CELEX: 62009CJ0205
Polissamarbete och straffrättsligt samarbete
Rambeslut 2001/220/RIF
Brottsoffrets ställning i straffrättsliga förfaranden
Begreppet brottsoffer
Juridisk person
Medling under straffrättsliga förfaranden
Tillämpningsföreskrifter

Begäran om förhandsavgörande avser tolkningen av artiklarna 1 a och 10.1 i rådets rambeslut 2001/220/RIF av den 15 mars 2001
om brottsoffrets ställning i straffrättsliga förfaranden (EGT L 82, s. 1) (nedan kallat rambeslutet).
Begäran har framställts i ett brottmål mot Emil Eredics och Mária  Vassne Sápi angående brott mot Europeiska gemenskapernas
finansiella intressen.

Tillämpliga bestämmelser

Unionslagstiftningen
Artikel 1 i rambeslutet har följande lydelse:
”I detta rambeslut används följande beteckningar med de betydelser som här anges:
a)
brottsoffer
: varje fysisk person som har lidit skada, inklusive fysisk och mental skada, känslomässigt lidande, materiell förlust, som
direkt förorsakats av handlingar eller underlåtelser som strider mot den straffrättsliga lagstiftningen i en medlemsstat.
…
c)
straffrättsligt förfarande
: straffrättsligt förfarande i överensstämmelse med tillämplig nationell rätt.
…
e)
medling i straffrättsliga frågor
: strävan att före eller under det straffrättsliga förfarandet finna en förhandlingslösning mellan brottsoffret och förövaren
av brottet, genom medling av en behörig person.”
I artikel 10 i rambeslutet föreskrivs följande:
”1.      Varje medlemsstat skall sträva efter att främja medling under straffrättsliga förfaranden om den anser brottet lämpligt för
denna form av åtgärd.
2.      Varje medlemsstat skall se till att det under straffrättsliga förfaranden är möjligt att ta hänsyn till varje överenskommelse
som har ingåtts mellan brottsoffret och förövaren genom medling.”

Den nationella lagstiftningen
I artikel 221/A i den ungerska straffprocesslagen (Büntető eljárási törvény, nedan kallad straffprocesslagen) föreskrivs följande:
”1.      Ett medlingsförfarande kan genomföras på begäran av den misstänkte eller brottsoffret, med deras medgivande, under straffrättsliga
förfaranden med anledning av brott mot person (kapitel XII, avsnitten I och III i strafflagen), transportsäkerhet (kapitel XIII
i strafflagen) eller egendom (kapitel XVIII i strafflagen) för vilka det föreskrivna straffet är högst fem års frihetsberövande.
2.      Medlingsförfarandet syftar till att främja gottgörelse för följderna av brottet och den misstänktes framtida laglydighet.
Under medlingsförfarandet ska det eftersträvas att den misstänkte och brottsoffret ingår en överenskommelse grundad på den
misstänktes aktiva bättring. Medling kan bara ske en gång under det straffrättsliga förfarandet.
3.      Åklagaren ska på eget initiativ eller på begäran av den misstänkte, försvararen eller brottsoffret besluta att vilandeförklara
ärendet i högst sex månader och att ett medlingsförfarande ska genomföras
a)      om åtalsunderlåtelse enligt artikel 36 i strafflagen eller obegränsad straffnedsättning kan ske,
b)      om den misstänkte erkänner gärningen under förundersökningsskedet, medger skyldigheten, och har möjligheten, att betala skadestånd
till brottsoffret för skadan eller på annat sätt gottgöra denne för följderna av brottet,
c)      om den misstänkte och brottsoffret har samtyckt till medling, och
d)      om en rättegång med hänsyn till brottets art, omständigheterna kring brottet och den misstänktes personliga omständigheter
inte är nödvändig, eller det finns skäl att tro att rätten kommer att kunna beakta dennes aktiva bättring vid påföljdsbestämningen.
…
5.      Den misstänktes och brottsoffrets utsagor om händelseförloppet som tjänar som utgångspunkt för förfarandet och som har avgetts
under medlingsförfarandet kan inte åberopas som bevisning. Utfallet av medlingsförfarandet får inte användas till nackdel
för den misstänkte.
6.      Närmare bestämmelser om medlingsförfarandet ska fastställas i särskild lag.
7.       Om medlingsförfarandet är framgångsrikt och artikel 36.1 i strafflagen är tillämplig, ska åklagaren avsluta förfarandet.
Om artikel 36.2 i strafflagen är tillämplig, ska åtal väckas. Om den misstänkte har börjat efterkomma överenskommelsen från
medlingen men detta inte påverkar möjligheten att utdöma en straffrättslig påföljd, kan åklagaren skjuta upp åtalet med ett
till två år för brott för vilka straffet är högst tre års frihetsberövande.”
I artikel 36 i den ungerska strafflagen (Büntető törvénykönyv, nedan kallad strafflagen) föreskrivs följande:
”1.      Den som inom ramen för ett medlingsförfarande ersätter brottsoffret för den skada som orsakats genom ett brott mot person
(kapitel XII, avsnitten I och III i strafflagen), transportsäkerhet (kapitel XIII i strafflagen) eller egendom (kapitel XVIII
i strafflagen), för vilket straffet är högst tre års frihetsberövande, eller på annat sätt gottgör denne för de skadliga följderna
av brottet, ska inte ådömas straff.
2.      Vad beträffar de brott som avses i punkt 1, kan straffet sättas ned utan begränsning om förövaren inom ramen för ett medlingsförfarande
ersätter brottsoffret för den skada som orsakats genom ett brott för vilket straffet är högst fem års frihetsberövande eller
på annat sätt gottgör denne för de skadliga följderna av brottet.
3.      Bestämmelserna i punkterna 1 och 2 ovan ska inte tillämpas, om förövaren
a)      har återfallit i brott vid minst två tillfällen eller har återfallit i brott av samma eller liknande slag,
b)      utförde brottet inom ramen för organiserad brottslighet,
c)      genom sitt brott har orsakat någons död,
d)      har begått ett uppsåtligt brott under en prövotid som har inneburit uppskjuten verkställighet av ett frihetsberövande straff
eller – om förövaren har dömts till ett frihetsberövande straff som ska verkställas på grund av att vederbörande har gjort
sig skyldig till ett uppsåtligt brott – innan straffet i fråga har hunnit börja verkställas, eller under en period av villkorlig
frigivning eller uppskjutet åtal.”
I artikel 314 i strafflagen föreskrivs följande:
”1.      Den person som orsakar Europeiska gemenskapernas budget skada genom en bedräglig förklaring, genom att använda en handling
med osant, oriktigt eller förfalskat innehåll, eller som på ett vilseledande sätt inte, eller endast i otillräcklig grad,
uppfyller den föreskrivna upplysningsskyldigheten beträffande
a)      stöd härrörande från fonder som förvaltas av Europeiska gemenskaperna eller i deras namn,
b)      betalningar avsedda för den budget som förvaltas av Europeiska gemenskaperna eller i dess namn
begår ett brott för vilket straffet är högst fem års frihetsberövande.
2.      Det är även belagt med straff enligt punkt 1 att i annat syfte än det godkända utnyttja
a)      ett sådant stöd som avses i punkt 1 a, eller
b)      en fördel i samband med den betalning som avses i punkt 1 b.”
Artikel 318 i strafflagen har följande lydelse:
”1.      Den som i avsikt att rättsstridigt vinna en fördel vilseleder en annan person eller låter denne fortsätta att sväva i villfarelse
om visst förhållande och därmed orsakar skada gör sig skyldig till bedrägeri.
…
4.      Brottet ska medföra ett straff om högst tre års frihetsberövande, om
a)      bedrägeriet orsakar betydande skada,
…”
Enligt artikel 138/A i strafflagen ska en skada anses vara ”betydande: om värdet överstiger 200 000 HUF men inte överstiger
2 000 000 HUF”.

Målet vid den nationella domstolen och tolkningsfrågorna
Emil Eredics, den första tilltalade i det nationella målet är rektor för den allmänna förskolan och grundskolan i Apátistvánfalva
(nedan kallad skolan). Mária Sápi Vass, den andra tilltalade i samma mål, är chef för Apátistvánfalvi Hotel Apát Kereskedelmi
és Szolgáltatási Korlátot Felelősségű Társaság (ett bolag med begränsat ansvar bildat enligt ungersk rätt, nedan kallat Hotel
Apát kft) och direktör för Hotel Apát, som drivs av Hotel Apát kft.
I det ramavtal som ingicks den 30 juni 2003 mellan skolan och den ungerska fonden till stöd för mindre projekt inom programmet
PHARE CBC (Magyarország – PHARE CBC Program Kisprojekt Alap 2001), lämnade fonden ett stöd till skolan som skulle täcka 80,15 procent
av det belopp som krävdes för att genomföra ett projekt avseende en öppen skogsstig. Projektledare var Emil Eredics.
Stödet betalades ut den 4 februari 2004. VÁTI Magyar Regionális Fejlesztési és Urbanisztikai Kiemelten Közhasznú Társaság
(ungerskt allmännyttigt bolag med ansvar för landsbygdsutveckling och stadsplanering, nedan kallat VÁTI kht) hade tillsyn
över projektet och ansvarade för bokslutet.
Enligt ett avtal som ingicks mellan Emil Eredics och Mária Sápi Vass efter ett anbudsförfarande fick den sistnämnda i uppdrag
att mot ett belopp på 1 200 000 HUF (cirka 4 270 euro) organisera, förbereda och godkänna en utbildning som förberedde för
ett grundläggande prov för svampexperter samt organisera studieresor och sammankomster.
För att styrka att avtalsförpliktelserna var uppfyllda upprättade Mária Sápi Vass, i Hotel Apát kft:s namn, en redogörelse
för avtalets genomförande. Denna översändes till Emil Eredics, som betalade slutfakturan med medel från skolans konto.
Med hänsyn till att det inte kunde fastställas att den grundkurs i mykologi som skulle hållas enligt avtalet faktiskt hade
genomförts, betraktades såväl den faktura som den liggare som hade upprättats för att styrka att avtalet genomförts som osanna.
Emil Eredics förde in de påstått osanna handlingarna i projektakten, liksom en redogörelse för en studieresa som aldrig hade
ägt rum och en utvärderingsrapport där en okänd person påstås ha förfalskat den gruppansvariges namnteckning. Han översände
akten till VÁTI kht för att styrka att förpliktelserna enligt ovannämnda avtal var uppfyllda.
Den 20 juni 2006 anmälde en privatperson Emil Eredics och Mária Sápi Vass avseende en oberättigad utbetalning på cirka 1 200 000 HUF.
Det inleddes en förundersökning. Emil Eredics hördes under denna vid flera tillfällen såsom misstänkt, men erkände inte vid
något tillfälle den påstådda gärningen.
Den 2 september 2008 väckte åklagaren vid Szombathelyi Városi Bíróság åtal vid denna domstol mot Emil Eredics och Mária Sápi
Vass. Emil Eredics åtalades i egenskap av gärningsman för brott, vid ett tillfälle, ”mot Europeiska gemenskapernas finansiella
intressen” enligt artikel 314.1 a i strafflagen.
Den 24 november 2008 erkände Emil Eredics på fråga från den hänskjutande domstolen den påstådda gärningen och begärde medling,
med målsättningen att åtalet skulle läggas ned eller att han skulle få en obegränsad straffnedsättning i enlighet med artikel 221/A
i straffprocesslagen.
Vid den muntliga förhandlingen den 9 april 2009 fann den hänskjutande domstolen att den påstådda gärningen även kunde kvalificeras
som bedrägeri. Emil Eredics vidhöll sin begäran om medling liksom sin föregående förklaring i samband därmed, angående erkännande
av gärningen.
Vid den muntliga förhandlingen den 22 april 2009 medgav VÁTI kht begäran om medling i egenskap av brottsoffer. Den hänskjutande
domstolen förklarade då det straffrättsliga förfarandet vilande till och med den 22 oktober 2009 i syfte att medlingsförfarandet
skulle äga rum.
Åklagaren överklagade nämnda beslut och gjorde därvid gällande att gärningen, med hänsyn till brottsrubriceringen i stämningsansökan,
inte ingick bland de brott för vilka medling kan ske enligt ungersk rätt. Åklagaren ansåg även att medling dessutom var uteslutet
i detta fall, eftersom Emil Eredics inte hade erkänt gärningen under förundersökningen, såsom föreskrivs i ovannämnda artikel 221/A.
Det saknade dessutom betydelse att bolaget VÁTI kht var berett att i egenskap av brottsoffer delta i medling. Det yttersta
brottsoffret var nämligen Europeiska gemenskapen, varför det inte var motiverat med medling.
Szombathelyi Városi Bíróság beslutade mot denna bakgrund att vilandeförklara målet och ställa följande tolkningsfrågor till
domstolen:
”1)      Rätten önskar få klarhet i huruvida, i det brottmål som den har att pröva, en annan person än en fysisk person kan innefattas
i begreppet brottsoffer i den mening som avses i artikel 1 a i [rambeslutet], med hänsyn till skyldigheten enligt artikel 10
i rambeslutet att främja medling mellan brottsoffer och förövare under straffrättsliga förfaranden, detta som en precisering
och komplettering av EG‑domstolens dom av den 28 juni 2007 i mål C‑467/05, Dell’Orto (REG 2007, s. I‑5557).
2)      Rätten önskar få klarhet i huruvida begreppet brott i artikel 10 i rambeslutet, enligt vilken ’[v]arje medlemsstat skall sträva
efter att främja medling under straffrättsliga förfaranden om den anser brottet lämpligt för denna form av åtgärd’, kan tolkas
så, att det avser alla brott vars lagstadgade objektiva rekvisit är väsentligen likartade.
3)      Kan formuleringen ’[v]arje medlemsstat skall sträva efter att främja medling under straffrättsliga förfaranden ...’ i artikel 10.1
i rambeslutet tolkas på så sätt att de villkor för medling som gäller för förövaren och brottsoffret kan uppfyllas åtminstone
fram till det skede då ett avgörande meddelas i första instans, det vill säga att kravet på erkännande av gärningen under
rättegången, efter det att förundersökningen är avslutad – förutsatt att övriga villkor är uppfyllda – är förenligt med skyldigheten
att främja medling?
4)      Betyder formuleringen i artikel 10.1 i [rambeslutet] att ’[v]arje medlemsstat skall sträva efter att främja medling under
straffrättsliga förfaranden om den anser brottet lämpligt för denna form av åtgärd’ att medling ska vara allmänt tillgängligt
under straffrättsliga förfaranden, förutsatt att samtliga lagstadgade villkor är uppfyllda, utan utrymme för skönsmässig bedömning.
Med andra ord, om den frågan ska besvaras jakande, är det då förenligt med bestämmelserna (kraven) i nämnda artikel 10 att
föreskriva såsom villkor för medling att ’en rättegång med hänsyn till brottets art, omständigheterna kring brottet och den
misstänktes personliga omständigheter inte är nödvändig, eller det finns skäl att tro att rätten kommer att kunna beakta dennes
aktiva bättring vid påföljdsbestämningen’?”

Prövning av tolkningsfrågorna

Den första frågan
Den nationella domstolen har ställt den första frågan för att få klarhet i huruvida artiklarna 1 a och 10 i rambeslutet ska
tolkas på så sätt att begreppet brottsoffer omfattar juridiska personer med avseende på det främjande av medling i straffrättsliga
förfaranden som föreskrivs i artikel 10.1 i rambeslutet.
I likhet med vad den ungerska, den franska och den italienska regeringen samt Europeiska gemenskapernas kommission har anfört,
har domstolen redan slagit fast att begreppet brottsoffer, såsom detta definieras i artikel 1 i rambeslutet, vid tillämpningen
av detta beslut endast avser fysiska personer, mot bakgrund av beslutets ordalydelse och allmänna systematik (se, för ett
liknande resonemang, bland annat, domen i det ovannämnda målet Dell’Orto, punkterna 53–56).
Domstolen fann sålunda i punkt 53 i domen i det ovannämnda målet Dell’Orto att det framgår av ordalydelsen i artikel 1 a i
rambeslutet – enligt vilken brottsoffer vid tillämpning av rambeslutet ska förstås som varje ”fysisk” person som har lidit
skada, inklusive fysisk och mental skada, känslomässigt lidande och materiell förlust, som direkt har förorsakats av handlingar
eller underlåtelser som strider mot den straffrättsliga lagstiftningen i en medlemsstat – att denna bestämmelse enbart avser
fysiska personer som har lidit en skada av angivet slag.
I punkterna 55 och 56 i samma dom fann domstolen att det inte föreskrivs något i övriga bestämmelser i rambeslutet som tyder
på att unionslagstiftaren har avsett att utvidga brottsofferbegreppet till att även omfatta juridiska personer vid tillämpningen
av rambeslutet. Flera bestämmelser i beslutet bekräftar tvärtom att lagstiftaren har velat att enbart fysiska personer som
lidit skada på grund av brott ska omfattas av nämnda begrepp. Domstolen nämnde härvid, förutom artikel 1 a i rambeslutet,
i vilken det avseende former av skada hänvisas till fysisk och mental skada samt känslomässigt lidande, artikel 2.1 i rambeslutet,
i vilken det föreskrivs en skyldighet för medlemsstaterna att arbeta för att garantera att brottsoffren får en behandling
som respekterar deras mänskliga värdighet, artikel 2.2 i rambeslutet, i vilken det erinras om den särskilda behandling som
särskilt utsatta brottsoffer ska få, och artikel 8.1 i rambeslutet, i vilken det föreskrivs en skyldighet för medlemsstaterna
att säkerställa ett adekvat skydd för brottsoffrens familjer eller personer som är likställda med deras familjemedlemmar.
Den omständigheten att vissa medlemsstater föreskriver medling i straffrättsliga förfaranden när offret är en juridisk person
föranleder ingen annan bedömning än den som domstolen gjorde i domen i det ovannämnda målet Dell’Orto.
Med hänsyn till att rambeslutet inte innebär någon fullständig harmonisering på det berörda området, innebär beslutet varken
något hinder eller någon skyldighet för medlemsstaterna att tillämpa bestämmelserna i detta även om brottsoffret är en juridisk
person.
Att tolka rambeslutet så, att det enbart avser fysiska personer utgör inte heller någon diskriminering av juridiska personer.
Unionslagstiftaren kunde nämligen lagenligt inrätta ett system som skyddar endast fysiska personer, eftersom dessa befinner
sig i en objektivt sett annan situation än den som juridiska personer befinner sig i, på grund av att de förstnämnda är mer
sårbara och på grund av arten av de intressen som bara kan skadas vid brott mot fysiska personer, såsom brottsoffrets liv
och fysiska integritet.
Mot bakgrund av det ovan anförda ska artiklarna 1 a och 10 i rambeslutet tolkas på så sätt att begreppet brottsoffer inte
omfattar juridiska personer med avseende på det främjande av medling i straffrättsliga förfaranden som föreskrivs i artikel 10.1
i nämnda beslut.

Den andra frågan
Domstolens behörighet
Den ungerska regeringen har påpekat att det enligt straffprocesslagen är möjligt att använda medling när brottsoffret inte
är en fysisk person. Med hänsyn till att rambeslutets tillämpningsområde dock enbart omfattar fysiska personer anser nämnda
regering att det aktuella beslutet under alla omständigheter saknar betydelse för avgörandet i målet vid den nationella domstolen.
Enligt fast rättspraxis är domstolen behörig att besvara en begäran om förhandsavgörande även om de faktiska omständigheterna
i det nationella målet inte omfattas av unionsrättens tillämpningsområde, i den mån den nationella lagstiftningen, vad gäller
lösningen av problem i situationer som inte omfattas av unionsrätten, har anpassats till den lösning som har valts i unionsrätten.
Det föreligger nämligen enligt domstolens praxis ett klart unionsrättsligt intresse av att bestämmelser i unionsrätten tolkas
på ett enhetligt sätt, oberoende av under vilka omständigheter de ska tillämpas, detta för att i framtiden undvika skilda
tolkningar (se, för ett liknande resonemang, bland annat, dom av den 17 juli 1997 i mål C‑130/95, Giloy, REG 1997, s. I‑4291,
punkterna 19–28, av den 11 oktober 2001 i mål C‑267/99, Adam, REG 2001, s. I‑7467, punkterna 23–29, av den 15 januari 2002
i mål C‑43/00, Andersen og Jensen, REG 2002, s. I‑379, punkterna 15–19, och av den 16 mars 2006 i mål C‑3/04, Poseidon Chartering,
REG 2006, s. I‑2505, punkterna 14–19).
I likhet med vad den ungerska regeringen har angett, har det genom artikel 221/A i straffprocesslagen, med verkan från och
med den 1 januari 2007 införts ett medlingsförfarande som, med avseende på de brott som nämns i denna artikel, är tillämpligt
oberoende av om brottsoffret är en fysisk eller en juridisk person.
Till följd av det ovan anförda leder den omständigheten att rambeslutet enbart avser brottsoffer som är fysiska personer inte
i sig till att domstolen saknar behörighet att besvara den andra tolkningsfrågan.
Prövning i sak
Den nationella domstolen har ställt denna fråga för att få klarhet i huruvida artikel 10 i rambeslutet ska tolkas på så sätt
att medlemsstaterna är skyldiga att medge möjlighet till medling vid alla brott där de objektiva rekvisit som föreskrivs i
den nationella lagstiftningen väsentligen motsvarar dem som gäller för de brott för vilka medling uttryckligen föreskrivs
i nämnda lagstiftning.
Förutom att artikel 34 EU överlåter åt de nationella myndigheterna att bestämma formen och tillvägagångssättet för att uppnå
målet enligt rambeslutet, innebär artikel 10 i rambeslutet endast en skyldighet för medlemsstaterna att sträva efter att främja
medling ”om [de] anser brottet lämpligt”, vilket innebär att valet av de brott vid vilka medling får ske omfattas av medlemsstaternas
skönsmässiga bedömning.
Det framgår av själva ordalydelsen i artikel 10, och av det stora utrymmet för skönsmässig bedömning som rambeslutet medger
de enskilda myndigheterna vid fastställandet av de konkreta tillvägagångssätten för att uppnå målen med beslutet (se dom av
den 9 oktober 2008 i mål  C‑404/07, Katz, REG 2008, s. I‑7607, punkt 46), att den ungerska lagstiftaren inte har överskridit
sitt utrymme för skönsmässig bedömning genom att besluta att tillämpa medlingsförfarandet enbart vid brott mot person, transportsäkerhet
och egendom, ett val som grundas främst på rättspolitiska överväganden.
Medlemsstaternas bedömningsutrymme kan visserligen begränsas av skyldigheten att använda objektiva kriterier vid fastställandet
av brottstyperna, men det finns inget som tyder på att sådana kriterier inte har använts i det nu aktuella fallet.
Med hänsyn till det ovan anförda ska artikel 10 i rambeslutet tolkas på så sätt att medlemsstaterna inte är skyldiga att medge
möjlighet till medling vid alla brott där de objektiva rekvisit som föreskrivs i den nationella lagstiftningen väsentligen
motsvarar dem som gäller för de brott för vilka medling uttryckligen föreskrivs i nämnda lagstiftning.

Den tredje och den fjärde frågan
Domstolens behörighet
I ungersk rätt föreskrivs det inte någon möjlighet till medling vid brott mot Europeiska gemenskapernas finansiella intressen.
Vidare framgår det av svaret på den andra tolkningsfrågan att rambeslutet inte kan anses innebära att medlemsstaterna är skyldiga
att – när brottsoffret är en fysisk person – föreskriva en möjlighet till medling vid brott med avseende på vilka medling
inte är möjlig enligt den nationella lagstiftningen, oavsett om de objektiva rekvisiten är desamma som dem som gäller för
brott vid vilka medling kan ske.
Med hänsyn till att medling sålunda är uppenbart omöjlig i en sådan situation som den som föreligger i det nationella målet,
saknas anledning att besvara den tredje och den fjärde frågan.

Rättegångskostnader
Eftersom förfarandet i förhållande till parterna i målet vid den nationella domstolen utgör ett led i beredningen av samma
mål, ankommer det på den nationella domstolen att besluta om rättegångskostnaderna. De kostnader för att avge yttrande till
domstolen som andra än nämnda parter har haft är inte ersättningsgilla.
Mot denna bakgrund beslutar domstolen (andra avdelningen) följande:
1)
Artiklarna 1 a och 10 i rådets rambeslut 2001/220/RIF av den 15 mars 2001 om brottsoffrets ställning i straffrättsliga förfaranden
ska tolkas på så sätt att begreppet brottsoffer inte omfattar juridiska personer med avseende på det främjande av medling
i straffrättsliga förfaranden som föreskrivs i artikel 10.1 i nämnda beslut.
2)
Artikel 10 i rambeslut 2001/220 ska tolkas på så sätt att medlemsstaterna inte är skyldiga att medge möjlighet till medling
vid alla brott där de objektiva rekvisit som föreskrivs i den nationella lagstiftningen väsentligen motsvarar dem som gäller
för de brott för vilka medling uttryckligen föreskrivs i nämnda lagstiftning.
Underskrifter
*
Rättegångsspråk: ungerska.