuma fragmentiem, Komisija iespēju robežās ir centusies atsevišķi pārbaudīt aizliegtās vienošanās īstenošanu un tās konkrēto
ietekmi uz tirgu, uzskatot, ka būtībā aizliegtās vienošanās īstenošana ir iepriekšējs un obligāts nosacījums, lai pierādītu
tās konkrēto ietekmi, taču tas tomēr nav pietiekams nosacījums, lai to pierādītu (šajā sakarā skat. Lēmuma 341. apsvērumu).
Protams, Lēmuma 341. apsvērumā Komisija ir atzinusi, ka “neizbēgami pastāv[ēja] zināma pārklāšanās starp faktiem, kas izmantoti,
lai nonāktu pie secinājumiem šajos divos jautājumos”, kādēļ Komisija sava vērtējuma ietvaros, kā to norāda
Roquette
, nav vienmēr izmantojusi atbilstošos jēdzienus saistībā ar katru dalībnieku, taču tik un tā Komisijai nevar pārmest, ka tā
ir sajaukusi aizliegtās vienošanās īstenošanu ar tās konkrēto ietekmi. Proti, ievērojot tās raksturu kā priekšnosacījumu,
ka aizliegtā vienošanās konkrēti ietekmējusi tirgu, aizliegtās vienošanās īstenošana ir sākotnējā norāde, ka pastāv aizliegtās
vienošanās konkrēta ietekme.
Turklāt Komisijai nevar pārmest, ka tā ir uzskatījusi, ka, tā kā aizliegtās vienošanās dalībnieki pārstāvēja vairāk nekā 90 %
nātrija glukonāta pasaules tirgus un 95 % nātrija glukonāta EEZ tirgus un veltīja ievērojamus centienus šīs aizliegtās vienošanās
nolīgumu organizēšanai, ievērošanai un uzraudzīšanai, tās īstenošana bija svarīga norāde par ietekmes uz tirgu pastāvēšanu,
ievērojot, ka (skat. turpmāk 167. punktu) izskatāmajā lietā Komisija nav aprobežojusies ar šo vērtējumu.
Turklāt Komisija varēja pamatoti uzskatīt, ka šīs norādes nozīmīgums palielinājās līdz ar aizliegtās vienošanās pastāvēšanas
ilgumu. Faktiski tādas sarežģītas aizliegtas vienošanās par cenu noteikšanu, tirgu sadalīšanu un informācijas apmaiņu kā izskatāmajā
lietā veiksmīga funkcionēšana ietver nozīmīgas administrācijas un vadības izmaksas. Tādējādi Komisija varēja pamatoti uzskatīt,
ka apstāklis, ka uzņēmumi bija turpinājuši pārkāpumu un nodrošinājuši tās administratīvās vadības efektivitāti ilgu laika
periodu, neraugoties uz riskiem, kas ir saistīti ar šādām prettiesiskām darbībām, norāda, ka aizliegtās vienošanās dalībnieki
ir guvuši noteiktu labumu no šīs aizliegtās vienošanās un tāpēc, ka tai ir bijusi konkrēta ietekme uz konkrēto tirgu, pat
ja tā nebija izmērojama.
No iepriekš iztirzātā izriet, ka Komisija nav izmantojusi kļūdainu paņēmienu, lai novērtētu aizliegtās vienošanās konkrēto
ietekmi uz nātrija glukonāta tirgu.
3.     Par iebildumiem, kas saistīti ar Komisijas vērā ņemtajiem apstākļiem, kuri apliecina aizliegtas vienošanās īstenošanu un sekas
a)     Par atšķirīgām aizliegtās vienošanās fāzēm
Lietas dalībnieku izvirzītie argumenti
Saskaņā ar
Roquette
viedokli Komisija Lēmumā izšķir trīs fāzes pārkāpuma īstenošanā, proti, “sagatavošanas” fāzi (no 1986. gada maija līdz 1987. gada
aprīlim), “darbības” fāzi (no 1987. gada aprīļa līdz 1990. gada maijam, datumam, kad
ADM
kļuva par aizliegtās vienošanās dalībnieci) un “norieta” fāzi (no 1990. gada maija līdz 1995. gada jūnijam).
Roquette
apgalvo, ka šī nošķiršana šķietami ir pamatota ar aizliegtās vienošanās ietekmes uz tirgu līmeni un ka Komisija nav adekvāti
novērtējusi aizliegtās vienošanās ietekmi pirmajā un pēdējā fāzē.

Roquette
uzskata, ka sagatavošanas fāzē nebija nekādas pret konkurenci vērstas konkrētas ietekmes, jo šajā laikā dalībnieki bija tikai
nodibinājuši kontaktus un izstrādājuši aizliegtās vienošanās pamatprincipus. Tieši tāpat, kā Komisija ir atzinusi Lēmuma 106. apsvērumā,
ka 1986. gada maija sanāksmei neesot bijis ietekmes un ka tādējādi tā nav ņemama vērā, vērtējot aizliegtās vienošanās ietekmi,
arī
Roquette
uzskata, ka 1987. gada 19. un 20. februāra sanāksmei nav bijis ietekmes un ka tātad arī tā Komisijai nav jāņem vērā. Saskaņā
ar
Roquette
viedokli šīs pēdējās sanāksmes laikā esot izstrādāti tikai aizliegtās vienošanās principi, bet ne praktiskā kārtība, kas
izstrādāta 1987. gada 11. un 12. aprīļa sanāksmē. Tādējādi Komisija pārkāpuma ietekmi varēja ņemt vērā, tikai sākot ar 1987. gada
aprīli, nevis – kā tā to ir darījusi – sākot ar 1987. gada februāri.
Turklāt
Roquette
uzskata, ka Komisija, novērtējot aizliegtās vienošanās ietekmi uz tirgu, nav ņēmusi vērā aizliegtās vienošanās funkcionālās
kļūmes norieta periodā. Tādējādi Komisija nav ņēmusi vērā kompensācijas sistēmas izveidošanu tāpēc, ka
ADM
nespēja ievērot kvotas, kas tai bija piešķirtas, kļūstot par aizliegtās vienošanās dalībnieci, kā to Komisija atzinusi Lēmuma
100., 200. un 209. apsvērumā. Komisija vēl jo vairāk neesot ņēmusi vērā, ka netika īstenoti šajās sanāksmēs izstrādātie principi,
it īpaši attiecībā uz datu par pārdošanu paziņošanu un kvotu ievērošanu no dalībnieku puses. Konkrētāk,
Roquette
apgalvo, ka Komisija nav ņēmusi vērā
Roquette
atteikšanos piedalīties ārējās uzraudzības sistēmā, kas tai piešķīra zināmu rīcības brīvību.
Komisija lūdz šo argumentāciju noraidīt.
Pirmās instances tiesas vērtējums
Attiecībā uz to, ka vērā nav ņemti atšķirīgi aizliegtās vienošanās periodi, vispirms ir jāatzīmē, ka pretēji
Roquette
apgalvotajam Komisija nenoteica aizliegtās vienošanās ietekmes līmeni atbilstoši katrai no aizliegtās vienošanās fāzēm. Faktiski
no Lēmuma 352. un turpmākajiem apsvērumiem izriet, ka Komisija ir ņēmusi vērā aizliegtās vienošanās ietekmi vienā vienīgā
laika posmā, kas aptver visu pārkāpuma izdarīšanas laiku.
Turklāt attiecībā uz to, ka aizliegtā vienošanās nav ietekmējusi tirgu aizliegtās vienošanās sagatavošanas periodā, no Lēmuma
skaidri izriet, ka 1987. gada 19. un 20. februāra sanāksmes laikā Amsterdamā
Benckiser GmbH
(kas 1988. gadā nodeva savas ar nātrija glukonātu saistītās aktivitātes
Jungbunzlauer
),
Fujisawa
,
Glucona
un
Roquette
noslēdza vispārējo ietvara nolīgumu, kura detaļas bija paredzēts izvērtēt nākošās sanāksmes laikā, kura bija paredzēta divus
mēnešus vēlāk Vankūverā (Lēmuma 108. un 109. apsvērums) un ka 1987. gada 11. un 12. aprīļa sanāksmes laikā Vankūverā šie paši
dalībnieki – kā arī
Finnsugar
– precizēja aizliegtās vienošanās īstenošanas principus (Lēmuma 112., 113., 115. un 116. apsvērums).
Tomēr 1987. gada 19. un 20. februāra sanāksmē Amsterdamā attiecībā uz noteikšanas principu tika nolemts iesaldēt un ievērot
tirgus daļas, pamatojoties uz faktisko tirdzniecības apgrozījumu gadā vai divos iepriekšējos gados, kā referenci izmantojot
1986. gada tirdzniecības apgrozījumu (Lēmuma 108. apsvērums), un ka tirgus daļas sadalāmas atbilstoši noteiktam sadalīšanas
mērogam. Šis pēdējais elements izriet no
Roquette
pārstāvja 1997. gada 3. marta notas, kuru
Roquette
ir iesniegusi administratīvā procesa laikā Komisijā. Tā rezultātā 1987. gada 19. un 20. februāra sanāksmē Amsterdamā vismaz
starp dalībniekiem tika panākta vienošanās par noteiktām praktiskām detaļām, kas ļāva daļēji īstenot aizliegto vienošanos.
Tāpēc nevar apstrīdēt tās īstenošanu, sākot ar šo datumu, neraugoties uz dažādiem precizējumiem, kas pievienoti pēc tam.
Attiecībā uz to, ka vērā nav ņemta aizliegtās vienošanās ietekmes samazināšanās norieta periodā, no Lēmuma, protams, izriet,
ka tas, ka
ADM
neievēroja kvotas, radīja virkni strīdu starp dažādiem aizliegtās vienošanās dalībniekiem un prasības atteikties no kompensāciju
sistēmas (skat. it īpaši Lēmuma 100., 200. un 209. apsvērumu). Tomēr tas, ka
ADM
nespēja izpildīt savu pārdošanas kvotu, kamēr pārējie aizliegtās vienošanās dalībnieki ierobežoja savu preces piedāvājumu,
vēl vairāk samazināja nātrija glukonāta piedāvājumu tirgū, kas nevis samazināja, bet drīzāk nostiprināja aizliegtās vienošanās
ietekmi uz tirgu.
Turklāt attiecībā uz
Roquette
apgalvojumiem par to, ka dalībnieki nav paziņojuši datus par savu pārdošanu un kvotu ievērošanu šajā norieta periodā, ir jāatzīmē,
ka
Roquette
ir aprobežojusies ar to, ka tā, šo argumentu pamatojot, ir izvirzījusi tikai savu atteikšanos piedalīties ārējās uzraudzības
sistēmā, kas tai atstāja noteiktu rīcības brīvību. Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru faktiskajai rīcībai, ko, kā tā apgalvo,
ir veicis uzņēmums, nav nozīmes, novērtējot aizliegtās vienošanās ietekmi uz tirgu, jo vērā ņemamā ietekme ir ietekme, kas
radusies visa tā pārkāpuma rezultātā, kurā tas piedalījies (Tiesas 1999. gada 8. jūlija spriedums lietā C‑49/92 P Komisija/
Anic Partecipazioni
,
Recueil
, I‑4125. lpp., 150. un 152. punkts, un Pirmās instances tiesas 2003. gada 9. jūlija spriedums lietā T‑224/00
Archer Daniels Midland
un
Archer Daniels Midland Ingredients
/Komisija,
Recueil
, II‑2597. lpp., 160. un 167. punkts). Tā rezultātā nav pamatots arī arguments par to, ka nav ņemta vērā aizliegtās vienošanās
ietekmes samazināšanās norieta periodā.
Visbeidzot, katrā gadījumā, pat ja tiktu pierādīts, ka aizliegtā vienošanās nav tikusi īstenota sagatavošanas periodā un norieta
periodā, ar to vien nepietiktu, lai apliecinātu, ka aizliegtā vienošanās nav ietekmējusi tirgu. Aizliegtās vienošanās ietekme
nav obligāti cieši saistāma ar tās ilgumu. Tādējādi nevar izslēgt, ka, ja aizliegtā vienošanās neietekmē tirgu ilglaicīgā
periodā, taču īstermiņa periodā tai ir postoša ietekme, šīs aizliegtās vienošanās ietekme ir tikpat būtiska kā tādas aizliegtās
vienošanās ietekme, kurai ir bijusi noteikta ietekme visu tās pastāvēšanas laiku. Tā rezultātā tas, ka aizliegtā vienošanās
neietekmē vai tai ir ierobežota ietekme noteiktos laika periodos, pat ja tas ir pierādīts, obligāti nepierāda, ka aizliegtā
vienošanās mazāk ietekmējusi tirgu visā tās pastāvēšanas laikā.
Ievērojot iepriekš iztirzāto, ir jānoraida
Roquette
izvirzītie iebildumi, kas saistīti ar to, ka nav ņemti vērā atšķirīgi aizliegtās vienošanās periodi.
b)     Par aizliegtās vienošanās mērķu neīstenošanu darbības periodā
Ievads

Roquette
tāpat uzskata, ka aizliegtās vienošanās konkrētā ietekme ir bijusi ierobežota tās “darbības” fāzē (no 1987. gada aprīļa līdz
1990. gada maijam), ko Komisija nav pienācīgi ņēmusi vērā. Konkrētāk,
Roquette
atsaucas uz to, ka vērā nav ņemta aizliegtās vienošanās ierobežotā ietekme, ievērojot uzraudzības sistēmas darbības traucējumus,
un aizliegtās vienošanās mērķu neīstenošana attiecībā uz kvotu ieviešanu, cenu noteikšanu un klientu sadali.
Šajā sakarā vispirms ir jāuzsver, ka izskatāmajā lietā Komisija nepierāda aizliegtās vienošanās ietekmi, pamatojoties tikai
uz šo mērķu īstenošanu. Komisija uzskata, ka informācijas apmaiņa starp dalībniekiem, tirgus daļu detalizēta definēšana, mērķa
un/vai minimālo cenu noteikšana un klientu sadale aizliegtās vienošanās dalībniekiem sanāksmju laikā pamatā apliecina aizliegtās
vienošanās īstenošanu. Ievērojot šo īstenošanu un cenu attīstību nātrija glukonāta tirgū, kas saskaņā ar Komisijas viedokli
izriet no
Roquette
mītnē atrastajām diagrammām, Komisija secināja, ka vismaz daļēji ir realizēts pirmais aizliegtās vienošanās dalībnieku izvirzītais
mērķis, proti, mākslīgi saglabāt paaugstinātu nātrija glukonāta cenu (Lēmuma 354. apsvērums).
Tādējādi ir vēlreiz jāaplūko katrs no
Roquette
izvirzītajiem iebildumiem par aizliegtās vienošanās mērķu neīstenošanu, lai izlemtu, vai tie var likt apšaubīt aizliegtās
vienošanās īstenošanu, kā to pierādījusi Komisija. Faktiski, ievērojot, ka aizliegtās vienošanās īstenošana ir priekšnosacījums,
lai pastāvētu minētā aizliegtā vienošanās, aizliegtās vienošanās īstenošanas apšaubīšana padara neiespējamu aizliegtās vienošanās
konkrētās ietekmes pastāvēšanas pierādīšanu.
Uzraudzības sistēma
–       Lietas dalībnieku izvirzītie argumenti

Roquette
apgalvo, ka uzraudzības sistēma, kas uzskatīta par galveno elementu aizliegtās vienošanās ietekmē, nemaz nedarbojās. To Komisija
esot atzinusi Lēmuma 93., 172., 195. un 214. apsvērumā un
Roquette
uzsvērusi savā 1999. gada 22. jūlija paziņojumā par sadarbību (turpmāk tekstā – “1999. gada 22. jūlija paziņojums”), kurā
bijis norādīts, ka aizliegtās vienošanās dalībnieki iesnieguši neprecīzu informāciju. Komisija tomēr, novērtējot pārkāpuma
smagumu, neesot ņēmusi vērā, ka šī uzraudzības sistēma nedarbojās.
Komisija lūdz šo argumentāciju noraidīt.
–       Pirmās instances tiesas vērtējums
Attiecībā uz uzraudzības sistēmām, proti, sākotnēji sistēmu, kuru nodrošināja Šveices starpnieks – trasta sabiedrība, kas
apkopoja statistikas datus par aizliegtās vienošanās dalībniekiem, kā arī sistēmu, ar kuru viens no aizliegtās vienošanās
dalībniekiem apkopoja dažādu aizliegtās vienošanās dalībnieku datus, lai pēc tam tos izplatītu pārējiem aizliegtās vienošanās
dalībniekiem (Lēmuma 92. apsvērums), netiek apstrīdēts, ka tās nav darbojušās nevainojami, tā ka šajās sistēmās izmantotie
dati neatspoguļo tirgus realitāti pilnīgi.
Tomēr neviens no
Roquette
izvirzītajiem apstākļiem neļauj apšaubīt faktu, ka aizliegtās vienošanās dalībnieki ir paziņojuši datus uzraudzības sistēmas
ietvaros. Turklāt paziņotajiem datiem, pat atzīstot to aptuveno raksturu, bija noteikta nozīme un tātad lietderība no aizliegtās
vienošanās dalībnieku viedokļa. Faktiski visu laiku dalībnieki nepārtrauca datu paziņošanu uzraudzības sistēmas ietvaros un
tie turpināja sastapties, lai apspriestos un uz šī pamata noteiktu kvotas.
Tā rezultātā Komisija varēja sava Lēmuma 344. apsvērumā pārliecinoši secināt, ka dalībnieki bija ieviesuši uzraudzības sistēmu,
kaut arī tā nebija nevainojama.
Kvotas
–       Lietas dalībnieku izvirzītie argumenti

Roquette
apgalvo, ka pārdošanas kvotu sistēmas izveidošanas mērķi lielā mērā neitralizēja tas, ka nedarbojās uzraudzības sistēma. Lēmuma
181., 196., 200., 209. un 225. apsvērums turklāt parāda, ka kvotu ievērošana nemitīgi radīja grūtības. Turklāt
Roquette
visas savas sadarbības ar Komisiju laikā vērsa tās uzmanību uz kvotu neievērošanu. Kā tā esot norādījusi savā 1999. gada
22. jūlija paziņojumā, tā visu laiku esot ražojusi un pārdevusi preci atbilstoši savai maksimālajai ražošanas kapacitātei
– tādējādi izslēdzot ikvienu ideju par ražošanas vai pārdošanas ierobežojumiem – sekojot pieprasījuma attīstībai.
Roquette
uzsver, ka Komisija nav apstrīdējusi šo faktu, taču tā neesot to ņēmusi vērā savā vērtējumā. Tā tāpat ir norādījusi uz kvotu
pārsniegšanu no noteiktu aizliegtās vienošanās dalībnieku puses, kas liekot apšaubīt Komisijas apgalvojumu par piešķirto ikgadējo
daudzumu precizitāti patiesību. Visbeidzot,
Roquette
uzskata, ka tās analīzi apstiprina tas, ka tā ievērojami pārsniegusi piešķirtās kvotas, kā rezultātā, piemērojot citu aizliegtās
vienošanās dalībnieku uzliktās sankcijas, tika pazaudēts nozīmīgs klients.

Roquette
apstrīd Komisijas domu gājienu, kas tai, pamatojoties uz nelielu atšķirību starp kvotām, par kurām notikusi vienošanās, un
faktiski pārdotajiem apjomiem, licis uzskatīt, ka dalībnieki “faktiski īstenojuši” kvotu sistēmu (Lēmuma 346. apsvērums).
Saskaņā ar
Roquette
viedokli pie šāda secinājuma dedukcijas veidā nevarēja nonākt, pamatojoties uz dalībnieku aizliegtās vienošanās ietvaros paziņotajiem
skaitļiem, jo ir bijis skaidri pierādīts, ka skaitļi lielākajā daļā gadījumu nav bijuši precīzi un ka – kvotu sistēmas gadījumā
– tai nav bijis ietekmes uz tās komercpolitiku. Kvotu sistēmas neefektivitāte esot pierādīta ar to, ka aizliegtās vienošanās
dalībnieki nespēja piespiest
Roquette
vai
ADM
ievērot savas kvotas. Visbeidzot,
Roquette
apstrīd, ka Komisija Lēmuma 347. apsvērumā būtu varējusi nolemt, ka kvotas īstenotas kā “pedantiska attīstība” tiktāl, ciktāl
kvotu noteikšanas stingrību mazina kompensāciju sistēma.
Komisija lūdz šos argumentus noraidīt.
–       Pirmās instances tiesas vērtējums
Attiecībā uz kvotu ņemšanu vērā no Komisijas puses
Roquette
uzskata, pirmkārt, ka kvotu sistēmas efektivitāti lielā mērā neitralizēja uzraudzības sistēmas nespēja darboties. Ievērojot,
– kā norādīts iepriekš 98. punktā – ka iespējamie uzraudzības sistēmas trūkumi nav tādi, kas liktu apšaubīt tās īstenošanu,
tie vēl jo mazāk varēja iespaidot kvotu sistēmu īstenošanu, pateicoties šai uzraudzības sistēmai.
Otrkārt,
Roquette
apgalvo, ka dalībnieki neievēroja kvotas. Ja, protams, kā to Lēmumā norādījusi Komisija, noteikti apstākļi, noteikti elementi
apliecina, ka noteikti tirgus dalībnieki neievēro kvotas, ir jāuzsver, ka dalībnieki ir regulāri turpinājuši apspriest kvotas
un to ievērošanu. Tas pietiekami apliecina, ka ir bijusi izstrādāta kvotu sistēma starp dalībniekiem un ka tā – vismaz daļējā
veidā – tikusi īstenota. Faktiski, ja apspriešanās par kvotām būtu bijusi pilnīgi teorētiska, kā to apgalvo
Roquette
, dalībnieki nebūtu uzņēmušies apgrūtinājumu, turpinot apspriesties par šīm kvotām.
Turklāt tas pierāda, un to nav apstrīdējusi
Roquette
, ka daļa dalībnieku strīdējās par šo kvotu ievērošanu. Tādējādi ir apliecināts, ka pastāvēja strīds starp dalībniekiem,
Finnsugar
pārstāvjiem paziņojot par savu ieceri nozīmīgi palielināt savu tirgus daļu (Lēmuma 125. apsvērums). Fakts, ka
Finnsugar
izdarīja paziņojumu par šo ieceri un reakcija, kādu tas izsauca, ir norāde par to, ka pastāvēja sākotnējais nolīgums par kvotām
un tirgus daļu sadalījumu. Tāpat pamudinājumi, kas vērsti uz to, lai
ADM
ievērotu savas kvotas, un
Glucona
neapmierinātība pēc tam, kad
ADM
minētās kvotas neievēroja, norāda, ka
Glucona
uzskatīja, ka saskaņā ar aizliegto vienošanos dalībniekiem piešķirtās kvotas ir tiem saistošas un tā rezultātā – tai saistošas
ir tās pašas kvotas; tas liek domāt, ka
Glucona
tās attiecīgajā brīdī ievēroja (Lēmuma 193. apsvērums).
Treškārt,
Roquette
apgalvo, ka Komisija nevarēja paļauties uz dalībnieku nosūtītajiem skaitļiem aizliegtās vienošanās ietvaros, jo bija pierādīts,
ka šie skaitļi vairumā gadījumu ir neprecīzi. Tā rezultātā
Roquette
uzskata, ka Komisija nevarēja pierādīt aizliegtās vienošanās īstenošanu, pamatojoties uz nelielajām atšķirībām starp kvotām
un faktiski pārdoto apjomu.
Ja, protams, nevar izslēgt, ka noteikti aizliegtās vienošanās dalībnieki nosūtīja nepareizus skaitļus, kurus pārējie aizliegtās
vienošanās dalībnieki uzskatīja par pareiziem, skaitļi tomēr ir savstarpēji paziņoti dalībniekiem un tirgus daļas ir precīzi
aprēķinātas un sadalītas starp dalībniekiem. Šie elementi atklāj aizliegtās vienošanās īstenošanu.
Ceturtkārt,
Roquette
apgalvo, ka tas, ka ne
Roquette
, ne
ADM
nav bijis iespējams piespiest ievērot tām piešķirtās kvotas, apliecina, ka nav funkcionējusi kompensācijas sistēma. Turklāt
Roquette
uzskata, ka kvotu noteikšana līdz ar kompensāciju sistēmu nozīmē, ka tika samazināta to stingrība un ka tā rezultātā Komisija
no tā, ka kvotas tikušas īstenotas, dedukcijas veidā nevarēja secināt, ka dalībnieki tās rūpīgi izstrādājuši.
Šajā sakarā ir jāatgādina, ka kompensācijas sistēma izpaudās tādējādi, ka ik gadu tika palielināta vai samazināta starpība
starp uzņēmumam piešķirto ikgadējo kvotu un tā faktisko pārdošanas apjomu, šim uzņēmumam piešķirot kvotas nākamajā gadā. Tādējādi
uzņēmumam, kurš viena gada ietvaros pārsniedzis tam piešķirto ikgadējo kvotu, nākamajā gadā kvota tika samazināta par starpību,
kāda radusies starp tā kvotu un tā faktisko pārdošanas apjomu iepriekšējā gadā, un otrādi (Lēmuma 99. apsvērums).
Tomēr fakts, ka
ADM
un
Roquette
nebija iespējams piespiest ievērot tām noteiktās kvotas, obligāti nepierāda, ka kompensācijas sistēma nav tikusi īstenota.
Fakts, ka
ADM
uzkrāja kvotas pārpalikumu salīdzinājumā ar citiem aizliegtās vienošanās dalībniekiem tādēļ, ka tā nebija spējusi izpildīt
savu kvotu, tādējādi izraisot
Glucona
neapmierinātību (Lēmuma 193. apsvērums), pierāda, ka
ADM
tika atļauts neievērot kvotas un ka kompensācijas sistēma darbojās. Turklāt no tā, ka kompensācijas sistēma pēc sava rakstura
mazina kvotu bardzību, nevar secināt, ka tā tikusi izstrādāta ar lielāku vai mazāku rūpību. Rūpīgais raksturs, kuru pierādījusi
Komisija, katrā gadījumā attiecās tikai uz kvotu kā tādu noteikšanu. Visbeidzot, argumentā nav ņemts vērā, ka tiktāl, ciktāl
izskatāmajā gadījumā kvotu stingrību nav mazinājusi kompensācijas sistēma, kompensācijas sistēma faktiski pieļauj tikai, ka
atšķiras sankcijas par kvotu neievērošanu. Turklāt
Roquette
pati norāda, ka dalībnieks nebūtu varējis ļaunprātīgi izmantot kompensācijas sistēmu, jo, kā tas izriet no 1999. gada 22. jūlija
paziņojuma, tādēļ, ka tā neievēroja kvotas, tā pazaudēja
Glucona
– svarīgu klientu nātrija glukonāta sektorā, un ka tas notika, piemērojot pārējo aizliegtās vienošanās dalībnieku uzliktās
sankcijas.
Tādējādi Komisija ir pierādījusi kvotu sistēmas īstenošanu.
Cena
–       Lietas dalībnieku izvirzītie argumenti

Roquette
tāpat uzskata, ka minimālo un/vai mērķa cenu noteikšana nekad praksē nav faktiski funkcionējusi. Lēmuma 199. un 209. apsvērums
un 1999. gada 22. jūlija paziņojums apliecina, ka dalībnieki neievēroja minimālās un mērķa cenas. Apliecinājums ir ietverts
Lēmuma 219. apsvērumā, saskaņā ar kuru minimālās un/vai mērķa cenas ir tikušas ievērotas vienīgi attiecībā uz
Glucona
.
Turklāt
Roquette
uzskata, ka Komisija nav ņēmusi vērā datus, kurus tā Komisijai bija nosūtījusi un kuri ļāva konstatēt, ka atšķirība starp
dalībnieku noteikto cenu un cenu, kuru izmantoja
Roquette
, bija ļoti nozīmīga un ka tās cena sistemātiski bija zemāka par mērķa cenu un/vai minimālo cenu. Lai ilustrētu šīs piezīmes,
Roquette
savā prasības pieteikumā tabulas veidā ir no jauna ietvērusi sarakstu ar saviem nozīmīgākajiem pircējiem Eiropā un savas 1989.–1994. gadā
izmantotās cenas.

Roquette
uzskata, ka visā 1999. gada 22. jūlija paziņojumā tā ir vērsusi Komisijas uzmanību uz to, ka dalībnieku noteiktā mērķa cena
bija tikai teorētiska.
Turklāt
Roquette
uzskata, ka Komisijas arguments, ka nolīgumu par cenām īstenošana ir pierādīta, izmantotajām cenām tuvojoties līmenim, par
kuru bija notikusi vienošanās (Lēmuma 348. apsvērums), izskatāmajā gadījumā ir pamatots tikai attiecībā uz mērķa cenām, bet
ne attiecībā uz minimālajām cenām.
Komisija lūdz šos argumentus noraidīt.
–       Pirmās instances tiesas vērtējums
Attiecībā uz to, ka nefunkcionēja minimālo un/vai mērķa cenu sistēma, nav apstrīdēts, ka dalībnieki noteiktos gadījumos nav
piemērojuši cenas, par kurām tie bija vienojušies (skat. it īpaši Lēmuma 199. un 209. apsvērumu).
Tomēr no tā nevar secināt, ka šīs mērķa un/vai minimālās cenas nekad nav tikušas īstenotas. Tādējādi, kā to atzīst
Roquette
, no Lēmuma 219. apsvēruma izriet, ka
Glucona
ir ievērojusi mērķa cenas.
Turklāt pretēji
Roquette
norādītajam šis apsvērums nav vienīgais, kas apliecināja, ka daži dalībnieki piemēroja cenas, par kurām tie bija vienojušies.
Tādējādi no Lēmuma 204. apsvēruma izriet, ka
Jungbunzlauer
iekšējā nota apliecina, ka tas ir piemērojis minimālo cenu, par kuru bija panākta vienošanās aizliegtās vienošanās sanāksmē.
Tātad Komisija ir saprātīgi konstatējusi, ka dalībnieku noteiktās cenas nebija tikai teorētiskas un ka dalībnieki ir īstenojuši
nolīgumus par cenām, kaut arī tas nenotika sistemātiski.
Šo secinājumu neliek apšaubīt – pat pieņemot, ka tas ir pierādīts – fakts, ka
Roquette
nekad nav sekojusi cenām, kuras noteiktas ar aizliegto vienošanos, un ka tās faktiskā cena sistemātiski un nozīmīgi novirzījās
no mērķa cenas. Kā norādīts iepriekš 89. punktā, posmā, kad Komisija izvērtēja pārkāpuma smaguma kvalifikāciju, Pirmās instances
tiesai nav jāvērtē uzņēmumu faktiskā rīcība tiktāl, ciktāl ietekme, kas jāņem vērā, lai noteiktu vispārējo naudas sodu līmeni
nav tā pati, kura izriet no faktiskās rīcības, kuru, kā apgalvo, faktiski veicis uzņēmums, bet gan ietekme, kas izriet no
tā pārkāpuma kopumā, kurā tas ir piedalījies.
Visbeidzot,
Roquette
uzskata, ka izskatāmajā lietā nav pamatota Komisijas nostāja, ka aizliegtās vienošanās par mērķa cenām un pārdošanas apjomu
faktiska īstenošana obligāti neprasa, ka tirgū tiek konstatētas tieši vienas un tās pašas cenas un apjomi, bet, lai pierādītu
nolīguma piemērošanu, pietiek ar to, ka dalībnieku noteiktās cenas tuvojas līmenim, par kuru notikusi vienošanās (Lēmuma 348. apsvērums).
Tā uzskata, ka šī Komisijas nostāja ir attiecināma tikai uz mērķa cenām, bet ne attiecībā uz minimālajām cenām. Izskatāmajā
lietā pastāvēja tikai minimālās cenas. Šajā sakarā pietiek ar to, ka tiek konstatēts, ka
Roquette
nav pierādījusi, kādā veidā šī nostāja atšķirtos attiecībā uz minimālajām cenām.
Tādējādi Komisija varēja pamatoti secināt, ka dalībnieki īstenoja aizliegto vienošanos par nātrija glukonāta cenu.
Klientu sadale
–       Lietas dalībnieku izvirzītie argumenti

Roquette
apgalvo, ka tā nekad nav piedalījusies pasākumos saistībā ar klientiem un ka tā saglabāja savus aktīvus tirgus lielumā, kas
apliecinot klientu apmaiņas sistēmas neefektivitāti un tādējādi liekot apšaubīt aizliegtās vienošanās ietekmi.
Komisija šajā sakarā neizvirza īpašus argumentus.
–       Pirmās instances tiesas vērtējums
Attiecībā uz
Roquette
apgalvojumiem par klientu apmaiņas sistēmas neefektivitāti ir jāatzīmē, ka
Roquette
šo argumentu pamato tikai ar to, ka tā minētajā apmaiņā nepiedalījās.
Šāds apstāklis neļauj apstrīdēt, ka ir notikusi klientu apmaiņa starp pārējiem aizliegtās vienošanās dalībniekiem, kā tas
izriet no Cīrihē 1989. gada 9. augustā notikušās sanāksmes protokola (Lēmuma 137. apsvērums) un
Roquette
rokrakstā veiktajām piezīmēm Hākonē [
Hakone
] 1989. gada 28. novembrī un 1991. gada 10. un 11. jūnijā Ženēvā notikušajās sanāksmēs (Lēmuma 148. un 177. apsvērums).
Katrā gadījumā, kā norādīts iepriekš 89. punktā, šajā pārkāpuma smaguma novērtēšanas posmā vērā ir jāņem tikai ietekme, kas
izriet no pārkāpuma kopumā, nevis no viena pārkāpuma dalībnieka konkrētās rīcības. Tā kā
Roquette
iebildumi ir saistīti tikai ar pašas
Roquette
rīcību, šajā analīzes posmā šim argumentam nevar piekrist.
Tāpēc Komisija varēja pamatoti secināt, ka klientu apmaiņa starp dalībniekiem tika īstenota.
Visu iepriekš minēto iemeslu dēļ ir jāuzskata, ka Komisija nav pieļāvusi kļūdu, uzskatot, ka dalībnieki bija īstenojuši aizliegto
vienošanos.
c)     Par iebildumiem, kas saistīti ar aizliegtās vienošanās ietekmes vērā ņemšanu, pamatojoties uz “Roquette” mītnē iegūtajām diagrammām
Lietas dalībnieku izvirzītie argumenti
Saskaņā ar
Roquette
viedokli, lai parādītu aizliegtās vienošanās ietekmi, Komisija pamatojas tikai uz
Roquette
mītnē iegūtajām diagrammām. Kā apgalvojusi
Roquette
, šīs diagrammas neattiecas uz visiem dalībniekiem kopā un Komisija ir kļūdaini izdarījusi visaptverošus secinājumus par aizliegto
vienošanos, balstoties uz tās konkrēto situāciju. Turklāt šajās iegūtajās diagrammās ietvertie dati ir pretrunā klientiem
paredzētajām cenām, kuras
Roquette
iesniedza Komisijai saistībā ar savu sadarbību ar Komisiju un kas pierādīja, ka ar aizliegto vienošanos paredzētās cenas netika
piemērotas. Proti, šīs diagrammas parādot, ka attiecībā uz periodu, kas sākās 1989. gadā – aizliegtās vienošanās galvenajā
periodā – notika spēcīgas svārstības un samazināšanās tendence, kas ir pretrunā veiksmīgi īstenotai aizliegtajai vienošanās.
Saskaņā ar
Roquette
viedokli Komisija tāpat savā atbildes rakstā ir atzinusi, ka tā nezināja, vai šīs diagrammas atbilst
Roquette
cenām vai visu aizliegtās vienošanās par nātrija glukonātu dalībnieku cenām kopā. Šīs šaubas apstiprinot, ka Komisija nav
bijusi pietiekami rūpīga, lai precīzāk noskaidrotu šo diagrammu nozīmi.
Komisija lūdz šos argumentus noraidīt.
Pirmās instances tiesas vērtējums
Papildus faktam, ka Komisija izdarīja secinājumus par aizliegtās vienošanās īstenošanas pastāvēšanu no tās konkrētās ietekmes
(skat. iepriekš 63. punktu), tā izsecināja aizliegtās vienošanās “konkrētās ietekmes” pastāvēšanu, balstoties uz iespējamo
korelāciju starp aizliegtās vienošanas īstenošanu un cenu attīstību, kas izriet no
Roquette
mītnē iegūtajām divām diagrammām.
Šajā sakarā izrādās, ka divas diagrammas, kuras Komisija ieguva
Roquette
mītnē, no kurām pirmās virsraksts ir “Nātrija glukonāts – cenas attīstība Eiropā”, bet otrās virsraksts ir “Nātrija glukonāta
cenas attīstība Eiropā”, no jauna izklāsta cenas attīstību. Uz šīs diagrammas ordinātas izvietotas cenas, kas izteiktas FRF/kg,
uz abscisas izvietoti gadi, kas aptver laika periodu no 1977. gada līdz 1995. gadam pirmajā diagrammā un no 1979. gada līdz
1992. gadam otrajā diagrammā.
No pirmās diagrammas izriet, ka no 1985. gada līdz 1987. gada sākumam minimālā cena samazinās no vairāk par 8,5 FRF/kg līdz
nedaudz vairāk par 4,5 FRF/kg. No 1987. gada līdz 1989. gada sākumam šī pati cena palielinās no nedaudz vairāk par 4,5 FRF/kg
līdz nedaudz vairāk par 8 FRF/kg. No 1989. gada līdz 1991. gadam šī cena atkal samazinās no nedaudz vairāk par 8 FRF/kg līdz
nedaudz mazāk par 7 FRF/kg, lai pēc tam, sākot ar 1991. gadu, palielinātos līdz aptuveni 7,5 FRF/kg un nostabilizētos līdz
1994. gadam. Otrā diagramma parāda līdzīgu cenu attīstību laika posmā no 1986. līdz 1992. gadam.
No šīm diagrammām var konstatēt, ka nolīgumu piemērošana, ar kuru tika ieviesta jauna aizliegtā vienošanās, sākot ar 1986. gadu,
atbilst nozīmīgam (dubultam) cenas pieaugumam laika periodā no 1987. līdz 1989. gadam salīdzinājumā ar cenu, kāda pastāvēja
1985. gada sākumā.
Tomēr
Roquette
apgalvo, ka šajās diagrammās izmantotās cenas atbilst tās cenām, nevis cenām tirgū. Ja ir tiesa, ka šīs diagrammas nekādi
neparāda, vai tās attiecas uz
Roquette
cenām vai visa nātrija glukonāta tirgus cenām kopumā, tomēr jānorāda, ka administratīvā procesa laikā (Lēmuma 355.–362. apsvērums)
citi aizliegtās vienošanās dalībnieki ir atsaukušies uz šīm diagrammām savā argumentācijā par cenu pieaugumu laika periodā
no 1987. līdz 1989. gadam. Arī
ADM
atsaucas uz mehānisku atgriešanos pie līmeņa, kāds tika īstenots pirms 1987. gada.
Akzo
atsaucas uz valūtas svārstībām (Lēmuma 357. apsvērums).
Apstāklis, ka citi aizliegtās vienošanās dalībnieki mēģina pamatot šajās diagrammās ietverto cenu attīstību, parāda, ka pārējie
aizliegtās vienošanās dalībnieki uzskatīja, ka šīs nātrija glukonāta cenas atbilst cenām, kuras izmantoja šie dalībnieki,
nevis tikai
Roquette
izmantotajām cenām. Tā kā nav apstrīdēts, ka aizliegtās vienošanās dalībniekiem kopā piederēja vairāk nekā 90 % liela tirgus
daļa, Komisija pamatoti varēja balstīties uz šīm diagrammām, lai pierādītu aizliegtās vienošanās ietekmi uz nātrija glukonāta
tirgu.

Roquette
tāpat uzskata, ka šajās diagrammās izmantotās cenas neatbilst cenām, kuras izriet no datiem, kurus
Roquette
iesniedza Komisijai, sadarbojoties ar to.
Tomēr ir jāatzīmē, ka informācija, kuru
Roquette
iesniedza, sadarbojoties ar Komisiju, nepilnīgi aptver laika periodu no 1987. līdz 1989. gadam.
Roquette
izdarītais salīdzinājums starp minimālajām un vidusmēra faktiskajām cenām, kas ietverts pieprasījumā, pamatojoties uz šiem
datiem, aptver tikai laika periodu no 1989. gada līdz 1994. gada oktobrim, tādējādi izlaižot laika periodu, kura laikā atbilstoši
iegūtajām diagrammām cenu pieaugums bija visnozīmīgākais, proti, no 1987. gada līdz 1989. gada vidum. Tādējādi no
Roquette
1999. gada 12. oktobra vēstules, kam pievienoti šie dati, izriet, ka šis dokuments, kurā izmantoti šie dati, atgādina
Roquette
nātrija glukonāta cenas attīstību no 1988. līdz 1997. gadam attiecībā uz noteiktu skaitu klientu, kuri atbilda aptuveni vienai
trešdaļai tās pārdošanas apjoma pasaulē.
Visbeidzot, katrā gadījumā ir jāatgādina, ka faktiskajai rīcībai, kuru šķietami veicis viens no uzņēmumiem, nav nozīmes, vērtējot
aizliegtās vienošanās ietekmi uz tirgu, vērā jāņem vienīgi pārkāpuma sekas (skat. iepriekš 89. punktu). Komisijai tādējādi,
lai noteiktu aizliegtās vienošanās ietekmi uz nātrija glukonāta tirgu, nebija jāizvērtē tieši
Roquette
rīcība, jo, nosakot naudas soda vispārējo līmeni, vērā ņemamā ietekme bija ietekme, kas izrietēja no visa pārkāpuma, kurā
tā bija piedalījusies, kopumā.
Attiecībā uz
Roquette
argumentu, ka svārstības un samazināšanās tendence, kas iegūtajās diagrammās novērojamas, sākot ar 1989. gadu, proti, aizliegtās
vienošanās izšķirošajā periodā, nav raksturīgas, ja aizliegtā vienošanās īstenota veiksmīgi, ir jāatzīmē, ka, ja abas diagrammas
parāda samazinājumu laika periodā no 1989. līdz 1991. gadam, šim cenu samazinājumam seko cenu pieaugums līdz 1992. gadam.
Turklāt saskaņā ar vienu no šīm divām diagrammām šim pieaugumam līdz 1992. gadam sekoja relatīva cenu stabilitāte līdz 1995. gadam.
Tādējādi nepastāv vispārēja cenu samazināšanās tendence.
Turklāt apstāklis, ka aizliegtās vienošanās cenas ietvēra svārstības aizliegtās vienošanās laikā, neļauj konstatēt, ka tai
nav bijusi ietekme.
Tā rezultātā, ievērojot
Roquette
mītnē iegūtās diagrammas, ir noraidāmi tās iebildumi par aizliegtās vienošanās konkrētās ietekmes neesamību.
4.     Par iebildumiem, kas saistīti ar to, ka Komisija, vērtējot aizliegtās vienošanās ietekmi, nav ņēmusi vērā citus apstākļus
a)     Par to, ka vērā nav ņemtas tirgus īpatnības
Lietas dalībnieku izvirzītie argumenti

Roquette
tāpat uzskata, ka Komisijai būtu bijis jāņem vērā konkrētās preces raksturīgās iezīmes, proti, tās ļoti ierobežotā loma lietotāju
ražošanas izmaksās, tas, ka tirgus ir ļoti mazs un ka pastāv ļoti nozīmīga pircēju kapacitāte.
Komisija lūdz šos argumentus noraidīt.
Pirmās instances tiesas vērtējums
Kas attiecas uz tirgus ierobežotā lieluma, preces vērtības un pircēju kapacitātes vērā ņemšanu, vispirms ir jāatgādina, ka
saskaņā ar Regulas Nr. 17 15. panta 2. punktu naudas soda apmēru nosaka, ievērojot pārkāpuma smagumu un ilgumu. Turklāt saskaņā
ar Pamatnostādnēm naudas soda sākuma summa tiek noteikta, pamatojoties uz pārkāpuma smagumu, ņemot vērā pārkāpuma raksturu,
tā konkrēto ietekmi uz tirgu un ģeogrāfiskā tirgus lielumu.
Šis juridiskais ietvars tādējādi Komisijai tieši nerada pienākumu ņemt vērā preces tirgus ierobežoto lielumu, minētās preces
vērtību un pircēju varu.
Tomēr saskaņā ar judikatūru, novērtējot pārkāpuma smagumu, Komisijai ir pienākums ņemt vērā daudzus apstākļus, kuru raksturs
un nozīme atšķiras atkarībā no attiecīgā pārkāpuma veida un attiecīgā pārkāpuma īpašajiem apstākļiem (iepriekš 46. punktā
minētais spriedums apvienotajās lietās
Musique diffusion française
u.c./Komisija, 120. punkts). Nevar izslēgt, ka starp šiem elementiem, kuri apliecina pārkāpuma smagumu, attiecīgā gadījumā
varētu būt vērtība, kāda ir precei, kas ir pārkāpuma priekšmets, konkrētās preces tirgus lielums un pircēju kapacitāte.
Tā rezultātā, ja tirgus lielums, preces vērtība un pircēju kapacitāte ir apstākļi, kas ir jāņem vērā, lai noteiktu pārkāpuma
smagumu, to nozīme atšķiras atkarībā no attiecīgā pārkāpuma īpašajiem apstākļiem.
Izskatāmajā lietā pārkāpums īpaši attiecas uz aizliegtu vienošanos par cenu, kas pēc sava rakstura ir ļoti smags pārkāpums.
Turklāt uzņēmumi, kas ir aizliegtās vienošanās dalībnieki, kopā apgādā vairāk nekā 90 % pasaules tirgus un 95 % Eiropas tirgus
(Lēmuma 9. apsvērums). Visbeidzot, šķiet, ka nātrija glukonāts ir viela, kas primāri tiek izmantota virknē ļoti atšķirīgu
izstrādājumu, tādējādi iespaidojot vairākus tirgus (Lēmuma 6. un 8. apsvērums). Šajā kontekstā konkrētā tirgus nelielajam
apmēram, ierobežotajai preces vērtībai un pircēju kapacitātei, pieņemot, ka tie ir pierādīti, ir tikai neliela nozīme salīdzinājumā
ar citu pārkāpuma smagumu apliecinošo apstākļu kopumu.
Katrā gadījumā ir jāņem vērā, ka Komisija uzskatīja, ka pārkāpums ir atzīstams par ļoti smagu Pamatnostādņu izpratnē, kuras
attiecībā uz šādiem gadījumiem noteic, ka Komisija var “paredzēt” sākuma summu, kas pārsniedz 20 miljonus EUR. Tomēr izskatāmajā
gadījumā no Lēmuma 385. apsvēruma izriet, ka Komisija noteica sākuma summu tikai 10 miljonu EUR apmērā pirmajā kategorijā
ietvertajiem uzņēmumiem un 5 miljonu EUR apmērā otrajā kategorijā ietvertajiem uzņēmumiem, kas atbilst pusei, pat tikai vienai
ceturtdaļai no apmēra, kuru atbilstoši Pamatnostādnēm tā būtu varējusi “paredzēt” par ļoti smagiem pārkāpumiem.
Šī naudas soda sākuma summas noteikšana apliecina, – kā Komisija ir norādījusi Lēmuma 377. apsvērumā attiecībā uz tirgus lielumu
– ka tā ir īpaši ņēmusi vērā šos apstākļus.
Šo iemeslu dēļ ir jānoraida
Roquette
iebildumi par to, ka vērā nav ņemts tirgus ierobežotais lielums, nelielā konkrētās preces vērtība un pircēju kapacitāte.
b)     Pircēju viedokļa vērā neņemšana
Lietas dalībnieku izvirzītie argumenti

Roquette
uzskata, ka Komisija, nosakot naudas sodu, nav ņēmusi vērā pircēju viedokli, kas atspoguļo pieprasījuma būtību sektorā. Saskaņā
ar
Roquette
viedokli, ja Komisija ir izvaicājusi pircējus par aizliegtās vienošanās ietekmi, tā ir uzskatījusi, ka izmeklēšanā iegūtie
elementi esot bijuši “nepieciešami”, lai konstatētu šo ietekmi. Attiecībā uz Komisijas secinājumiem, kas ietverti Lēmuma 368. apsvērumā,
pircēju viedoklis, kas apliecina, ka aizliegtā vienošanās nav atstājusi ietekmi, neesot ņemts vērā.
Saskaņā ar
Roquette
viedokli nātrija glukonāta izmantotāju atbildes uz Komisijas anketu pierāda, ka aizliegtās vienošanās aptvertajā laika periodā,
proti, no 1989. gada līdz 1994. gada oktobrim, neesot ticis novērots nekāds nātrija glukonāta cenas pieaugums. Tieši pretēji,
noteikti pircēji esot konstatējuši šīs cenas pazemināšanos. Turklāt neviens no pircējiem neesot sastapies ar atteikumu pārdot
nātrija glukonātu. Visbeidzot, tikai divi pircēji esot uzskatījuši, ka tirgū nav pastāvējusi intensīva konkurence, deviņi
pircēji – ka tajā pastāvējusi normāla konkurence, un pieci pircēji esot deklarējuši, ka nespēj par to izteikties.
Pakārtoti
Roquette
apgalvo, ka samērā neitrālas pircēju atbildes ir tāpēc, ka konkrētajā tirgū, kā tas ir attiecībā uz daudziem izejvielu tirgiem,
nepastāv nozīmīgas cenu atšķirības. Turklāt tā apgalvo, ka katrā no nātrija glukonāta tirgiem pastāv konkurenti, kuru nozīme
ir ievērojama.
Komisija lūdz šo argumentāciju noraidīt.
Pirmās instances tiesas vērtējums
Attiecībā uz
Roquette
argumentiem par pircēju viedokļa vērā ņemšanu ir jāatgādina, ka Komisija Lēmuma 368. apsvērumā uzskatīja, ka, pirmkārt, pircēju
atbildes uz informācijas pieprasījumu neļauj izdarīt secinājumus par aizliegtās vienošanās sekām un, otrkārt, ka pircēju atbildes
uz jautājumu par nozīmīgu cenu paaugstināšanos kopš 1992. gada 1. janvāra atbilst diagrammām, kas iegūtas
Roquette
mītnē, no kā izriet, ka 1992. gadā cenas ir nedaudz samazinājušās pirms to nostabilizēšanās.
Turpinājumā ir jāuzsver, ka, ievērojot anketā ietvertos jautājumus, attiecīgo pircēju atbildes attiecas tikai uz laika posmu
pēc 1992. gada 1. janvāra. Tāpēc, pat ja tie būtu pamatoti,
Roquette
iebildumi neļauj apšaubīt Komisijas veikto aizliegtās vienošanās ietekmes vērtējumu pirms 1992. gada 1. janvāra.
Visbeidzot, tāpat būtu jāatgādina, kā norādīts iepriekš 135. punktā, ka no
Roquette
mītnē iegūtajām diagrammām izriet, ka, sākot ar 1992. gadu, ir atzīstams, ka nātrija glukonāta cena nedaudz samazinājās,
pēc tam stabilizējoties līdz 1995. gadam.
No izskatāmajā lietā aptaujāto pircēju atbildēm izriet, ka vairākums šo pircēju uzskatīja, ka nātrija glukonāta tirgū pastāvējusi
normāla vai ne pārāk intensīva konkurence. Šie apsvērumi tomēr nav tādi, kas var mazināt nozīmi relatīvajiem pierādījumiem
par nātrija glukonāta cenas attīstību pēc 1992. gada, kas izriet no
Roquette
mītnē iegūtajām diagrammām. Faktiski normāla vai ne pārāk intensīva konkurence var izpausties kā tirgus cenas pazemināšanās,
kam seko tās relatīva stabilitāte, kā tas izriet no vienas no
Roquette
mītnē iegūtajām diagrammām attiecībā uz laika periodu pēc 1992. gada. Tomēr tas nepierāda, ka šīs cenas atbilst cenām, kādas
būtu pastāvējušas konkurējošā tirgū. Faktiski pirms šīs pazemināšanās, kam sekoja relatīva stabilizācija, notika nozīmīga
cenas paaugstināšanās, kas tika konstatēta, sākot ar aizliegtās vienošanās īstenošanu.
Tāpēc Komisijai bija tiesības secināt, ka pircēju atbildes atbilst
Roquette
mītnē iegūtajām diagrammām, un tā nevarēja izdarīt īpašus secinājumus par aizliegtās vienošanās ietekmi.
Šo secinājumu neliek apšaubīt citi
Roquette
argumenti šajā sakarā.
Tādējādi, tas, ka pircēji uzskatīja, ka pārdošana netika atteikta, neļauj obligāti secināt, ka pastāvēja efektīva konkurence.
Faktiski, abstrakti lemjot par to, pārdošanas atteikums ir pārkāpums noteiktu valstu tiesību sistēmās – ja šāds atteikums
varētu būt spēcīga norāde par tirgu, kurā ir konkurences traucējumi, šāda atteikuma nepastāvēšana obligāti nepierāda, ka tirgū
pastāv konkurence.
Nav atbalstāmi argumenti, kurus
Roquette
saista ar konkurentu nozīmi konkrētajā tirgū un ar faktu – kā vairumā izejvielu tirgu – ka nevar konstatēt nozīmīgas cenu
atšķirības.
Roquette
nav pierādījusi, ka šie apstākļi ir faktiski ļāvuši ierobežot aizliegtās vienošanās ietekmi, kā tas izriet no
Roquette
mītnē iegūtajām diagrammām.
Visbeidzot, izskatāmajā lietā nevar atbalstīt
Roquette
argumentu, ka Komisijas veiktā pircēju izjautāšana saskaņā ar Regulas Nr. 17 11. pantu liek domāt, ka to atbildes bija nepieciešamas,
lai konstatētu pārkāpuma ietekmi. Šis arguments nozīmē, ka Komisija nav ņēmusi vērā pircēju atbildes. Kā norādīts iepriekš,
pircēju atbildes nepadara par spēkā neesošiem Komisijas secinājumus, kas pieņemti, pamatojoties uz
Roquette
mītnē iegūtajām diagrammām, un tāpēc ir jāuzskata, ka tās ir pienācīgi ņemtas vērā.
Šajā sakarā vēl ir svarīgi uzsvērt, ka, ja Regulas Nr. 17 11. pants paredz, ka Komisija drīkst apkopot visu nepieciešamo informāciju
no uzņēmumiem, izpildot tai uzliktos pienākumus, fakts, ka Komisija izlemj apkopot noteiktu informāciju no uzņēmumiem, iepriekš
nenosaka šīs informācijas atbilstību, lai pierādītu pārkāpuma ietekmi.
Iepriekš minēto iemeslu dēļ ir jānoraida
Roquette
argumenti, kas pamatoti ar to, ka vērā nav ņemtas pircēju atbildes.
c)     Aizdomu pilnās gaisotnes vērā neņemšana
Lietas dalībnieku izvirzītie argumenti

Roquette
uzskata, ka Komisija, vērtējot naudas soda apmēru, nav ņēmusi vērā vispārējo aizdomu pilno gaisotni, kas esot iespaidojusi
aizliegtās vienošanās funkcionēšanu un tā rezultātā ierobežojusi tās ietekmi uz tirgu. No
Roquette
viedokļa šī vispārējā aizdomu pilnā gaisotne tomēr skaidri izriet no Lēmuma 100., 187.–197., 208., 214., 216., 225., 227. un
232. apsvēruma.
Komisija lūdz šos argumentus noraidīt.
Pirmās instances tiesas vērtējums
Vispirms attiecībā uz to, ka vērā nav ņemta aizdomu pilnā gaisotne, ir jāuzsver, ka slepenās aizliegtās vienošanās bieži vien
būtībā tiek noslēgtas aizdomu pilnā gaisotnē.
Tā kā aizliegtās vienošanās dalībnieki bija seni konkurenti, kas, pieņemot vienpusēju lēmumu, būtu varējuši atgūt savu brīvību
un, ņemot vērā aizliegtās vienošanās dalībnieku potenciāli konkurējošo raksturu un to ekonomiskās intereses konkurencē, ievērojot
it īpaši faktu, ka tā attiecās uz tirgus sadalīšanu starp ražotājiem, kuriem noteiktos gadījumos bija kapacitāte saražot vairāk
produkcijas nekā nepieciešams, izskatāmajā lietā var saprātīgi uzskatīt, ka aizliegtā vienošanās darbojusies aizdomu pilnā
gaisotnē.
Tomēr aizdomu pilnas gaisotnes pastāvēšana obligāti neiespaido aizliegtās vienošanās konkrēto ietekmi. Izskatāmajā lietā
Roquette
nav pierādījusi, ka aizdomu pilnā gaisotne liek apšaubīt aizliegtās vienošanās ietekmi, kā to konstatējusi Komisija savā Lēmumā.
Tā rezultātā ir jānoraida
Roquette
arguments, kas saistīts ar to, ka vērā nav ņemta aizdomu pilnā gaisotne.
Visu iepriekš minēto iemeslu dēļ ir jāsecina, ka
Roquette
izvirzītie argumenti neļauj apšaubīt aizliegtās vienošanās konkrēto ietekmi, kā to ir konstatējusi Komisija savā Lēmumā.
D –
Par to, ka “Roquette” ir ierobežojusi aizliegtās vienošanās ietekmi
a)     Lietas dalībnieku izvirzītie argumenti
Attiecībā uz pārkāpuma smagumu
Roquette
turklāt uzskata, ka Komisija nav ņēmusi vērā tās rīcību, kas ir ļāvusi ierobežot aizliegtās vienošanās pret konkurenci vērsto
ietekmi. Tas, ka Komisija nav to ņēmusi vērā, esot Regulas Nr. 17 15. panta, samērīguma principa un vienlīdzīgas attieksmes
principa pārkāpums.
Komisija lūdz šo argumentu noraidīt.
b)     Pirmās instances tiesas vērtējums

Roquette
arguments par kļūdaino pārkāpuma smaguma novērtējumu saistībā ar tās pašas rīcību aizliegtās vienošanās pastāvēšanas laikā
ir noraidāms. Šajā sakarā pietiek atgādināt iepriekš 89. punktā minēto judikatūru, saskaņā ar kuru, lemjot par pārkāpuma ietekmes
vērā ņemšanu, Pirmās instances tiesai nav jāizvērtē uzņēmumu rīcība, jo, lai noteiktu vispārējo naudas soda līmeni, vērā ņemamā
ietekme ir nevis ietekme, kas radusies no faktiskās rīcības, ko izdarījis uzņēmums, bet gan ietekme, kas radusies visa tā
pārkāpuma rezultātā, kurā uzņēmums piedalījies.
II –
Par pārkāpuma ilgumu
A –
Lietas dalībnieku izvirzītie argumenti

Roquette
būtībā uzskata, ka Komisija ir pārkāpusi Regulas Nr. 17 15. pantu un vienlīdzīgas attieksmes un samērīguma principus, uzskatot,
ka
Roquette
pārkāpumā ir piedalījusies astoņus gadus un divus mēnešus, nevis septiņus gadus un septiņus mēnešus.
Pretēji Komisijai, kura attiecībā uz
Roquette
par pārkāpuma beigām uzskatījusi 1995. gada jūniju,
Roquette
uzskata, ka tā ir pārstājusi būt par aizliegtās vienošanās dalībnieci 1994. gada maijā, datumā, kad tā esot pārtraukusi paziņot
savu statistiku par tirgu, vai pakārtoti – 1994. gada oktobrī, kad tā esot apstiprinājusi savu atteikšanos turpināt būt par
aizliegtās vienošanās dalībnieci Londonā notikušajā sanāksmē.
Šo nostāju pamatojot,
Roquette
, pirmkārt, norāda uz virkni dokumentu, kuri apliecina aizliegtās vienošanās izbeigšanos pirms 1995. gada jūnija. Tāpat tā
atgādina, ka 1999. gada 23. aprīļa procesuālajā rakstā
Jungbunzlauer
ir uzskatījis, ka “1994. gada maijā vairs nebija tirgus statistikas” un ka “līdz ar
Roquette
1994. gada 4. oktobra paziņojumu, ka tā vairs neievēros nevienu no šiem nolīgumiem, tie ir kļuvuši par spēkā neesošiem”. Turklāt
saskaņā ar
Roquette
viedokli
Fujisawa
1998. gada 12. marta dokumentā attiecībā uz statistikas datu apmaiņu ir paziņojusi, ka “tā [esot] šo sistēmu izbeigusi noteiktā
brīdī 1993. gada beigās vai 1994. gada sākumā”, kamēr Komisija Lēmuma 91. apsvērumā ir atzīmējusi šīs statistikas datu apmaiņas
ārkārtīgo nozīmīgumu.
Roquette
tāpat atsaucas uz savu 1999. gada 22. jūlija Komisijai adresēto vēstuli, kā arī dokumentiem, kas izmantoti procesā ASV iestādēs,
kuru ietvaros tā atceras, ka esot paziņojusi, ka 1994. gada oktobra sanāksmē ir izbeigusi aizliegto vienošanos. Visbeidzot,
Roquette
atgriežas pie Lēmuma 226.–229. apsvēruma, kuros Komisija esot izskaidrojusi, ka tirgus paplašināšanās esot bijusi daudz lēnāka,
nekā paredzēts, kas novedis pie pakāpeniskas dalībnieku attiecību degradēšanās, kuras apogeja tika sasniegta 1994. gada oktobrī.
Otrkārt,
Roquette
uzskata, ka 1995. gada jūnija sanāksme Anaheimā bija tikai “neizdevies mēģinājums” atsākt jaunu aizliegtu vienošanos. Tā šo
lēmumu pamatojusi ar kontrastu starp statistikas datu apmaiņas biežumu un iepriekšējo sanāksmju biežumu pirms attiecīgi 1994. gada
maija un 1994. gada jūnija, ar to, ka statistikas apmaiņa nenotika laika posmā no 1994. gada maija līdz 1995. gada jūnijam,
un ar to, ka laika posmā no 1994. gada oktobra līdz 1995. gada jūnijam nenotika sanāksmes. Šo analīzi apliecinot Komisijas
izmantotā atšķirība starp “pirmo” aizliegto vienošanos – no 1981. līdz 1985. gadam – un “otro” aizliegto vienošanos – sākot
ar 1987. gadu. Otrās aizliegtās vienošanās pirmo sanāksmi Komisija neesot uzskatījusi par pirmās aizliegtās vienošanās turpinājumu,
bet gan par mēģinājumu izveidot otro aizliegto vienošanos. Turklāt šo secinājumu apstiprinot fakts, ka 1995. gada jūnija sanāksme
saskaņā ar
Roquette
viedokli nav neko sasniegusi, kā tas izriet no ASV iestādēm iesniegtā
Roquette
Komisijai paziņotā dokumenta. Visbeidzot,
Roquette
uzsver, ka tikai fakts, ka dalībnieki šajā 1995. gada jūnija sanāksmē esot apsprieduši “kompensāciju” vai “iespējamās ražošanas
mērķus”, neļauj konstatēt iepriekš pastāvējušās aizliegtās vienošanās turpinājumu.
Tā rezultātā pārkāpuma faktiskais ilgums attiecībā uz
Roquette
esot bijis septiņi gadi un septiņi mēneši.
Ievērojot Komisijas izmantoto aprēķināšanas paņēmienu, kas paredz, ka naudas soda sākuma summa, pamatojoties uz pārkāpuma
smagumu, ir palielināma par 10 % par gadu,
Roquette
uzskata, ka palielinājumam esot bijis jābūt 70 %, nevis 80 %.
Turklāt pārkāpuma pēdējais gads saskaņā ar
Roquette
viedokli esot 1994., nevis 1995. gads. Tiktāl, ciktāl Komisija, lai aprēķinātu naudas sodus, izmantojusi pēdējo pārkāpuma
norises gadu (Lēmuma 381. apsvērums), nosakot sākuma summu, būtu jāņem vērā tieši tirdzniecības apgrozījums 1994. gadā, proti,
FRF 62 204 098 (neietverot “mātes ūdeņus”), nevis 1995. gada tirdzniecības apgrozījums, kas palielinās līdz FRF 64 187 200.
Pakārtoti
Roquette
uzskata, ka, pat ja aizliegtā vienošanās būtu beigusies 1995. gada jūnijā, Komisija neesot drīkstējusi ņemt vērā visu 1995. gada
tirdzniecības apgrozījumu. Saskaņā ar
Roquette
viedokli, lai noteiktu
Roquette
kā aizliegtās vienošanās dalībnieces nozīmi, vērā drīkstēja ņemt tikai 1995. gada sešu pirmo mēnešu tirdzniecības apgrozījumu.
Komisija lūdz šo argumentāciju noraidīt.
B –
Pirmās instances tiesas vērtējums
Attiecībā uz apgalvoto, ka
Roquette
ir pārstājusi būt par aizliegtās vienošanās dalībnieci 1994. gada maijā vai, pakārtoti, 1994. gada 4. oktobra sanāksmē, ir
jāatgādina, ka Lēmuma 81.–90. apsvērumā Komisija ir uzsvērusi, ka aizliegto vienošanos veidojošie elementi ir komplicēts mehānisms,
lai sadalītu tirgus, noteiktu cenas vai veiktu informācijas apmaiņu par klientiem. Pat pieņemot, ka tas ir ticis pierādīts,
tikai ar faktu, ka
Roquette
būtu 1994. gadā vai pēc 1994. gada 4. oktobra sanāksmes atteikusies pārējiem aizliegtās vienošanās dalībniekiem nodot savus
pārdošanas datus, pašu ar sevi nepietiek, lai pierādītu, ka aizliegtā vienošanās bija pārstājusi pastāvēt, vai ka
Roquette
bija beigusi tajā piedalīties.
Gluži pretēji – no Lēmuma 220.–228. apsvēruma izriet, un
Roquette
to nav apstrīdējusi, ka
Roquette
turpināja piedalīties vairākās aizliegtās vienošanās sanāksmēs, proti, 1994. gada 26. un 27. jūnijā Atlantā, 1994. gada 31. augustā
un 1. septembrī Cīrihē un 1994. gada 4. oktobrī Londonā.
Tādējādi attiecībā uz sanāksmi, kas notika Atlantā 1994. gada 26. un 27. jūnijā, no Lēmuma izriet, un to nav apstrīdējusi
Roquette
, ka “diskusijas tās laikā ir pielīdzināmas diskusijām iepriekšējos mēnešos un bija saistītas ar negatīvu tirgus, cenu un
daudzumu attīstību”.
Kas attiecas uz 1994. gada 4. oktobrī Londonā notikušo sanāksmi, no Lēmuma izriet, ka šajā brīdī starp aizliegtās vienošanās
dalībniekiem izvērsās konflikts par nātrija glukonāta pārdošanas kvotu sadalījumu. Šis konflikts pretēji tam, ko cenšas pierādīt
Roquette
, parāda, ka aizliegtās vienošanās dalībniekiem bija vismaz iecere turpināt meklēt kompromisu par pārdošanas apjomiem. Fakts,
kā tas izriet no
Roquette
atbildes uz 2000. gada 25. jūlija paziņojumu par iebildumiem, kura ir ietverta Lēmuma 229. apsvērumā, ka šajā 1994. gada 4. oktobra
sanāksmē
Roquette
“izteica savu apņemšanos vairs nebūt par aizliegtās vienošanās dalībnieci”, nav pietiekams, lai pierādītu, ka
Roquette
pārstāja tajā piedalīties. Faktiski šādā kontekstā
Roquette
nostāja šajā sanāksmē, lielākais, nozīmē, ka tā mēģināja distancēties no aizliegtās vienošanās. Tāpat apstāklis, ka
Roquette
pārstāvis priekšlaicīgi pameta zāli šīs sanāksmes laikā, nenozīmē, ka
Roquette
bija publiski distancējusies no šīs sanāksmes satura. Kontekstā ar konfliktu, kādā šajā sanāksmē nonāca dalībnieki, Komisija
šādu rīcību drīzāk varēja pamatoti kvalificēt kā stratēģiju, lai panāktu lielāku piekāpšanos no citu aizliegtās vienošanās
dalībnieku puses, nevis kā rīcību, kas iezīmēja
Roquette
dalības aizliegtajā vienošanās beigas.
Tāpēc Komisijai bija pamats uzskatīt, ka
Roquette
nebija pārstājusi būt par aizliegtās vienošanās dalībnieci 1994. gada maijā vai 1994. gada 4. oktobra sanāksmē.
Attiecībā uz Anaheimā no 1995. gada 3. līdz 5. jūnijam notikušās sanāksmes raksturu ir jāatzīmē, pirmkārt, ka
Roquette
nepastrīd – kā to atzīmējusi Komisija Lēmuma 232. apsvērumā – ka šajā sanāksmē, kurā piedalījās visi aizliegtās vienošanās
dalībnieki, sanāksmes dalībnieki apsprieda 1994. gadā realizētos nātrija glukonāta tirdzniecības apjomus. Komisija ir īpaši
atzīmējusi, un to nav apstrīdējusi
Roquette
, ka saskaņā ar
ADM
apgalvoto
Jungbunzlauer
bija pieprasījis “paziņot kopējo 1994. gadā
ADM
realizēto nātrija glukonāta tirdzniecības apgrozījumu” (Lēmuma 232. apsvērums).
Jāatzīmē, ka šāda rīcība būtībā sakrita ar aizliegtās vienošanās pastāvīgo praksi, lai nodrošinātu piešķirto pārdošanas kvotu
ievērošanu, un saskaņā ar to, kā tas izriet arī no Lēmuma 92. un 93. apsvēruma, pirms katras sanāksmes aizliegtās vienošanās
dalībnieki paziņoja savu tirdzniecības apgrozījumu
Jungbunzlauer
, kas tos apkopoja un izplatīja sanāksmēs.
Otrkārt,
Roquette
neapstrīd Komisijas Lēmuma 232. apsvērumā sniegto notikumu aprakstu, saskaņā ar kuru šajā sanāksmē tika ierosināta jauna informācijas
apmaiņas sistēma par pārdošanas apjomiem. Šai sistēmai būtu jāatļauj anonīmi, t.i., tādā veidā, lai neviens no dalībniekiem
nezinātu pārējo daudzumus, noteikt nātrija glukonāta tirgus kopējo lielumu, rīkojoties šādi: “Uzņēmums A norādītu patvaļīgu
skaitli, kas atspoguļo daļu no tā kopējā apjoma. Uzņēmums B tad sniegtu uzņēmumam C uzņēmuma A un uzņēmuma B apjomu summu.
Uzņēmums C tad šai summai pievienotu kopējo uzņēmuma C apjomu. Uzņēmums A tad šai summai pievienotu atlikušo sava apjoma daļu
un paziņotu kopējo apjomu grupai” (Lēmuma 233. apsvērums).
Ņemot vērā šo elementu, ir jāuzskata, ka Komisija varēja pamatoti uzskatīt, ka tas bija jauns aizliegtās vienošanas dalībnieku
mēģinājums “atjaunot kārtību tirgū” un turpināt savu pret konkurenci vērsto praksi, kas tikusi īstenota iepriekšējos gados,
lai, veicot kopīgu rīcību, saglabātu tirgus kontroli, kaut arī attiecīgā gadījumā atšķirīgā veidā un ar atšķirīgiem paņēmieniem.
Apstākli, ka aizliegtās vienošanās dalībnieki bija mēģinājuši izveidot “anonīmu” informācijas apmaiņas sistēmu, tādu, kāda
tā aprakstīta iepriekš, Komisija varētu saprātīgi interpretēt kā tādu, kas ir dabiskas sekas aizliegtās vienošanās dalībnieku
uzņēmumu rīcībai, kuru, kā tas īpaši izriet no Lēmuma 93. apsvēruma, raksturo “pieaugoša savstarpēja aizdomu gaisotne”, bet
kuras mērķis tomēr bija sadalīt tirgu. No šī viedokļa Komisija varēja pamatoti uzskatīt, ka, izveidojot jaunu informācijas
apmaiņas sistēmu, aizliegtās vienošanās dalībnieki parādīja, ka tie “vēl arvien bija [apņēmības pilni] atrast risinājumu,
kas tiem ļautu turpināt to pret konkurenci vērsto praksi” (Lēmuma 322. apsvērums) un “saglabāt to kontroli pār tirgu, īstenojot
kopīgu rīcību” (Lēmuma 232. apsvērums).
Treškārt, apstāklis, ka starp 1994. gada 4. oktobra sanāksmi un 1995. gada jūnija sanāksmi pagājušais laika periods bija daudz
ilgāks nekā laika periods starp iepriekšējām sanāksmēm, lielākais, uzsver izteikto konfliktu, kāds pastāvēja starp aizliegtās
vienošanās dalībniekiem, taču būtībā nav tāds, kas padarītu par spēkā neesošu Komisijas secinājumu, ka 1995. gada jūnija sanāksmē
tie bija veikuši jaunu mēģinājumu saglabāt pret konkurenci vērsto praksi.
Ceturtkārt, īsās piezīmes, kuras šajā sanāksmē sagatavoja
Roquette
un uz kurām atsaucas Komisija Lēmuma 233. un 322. apsvērumā (“6.95 Anaheima: Diskusija: kompensācija; 44 000 mt ražošanas
apjoms pasaulē; cena”), var saprātīgi uzskatīt par tādām, kas apstiprina Komisijas argumentu, pat ja ir tiesa, ka, apskatot
tās izolētā veidā un ārpus sava konteksta, šīs piezīmes sniedz tikai neprecīzu priekšstatu par 1995. gada 3., 4. un 5. jūnijā
notikušajā sanāksmē norisinājušos diskusiju saturu.
Piektkārt,
Roquette
darbinieka paziņojumam, kas pievienots
Roquette
1999. gada 22. jūlija vēstulei, saskaņā ar kuru šī sanāksme “nesasniedza neko un tai vispār nebija nozīmes”, kas atbilst
Jungbunzlauer
paziņojumam, kas ietverts tā 1999. gada 30. aprīļa vēstulē, nav nozīmes, jo tas apstiprina, ka šī sanāksme nemainīja vienota,
turpināta pārkāpuma darbību (Lēmuma 254. apsvērums). Tādējādi šī vēstule neparāda, ka aizliegtās vienošanās dalībniekiem nebija
nodoma turpināt izdarīt pārkāpumu, kaut arī atšķirīgās formās un izmantojot atšķirīgus paņēmienus.
Šajā sakarā ir jāatgādina, ka, lai izvērtētu, vai EKL 81. panta 1. punkts ir piemērojams nolīgumam vai saskaņotām darbībām,
nav jāņem vērā nolīguma faktiskā ietekme, ja šķiet, ka tā mērķis ir konkurences traucēšana, ierobežošana vai izkropļošana
kopējā tirgū (Tiesas 1966. gada 13. jūlija spriedums apvienotajās lietās 56/64 un 58/64
Consten
un
Grundig
/Komisija,
Recueil
, 429., 496. lpp.; iepriekš 89. punktā minētais spriedums lietā Komisija/
Anic Partecipazioni
, 99. punkts, un 1999. gada 8. jūlija spriedums lietā C‑199/92 P
Hüls
/Komisija,
Recueil
, I‑4287. lpp., 178. punkts; Pirmās instances tiesas 1994. gada 23. februāra spriedums apvienotajās lietās T‑39/92 un T‑40/92
CB
un
Europay
/Komisija,
Recueil
, II‑49. lpp., 87. punkts).
Tā rezultātā Komisija varēja pamatoti uzskatīt, ka aizliegtā vienošanās bija turpinājusies līdz 1995. gada jūnijam.
III –
Par atbildību mīkstinošiem apstākļiem
A –
Lietas dalībnieku izvirzītie argumenti

Roquette
būtībā uzskata, ka – pat pieņemot, ka Komisija neesot pieļāvusi kļūdas, novērtējot pārkāpuma smagumu – tai, novērtējot naudas
soda apmēru, balstoties uz atbildību mīkstinošiem apstākļiem, būtu bijis jāņem vērā, ka
Roquette
bija tikai pasīva vai “līdzskrējēja” loma pārkāpumā, ka
Roquette
neīstenoja aizliegtās vienošanās ierobežojošo praksi, un tās “bremzējošo lomu” pārkāpumā.
Roquette
šajā sakarā atsaucas uz argumentiem, kurus tā ir iztirzājusi attiecībā uz pārkāpuma smagumu.
Saskaņā ar
Roquette
viedokli šī nolaidība ir Pamatnostādņu pārkāpums un ir pretrunā judikatūrā iedibinātajiem principiem (Pirmās instances tiesas
1991. gada 24. oktobra spriedums lietā T‑2/89
Petrofina
/Komisija,
Recueil
, II‑1087. lpp., 173. punkts, un 1998. gada 14. maija spriedums lietā T‑308/94
Cascades
/Komisija,
Recueil
, II‑925. lpp., 230. un 231. punkts).
Savā atbildes rakstā
Roquette
precizē, ka attiecībā uz atbildību mīkstinošiem apstākļiem, kurus Komisija neesot ņēmusi vērā, tā atsaucas uz elementiem,
kuri apliecina tās “bremzējošo lomu” aizliegtās vienošanās darbībā. It īpaši tā izvirza, pirmkārt, faktu, ka tā bija cēlonis
“mātes ūdeņu” izslēgšanai. Otrkārt, tā norāda, ka tās atteikums pietiekami bieži apmainīties ar informāciju esot vājinājis
uzraudzības sistēmas funkcionēšanu, kura bija aizliegtās vienošanās stūrakmens. Treškārt, tā uzskata, ka tās atteikums finansēt
ārējās uzraudzības sistēmu iestājās pret veiksmīgu aizliegtās vienošanās funkcionēšanu, jo bija neiespējami pārbaudīt aizliegtās
vienošanās dalībnieku sniegtās informācijas ticamību, kas deva iespēju neievērot aizliegtās vienošanās noteikumus, un esot
bijis pamatā tam, ka radās aizdomu pilna gaisotne, kas noveda pie aizliegtās vienošanās iziršanas. Ceturtkārt, tā izvirza
faktu, ka tā vienmēr ir īstenojusi neatkarīgu komerciālo politiku, kā to pierāda fakts, ka tās cenas gandrīz nekad nav atbildušas
aizliegtās vienošanās ietvaros noteiktajām minimālajām vai mērķa cenām. Visbeidzot, piektkārt, tā uzskata, ka tā esot bijusi
pirmā, kas izbeidza aizliegto vienošanos.
Komisija lūdz šos argumentus noraidīt.
B –
Pirmās instances tiesas vērtējums
No prasības pieteikuma izriet, ka
Roquette
apgalvo, ka Komisija ir atteikusies tai piemērot atbildību mīkstinošus apstākļus, kas izriet no tās ekskluzīvi pasīvās un
“līdzskrējēja” lomas pārkāpuma realizēšanā, ka
Roquette
nav īstenojusi ierobežojošu praksi un ka tai attiecībā uz pārkāpumu ir bijusi “bremzējoša loma”. Šajā sakarā
Roquette
vispārīgā veidā atgriežas pie apsvērumiem, kas jau izvirzīti saistībā ar prasījumiem par pārkāpuma smagumu, precizējot, ka
tiktāl, ciktāl šie elementi nav ņemti vērā, izlemjot pamatsummu, tie dabiski rod savu vietu saistībā ar atbildību mīkstinošu
apstākļu novērtējumu.
Ievērojot šos argumentus, ir jāatgādina, ka saskaņā ar Pirmās instances tiesas reglamenta 44. panta 1. punkta c) un d) apakšpunktu
prasības pieteikumā ir jāietver kopsavilkums par izvirzītajiem pamatiem. Turklāt saskaņā ar judikatūru neatkarīgi no visiem
terminoloģijas jautājumiem šim kopsavilkumam jābūt pietiekami skaidram un precīzam, lai atbildētājs varētu sagatavot savu
atbildes rakstu un Pirmās instances tiesa – spriest par lietu, atbilstošā gadījumā nelūdzot citu informāciju. Faktiski prasība
ir pieņemama, ja būtiskie faktiskie un tiesiskie apstakļi, ar kuriem tā pamatota, pašā prasības pieteikuma tekstā tiek atkārtoti
vismaz kopsavilkuma veidā, taču loģiski un saprotami, lai garantētu tiesisko drošību un pareizu tiesvedību (šajā sakarā skat.
Pirmās instances tiesas 1997. gada 7. novembra spriedumu lietā T‑84/96
Cipeke
/Komisija,
Recueil
, II‑2081. lpp., 31. punkts, un Pirmās instances tiesas 1999. gada 21. maija rīkojumu lietā T‑154/98
Asia Motor France
u.c./Komisija,
Recueil
, II‑1703. lpp., 49. punkts).
Izskatāmajā lietā vispārēja norāde uz elementiem, kas iztirzāti saistībā ar pamatiem par pārkāpuma smagumu, lai pierādītu
izvirzīto atbildību mīkstinošo apstākļu pastāvēšanu, neļauj Pirmās instances tiesai precīzi noteikt ar atbildību mīkstinošiem
apstākļiem saistītā pamata apjomu. Ja nevar izslēgt, ka būtiskie faktskie un tiesiskie apstākļi, uz kuriem balstās
Roquette
, ir ietverti prasības pieteikumā, ir tomēr svarīgi, lai prasītāja tos iesniegtu loģiskā un saprotamā veidā. It īpaši Pirmās
instances tiesai nav starp visiem pirmā pamata pamatojumam izvirzītajiem elementiem jāmeklē, vai šos elementus tāpat varētu
izmantot, lai pamatotu otro pamatu, un izskatāmajā lietā – kurus elementus attiecībā uz kuru no atbildību mīkstinošajiem apstākļiem
varētu izmantot. Šo secinājumu neiespaido fakts, ka Komisija bija uzņēmusies īpašas pūles, lai, neraugoties uz acīmredzamu
šī pamata neprecizitāti, identificētu prasītājas iespējamos izvirzītos argumentus saistībā ar tās argumentāciju par pamatu,
kas saistīts ar pārkāpuma smagumu, un noteiktu, kuri argumenti atbilstošā gadījumā var tikt pārņemti, lai pamatotu ar atbildību
mīkstinošiem apstākļiem saistītu pamatu, kā arī uz tiem šajā kontekstā atbildētu. Faktiski šī Komisijas nostāja ir tikai pieņēmums
attiecībā uz
Roquette
izvirzītā pamata precīzo apjomu. Tā neļauj pārliecinoši noteikt
Roquette
uz atbildību mīkstinošu apstākļu pastāvēšanu balstītā pamata apjomu.
Šī iemesla dēļ saskaņā ar Reglamenta 44. panta 1. punkta c) un d) apakšpunktu kā nepieņemami ir jānoraida pamati par Komisijas
pieļautajām kļūdām, izvērtējot atbildību mīkstinošus apstākļus.
IV –  Par “Roquette” sadarbību administratīvā procesa laikā
A –
Ievads
Saskaņā ar
Roquette
viedokli Komisija tāpat ir pieļāvusi kļūdas, novērtējot Paziņojuma par sadarbību piemērošanu.

Roquette
uzskata, ka Komisijai būtu bijis tai jāpiešķir naudas soda samazinājums no 50 līdz 75 % apmērā, piemērojot Paziņojuma par
sadarbību C sadaļu, nevis samazinājums 40 % apmērā no naudas soda apmēra, piemērojot šī paša paziņojuma D sadaļu.
Šo nostāju pamatojot,
Roquette
apgalvo, ka Komisijas veiktais tās iesniegto elementu būtības un satura vērtējums ir kļūdains divu iemeslu dēļ. Pirmkārt,
un pretēji tam, ko Komisija apgalvojusi Lēmumā,
Roquette
esot bijusi pirmā un vienīgā aizliegtās vienošanās dalībniece, kas tai iesniegusi izšķirošus pierādījumus Lēmuma sagatavošanai.
Roquette
uzskata, ka, otrkārt, Komisija ir kļūdainā kārtā padarījusi relatīvu tās sadarbību administratīvā procesa laikā, norādot,
ka tikai savā atbildē uz Komisijas 1999. gada 2. marta formālo informācijas pieprasījumu, kas bija balstīts uz Regulas Nr. 17
11. panta 1. punktu, tā esot paziņojusi attiecīgos dokumentus.
Tādējādi tā lūdz Pirmās instances tiesu, pamatojoties uz tās neierobežoto kompetenci naudas sodu jautājumus, pārskatīt šo
vērtējumu (Tiesas 1983. gada 9. novembra spriedums lietā 322/81
Michelin
/Komisija,
Recueil
, 3461. lpp., 111. punkts).
B –
Par to, ka “Roquette”
esot bijusi pirmā un vienīgā aizliegtās vienošanās dalībniece, kas iesniegusi Komisijai izšķirošus pierādījumus Lēmuma sagatavošanai
1.     Vispārīgi jautājumi

Roquette
uzskata, ka Komisija ir kļūdaini Lēmuma 415. apsvērumā uzskatījusi, ka “
Fujisawa
[esot] bijis pirmais aizliegtās vienošanās dalībnieks, kas iesniedza izšķirošus pierādījumus, lai pierādītu aizliegtās vienošanās
pastāvēšanu”.
Roquette
šajā sakarā izvirza divus iebildumus. Pirmkārt, tā apgalvo, ka informācija, kuru Komisija bija ieguvusi pirms tās sadarbības
ar
Roquette
, esot bijusi nepietiekama, lai pierādītu aizliegtās vienošanās pastāvēšanu. Otrkārt, saskaņā ar
Roquette
viedokli tikai tās pienācīgās sadarbības ar Komisiju rezultātā Komisija ieguva izšķirošus pierādījumus Lēmuma sagatavošanai.
Pirms šiem argumentiem ir izteikti vispārīgi apsvērumi par noteikumiem, kurus Komisijai būtu bijis jāpiemēro izskatāmajā lietā,
lai novērtētu lietas dalībnieku sadarbību administratīvā procesa laikā.
2.     Vispārīgi apsvērumi par noteikumiem, kas ir piemērojami izskatāmajā lietā, lai novērtētu lietas dalībnieku sadarbību administratīvā
procesa laikā
a)     Lietas dalībnieku izvirzītie argumenti
Saskaņā ar
Roquette
izskatāmās lietas īpašajiem apstākļiem Komisijai naudas soda samazinājuma nozīmi būtu bijis jāvērtē, pirmkārt, nevis pamatojoties
uz secību, kādā dalībnieki ir sadarbojušies administratīvā procesa laikā, bet gan, visupirms pamatojoties uz šo dalībnieku
iesniegto pierādījumu saturu un pievienoto vērtību, izstrādājot Lēmumā formulētos iebildumus.
Izskatāmās lietas īpašajos apstākļos
Roquette
uzskata, ka tikai pēc tam, kad Komisija bija ieguvusi informāciju par Savienotajās Valstīs īstenotajām pārbaudēm, tā varēja
uzsākt savu izmeklēšanu, kuras rezultātā tika pieņemts Lēmums. Proti,
Roquette
atgādina, ka no Lēmuma 53. apsvēruma izriet, ka 1997. gada martā Amerikas tieslietu ministrs informēja Komisiju, ka ir veikta
pārbaude nātrija glukonāta tirgū. Tāpat no tā izriet, ka Komisija 1997. gada oktobrī ir tikusi informēta, ka
Akzo
,
Avebe
un
Glucona
esot atzinušas, ka ir bijušas starptautiskas aizliegtās vienošanās par šo izstrādājumu dalībnieces, lai noteiktu cenas un
sadalītu tirgus daļas “Savienotajās Valstīs un citur”, un ka attiecīgi 1997. gada decembrī un 1998. gada februārī
Roquette
un
Fujisawa
esot atzinušas šos faktus. Pat ja Lēmumā Komisija neesot precīzi norādījusi tās informācijas raksturu, kuru tā ieguvusi Savienotajās
Valstīs uzsāktās procedūras rezultātā, tomēr varēja leģitīmi uzskatīt, ka Komisijas rīcībā bija vismaz dažādi 1997. gada 24. septembra
un 17. decembra preses paziņojumi, kuri atspoguļoja Savienotajās Valstīs noritējušās pārbaudes – paziņojumi, kas bija publiski
pieejami, izmantojot internetu.

Roquette
no tā secina, ka tiktāl, ciktāl, kā tas izriet no Lēmuma 54. apsvēruma, Komisija “1997.–1998. gada ziemā” saskaņā ar Regulas
Nr. 17 11. pantu bija nosūtījusi savus pirmos informācijas pieprasījumus “galvenajiem nātrija glukonāta ražotājiem, importētājiem/eksportētājiem
un klientiem Eiropā”, tā ir bijusi informēta par aizliegtās vienošanās pastāvēšanu nātrija glukonāta pasaules tirgū, par tās
dalībnieku identitāti, faktu, ka katrs no šiem dalībniekiem bija atzinis pārkāpumu Amerikas Savienoto Valstu iestādēm, un
faktu, ka pārkāpums kopš 1995. gada jūnija bija izbeigts.
Šajos īpašajos apstākļos nav atbilstoši piešķirt maksimālo samazinājumu dalībniekam, kas pirmais ir sadarbojies ar Komisiju,
bet gan dalībniekam, kas iesniedzis atbilstošu informāciju un dokumentus, un tādējādi faktiski ir ļāvis Komisijai konstatēt
pārkāpumu ar mazākajām grūtībām.
Turklāt šāda nostāja atbilstu Komisijas pieejai, kuru pati Komisija ir iztirzājusi jaunā Paziņojuma par naudas sodu samazināšanu
projektā, kas publicēts 2001. gada jūlijā (turpmāk tekstā – “Jaunā paziņojuma projekts”), un pēc tā publicēšanas 2002. gadā
– savā jaunajā Paziņojumā par imunitāti no naudas sodiem un to apmēra samazināšanu aizliegto vienošanos lietās (OV 2002, C 45,
3. lpp.; turpmāk tekstā – “Jaunais paziņojums”). Komisijai izskatāmajā lietā esot bijis jāseko šai jaunajai politikai. Pamatojot
šo argumentāciju,
Roquette
savā replikā atsaucas uz, pirmkārt, šāda paziņojuma juridisko raksturu, kurš rada leģitīmas iesaistīto uzņēmumu cerības uz
ieguvumu, un, otrkārt, uz vispārēju principu sodu tiesībās, saskaņā ar kuru ir jāpiemēro vismazāk bargā soda norma (atpakaļejošs
spēks
in mitius
) (Tiesas 1998. gada 29. oktobra spriedums lietā C‑230/97
Awoyemi
,
Recueil
, I‑6781. lpp., un Komisijas 1998. gada 14. oktobra Lēmums 1999/210/EK par EK līguma 85. panta piemērošanas procedūru (IV/F‑3/33.70
–
British Sugar plc
u.c.) (OV 1999, L 76, 1. lpp.).
Komisija uzskata, ka
Roquette
nevar balstīties uz Jaunā paziņojuma projektu. Komisija apšauba, vai ir pieņemams
Roquette
izvirzītais pamats, saskaņā ar kuru Jaunā paziņojuma piemērošanu pamato princips, ka piemērojama ir mazāk bargā sodu tiesību
norma. Tā uzskata, ka šis pamats nav pieņemams, jo tas pirmo reizi izvirzīts replikas sniegšanas stadijā. Pakārtoti Komisija
būtībā uzskata, ka
Roquette
nonāk pretrunā pati sev, pirmkārt, pareizi nepiemērojot Paziņojumu par sadarbību un, otrkārt, prasot ar atpakaļejošu spēku
piemērot Jauno paziņojumu, kas ir aizstājis Paziņojumu par sadarbību.
b)     Pirmās instances tiesas vērtējums
Jānorāda, ka Komisija savā Paziņojumā par sadarbību ir definējusi nosacījumus, kurus izpildot, uzņēmumiem, kuri sadarbojas
ar Komisiju tās izmeklēšanā par aizliegtu vienošanos, var piešķirt atbrīvojumu no naudas soda vai piešķirt tiem naudas soda
samazinājumu, kas citādi tiem būtu bijis jāmaksā (skat. Paziņojuma par sadarbību A sadaļas 3. punktu).
Šis Paziņojums par sadarbību ir radies, Komisijai izmantojot savu rīcības brīvību, un tas ir tikai brīvprātīgs Komisijas pilnvaru
ierobežojums, ievērojot vienlīdzīgas attieksmes principu (šajā sakarā skat. Pirmās instances tiesas 1998. gada 30. aprīļa
spriedumu lietā T‑214/95
Vlaamse Gewest
/Komisija,
Recueil
, II‑717. lpp., 89. punkts). Turklāt, kā tas tieši norādīts šī Paziņojuma D sadaļas 3. punktā, tas ir radījis leģitīmas cerības,
uz kurām balstījās uzņēmumi, kuri vēlējās paziņot Komisijai par aizliegtās vienošanās pastāvēšanu. Ņemot vērā vienlīdzīgas
attieksmes principu un tiesiskās paļāvības principa ievērošanu, ko uzņēmumi, kuri vēlējās sadarboties ar Komisiju, varēja
izsecināt no šī paziņojuma, Komisijai tātad bija pienākums ņemt vērā
Roquette
sadarbību, veicot novērtējumu un nosakot
Roquette
naudas soda apmēru.
Tādējādi
Roquette
ir kļūdaini uzskatījusi, ka izskatāmajā lietā Komisijai esot bijis jāpiemēro noteikumi, kas pasludināti nevis Paziņojumā par
sadarbību, bet gan Jaunā paziņojuma projektā vai pašā Jaunajā paziņojumā. Faktiski, kas attiecas uz Jaunā paziņojuma projektu,
ir jākonstatē, ka, pat ja šis dokuments ir ticis publicēts 2001. gada jūlijā, t.i. – pirms Lēmuma pieņemšanas,
Roquette
neapstrīd, ka Komisija šo dokumentu ir publicējusi ar vienu vienīgu mērķi – ļaut visām ieinteresētajām personām iesniegt savus
apsvērumus tā sakarā. Kas attiecas uz Jauno paziņojumu, ir jāatzīmē, ka šis dokuments tika publicēts tikai pēc Lēmuma pieņemšanas.
Ne Jaunā paziņojuma projekts, ne pats Jaunais paziņojums tādējādi nevarēja iespaidot Komisijas brīvprātīgi ieviestos ierobežojumus
savai rīcības brīvībai izskatāmajā lietā (šajā sakarā skat. Pirmās instances tiesas 2002. gada 11. septembra spriedumus lietā
T‑13/99
Pfizer Animal Health
/Padome,
Recueil
, II‑3305. lpp., 121. punkts, un lietā T‑70/99
Alpharma
/Padome,
Recueil
, II‑3495. lpp., 142. punkts).
Tāpēc, pierādot, ka izskatāmajā lietā Komisijai būtu bijis jāpiemēro Jaunā paziņojuma projekts vai Jaunais paziņojums, vai
pat šajos dokumentos ietvertie principi,
Roquette
ir kļūdaini atsaukusies uz tiesiskās paļāvības principu un – pat pieņemot, ka šāds vispārējs princips Kopienu tiesībās pastāv
– mazāk bargās sodu tiesību normas piemērošanas principu.
Turpinājumā, kā to uzsver
Roquette
, protams, šķiet, ka pretēji citām Komisijas iepriekš veiktajām izmeklēšanām izskatāmajā lietā jau pirms izmeklēšanas uzsākšanas
atbilstoši Regulai Nr. 17 Komisijai bija noteikta informācija par pasaules līmeņa aizliegtu vienošanos nātrija glukonāta tirgū
un par noteiktu tās dalībnieku identitāti, kā tas izriet arī no Lēmuma 53. apsvēruma.
Tomēr šis apstāklis nenozīmē, ka Komisijai būtu bijis jāatkāpjas no noteikumiem par uzņēmumu sadarbību, kurus tā ir noteikusi
savā Paziņojumā par sadarbību.
Visbeidzot, ir jāuzsver, ka
Roquette
neapstrīd, ka
Fujisawa
bija pirmais aizliegtās vienošanās dalībnieks, kas paziņoja par tās pastāvēšanu un informēja Komisiju par šīs aizliegtās vienošanās
dalībnieku identitāti un pārkāpuma priekšmetu.
Roquette
tāpat atzīst, ka Paziņojums par sadarbību deklarē principu, ka uzņēmums, kas “pirmais iesniedz izšķirošus pierādījumus, lai
pierādītu aizliegtās vienošanās pastāvēšanu”, var saņemt ļoti būtisku samazinājumu (vismaz 75 %) vai būtisku samazinājumu
(50–75 %) naudas soda apmēram, kāds uzņēmumam būtu jāmaksā, ja tas nebūtu sadarbojies (skat. Paziņojuma par sadarbību B sadaļas
b) apakšpunktu un C sadaļu).
Izskatāmajā lietā tikai pēc informācijas saņemšanas no
Fujisawa
Komisija veica lēmuma pārbaudi par uzņēmumiem, kas bija aizliegtās vienošanās dalībnieki šī Paziņojuma B sadaļas a) apakšpunkta
izpratnē. Par Savienotajās Valstīs veikto izmeklēšanu saņemtā informācija šīs normas izpratnē tādējādi nenozīmē, ka kavēta
minētā paziņojuma B sadaļā paredzētā risinājuma piemērošana
Fujisawa.
Tā rezultātā pretēji
Roquette
apgalvotajam Komisija izskatāmajā lietā pamatoti ir piemērojusi noteikumus, kurus tā bija noteikusi savā 1996. gada Paziņojumā
par sadarbību.
3.     Par to, ka informācija, kuru Komisija ieguva pirms sadarbības ar “Roquette”, esot bijusi nepietiekama, lai pierādītu aizliegtās
vienošanās pastāvēšanu
a)     Lietas dalībnieku izvirzītie argumenti

Roquette
uzskata, ka informācija, kuru Komisija ieguva pirms tās sadarbības ar
Roquette
, nebija neapgāžams pierādījums par aizliegtās vienošanās saturu un funkcionēšanu.
Pirmkārt,
Roquette
uzskata, ka pirms tās sadarbības ar Komisiju, tās rīcībā esošā informācija nebija plašāka par informāciju, ko tā bija ieguvusi
no Amerikas Savienoto Valstu iestādēm vai kas bija pieejama publiski. Šī informācija esot tikai norādījusi, ka sabiedrības
Akzo
,
Avebe
,
Glucona
,
Roquette
un
Fujisawa
bija tikušās 1993. gada augustā un 1995. gada jūnijā, lai it īpaši vienotos par cenām un nātrija glukonāta tirgus daļu sadalīšanu.
Otrkārt, saskaņā ar
Roquette
viedokli šī informācija nebija pietiekama, lai konstatētu aizliegtās vienošanās pastāvēšanu, tiktāl, ciktāl tā būtībā bija
vienkārši paziņojumi. Vienīgie iesniegtie dokumentārie pierādījumi esot bijuši ceļošanas dokumenti. Komisija turklāt esot
uzskatījusi, ka jāizsūta informācijas pieprasījumi un jāturpina dalībnieku pārbaudes, jo tā neesot bijusi apmierināta ar informāciju,
kas bija iegūta ar Amerikas Savienoto Valstu iestāžu starpniecību un pirmajiem pierādījumu elementiem, kurus bija iesniegušas
sabiedrības
Fujisawa
1998. gada 12. maijā un
ADM
1999. gada 21. janvārī.
Komisija uzskata, ka tieši
Fujisawa
ir bijusi pirmā sabiedrība, kas iesniedza izšķirošos pierādījumus par aizliegtās vienošanās pastāvēšanu.
b)     Pirmās instances tiesas vērtējums
Apgalvojot, ka informācija, kuru Komisija bija ieguvusi pirms tās sadarbības ar
Roquette
, esot bijusi nepietiekama, lai pierādītu aizliegtās vienošanās pastāvēšanu,
Roquette
būtībā vēlas pierādīt, ka Komisija ir kļūdaini uzskatījusi, ka
Fujisawa
ir bijusi “pirmā, kas Komisijai iesniedza izšķirošus pierādījumus, lai pierādītu aizliegtās vienošanās pastāvēšanu” Paziņojuma
par sadarbību C sadaļas izpratnē kopsakarā ar tā B sadaļas b) apakšpunktu.
Paziņojuma par sadarbību C sadaļa ar virsrakstu “Nozīmīgs naudas soda samazinājums” nosaka:
“Uzņēmums, kas atbilst B sadaļas b)–e) [apakšpunktam] un atklāj slepenu aizliegtu vienošanos pēc tam, kad Komisija veic ar
lēmumu paredzētu pārbaudi aizliegtās vienošanās dalībnieku mītnēs, ar kuru nav iegūts pietiekams pamats, lai uzsāktu lēmuma
pieņemšanas procedūru, saņem naudas soda samazinājumu 50 %–75 % apmērā.”
B sadaļas b)–e) apakšpunkta nosacījumi, uz ko norāda C sadaļa, attiecas uz uzņēmumu, kas
“b)      pirmais iesniedz izšķirošus pierādījumus par aizliegtās vienošanās pastāvēšanu;
c)      pārstāj būt par aizliegtās vienošanās dalībnieku ne vēlāk kā brīdī, kad tas atklāj aizliegto vienošanos;
d)      sniedz Komisijai visu attiecināmo informāciju un visus tam pieejamos dokumentus un pierādījumus attiecībā uz aizliegto vienošanos
un saglabā pastāvīgu un pilnīgu sadarbību visā izmeklēšanas laikā;
e)      nav piespiedis citu uzņēmumu kļūt par aizliegtās vienošanās dalībnieku un nav darbojies kā iniciators vai spēlējis izšķirošu
lomu prettiesiskajā darbībā.”
No šīm normām vispirms izriet, ka pretēji
Roquette
apgalvotajam, lai gūtu labumu no naudas soda apmēra samazinājuma saskaņā ar Paziņojuma par sadarbību B vai C sadaļu, nav nepieciešams,
lai dalībnieks, kas paziņo par aizliegto vienošanos, būtu Komisijai iesniedzis “neapstrīdamus pierādījumus par aizliegtās
vienošanās saturu un funkcionēšanu”.
Faktiski saskaņā ar Paziņojuma par sadarbību B sadaļas b) apakšpunktā paredzētais nosacījums ir jau izpildīts, ja uzņēmums,
kas paziņo par slepenu aizliegto vienošanos, ir “pirmais”, kas sniedz “būtiskus pierādījumus par aizliegtās vienošanās pastāvēšanu”.
Apstāklis, ka pēc tam, kad viens dalībnieks paziņojis par aizliegto vienošanos, Komisija izsūta informācijas pieprasījumus
un uzsāk pārbaudi pie pārējiem dalībniekiem, noteikti nepierāda, ka par aizliegto vienošanos paziņojušā tās dalībnieka sniegtā
informācija ir bijusi nepietiekama no Paziņojuma par sadarbību B vai C sadaļas viedokļa.
Turpinājumā, attiecībā uz
Roquette
apgalvoto, ka būtībā
Fujisawa
sniegtā informācija nepārsniedza informāciju, kas bija Komisijas rīcībā vai kam, mazākais, būtu bijis jābūt Amerikas Savienoto
Valstu iestāžu rīcībā, ir jāatgādina, ka, pat pieņemot, ka šis apgalvojums ir patiess, Kopienas autonomo pilnvaru princips
konkurences tiesību jautājumā nozīmē, ka Komisijai automātiski nav saistoši trešo valstu pierādījumi, iegūstot pierādījumus,
kas tai ļauj pieņemt lēmumu, balstoties uz EKL 81. pantu.
Visbeidzot, katrā gadījumā ir jākonstatē, ka pretēji
Roquette
norādītajam
Fujisawa
sniegtā informācija bija plašāka par informāciju, kas bija ietverta Amerikas Savienoto Valstu iestāžu paziņojumos presei,
kurus
Roquette
ir iesniegusi Pirmās instances tiesai. Faktiski šķiet, ka, pirmkārt, šie paziņojumi neietver visu aizliegtās vienošanās dalībnieku
nosaukumus. Otrkārt, šie paziņojumi aprobežojas ar to, ka tajos kopsavilkuma veidā aprakstīti dažādie noslēgtie nolīgumi.
Kā to pamatoti norādījusi Komisija Lēmuma 415. apsvērumā,
Fujisawa
savā 1998. gada 12. maija vēstulē, kurā paziņots par aizliegtās vienošanās pastāvēšanu, atklāja aizliegtās vienošanās dalībnieku
nosaukumus un sniedza aprakstu par starp šiem dalībniekiem noslēgtajiem nolīgumiem, precizējot laika periodu, par kuru tie
bijuši noslēgti, aizliegtās vienošanās piemērošanas un funkcionēšanas mehānismiem, kā arī – kaut arī nepilnīgu – aizliegtās
vienošanās sanāksmju sarakstu un satura kopsavilkumu dažām no šīm sanāksmēm.
Turklāt ir jāatzīmē, ka no Lēmuma 414. apsvēruma izriet, ka, piemērojot Paziņojuma par sadarbību B sadaļu sadarbībai ar
Fujisawa
, Komisija zināmā mērā ir ņēmusi vērā, ka tad, kad
Fujisawa
paziņoja par aizliegto vienošanos, “tā ir zinājusi par [ASV] Tieslietu ministrijas [..] veikto izmeklēšanu nātrija glukonāta
tirgū un zināja, ka
Akzo
,
Avebe
un
Glucona
bija atzinušas, ka bija piedalījušās starptautiskā slepenā norunā, lai noteiktu cenas un sadalītu tirgus daļas “Savienotajās
Valstīs un citur””.
No iepriekš minētā izriet, ka
Roquette
kļūdaini apgalvo, ka
Fujisawa
nav bijusi pirmā aizliegtās vienošanās dalībniece, kas sniegusi Komisijai izšķirošus pierādījumus par aizliegtās vienošanās
pastāvēšanu Paziņojuma par sadarbību B sadaļas b) apakšpunkta izpratnē. Tādējādi ir jānoraida
Roquette
pirmais iebildums par to, ka informācija, kuru Komisija bija ieguvusi pirms sadarbības ar
Roquette
, esot bijusi nepietiekama.
4.     Par to, ka tikai “Roquette” iesniegtie pierādījumi esot bijuši izšķiroši, sagatavojot Lēmumu
a)     Lietas dalībnieku izvirzītie argumenti

Roquette
apgalvo, ka tikai tās sadarbības dēļ administratīvā procesa laikā Komisija ir ieguvusi informāciju, kas izmantota paziņojumā
par iebildumiem un pēc tam Lēmumā.
Faktiski, pirmkārt, kas attiecas uz paziņojumu par iebildumiem,
Roquette
uzskata, ka no kopā trīspadsmit pielikumiem, desmit pārņem dalībnieku brīvprātīgi iesniegtus dokumentus, no kuriem astoņus
ir iesniegusi
Roquette
. Turklāt daļā, kas attiecas uz aizliegtās vienošanās vēsturi, gandrīz katrā lapaspusē esot izdarīta norāde uz rokrakstā veiktajām
piezīmēm, kuras iesniegusi
Roquette
.
Otrkārt, kas attiecas uz pašu Lēmumu,
Roquette
uzskata, ka divi pierādījumi parāda tās iesniegto pierādījumu izšķirošo raksturu. Pirmkārt, pateicoties
Roquette
sniegtajai informācijai Komisija esot varējusi noskaidrot organizatoriskos pamatprincipus, informācijas par klientiem apmaiņas
sistēmu, nolīgumu īstenošanu un laika periodā no 1987. gada februāra līdz 1995. gada jūnijam notikušo sanāksmju priekšmeta
aprakstu. Otrkārt, no Lēmuma izrietot noteikts kontrasts no tajā ietverto aprakstu precizitātes viedokļa atkarībā no tā, vai
šie apraksti ietver vai neietver
Roquette
sniegtu informāciju.
Attiecībā uz
Roquette
sniegtās informācijas izšķirošo raksturu šķiet, ka attiecībā uz organizācijas pamatprincipiem tas attiecas uz zemsvītras piezīmēm
Lēmuma sadaļā par šiem pamatprincipiem. No divpadsmit atsaucēm astoņas esot saistītas ar
Roquette
iesniegtajiem pierādījumiem. Lēmuma 83. apsvērums, kas apraksta kvotu piešķiršanas sistēmu, īpaši ietver
Roquette
rokrakstā veiktās piezīmes, kas paziņotas tās sadarbības ar Komisiju ietvaros. Lēmuma 88. apsvērumā Komisija esot balstījusies
tikai uz
Roquette
iesniegtajiem dokumentiem, lai izskaidrotu minimālo un/vai mērķa cenu noteikšanas sistēmas funkcionēšanu.
Attiecībā Komisijas konstatēto sistēmu informācijas apmaiņai par klientiem
Roquette
iesniegtās informācijas izšķirošais raksturs izrietot no Lēmuma 90. apsvēruma un 46. un 47. zemsvītras piezīmes. Komisija
tajās minot tikai
Roquette
tās sadarbības ietvaros sniegto informāciju.
Attiecībā uz nolīgumu īstenošanas pierādīšanu un it īpaši – uzraudzības sistēmas pastāvēšanu saskaņā ar
Roquette
viedokli šķiet, ka Komisija, skaidri to neprecizējot, ir izmantojusi
Roquette
iesniegtos pierādījumus (Lēmuma 172. apsvērums).
Visbeidzot, attiecībā uz Komisijas aprakstu par aizliegtās vienošanās dalībnieku 1987. gada februāra un 1995. gada jūnija
sanāksmju priekšmetu, izšķirošas esot bijušas
Roquette
iesniegtās rokrakstā veiktās piezīmes. To Komisija esot atzinusi sava Lēmuma 121. apsvērumā, kurā norādīts, ka “katras sanāksmes
laika periodā no 1989. līdz 1990. gadam saturs ir labāk zināms, jo uzņēmumu paziņojumus pamato attiecīgā brīža dokumenti”.
Minētie attiecīgā brīža dokumenti atbilstot
Roquette
piezīmēm, kas izdarītas, sākot ar 1989. gada 11. maija sanāksmi Gēteborgā līdz pat 1991. gada 3. septembra sanāksmei Cīrihē.
Šīs
Roquette
iesniegtās piezīmes, kā arī ar tām saistītie paskaidrojumi (skat. 1999. gada 22. jūlija procesuālo rakstu) esot ļāvuši Komisijai
izprast aizliegtās vienošanās funkcionēšanu, aizliegtās vienošanās dalībnieku diskusiju priekšmetu un katra dalībnieka lomu
un atšifrēt uzņēmumu izmantotos kodus, apzīmējot katru no šiem uzņēmumiem. Šīs rokrakstā veiktās piezīmes attiecībā uz noteiktām
sanāksmēm esot vienīgie dokumenti, kas esot bijuši Komisijas rīcībā, lai atainotu to norisi (skat. Lēmuma 131., 132.–138. un
139.–149. apsvērumā minētās iestādes, kā arī
Fujisawa
pārstāvja vizīti
Roquette
mītnē 1990. gada 22. janvārī,
Jungbunzlauer
un
Roquette
sanāksmi 1990. gada 2. februārī, 1990. gada 21. un 22. maija sanāksmi Cīrihē, 1991. gada 10. un 11. jūnija sanāksmi Ženēvā,
1991. gada 24. jūlija sanāksmi Cīrihē un, visbeidzot, 1991. gada 2. un 3. septembra sanāksmi Cīrihē).
Roquette
rokrakstā veiktās piezīmes tāpat esot Komisijai ļāvušas konstatēt starp
ADM
, no vienas puses, un
Glucona
, no otras puses,  un citiem Eiropas ražotājiem notikušo diskusiju pret konkurenci vērsto raksturu (Lēmuma 155. apsvērums).

Roquette
ieguldījuma izšķirošo lomu saskaņā ar tās viedokli tāpat pierāda tas, ka no Komisijas Lēmuma zemsvītras piezīmēs izdarītajām
175 atsaucēm uz iesaistīto uzņēmumu dokumentiem un paziņojumiem gandrīz puse ir iegūta, pateicoties
Roquette
sadarbībai. Turklāt visus lietiskos pierādījumus, kas ļauj konstatēt aizliegtās vienošanās mērķi un detaļas, esot iesniegusi
Roquette
. Komisija to esot atzinusi Lēmuma 426. apsvērumā, atgādinot, ka “
Roquette
[bija] vienīgais dalībnieks, kas iesniedza dokumentus par aizliegtās vienošanās saturu un secinājumiem”.
Turklāt
Roquette
atsaucas uz to, ka Lēmumā nav precīzu aprakstu par to sanāksmju saturu, par kurām Komisijas rīcībā nebija
Roquette
rokrakstā veiktu piezīmju, salīdzinājumā ar sanāksmēm, attiecībā uz kurām Komisija varēja balstīties uz šādu informāciju.
Tādējādi attiecībā uz laika periodu pirms pirmās sanāksmes, par kuru iesniegtas
Roquette
piezīmes, Komisija esot aprobežojusies ar nenoteiktiem un neprecīziem aprakstiem (skat. Lēmuma 121. apsvērumu, kurā Komisija
min “lielu skaitu daudzpusēju sanāksmju”, kas ir notikušas “laika periodā no 1990. gada aprīļa līdz maijam”, kā arī sanāksmju
aprakstus, kas ietverti Lēmuma 122.–128. apsvērumā).
Tāpat Komisijas rīcībā esošo pierādījumu nepietiekamība izrietot no vēlāku notikumu vai tādu notikumu, kurus neaptver
Roquette
iesniegtās rokrakstā izdarītās piezīmes, aprakstiem.
Roquette
norāda uz daudzām pretrunām un atgriežas pie Lēmuma 129. un 164. apsvēruma. Turklāt, kā to parādot Lēmuma 201. un 214. apsvērums,
Roquette
dokumenti un paziņojumi par šo aizliegtās vienošanās periodu esot bijuši Komisijai ārkārtīgi noderīgi.

Roquette
uzskata, ka tā ir bijusi vienīgā, kas ir iesniegusi tik daudzus pierādījumus ar tik lielu pierādījuma vērtību, ietverot rakstveida
pierādījumus, dokumentus no pārkāpuma norises perioda un dokumentus, kas bija tieši saistīti ar uzņēmumu rīcību. Tādējādi
tā uzskata, ka saskaņā ar judikatūru (Pirmās instances tiesas 1992. gada 10. marta spriedums lietā T‑13/89
ICI
/Komisija,
Recueil
, II‑1021. lpp.) un Jaunā paziņojuma projektu Komisijai esot bijis vairāk jāņem vērā sniegtās informācijas izšķirošais raksturs,
lai novērtētu naudas soda apmēra samazinājumu.
Savā atbildes rakstā
Roquette
uzskata, ka tās sniegtās informācijas izšķirošo raksturu neliek apšaubīt
Fujisawa
iesniegtie pierādījumi. Saskaņā ar
Roquette
viedokli, paziņojot par aizliegtās vienošanās pastāvēšanu, tās dalībnieku identitāti un pārkāpuma priekšmetu,
Fujisawa
ir tikai paziņojusi informāciju, kas Komisijai jau bija zināma no ASV konkurences aizsardzības iestādes interneta mājas lapas.
Turklāt
Fujisawa
iesniegtie dokumenti būtībā ir bijuši tikai ceļošanas izdevumus apliecinoši dokumenti ar gala mērķi dažādās vietās, kur notikušas
aizliegtās vienošanās sanāksmes.
Roquette
iesniegtā informācija to būtiski pārsniedzot.
Komisija apstrīd šo pierādījumu atbilstību un uzsver, ka tā ir pilnībā ņēmusi vērā
Roquette
sadarbību, tai piešķirot samazinājumu 40 % apmērā no tai uzliktā naudas soda apmēra atbilstoši Paziņojuma par sadarbību D sadaļai.
b)     Pirmās instances tiesas vērtējums
Vispirms ir jāatgādina, ka
Roquette
nebija pirmā aizliegtās vienošanās dalībniece, kas par to paziņoja Komisijai. Faktiski
Fujisawa
pirmā Komisijai iesniedza izšķirošos pierādījumus saistībā ar pārkāpuma turpināšanos, kas ietvēra pašu paziņotāju (skat. iepriekš
244. punktu). Tikai tad, ja
Roquette
būtu bijusi pirmā aizliegtās vienošanās dalībniece, kas par to paziņotu Komisijai, iesniedzot tādus izšķirošus pierādījumus
kā šos un ja būtu izpildīti pārējie nosacījumi, tai varētu piešķirt, kā tā apgalvo, nozīmīgāku samazinājumu atbilstoši Paziņojuma
par sadarbību B un C sadaļai.
Izskatāmajā lietā Komisija
Roquette
ir piešķīrusi naudas soda apmēra samazinājumu, piemērojot Paziņojuma par sadarbību D sadaļu. Šādā veidā, kā to pamatoti norādījusi
Komisija, tā ir pilnībā ņēmusi vērā sadarbību ar
Roquette.
Tāpēc ir jānoraida iebildums saistībā ar to, ka tikai
Roquette
iesniegtie pierādījumi ir bijuši izšķiroši, sagatavojot Lēmumu.

Roquette
arguments, ka Komisijai būtu bijis
Roquette
jāpiešķir vismaz minētā Paziņojuma D sadaļā noteiktais maksimālais samazinājums, saistīts ar
Roquette
apstrīdēto Komisijas sadarbības nozīmīguma vērtējumu, kā rezultātā tai tika noteikts 40 % samazinājums naudas sodam, kas citādi
tai būtu ticis uzlikts. Tā rezultātā abi šie argumenti turpmāk tiks apskatīti kopā.
C –
Par to, ka Komisija kļūdaini atsaukusies uz to, ka “Roquette”
attiecīgos dokumentus paziņojusi tikai savā atbildē uz informācijas pieprasījumu
1.     Lietas dalībnieku izvirzītie argumenti

Roquette
apgalvo, ka, lai kvalificētu tās rīcību kā tādu, uz kuru attiecas Paziņojuma par sadarbību D sadaļa, Komisija ir apgalvojusi,
ka atbilstošie dokumenti tai tikuši paziņoti, tikai atbildot uz formālo 1999. gada 2. marta informācijas pieprasījumu, kas
bija balstīts uz Regulas Nr. 17 11. panta 1. punktu. Saskaņā ar
Roquette
viedokli formālais 1999. gada 2. marta informācijas pieprasījums ietvēris jautājumus, kuri pamudināja uz pašapsūdzību, kas
ir tiesību uz aizstāvību pārkāpums, kas pamato tiesības atturēties no atbilžu sniegšanas uz šiem jautājumiem un faktu, kāpēc
tā uz tiem atbildēja tikai sadarbības ar Komisiju ietvaros. Ievērojot, ka uzdotie jautājumi nebija saistīti tikai ar faktiem
un informāciju, kas jau bija Komisijas rīcībā,
Roquette
uzskata, ka šo jautājumu mērķis ir bijis likt atzīt, ka tā ir bijusi aizliegtās vienošanās dalībniece. Tas esot aizstāvības
tiesību pārkāpums (Pirmās instances tiesas 2001. gada 20. februāra spriedums lietā T‑112/98
Mannesmannröhren‑Werke
/Komisija,
Recueil
, II‑729. lpp., 66., 67., 71., 73. un 78. punkts), kuru pretnostatījums ir tiesības uz šādiem jautājumiem neatbildēt. Saskaņā
ar
Roquette
viedokli šī iespējamā aizstāvības tiesību pārkāpuma dēļ tā atbildes uz Komisijas jautājumiem esot sniegusi tikai pēc tam,
kad tā bija izlēmusi sadarboties ar Komisiju.
Komisija apgalvo, ka formālais 1999. gada 2. marta informācijas pieprasījums ir ticis izsūtīts, balstoties uz Regulas Nr. 17
11. panta 5. punktu, un neviens no šajā informācijas pieprasījumā ietvertajiem jautājumiem nav bijis tāds, kas liktu
Roquette
atzīt savu dalību prettiesiskā nolīgumā. Turklāt Komisija uzskata, ka, ja jautājumi aicināja atzīties,
Roquette
bija tiesības atteikties uz tiem atbildēt. Komisija uzskata, ka, ievērojot, ka
Roquette
neatteicās atbildēt uz jautājumiem, tās sniegtās atbildes nebija atzīšanās un ka tās ir sniegtas saistībā ar informācijas
pieprasījumu un nevis saistībā ar Paziņojumu par sadarbību.
2.     Pirmās instances tiesas vērtējums
Vispirms ir jāuzsver, ka pretēji tam, ko apgalvo
Roquette
, Komisija nav uzskatījusi, ka attiecīgie dokumenti tai, atbildot uz formālo 1999. gada 2. marta informācijas pieprasījumu,
balstoties uz Regulas Nr. 17 11. panta 1. punktu, ir nodoti tikai tāpēc, lai kvalificētu
Roquette
rīcību par tādu, uz kuru attiecas Paziņojuma par sadarbību D sadaļa. Faktiski no Lēmuma 426. apsvēruma izriet, ka tā šo pierādījumu
ir ņēmusi vērā, tikai lai noteiktu naudas soda apmēra samazinājuma procentu tās izvērtēšanas pilnvaru ietvaros, ko tai atļauj
paziņojuma D sadaļa.
Turklāt bez nepieciešamības pārbaudīt, vai, kā to apgalvo
Roquette
, noteikti Komisijas formulētie jautājumi saistībā ar tās informācijas pieprasījumiem pārkāpj aizstāvības tiesības, – kā to
uzsvērusi pati
Roquette
, ir jāatzīmē, ka tā ir brīvi izvēlējusies atbildēt uz uzdotajiem jautājumiem tās sadarbības ar Komisiju ietvaros. Faktiski
Roquette
būtu varējusi attiecīgā gadījumā neatbildēt uz šiem jautājumiem, protams, pastāvot riskam, ka tai netiks piemērots naudas
soda samazinājums, balstoties uz Paziņojumu par sadarbību. Tādējādi ir jākonstatē, ka
Roquette
atbildes obligāti neapliecina tās spontānu sadarbību attiecīgās procedūras ietvaros, ievērojot, ka
Roquette
informāciju iesniedza tikai pēc informācijas pieprasījuma un nevis pati pēc savas iniciatīvas. Tātad
Roquette
nevar Komisijai pārmest, ka tā, nosakot naudas soda apmēra samazinājuma procentu, ir ņēmusi vērā faktu, ka
Roquette
ir sadarbojusies tikai pēc informācijas pieprasījuma, kuru tai bija nosūtījusi Komisija.
Visbeidzot, attiecībā uz to, ka Komisijai būtu bijis
Roquette
jāpiešķir vismaz Paziņojuma par sadarbību D sadaļā paredzētais maksimālais samazinājums, Pirmās instances tiesa uzskata, ka,
ievērojot visus iepriekš minētos apsvērumus un it īpaši faktu, ka
Roquette
savu informāciju sniedza tikai pēc informācijas pieprasījuma, samazinājums 40 % apmērā no naudas soda apmēra ir piemērots.
Tā rezultātā ir jānoraida otrais iebildums – par to, ka Komisija ir kļūdaini apgalvojusi, ka
Roquette
attiecīgos dokumentus bija paziņojusi tikai savā atbildē uz informācijas pieprasījumu.
Ievērojot visu iepriekš iztirzāto, ir pilnībā jānoraida pamati, kas saistīti ar Komisijas pieļautajām kļūdām, vērtējot
Roquette
sadarbību administratīvā procesa laikā. Tā kā
Roquette
sadarbības administratīvā procesa laikā vērtējums nav prettiesisks, uz šī pamata Lēmums nav jāgroza.
V –
Par principa “ne bis in idem”
pārkāpumu
A –
Lietas dalībnieku izvirzītie argumenti
Ar savu pēdējo pamatu
Roquette
būtībā apgalvo, ka noticis
ne bis in idem
un samērīguma principa pārkāpums, ievērojot, ka Komisija neesot ņēmusi vērā, ka ASV konkurences iestādes arī bija
Roquette
noteikušas sankcijas par to, ka tā ir bijusi šīs pašas aizliegtās vienošanās dalībniece.
Pamatojot šo pēdējo pamatu,
Roquette
ir atsaukusies uz Tiesas 1972. gada 14. decembra spriedumu lietā 7/72
Boehringer
/Komisija (
Recueil
, 1281. lpp.), kurā norādīts, ka “attiecībā uz jautājumu par to, vai Komisijai tāpat varētu būt pienākums ņemt vērā sankcijas,
ko noteikušas trešās valsts iestādes, tai nav jāpieņem lēmums, izņemot, ja attiecīgie fakti izskatāmajā lietā, kurus pret
prasītāju izvirza Komisija, no vienas puses, un ASV iestādes, no otras puses, ir identiski”.
Saskaņā ar
Roquette
viedokli ASV konkurences iestāžu veiktajā procedūrā un Komisijas veiktajā procedūrā bijis jautājums ne vien par vienu un to
pašu aizliegtās vienošanās veidu un vieniem un tiem pašiem autoriem, bet arī par identisku aizliegtās vienošanās īstenošanu
un identisku dalībnieku rīcību.
Lai pierādītu, ka procedūras priekšmets Eiropas un ASV iestādēs ir bijis identisks, proti, pret konkurenci vērsta pasaules
līmeņa aizliegtā vienošanās,
Roquette
atgriežas pie tās noslēgtās tiesas vienošanās (
Plea Agreement
). Šī vienošanās apliecinot, ka Savienotajās Valstīs uzliktais naudas sods attiecas ne vien uz
Roquette
rīcību Savienotajās Valstīs, bet arī uz tās rīcību Eiropas tirgū, tāpēc ka šī rīcība atspoguļoja aizliegtās vienošanās funkcionēšanu
pasaules līmenī. Šī vienošanās ir noteikusi, ka “galvenie šīs aizliegtās vienošanās noteikumi bija sadalīt tirgus daļas starp
nozīmīgiem nātrija glukonātu ražojošiem uzņēmumiem Savienotajās Valstīs un citur un noteikt un saglabāt Savienotajās Valstīs
un citur pārdotā nātrija glukonāta cenu”. Tādējādi saskaņā ar
Roquette
viedokli Savienotajās Valstīs uzliktais naudas sods nav sankcija tikai par tās rīcības ietekmi ASV tirgū, bet attiecas arī
uz tās dalību aizliegtās vienošanās īstenošanā pasaules līmenī un tātad it īpaši – Eiropas līmenī.

Roquette
uzskata, ka aizliegtās vienošanās ģeogrāfiskā definīcija pasaules līmenī tāpat izriet no aizliegtās vienošanās mērķiem, tādiem
kā informācijas par klientiem apmaiņa un pārdošanas kvotu piešķiršana pasaules līmenī, kā arī sanāksmju noturēšana visā pasaulē.
Visbeidzot, novērtējot naudas soda apmēru, kā ASV konkurences iestādēm, tā Komisijai būtu bijis jāņem vērā
Roquette
tirdzniecības apgrozījums pasaulē. Tas, ka tirdzniecības apgrozījums esot ticis ņemts vērā divreiz, lai uzliktu sankcijas
par vieniem un tiem pašiem faktiem, kā uzskata
Roquette
, esot pretrunā
ne bis in idem
un samērīguma principam.
Komisija uzskata, ka
Roquette
pamats ir noraidāms.
B –
Pirmās instances tiesas vērtējums
No judikatūras izriet, ka
ne bis in idem
princips, kam tāpat veltīts Romā 1950. gada 4. novembrī parakstītās Cilvēktiesību un pamatbrīvību aizsardzības konvencijas
7. protokola 4. pants, ir vispārējs Kopienu tiesību princips, kura ievērošanu nodrošina tiesa (Tiesas 1966. gada 5. maija
spriedums apvienotajās lietās 18/65 un 35/65
Gutmann
/EAEK Komisija,
Recueil
, 149. lpp., 172. lpp., un 2002. gada 15. oktobra spriedums apvienotajās lietās C‑238/99 P, C‑244/99 P, C‑245/99 P, C‑247/99 P,
no C‑250/99 P līdz C‑252/99 un C‑254/99
Limburgse Vinyl Maatschappij
u.c./Komisija,
Recueil
, I‑8375. lpp., 59. punkts; šajā sakarā skat. tāpat iepriekš 271. punktā minēto spriedumu lietā
Boehringer
/Komisija, 3. punkts).

Ne bis in idem
aizliedz vienu un to pašu personu sodīt vairāk nekā vienu reizi par vienu un to pašu prettiesisko rīcību, lai aizsargātu vienas
un tās pašas tiesiskās intereses. Šī principa piemērošana ir pakļauta trim kumulatīviem nosacījumiem, proti, faktu identiskums,
pārkāpēja identiskums un aizsargājamo tiesisko interešu identiskums (šajā sakarā skat. Tiesas 2004. gada 7. janvāra spriedumu
apvienotajās lietās C‑204/00 P, C‑205/00 P, C‑211/00 P, C‑213/00 P, C‑217/00 P un C‑219/00 P
Aalborg Portland
u.c./Komisija,
Recueil
, I‑123. lpp., 338. punkts).
Tādējādi judikatūra pieļauj kumulēt sankcijas: vienu – Kopienas, otru – valsts, pēc divu paralēlu procesu ar atšķirīgiem mērķiem
pastāvēšanas, kuru pieļaujamība izriet no īpašās pilnvaru sadales sistēmas starp Kopienu un dalībvalstīm aizliegto vienošanos
jautājumā. Tomēr vispārēja taisnīguma prasība nozīmē, ka, nosakot naudas soda apmēru, Komisijai ir pienākums ņemt vērā sankcijas,
kuras jau tikušas piemērotas šim pašam uzņēmumam par šo pašu faktu, ja tas attiecas uz sankcijām, kas noteiktas par vienas
dalībvalsts aizliegtās vienošanās regulējošo tiesību pārkāpumu, kurš tā rezultātā izdarīts Kopienu teritorijā (Tiesas 1969. gada
13. februāra spriedums lietā 14/68
Wilhelm
u.c.,
Recueil
, 1. lpp., 11. punkts, un iepriekš 271. punktā minētais spriedums lietā
Boehringer
/Komisija, 3. punkts; Pirmās instances tiesas 1995. gada 6. aprīļa spriedumi lietā T‑141/89
Tréfileurope
/Komisija,
Recueil
, II‑791. lpp., 191. punkts, un lietā T‑149/89
Sotralentz
/Komisija,
Recueil
, II‑1127. lpp., 29. punkts).
Ciktāl
Roquette
apgalvo, ka, uzliekot tai naudas sodu par to, ka tā bijusi aizliegtās vienošanās dalībniece, par kuru sankcijas jau bija piemērojušas
ASV iestādes, Komisija ir pārkāpusi
ne bis in idem
principu, saskaņā ar kuru tā nedrīkstēja noteikt vēl vienu sankciju tai pašai personai par to pašu aizliegto rīcību, ir jāatgādina,
ka Kopienas tiesas ir atzinušas, ka uzņēmums tiesiski būt iesaistīts divos paralēlos procesos par vienu un to pašu prettiesisko
rīcību un tādējādi tam var noteikt dubultas sankcijas: vienu – kompetentā attiecīgās dalībvalsts iestāde, otru – Kopienas
iestāde, tiktāl, ciktāl minētajiem procesiem ir atšķirīgi mērķi un pārkāptās tiesību normas nav identiskas (iepriekš 279. punktā
minētais spriedums lietā
Wilhelm
u.c., 11. punkts; iepriekš 279. punktā minētais spriedums
Tréfileurope
/Komisija, 191. punkts, un iepriekš 279. punktā minētais spriedums
Sotralentz
/Komisija, 29. punkts).
No tā izriet, ka princips
ne bis in idem
vēl jo vairāk nevar būt piemērojams tādā gadījumā kā izskatāmajā lietā, ja rūpīgās procedūras un sankcijas, kuras noteikušas
Komisija, no vienas puses, un ASV iestādes, no otras puses, acīmredzami nesasniedz vienus un tos pašus mērķus. Faktiski, ja
pirmajā gadījumā tie vērsti uz netraucētas konkurences saglabāšanu Eiropas Savienības vai EEZ teritorijā, otrajā gadījumā
attiecīgā aizsardzība attiecas uz ASV tirgu (šajā sakarā skat. Tiesas 1970. gada 15. jūlija spriedumu lietā 44/69
Buchler
/Komisija,
Recueil
, 733. lpp., 52. un 53. punkts, un Pirmās instances tiesas 1999. gada 25. marta spriedumu lietā T‑102/96
Gencor
/Komisija,
Recueil
, II‑753. lpp., 103.–106. punkts). Aizsargāto tiesisko interešu identiskuma nosacījums, kas ir nepieciešams, lai piemērotu
ne bis in idem
principu, tādējādi nav izpildīts.
Turklāt ir jāuzsver, ka
Roquette
nedz izvirza, nedz pierāda, ka pastāv tiesību princips vai norma, vai starptautisko publisko tiesību paraža, kas aizliegtu
dažādu dalībvalstu pārvaldes vai tiesu iestādēm ierosināt lietu un notiesāt vienu personu, balstoties uz vieniem un tiem pašiem
faktiem, kas ietver sekas, kas izpaužas to teritorijā vai kompetences ietvaros. Bez pierādījumiem par šādas normas vai paražas
pastāvēšanu, kas būtu saistoša Kopienai un trešām valstīm, kā, piemēram, Savienotajām Valstīm, un kas paredzētu šādu aizliegumu,
Komisijai šāda pienākuma nav.
No tā izriet, ka ir jānoraida
Roquette
arguments par
ne bis in idem
principa pārkāpumu, balstoties uz to, ka attiecīgā aizliegtā vienošanās ir bijusi notiesāšanas priekšmets ārpus Kopienu teritorijas
vai ka Komisija Lēmumā ir ņēmusi vērā
Roquette
kopējo tirdzniecības apgrozījumu, ko jau vērā bija ņēmušas ASV iestādes, lai noteiktu naudas sodus.
Ciktāl
Roquette
apgalvo, ka Komisija nav ņēmusi vērā iepriekš 271. punktā minēto spriedumu lietā
Boehringer
/Komisija, saskaņā ar kuru Komisijai esot pienākums ņemt vērā trešās valsts iestāžu noteiktās sankcijas, ja Komisijas pret
prasītāju uzņēmumu izvirzītie fakti, no vienas puses, un fakti, kurus pret to izvirzījušas šīs iestādes, ir identiski, ir
jāatgādina, ka šī sprieduma 3. punktā Tiesa ir norādījusi:
“[..] attiecībā uz jautājumu par to, vai Komisijai tāpat var būt pienākums ņemt vērā sankcijas, ko uzlikušas trešās valsts
iestādes, tai nav jālemj par to, vai attiecīgajā gadījumā Komisijas pret prasītāju izvirzītie fakti un ASV iestāžu izvirzītie
fakti ir identiski.”

Roquette
no šīs rindkopas secina, ka pretējā gadījumā Komisijai ir pienākums ņemt vērā sankcijas, kuras tai noteikušas ASV iestādes
par to, ka tā bijusi pasaules mēroga aizliegtas vienošanās par nātrija glukonātu dalībniece, kas esot bijusi tāda paša veida
aizliegtā vienošanās, kura tikusi īstenota ar tām pašam darbībām un paredzējusi dalībnieku identisku rīcību kā mērķa, tā lokalizācijas
ziņā, kā tā, pret ko vērsusies Komisija savā Lēmumā, ar kuru
Roquette
uzlikts naudas sods 10,8 miljonu EUR apmērā.
Tomēr vispirms ir jāatzīmē, ka no šī iepriekš 271. punktā minētā sprieduma lietā
Boehringer
/Komisija punkta acīmredzami izriet, ka Tiesa nebūt nav izlēmusi jautājumu par to, vai Komisijai ir pienākums ņemt vērā trešās
valsts noteiktu sankciju gadījumā, kad šīs institūcijas un minēto iestāžu pret vienu uzņēmumu izvirzītie fakti ir identiski,
bet tā ir padarījusi Komisijas un trešās valsts iestāžu inkriminētos faktus par priekšnoteikumu iepriekš minētajai iztaujāšanai.
Turklāt, otrkārt, ir svarīgi uzsvērt, ka konkrētās situācijas izvērtēšanas rezultātā rodas, no vienas puses, cieša savstarpēja
atkarība starp dalībvalstu tirgiem un kopējo tirgu un, no otras puses, īpašā pilnvaru sadalīšanas sistēma starp Kopienu un
dalībvalstīm aizliegto vienošanos jautājumā vienā un tajā pašā teritorijā, proti, kopējā tirgus teritorijā, tā kā Tiesa, atzīstot
divu procesu ierosināšanas iespējamību, ir atzinusi, ka jāņem vērā pirmais represīvais lēmums atbilstoši taisnīguma prasībai
(iepriekš 279. punktā minētais spriedums
Wilhelm
u.c., 11. punkts, un ģenerāladvokāta A. Majrā [
A. Mayras
] secinājumi iepriekš 271. punktā minētajam spriedumam lietā
Boehringer
/Komisija,
Recueil
, 1293. lpp., 1301.–1303. lpp.).
Tomēr šis acīmredzami nav tāds gadījums. Tā rezultātā, nepastāvot tieši izteiktai konvencionālajai normai, kas paredzētu Komisijai
pienākumu, nosakot naudas soda apmēru, ņemt vērā šim pašam uzņēmumam par šo pašu faktu jau noteiktās sankcijas, kuras paredzējušas
trešās valsts, piemēram, Savienoto Valstu, pārvaldes vai tiesu iestādes,
Roquette
nevar pamatoti Komisijai pārmest, ka tā izskatāmajā lietā nav ņēmusi vērā šo apgalvoto pienākumu.
Katrā gadījumā, lai gan, balstoties uz iepriekš 271. punktā minēto spriedumu lietā
Boehringer
/Komisija, būtu jāuzskata, ka taisnīguma princips uzliek Komisijai pienākumu ņemt vērā trešo valstu noteiktas sankcijas, ja
Komisijas pret vienu uzņēmumu izvirzītie fakti ir identiski faktiem, kurus pret šo pašu uzņēmumu izvirza trešās valsts iestāde,
ir jākonstatē, ka izskatāmajā lietā
Roquette
nav pierādījusi, ka ASV iestādes būtu vērsušās pret aizliegtās vienošanās piemērošanu vai sekām ārpus to teritorijas.
Faktiski attiecībā uz
Roquette
notiesāšanu Savienotajās Valstīs no vienošanās, kas noslēgta starp ASV tieslietu ministru un
Roquette
, kāda tā iesniegta Savienoto Valstu Kalifornijas Ziemeļu apgabala Apgabala tiesā [
United States District Court for the Northern District Court of California
], izriet, ka
Roquette
ir ticis uzlikts naudas sods 2,5 miljonu USD apmērā. Lai gan šis darījums atsaucas uz faktu, ka nātrija glukonāta aizliegtās
vienošanās mērķis bija nepieļaut konkurenci, nosakot un saglabājot cenu un sadalot “Savienotajās Valstīs un citur” pārdotā
nātrija glukonāta tirgus daļas, nav pierādīts, ka šis darījums, kuru apstiprinājusi ASV tiesa, bija vērsts pret aizliegtās
vienošanās piemērošanu vai sekām ārpus šīs valsts (šajā sakarā skat. iepriekš 271. punktā minēto spriedumu lietā
Boehringer
/Komisija, 6. punkts) un it īpaši – pret piemērošanu un sekām, kas konstatētas EEZ, kas turklāt acīmredzami ietilpst Komisijas
teritoriālajās pilnvarās. Turklāt nevar apstrīdēt, ka Komisija ir veikusi pati savu izmeklēšanu (Lēmuma 54.–64. apsvērums)
un pati veikusi tai iesniegto pierādījumu novērtēšanu.
Šajos apstākļos ir jānoraida iebildums par to, ka Komisija ir pārkāpusi apgalvoto pienākumu ņemt vērā trešās valsts iepriekš
noteiktās sankcijas, kā arī jānoraida
Roquette
gadījuma pēc celtais iebildums, kas saistīts ar samērīguma principa pārkāpumu, kas no tā izriet.
Ievērojot iepriekš iztirzāto, apmierināms ir tikai
Roquette
iebildums par kļūdainu naudas soda sākuma summas aprēķināšanai vērā ņemamā tirdzniecības apgrozījuma noteikšanu. Tādējādi
Pirmās instances tiesai atbilstoši tās neierobežotajai kompetencei ir jānosaka šīs kļūdas sekas.

Par neierobežotās kompetences pilnvaru izmantošanu
Vispirms Pirmās instances tiesa, balstoties uz savas neierobežotās kompetences pilnvarām, uzskata, ka, lai gan kļūda, kas
saistīta ar
Roquette
“mātes ūdeņu” tirdzniecības apgrozījuma vērā ņemšanu, aprēķinot tās naudas soda sākuma summu (skat. iepriekš 55. punktu),
esot attiecināma uz
Roquette
, ar šo apstākli nevar attaisnot, ka šis kļūdainais tirdzniecības apgrozījums ir ņemts vērā, nosakot naudas soda sākuma summu
(šajā sakarā skat. iepriekš 43. punktā minēto spriedumu lietā
Aristrain
/Komisija, 586. punkts).
No tā izriet, ka tirdzniecības apgrozījums pasaulē, kas ņemams vērā, lai noteiktu
Roquette
naudas soda sākuma summu, paaugstinājās līdz EUR 9 820 600 – EUR 12 293 620 vietā un ka tās tirgus daļa bija 17,4 % un nevis
20,96 %.
Attiecībā uz šī samazinājuma sekām Pirmās instances tiesa atgādina, ka, tā kā uzņēmumi, kuri pārkāpuši EKL 81. panta 1. punktu,
iedalīti grupās, lai noteiktu naudas soda apmēru, katras šādi identificētās grupas sliekšņa noteikšanai jābūt loģiskai un
objektīvi pamatotai (šajā sakarā skat. Pirmās instances tiesas 2002. gada 20. marta spriedumu lietā T‑23/99
LR AF 1998
/Komisija,
Recueil
, II‑1705. lpp., 298. punkts; 2003. gada 19. marta spriedumu lietā T‑213/00
CMA CGM
u.c./Komisija,
Recueil
, II‑913. lpp., 416. punkts, un 2003. gada 30. septembra spriedumu apvienotajās lietās T‑191/98, no T‑212/98 līdz T‑214/98
Atlantic Container Line
u.c./Komisija,
Recueil
, II‑3275. lpp., 1541. punkts).
Izskatāmajā lietā aizliegtās vienošanās dalībnieku iedalīšana divās kategorijās Lēmumā ir pamatota ar uzņēmumu relatīvo nozīmi
konkrētajā tirgū, kas izteikta ar tirdzniecības apgrozījumu un tirgus daļām. Uz šī pamata
Jungbunzlauer
,
Fujisawa
un
Roquette
tika ietvertas pirmajā kategorijā, pamatojot ar to, ka tās bija trīs galvenie nātrija glukonāta ražotāji un tām piederēja
pasaules tirgus daļas, kas pārsniedza 20 %.
Glucona
un
ADM
, kam piederošās tirgus daļas pārsniedza vismaz 10 %, tika ietvertas otrajā kategorijā (Lēmuma 380. un 382. apsvērums).
Pirmās instances tiesa uzskata, ka šo uzņēmumu relatīvā nozīme, izteikta tirdzniecības apgrozījuma un tirgus daļās, ir piemērots
kritērijs, lai tos iedalītu dažādās kategorijās. Šis kritērijs tomēr ir piemērojams, ievērojot samērīguma un vienlīdzīgas
attieksmes principu.
Ievērojot šos minētā principa apsvērumus, Pirmās instances tiesa uzskata, ka, ievērojot kļūdu, kas pieļauta, ņemot vērā
Roquette
tirdzniecības apgrozījumu, to nevar paturēt pirmajā kategorijā. Faktiski Pirmās instances tiesa uzskata, ka izskatāmajā lietā
tas, ka
Roquette
, kuras tirgus daļa sasniedz 17,4 % un tirdzniecības apgrozījums pēc labojumiem – EUR 9 820 600, pēc uzņēmumu iedalīšanas
dažādās kategorijās, balstoties uz to relatīvās nozīmes kritēriju, ir piemērota tāda pati sākuma summa 10 miljonu EUR apmērā
kā
Fujisawa
, kuras tirgus daļa pēc
Roquette
tirgus daļas labojumiem sasniedz 37,1 % un tirdzniecības apgrozījums – EUR 20 843 500, kamēr
ADM
, kuras tirgus daļa sasniedz 9,7 % pēc labojumiem attiecībā uz
Roquette
tirgus daļu un tirdzniecības apgrozījums – EUR 5 485 810, tiek piemērota sākuma summa 5 miljonu EUR apmērā, ir pretrunā vienlīdzīgas
attieksmes un samērīguma principam.
Šo secinājumu neliek apšaubīt Komisijas izvirzītie argumenti, ka naudas sods nav ticis aprēķināts, balstoties uz tirdzniecības
apgrozījumu. Faktiski, ja naudas soda apmērs nav ticis noteikts, tieši balstoties uz iesaistīto uzņēmumu tirdzniecības apgrozījumu,
šis tirdzniecības apgrozījums tomēr noteica naudas soda sākuma summu, kas ir izšķiroša, nosakot naudas soda galējo apmēru.
Vēl jo mazāk šo secinājumu liek apšaubīt Komisijas arguments, ka uzņēmumi ir tikuši iedalīti kategorijās, pamatojoties uz
to, ka tie bija galvenie ražotāji, un nevis pamatojoties uz to tirgus daļu, kas pārsniedz vai ir mazāka par 20 %. Faktiski,
no vienas puses, Komisija ir kļūdaini uzskatījusi, ka tās Lēmumā divas kategorijas ir rezultāts tikai trīs galveno ražotāju
kritērija piemērošanai (skat. iepriekš 296. punktu) un, no otras puses, izskatāmajā lietā klasifikāciju, balstoties tikai
uz šo kritēriju, nevar pamatot, ievērojot samērīguma un vienlīdzīgas attieksmes principus. Kas attiecas uz iepriekš 49. punktā
minēto spriedumu
Acerinox
/Komisija, uz kuru atsaukusies Komisija, Pirmās instances tiesa uzskata, ka izskatāmajā lietā tā nevarēja uz to lietderīgi
balstīties tiktāl, ciktāl iesaistītajiem uzņēmumiem piederošās tirgus daļas minētajā lietā bija šauri dispersētas, jo tās
bija starp 11 % un 18 %, kamēr izskatāmajā lietā tirgus daļas ir dispersētas starp 9,1 % un 37,1 % pēc
Roquette
tirdzniecības apgrozījuma labojumiem.
Ievērojot iepriekš iztirzāto, Pirmās instances tiesa atbilstoši savai neierobežotajai kompetencei uzskata, ka
Roquette
ir jāietver kategorijā, kas atrastos pa vidu starp Komisijas definēto pirmo un otro kategoriju, kurai sākuma summa tiek noteikta
7,5 miljonu EUR apmērā. Piemērojot Komisijas izskatāmajā lietā izmantoto metodoloģiju un citus apsvērumus,
Roquette
naudas sods tādējādi nosakāms 8,1 miljona EUR apmērā.
Tomēr Pirmās instances tiesa uzskata, ka, lai gan tas, ka šī kļūda ir piedēvējama
Roquette
, nedrīkst kavēt šīs kļūdas izlabošanu un tās seku novēršanu (skat. iepriekš 293. punktu), no tā tomēr nevar secināt, ka Pirmās
instances tiesai, izmantojot savu neierobežoto kompetenci, nav nekādā veidā jāņem vērā vainojamība šajā kļūdā, izvērtējot
šīs kļūdas sekas.
Šajā sakarā Pirmās instances tiesa atzīmē, ka savā 1999. gada 19. novembrī Komisijai adresētajā vēstulē
Roquette
ir uzsvērusi šķidrā nātrija glukonāta vai “šķidrā
GDS
” jēdziena pārprotamību. Faktiski šajā vēstulē
Roquette
norādīja, ka “nosaukums ‘šķidrais’
GDS
atbilst gan ‘mātes ūdeņiem’, kas tiek iegūti kā gala izstrādājums ‘cietā’
GDS
kristalizācijā, gan arī ‘cietā’
GDS
šķīduma izgatavošanai”.
Tālāk no šīs pašas vēstules redzams, ka
Roquette
šādi precizējusi sava šķidrā nātrija glukonāta īpatnības:
“[..]
Roquette
tāpat vērš uzmanību uz tās izstrādājuma – ‘šķidrā’
GDS
– īpatnībām salīdzinājumā ar tās konkurentu izstrādājumiem. Faktiski
Roquette
izmanto ‘cietā’
GDS
kristalizācijas paņēmienu, kura īpatnība ir tāda, ka, tā kā tiek izmantota viena fāze kristalizācijā, rodas ‘mātes ūdeņi’
(šķidrais
GDS
):
–        ļoti nozīmīgā daudzumā;
–        tādā kvalitātē, ka to ir iespējams pārdot,
–        un ar zemu pašizmaksu.
Pretēji un, cik zināms
Roquette
, tās konkurentu ražošanas procesi rada tikai nelielu daudzumu “mātes ūdeņu” tāpēc, ka tiek izmantotas vairākas fāzes kristalizācijā,
tas ir ar zemāku kvalitāti un tas nav pārdodams vai ir maz pārdodams ražošanas sektorā.
Roquette
konkurentu ‘šķidrais’
GDS
tātad drīzāk atbilst no ‘cietā’
GDS
izgatavotam šķīdumam, proti, izstrādājumam, kura pašizmaksa ir daudz augstāka.
Roquette
ražošanas process ir komercnoslēpums, tāpat kā neizbēgamā ‘šķidrā’
GDS
izgatavošana, kas – vismaz lietas faktu norises laikā – konkurentiem nebija zināmi. Šis precizējums ir ļoti nozīmīgs tiktāl,
ciktāl šīs ražošanas procesa īpatnības dēļ
Roquette
vienmēr ir iestājusies pret to, ka ar tās konkurentiem organizētās sanāksmes tiktu attiecinātas arī uz ‘šķidro’
GDS
, neraugoties uz to, ka viņi uz to uzstāja.”
Savā 1999. gada 3. maija vēstulē
Roquette
ir precizējusi, ka šīs vēstules pielikumā minētās sanāksmes tiktāl, “ciktāl tas skar
Roquette
, ir attiekušās tikai uz kristalizēto
GDS
(cieto), nevis uz šķidro
GDS
”. Savā 2000. gada 25. jūlija atbildē uz paziņojumu par iebildumiem
Roquette
tāpat ir norādījusi, ka “tās
GDS
ražošanas procesa dēļ [tā] saražo nozīmīgu daudzumu šķidrā glukonāta (vai “mātes ūdeņu”)” un ka tā “vienmēr ir iestājusies
pret to, ka šķidrais glukonāts ietilptu kvotās un, vispārīgākāk, būtu pakļauts sanāksmju laikā pieņemtajiem noteikumiem”.
Turklāt 1998. gada 12. maija
Fujisawa
Paziņojumā par sadarbību,
Fujisawa
paudusi uzskatu, ka “mātes ūdeņi” nav gala izstrādājums un tāpēc tie neietilpstot aizliegtās vienošanās piemērošanas jomā.
Visbeidzot, savās 1999. gada 3. maija un 2001. gada 21. maija vēstulēs
Roquette
ir Komisijai paziņojusi tirdzniecības apgrozījumu sadaļā “šķidrais nātrija glukonāts” pēc 1999. gada 2. marta un 2001. gada
11. maija informācijas pieprasījumiem.
Ievērojot iepriekš minēto, Pirmās instances tiesa atzīmē, ka
Roquette
Komisijai 1999. gada 19. novembra vēstulē sniegtie paskaidrojumi neļauj uztvert ekvivalenci starp
Roquette
nātrija glukonātu un “mātes ūdeņiem”. Šajā vēstulē
Roquette
, protams, uzsver, ka šķidrā nātrija glukonāta vai “šķidrā
GDS
” jēdziens varētu atbilst gan “mātes ūdeņiem”, kas iegūti kā blakus izstrādājums “‘cietā’
GDS
” kristalizācijā, gan no “‘cietā’
GDS
” izgatavotam šķidrumam un ka tā izmanto “‘cietā’
GDS
” kristalizācijas paņēmienu, kura īpatnība ir tāda, ka, tā kā tiek izmantota viena kristalizācijas fāze, rodas “mātes ūdeņi”
ievērojamā apjomā, tādā kvalitātē, ka tos ir iespējams pārdot, un ar zemu pašizmaksu, taču no tā tomēr nav saprotams, ka
Roquette
izstrādājums šķidrā veidā, kas minēts ar nosaukumu “šķidrais nātrija glukonāts” atbilst tikai tās “mātes ūdeņiem”.
Fakts, ka
Roquette
Komisijai savās 1999. gada 3. maija un 2000. gada 25. jūlija vēstulēs ir norādījusi, ka aizliegtās vienošanās sanāksmes tiktāl,
ciktāl tās skar
Roquette
, ir attiekušās tikai uz kristalizēto
GDS
(cieto), bet ne uz šķidro
GDS
, vai ka tā vienmēr ir iestājusies pret to, ka sanāksmju laikā pieņemtie noteikumi attiektos uz šķidro glukonātu, nenorāda
skaidrāk, ka
Roquette
ražotais šķidrais nātrija glukonāts ir tikai “mātes ūdeņi”.
Nepastāvot precizitātei par to, ka
Roquette
šķidrais nātrija glukonāts un “mātes ūdeņi” ir pilnīgi ekvivalenti, Komisija varēja tiesiski uzskatīt, ka
Roquette
ražoja ne vien “mātes ūdeņus”, bet arī šķidro nātrija glukonātu, kas līdzinās tās konkurentu ražotajam. Tā rezultātā Komisija
varēja tiesiski pieprasīt, lai
Roquette
iesniedz datus par tās tirdzniecības apgrozījumu, proti, tās šķidrā nātrija glukonāta tirdzniecības apgrozījumu.
Turklāt savās 1999. gada 3. maija un 2001. gada 21. maija atbildēs uz Komisijas informācijas pieprasījumiem, kas it īpaši
attiecās uz
Roquette
šķidrā nātrija glukonāta tirdzniecības apgrozījumu,
Roquette
nav precizējusi, ka tās šķidrais nātrija glukonāts pilnībā atbilst tās “mātes ūdeņu” tirdzniecības apgrozījumam.
Roquette
izvirzītais fakts, ka Komisija tai ir pieprasījusi stingri izpildīt informācijas pieprasījuma formulārus, tai neliedza novērst
Komisijas kļūdu un precizēt, ka tās šķidrā nātrija glukonāta tirdzniecības apgrozījums pilnībā atbilst tās “mātes ūdeņu” tirdzniecības
apgrozījumam. Šis secinājums vēl jo vairāk ir spēkā, ievērojot
Roquette
šķidrā nātrija glukonāta ražošanas un pārdošanas veidu, un tai būtu bijis jāapzinās, ka tā riskē radīt pārpratumu no Komisijas
puses.
Turklāt, tā kā
Roquette
var uzskatīt par lielu uzņēmumu, ir tiesa, ka tai bija zināšanas un juridiski ekonomiskā infrastruktūra, kas tai ļautu zināt,
ka tās tirdzniecības apgrozījumu varētu izmantot, aprēķinot tai uzliekamā naudas soda apmēru.
Tāpēc Komisija varēja, aprēķinot naudas sodu, balstīties uz tirdzniecības apgrozījumu, kuru
Roquette
bija paziņojusi ar virsrakstu “šķidrais nātrija glukonāts”.
Fujisawa
tās 1998. gada 12. maija paziņojumā par sadarbību ietvertais paziņojums, saskaņā ar kuru “mātes ūdeņi” nav gala izstrādājums
un nav ietverti aizliegtās vienošanās piemērošanas jomā, tikai apstiprina šīs aizliegtās vienošanās piemērošanas jomu. Pretēji
tam, ko uzskata
Roquette
, tam nav nozīmes, izlemjot jautājumu par to, vai Komisijai būtu bijis jāzina, ka
Roquette
šķidrais nātrija glukonāts atbilst “mātes ūdeņiem”.
Tādējādi šķiet, ka administratīvā procesa laikā un, konkrētāk – atbildot uz Komisijas precizējošajiem jautājumiem –
Roquette
ir pieļāvusi rupju neuzmanību, pietiekoši skaidri un nepārprotami nesniedzot informāciju par to, ka tās šķidrais nātrija glukonāts
un “mātes ūdeņi” ir viens un tas pats izstrādājums.
Pirmās instances tiesa īpaši atzīmē, ka
Roquette
savu tirdzniecības apgrozījumu pēc Komisijas 2001. gada 11. maija informācijas pieprasījuma, kas sagatavots, balstoties uz
Regulas Nr. 17 11. pantu, un kurā Komisija vērsa šī pieprasījuma adresātu uzmanību uz Regulas Nr. 17 15. pantu, ir paziņojusi
kļūdaini. Saskaņā ar šo normu Komisija, pieņemot lēmumu, var uzņēmumam uzlikt naudas sodu no EUR 100 līdz EUR 5000 apmērā,
ja šīs uzņēmums, atbildot uz Regulas Nr. 17 11. pantā paredzēto informācijas pieprasījumu, neuzmanības dēļ sniedz neprecīzu
informāciju.
Tāpēc Pirmās instances tiesa uzskata, ka, ievērojot
Roquette
rupjo neuzmanību, tiesai, ievērojot tās neierobežoto kompetenci, ir jāpalielina naudas soda apmērs par EUR 5000.
Tāpēc Pirmās instances tiesa uzskata, ka
Roquette
naudas sods palielināms līdz EUR 8 105 000.

Par pieteikumu par procesa organizatoriskajiem pasākumiem
Pēc tam, kad attiecībā uz
Jungbunzlauer
tika atcelts Lēmums, ar kuru tai bija uzlikts naudas sods 20,4 miljonu EUR apmērā par to, ka tā bijusi aizliegtās vienošanās
nātrija glukonāta sektorā dalībniece, un 2004. gada 29. septembrī tika pieņemts Lēmums attiecībā uz
Jungbunzlauer
un trim citām
Jungbunzlauer
grupas sabiedrībām, tām nosakot naudas sodu 19,04 miljonu EUR apmērā par to, ka tās bijušas aizliegtās vienošanās nātrija
glukonāta sektorā dalībnieces,
Roquette
uzskata, ka ir radies jauns fakts, kas attaisno jaunu pamatu un procesa organizatoriskos pasākumus.
Būtībā
Roquette
uzskata, ka, tā kā 2004. gada 29. septembra lēmums
Jungbunzlauer
un trim citām
Jungbunzlauer
grupas sabiedrībām noteica naudas sodu, kas bija mazāks par naudas sodu, kāds tai bija uzlikts Lēmumā, tiek pieņemts, ka
Jungbunzlauer
ir tikusi dota “otra iespēja” aizstāvēties un iesniegt jaunus argumentus.
Roquette
uzskata, ka tai nav bijusi šāda “otra iespēja”. Tādēļ tā izvirza jaunu pamatu, kas saistīts ar labas pārvaldības, vienlīdzīgas
attieksmes un aizstāvības tiesību aizsardzības principa pārkāpumu.
Lai ņemtu vērā šo jauno faktu,
Roquette
, pirmkārt, lūdz, lai, saistībā ar procesa organizatorisko pasākumu pieņemšanu, balstoties uz Reglamenta 64. panta 4. punktu,
Komisija izteiktu savu nostāju attiecībā uz
Roquette
izvirzīto jauno pamatu un atzītu Lēmumu par spēkā neesošu, ievērojot šo jauno pamatu. Pakārtoti
Roquette
lūdz Pirmās instances tiesu noteikt jebkādus citus lietderīgus pasākumus, kurus tai ļauj veikt tās Reglaments, tādus kā procesa
atsākšana vai lietu apvienošana.
Komisija apstrīd visus šos
Roquette
prasījumus.
Pirmās instances tiesa atgādina, ka no procesa organizatorisko pasākumu mērķiem, kā tie deklarēti Reglamenta 64. panta 1. un
2. punktā, izriet, ka tie ietilpst Pirmās instances tiesas procesa dažādos posmos, kuru norisi tie tiecas atvieglot. No tā
izriet, ka pēc mutvārdu procesa beigām neviens lietas dalībnieks nevar pieteikt procesa organizatorisko pasākumu noteikšanu,
ja vien Pirmās instances tiesa neizlemj atsākt mutvārdu procesu (Tiesas 1999. gada 8. jūlija spriedums lietā C‑227/92 P
Hoechst
/Komisija,
Recueil
, I‑4443. lpp., 102. un 103. punkts).
Tā rezultātā, neraugoties uz
Roquette
prasības izkārtojumu, vispirms ir jālemj par iespēju atsākt mutvārdu procesu šajā lietā.
Kā tas ir atzīts judikatūrā, Pirmās instances tiesai lūgums par mutvārdu procesa atkārtotu uzsākšanu, lai ņemtu vērā, kā apgalvots,
jaunus faktus, ir jāapmierina tikai tad, ja ieinteresētais lietas dalībnieks balstās uz tādiem faktiem, kas var būtiski ietekmēt
prāvas iznākumu, kurus tas nebūtu varējis izvirzīt pirms mutvārdu procesa pabeigšanas [Tiesas 1999. gada 8. jūlija spriedums
lietā C‑200/92 P
ICI
/Komisija,
Recueil
, I‑4399. lpp., 60. un 61. punkts, un Pirmās instances tiesas 2002. gada 25. jūnija spriedums lietā T‑311/00
British American Tobacco (Investments)
/Komisija,
Recueil
, II‑2781. lpp., 53. punkts].
Šajā sakarā Pirmās instances tiesa atzīmē, ka izskatāmajā lietā tiesvedība attiecas uz Komisijas pieņemtā Lēmuma tiesiskumu
attiecībā uz
Roquette
. Faktiski
Roquette
lūdz atcelt Lēmumu tiktāl, ciktāl ar to tai uzlikts naudas sods 10,8 miljonu EUR apmērā. Turklāt Pirmās instances tiesa norāda,
ka 2004. gada 29. septembra lēmums ir acīmredzami pieņemts vēlāk nekā Lēmums.
Kā tas atzīts judikatūrā, Kopienas tiesību akta tiesiskumu izvērtē, balstoties uz faktiskajiem un tiesiskajiem apstākļiem,
kas pastāvējuši lēmuma pieņemšanas brīdī (Tiesas 1979. gada 7. februāra spriedums apvienotajās lietās 15/76 un 16/76 Francija/Komisija,
Recueil
, 321. lpp., 7. un 8. punkts, un Pirmās instances tiesas 1996. gada 12. decembra spriedums apvienotajās lietās T‑177/94 un
T‑377/94
Altmann
u.c./Komisija,
Recueil
, II‑2041. lpp., 119. punkts). Tā rezultātā, izvērtējot šāda tiesību akta tieskumu, tiek izslēgts, ka vērā ņem apstākļus,
kas iestājušies pēc datuma, kurā Kopienas tiesību akts ir ticis pieņemts (šajā sakarā skat. 1997. gada 21. oktobra spriedumu
lietā T‑229/94
Deutsche Bahn
/Komisija,
Recueil
, II‑1689. lpp., 102. punkts un tajā minētā judikatūra). Turklāt lēmuma tiesiskums principā būtu izvērtējams, balstoties uz
faktiskiem un tiesiskiem apstākļiem, kurus norādījuši lietas dalībnieki administratīvā procesa laikā un/vai kas ietverti šajā
lēmumā. Pretējā gadījumā būtu jāapšauba paralēlums starp iepriekšējo – administratīvo procesu un vēlāko – tiesas kontroles
procesu, balstoties uz faktisko un tiesisko apstākļu identiskumu.
Tāpēc, tā kā
Roquette
izvirzītais jaunais fakts acīmredzami ir iestājies pēc Lēmuma pieņemšanas, šis fakts nevar ietekmēt šī Lēmuma spēkā esamību
(šajā sakarā skat. Pirmās instances tiesas 1998. gada 16. septembra spriedumu apvienotajās lietās T‑133/95 un T‑204/95
IECC
/Komisija,
Recueil
, II‑3645. lpp., 37. punkts). 2004. gada 29. septembra lēmums, kas pieņemts attiecībā uz
Jungbunzlauer
un tā trīs meitas sabiedrībām, nav jauns fakts, kam būtu izšķiroša ietekme uz prāvas iznākumu. Tādējādi uz šī pamata nav no
jauna jāatver process.
Šo secinājumu neliek apšaubīt fakts, ka
Roquette
tāpat lūdz grozīt Lēmumu. Protams, Pirmās instances tiesa var atbilstoši tās neierobežotajai kompetencei ņemt vērā papildu
informācijas elementus, kuri, vērtējot naudas soda apmēru, nav minēti apstrīdētajā lēmumā, ņemot vērā prasītājas izvirzītos
iebildumus (šajā sakarā skat. Pirmās instances tiesas 2003. gada 9. jūlija spriedumu lietā T‑230/00
Daesang
un
Sewon Europe
/Komisija,
Recueil
, II‑2733. lpp., 61. punkts). Tomēr, ievērojot tiesiskās drošības principu, šai iespējai principā ir jāaprobežojas ar to,
ka vērā tiek ņemti informācijas elementi par laiku pirms apstrīdētā lēmuma, kurus Komisija būtu varējusi zināt brīdī, kad
tā šo Lēmumu pieņēma. Atšķirīga pieeja nozīmētu, ka Pirmās instances tiesa aizstātu administrāciju, novērtējot jautājumu,
kas tai nebija jāpārbauda, bet tas novestu pie pilnvaru piesavināšanās un, vispārīgāk, traucētu funkciju sadales sistēmu un
institucionālo līdzsvaru starp tiesas un pārvaldes iestāžu pilnvarām. 2004. gada 29. septembra lēmuma pieņemšana pēc sava
rakstura nav tāda, kas attaisnotu izņēmumu no šiem principiem.
Roquette
nav pierādījusi, ka šim lēmumam ir izņēmuma raksturs. Tāpēc, tā kā 2004. gada 29. septembra lēmums ir pieņemts pēc Lēmuma
un nav tāds, kas attaisnotu atkāpšanos no principa, saskaņā ar kuru vērā var ņemt tikai tādus jaunus faktus, kas iestājušies
pirms Lēmuma pieņemšanas, lūgums atsākt procesu un tādējādi arī pieteikums procesa organizatorisko pasākumu noteikšanai ir
jānoraida.
Tas, ka Pirmās instances tiesa, izvērtējot apstrīdēto lēmumu, nevarēja ņemt vērā attiecīgos vēlākos faktus, nekavēja prasītāju
atsaukties uz savām tiesībām Komisijai. Faktiski nekas neliedz prasītājai formāli lūgt Komisiju atsākt administratīvo procesu,
lai pārskatītu savu sākotnējo lēmumu, un, iespējams, iesniegt prasību Pirmās instances tiesā par Komisijas noraidošu attieksmi
pret šo lūgumu.
Papildus Pirmās instances tiesa uzskata, ka, pat pieņemot, ka 2004. gada 29. septembra lēmums bija tāds, ka tas attaisnotu
izņēmumu no aizlieguma ņemt vērā papildu faktus, kas iestājušies pēc apstrīdētā lēmuma pieņemšanas, izskatāmajā, lai attaisnotu
procesa atkārtotu uzsākšanu, lietā nav izpildīts nosacījums, saskaņā ar kuru šim jaunajam elementam jābūt tādam, ka tas varētu
izšķiroši ietekmēt prāvas iznākumu (skat. iepriekš 323. punktā minēto judikatūru).
Faktiski 2004. gada 29. septembra lēmuma pieņemšana nekādi nevarēja būt labas pārvaldības, aizstāvības tiesību ievērošanas
un vienlīdzīgas attieksmes principa pārkāpums, kā to apgalvo
Roquette
.
Attiecībā uz apgalvoto labas pārvaldības principa pārkāpumu pietiek konstatēt, ka jauna lēmuma pieņemšana attiecībā uz
Jungbunzlauer
un trim pārējām
Jungbunzlauer
grupas sabiedrībām nebūtu varējusi ietekmēt labas pārvaldības prasību, kas bija jāievēro Komisijai, pieņemot Lēmumu attiecībā
uz
Roquette
. Ja, pieņemot 2004. gada 29. septembra lēmumu, būtu noticis labas pārvaldības principa pārkāpums, attiecībā uz to varētu
atsaukties vienīgi
Jungbunzlauer. Roquette
ir piesavinājusies pamatu, kuru izvirzīt nepieciešamības gadījumā var vienīgi
Jungbunzlauer
, lai izvirzītu attiecīgu iebildumu. Tādējādi šāds pamats nekādi nav apmierināms.
Tāpat attiecībā uz apgalvoto tās tiesību uz aizstāvību pārkāpumu, ievērojot, ka pieņemts jauns lēmums attiecībā uz
Jungbunzlauer
,
Roquette
savā vārdā ir vienīgi izvirzījusi iebildumu, kuru, kā apgalvots, izvirzījusi trešā persona. Šajā sakarā ir jāatgādina, ka
tiesību uz aizstāvību ievērošana prasa, lai ieinteresētajai personai būtu bijusi iespēja lietderīgi darīt zināmu tās viedokli
par to faktu, iebildumu un apstākļu esamību un atbilstību, kurus Komisija apgalvojusi attiecībā uz šo personu (Pirmās instances
tiesas 2003. gada 16. septembra spriedums apvienotajās lietās T‑5/00 un T‑6/00
Nederlandse Federatieve Vereniging voor de Groothandel op Elektrotechnisch Gebied
/Komisija,
Recueil
, II‑5761. lpp., 32. un 33. punkts). Izskatāmajā lietā nav izvirzīts neviens apstāklis, saskaņā ar kuru 2004. gada 29. septembra
lēmums ir iespaidojis Lēmumu attiecībā uz
Roquette
.
Roquette
nav iesniegusi nevienu norādi, saskaņā ar kuru pēc 2004. gada 29. septembra lēmuma pieņemšanas šo lēmumu attiecībā uz to grozītu
noteikti jauni fakti, kas tai būtu pārmesti. Šo iemeslu dēļ 2004. gada 29. septembra lēmuma pieņemšana izskatāmajā lietā nekādi
nav pārkāpusi
Roquette
tiesības uz aizstāvību.
Visbeidzot, attiecībā uz vienlīdzīgas attieksmes principa pārkāpumu par faktu, ka
Jungbunzlauer
otro reizi bija pieņēmusi nostāju par faktiem, kas tai tika pārmesti, savukārt
Roquette
– nē, ir jāatgādina, ka principā tiek prezumēts, ka institūciju pieņemtie akti ir tiesiski un, tātad, rada juridiskas sekas,
ja vien tie nav tikuši atcelti vai atsaukti (iepriekš 323. punktā minētais spriedums lietā
ICI
/Komisija, 69. punkts). Tādējādi tiek prezumēts, ka lēmums, ar kuru dalībniekam nosaka naudas sodu, ir tiesisks un rada juridiskas
sekas, sākot ar tā pieņemšanu. Un pretēji – lēmuma, ar kuru noteikts naudas sods, atsaukšanas sekas ir tādas, ka tiek izbeigtas
šī lēmuma juridiskās sekas.
No tā izriet, ka Lēmums tiktāl, ciktāl tas sākotnēji attiecās uz
Jungbunzlauer
, un jaunais 2004. gada 29. septembra lēmums, kas pieņemts attiecībā uz
Jungbunzlauer
un trim citām
Jungbunzlauer
grupas sabiedrībām, nesniedza
Jungbunzlauer
iespēju “otro reizi” pieņemt nostāju attiecībā uz tai pārmestajiem faktiem.
Jungbunzlauer
izteicās par jauno lēmumu, kas sekoja pēc pirmā lēmuma atsaukšanas, padarot šo pēdējo lēmumu par nepastāvošu. Pirmās instances
tiesa tādējādi uzskata, ka 2004. gada 29. septembra lēmuma pieņemšana nav bijusi tāda, kas radītu vienlīdzīgas attieksmes
principa pārkāpumu attiecībā uz
Roquette
.
Tā rezultātā
Roquette
prasība atsākt procesu un tādējādi pieteikumi noteikt procesa organizatoriskos pasākumus šo iemeslu dēļ arī ir noraidāmi.
Attiecībā uz
Roquette
prasību apvienot izskatāmo lietu ar lietu T‑492/04
Jungbunzlauer
u.c./Komisija Pirmās instances tiesa uzskata, ka arī šī prasība ir noraidāma, ievērojot, ka izskatāmā lieta ir gatava iztiesāšanai.

Par tiesāšanās izdevumiem
Atbilstoši Reglamenta 87. panta 2. punktam lietas dalībniekam, kuram spriedums ir nelabvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās
izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram spriedums ir labvēlīgs. Saskaņā ar šīs pašas normas 3. punkta pirmo
daļu Pirmās instances tiesa var tiesāšanās izdevumus sadalīt, ja lietas dalībniekiem spriedums ir daļēji labvēlīgs un daļēji
nelabvēlīgs vienā vai vairākās sadaļās.
Izskatāmajā lietā Komisijai spriedums nav labvēlīgs tikai attiecībā uz
Roquette
nātrija glukonāta relatīvā tirdzniecības apgrozījuma vērā ņemšanu, lai aprēķinātu
Roquette
naudas soda apmēru. Tomēr tikai
Roquette
rupjas neuzmanības rezultātā Komisija ir ņēmusi vērā kļūdainu tirdzniecības apgrozījumu. Spriedums nav labvēlīgs
Roquette
attiecībā uz visiem pārējiem tās iesniegtajiem prasījumiem.
Šādā situācijā, taisnīgi novērtējot apstākļus izskatāmajā lietā, jānospriež, ka
Roquette
jāsedz visi pašas tiesāšanās izdevumi un visi Komisijas norādītie tiesāšanās izdevumi.
Ar šādu pamatojumu
PIRMĀS INSTANCES TIESA
(trešā palāta)
nospriež:
1)
noteikt
Roquette Frères SA
naudas sodu EUR 8 105 000 apmērā;
2)
grozīt 2001. gada 2. oktobra Lēmumu C(2001) 2931 (galīgā redakcija) par EK līguma 81. panta un EEZ līguma 53. panta piemērošanas
procedūru (
COMP
/E‑1/36.756 – Nātrija glukonāts) tiktāl, ciktāl tas ir pretrunā 1. punktam;
3)
prasību pārējā daļā noraidīt;
4)
Roquette Frères SA
atlīdzina visus tiesāšanās izdevumus.
Azizi
Jaeger
Dehousse
Pasludināts atklātā tiesas sēdē Luksemburgā 2006. gada 27. septembrī.
Sekretārs

Priekšsēdētājs
E. Coulon

J. Azizi
Satura rādītājs
Prāvas rašanās fakti
Process un lietas dalībnieku prasījumi
Juridiskais pamatojums
I –  Par pārkāpuma smagumu
A –  Ievads
B –  Par tirdzniecības apjoma noteikšanu
1.  Lietas dalībnieku argumenti
2.  Pirmās instances tiesas vērtējums
C –  Par aizliegtās vienošanās konkrēto ietekmi
1.  Ievada apsvērumi
2.  Par to, ka Komisija ir izvēlējusies kļūdainu paņēmienu, lai parādītu, ka aizliegtā vienošanās ir konkrēti ietekmējusi
tirgu
a)  Lietas dalībnieku izvirzītie argumenti
b)  Pirmās instances tiesas vērtējums
3.  Par iebildumiem, kas saistīti ar Komisijas vērā ņemtajiem apstākļiem, kuri apliecina aizliegtas vienošanās īstenošanu
un sekas
a)  Par atšķirīgām aizliegtās vienošanās fāzēm
Lietas dalībnieku izvirzītie argumenti
Pirmās instances tiesas vērtējums
b)  Par aizliegtās vienošanās mērķu neīstenošanu darbības periodā
Ievads
Uzraudzības sistēma
–  Lietas dalībnieku izvirzītie argumenti
–  Pirmās instances tiesas vērtējums
Kvotas
–  Lietas dalībnieku izvirzītie argumenti
–  Pirmās instances tiesas vērtējums
Cena
–  Lietas dalībnieku izvirzītie argumenti
–  Pirmās instances tiesas vērtējums
Klientu sadale
–  Lietas dalībnieku izvirzītie argumenti
–  Pirmās instances tiesas vērtējums
c)  Par iebildumiem, kas saistīti ar aizliegtās vienošanās ietekmes vērā ņemšanu, pamatojoties uz “Roquette” mītnē iegūtajām
diagrammām
Lietas dalībnieku izvirzītie argumenti
Pirmās instances tiesas vērtējums
4.  Par iebildumiem, kas saistīti ar to, ka Komisija, vērtējot aizliegtās vienošanās ietekmi, nav ņēmusi vērā citus apstākļus
a)  Par to, ka vērā nav ņemtas tirgus īpatnības
Lietas dalībnieku izvirzītie argumenti
Pirmās instances tiesas vērtējums
b)  Pircēju viedokļa vērā neņemšana
Lietas dalībnieku izvirzītie argumenti
Pirmās instances tiesas vērtējums
c)  Aizdomu pilnās gaisotnes vērā neņemšana
Lietas dalībnieku izvirzītie argumenti
Pirmās instances tiesas vērtējums
D –  Par to, ka “Roquette” ir ierobežojusi aizliegtās vienošanās ietekmi
a)  Lietas dalībnieku izvirzītie argumenti
b)  Pirmās instances tiesas vērtējums
II –  Par pārkāpuma ilgumu
A –  Lietas dalībnieku izvirzītie argumenti
B –  Pirmās instances tiesas vērtējums
III –  Par atbildību mīkstinošiem apstākļiem
A –  Lietas dalībnieku izvirzītie argumenti
B –  Pirmās instances tiesas vērtējums
IV –  Par “Roquette” sadarbību administratīvā procesa laikā
A –  Ievads
B –  Par to, ka “Roquette” esot bijusi pirmā un vienīgā aizliegtās vienošanās dalībniece, kas iesniegusi Komisijai izšķirošus
pierādījumus Lēmuma sagatavošanai
1.  Vispārīgi jautājumi
2.  Vispārīgi apsvērumi par noteikumiem, kas ir piemērojami izskatāmajā lietā, lai novērtētu lietas dalībnieku sadarbību administratīvā
procesa laikā
a)  Lietas dalībnieku izvirzītie argumenti
b)  Pirmās instances tiesas vērtējums
3.  Par to, ka informācija, kuru Komisija ieguva pirms sadarbības ar “Roquette”, esot bijusi nepietiekama, lai pierādītu aizliegtās
vienošanās pastāvēšanu
a)  Lietas dalībnieku izvirzītie argumenti
b)  Pirmās instances tiesas vērtējums
4.  Par to, ka tikai “Roquette” iesniegtie pierādījumi esot bijuši izšķiroši, sagatavojot Lēmumu
a)  Lietas dalībnieku izvirzītie argumenti
b)  Pirmās instances tiesas vērtējums
C –  Par to, ka Komisija kļūdaini atsaukusies uz to, ka “Roquette” attiecīgos dokumentus paziņojusi tikai savā atbildē uz
informācijas pieprasījumu
1.  Lietas dalībnieku izvirzītie argumenti
2.  Pirmās instances tiesas vērtējums
V –  Par principa “ne bis in idem” pārkāpumu
A –  Lietas dalībnieku izvirzītie argumenti
B –  Pirmās instances tiesas vērtējums
Par neierobežotās kompetences pilnvaru izmantošanu
Par pieteikumu par procesa organizatoriskajiem pasākumiem
Par tiesāšanās izdevumiem
*
Tiesvedības valoda – franču.