CELEX: 62005CJ0170
A letelepedés szabadsága
Társasági adó
Osztalékfizetés
A belföldi illetőségű társaságoknak fizetett osztalék adómentessége
A külföldi illetőségű társaságoknak fizetett osztalék után felszámított forrásadó
A kettős adóztatás elkerüléséről szó egyezmény
A forrásadó összegének valamely más tagállamban fizetendő adóba való beszámíthatósága

1       Az előzetes döntéshozatal iránti kérelem az EK 43. cikknek azon francia szabályozás szempontjából történő értelmezésére irányul,
amely a tényállás megvalósulásának idején előírta, hogy forrásadót kell kivetni a belföldi illetőségű társaság által a külföldi
illetőségű anyavállalat részére történő osztalékfizetésre, míg szinte teljes mértékben mentesítette a társasági adó alól a
belföldi illetőségű társaságok által a belföldi illetőségű anyavállalat részére fizetett osztalékot.
2       A kérelmet a Conseil d’État előtt két Franciaországban letelepedett társaság, a Denkavit France SARL (a továbbiakban: Denkavit
France) és az Agro Finances SARL (a továbbiakban: Agro Finances) által a Hollandiában letelepedett anyavállalatuk, a Denkavit
Internationaal BV (a továbbiakban: Denkavit Internationaal) részére fizetett osztalék megadóztatása tárgyában folyamatban
lévő eljárásban terjesztették elő.

Jogi háttér

A nemzeti szabályozás
3       A Code général des impôts (általános adókódex, a továbbiakban: CGI) 119a. cikke (2) bekezdésének a tényállás megvalósulása
idején hatályos szövege szerint 25%‑os mértékű forrásadót vetettek ki a belföldi illetőségű társaság által az adójogi szempontból
nem franciaországi lakóhellyel, illetve székhellyel rendelkező magánszemély, illetve jogi személy részére fizetett osztalékra.
A belföldi illetőségű társaság által a belföldi részvényeseknek fizetett osztalékot viszont egyáltalán nem terhelte forrásadó.
4       A CGI 145. és 216. cikke alapján a leányvállalat által a franciaországi székhellyel vagy állandó telephellyel rendelkező anyavállalat
számára fizetett osztalék bizonyos feltételek mellett szinte teljes mértékben mentes volt a társasági adó rendszerében. Ugyanis
5%‑os rész kivételével az osztalék nem számított bele az anyavállalat adóköteles eredményébe, és ennek megfelelően az adómentes
volt. Az 5%‑os rész továbbra is részét képezte az anyavállalat adóköteles eredményének, és a megfelelő adómérték szerint társaságiadó-köteles
volt.

A francia–holland adóegyezmény
5       A Francia Köztársaság Kormánya és a Holland Királyság Kormánya között a kettős adóztatás elkerüléséről és az adóztatás kijátszásának
megakadályozásáról a jövedelem- és a vagyonadók területén, Párizsban, 1973. március 16‑án aláírt egyezmény 10. cikkének (1) bekezdése
akként rendelkezik, hogy az osztalék, amelyet az egyik szerződő államban belföldi illetőségű társaság a másik szerződő államban
belföldi illetőségű személynek fizet, megadóztatható ebben a másik államban. Az egyezmény 10. cikke (2) bekezdésének értelmében
mindazonáltal, ha az anyavállalat a leányvállalata alaptőkéjében 25%‑os részesedéssel rendelkezik, ez az osztalék legfeljebb
5%‑os adókulccsal adóztatható meg abban a szerződő államban, amelyben az osztalékot fizető társaság belföldi illetőségű.
6       A francia–holland egyezmény 24a. cikkének (1) és (3) bekezdése szerint a Holland Királyság hozzáadhatja a holland illetőségű
személyek adóalapjához azon jövedelemtételeket, amelyek az egyezménynek megfelelően Franciaországban adókötelesek. A Holland
Királyság a Franciaországban levont adó összegével megegyező levonást biztosít az egyezmény 10. cikkének (2) bekezdése alapján
Franciaországban adóköteles jövedelemtételek tekintetében azzal, hogy a levonás összege nem haladhatja meg az e jövedelemtételek
után fizetendő holland adót.

Az alapeljárás és az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések
7       A tényállás megvalósulása idején a Denkavit Internationaal 50%‑os részesedéssel rendelkezett a Denkavit France alaptőkéjében
és 99,9%‑os részesedéssel az Agro France alaptőkéjében, amely társaság 50%‑os részesedéssel rendelkezett a Denkavit France
társaságban.
8       A későbbiekben egyesült Denkavit France és Agro Finances 1987 és 1989 között 14 500 000 FRF összegben fizetett osztalékot
a Denkavit Internationaal részére.
9       A CGI 119a. cikke (2) bekezdésének és a francia–holland egyezmény 10. cikke (2) bekezdésének együttes alkalmazásával, forrásadó
címén levonták ezen osztalék összegének 5%‑át, azaz 725 000 FRF‑ot.
10     A Tribunal administratif de Nantes (nantes-i közigazgatási bíróság) előtt benyújtott keresetet követően a Denkavit Internationaal
visszakapta a forrásadó összegét. Azonban a Cour administrative d’appel de Nantes (nantes-i közigazgatási fellebbviteli bíróság)
a Tribunal administratif de Nantes ítéletét megváltoztatva 725 000 FRF összegű adókötelezettséget állapított meg a Denkavit
Internationaal terhére.
11     A Denkavit Internationaal és a Denkavit France felülvizsgálati kérelmet nyújtott be a Conseil d’État‑hoz az utóbbi ítélet
hatályon kívül helyezése iránt. A társaságok különösen arra hivatkoztak e bíróság előtt, hogy a francia adójogi szabályozás
ellentétes az EK 43. cikkel.
12     Mivel a kérdést előterjesztő bíróság nézete szerint a szóban forgó francia szabályozásban előírt forrásadó nem az osztalékot
fizető belföldi illetőségű társaságot, hanem az osztalékban részesülő külföldi illetőségű anyavállalatot terheli, míg a belföldi
illetőségű anyavállalatot a társasági adó rendszerében szinte teljes mértékben adómentesség illeti meg a leányvállalatától
kapott osztalék tekintetében, e bíróság ezen eltérő adójogi bánásmódra tekintettel felveti, hogy objektíve összehasonlítható
helyzetben van‑e a belföldi illetőségű anyavállalat és külföldi illetőségű anyavállalat az osztalékra felszámított forrásadó
mechanizmusának szempontjából.
13     A kérdést előterjesztő bíróság szerint az a kérdés is felmerül, hogy a francia–holland egyezmény mennyiben érinti a forrásadónak
a letelepedés szabadásával való összeegyeztethetőségét.
14     Egyfelől tekintettel arra, hogy a hollandiai illetőségű anyavállalat, amely valamely francia illetőségű társaságtól osztalékot
kap, az egyezmény 24. cikke alapján fő szabály szerint beszámíthatja a Franciaországban levont adót a Hollandiában fizetendő
adó összegébe, a kérdést előterjesztő bíróság felveti, hogy tekinthető‑e a felső adókulcsot rögzítő és a forrásadónak az osztalékban
részesülő holland részvényes adójába történő beszámítását biztosító francia–holland egyezményben megengedett forrásadó olyan
módszernek, amely megosztja az osztalék adóztatását a Francia Köztársaság és a Holland Királyság között anélkül, hogy az érintené
a holland anyavállalat teljes adóterhének összegét és ezáltal e társaság letelepedési szabadságát.
15     E bíróság másfelől azt kérdezi, hogy szükséges‑e figyelembe venni azt a körülményt, hogy a hollandiai illetőségű társaság
kizárólag akkor élhet a fenti beszámítással, ha az általa Hollandiában fizetendő adó összege nagyobb, mint a francia–holland
egyezmény 24. cikke értelmében az általa igénybe vehető adólevonás összege.
16     Mivel a Conseil d’État úgy ítélte meg, hogy a fenti körülmények között a jogvita kimenetele a közösségi jog értelmezésétől
függ, felfüggesztette eljárását, és előzetes döntéshozatal céljából az alábbi kérdéseket terjesztette a Bíróság elé:
„1)      A letelepedés szabadságának elve alapján kifogásolható‑e az olyan szabály, amely a Franciaországban illetőséggel nem rendelkező
anyavállalatra, az osztalékfizetés jogosultjára hárítja az adózás terhét, míg a Franciaországban illetősséggel rendelkező
anyavállalatokat e teher alól mentesíti?
2)      Önmagában a letelepedés szabadságának elve alapján kifogásolható‑e a forrásadózás ilyen szabálya, vagy mivel Franciaország
és valamely másik tagállam között a forrásadó kivetését lehetővé tévő adóegyezmény akként rendelkezik, hogy e másik tagállamban
beszámítható a fizetendő adóba a kifogásolt szabály szerint viselendő adóteher, figyelembe kell‑e venni ezen egyezményt annak
megítélése során, hogy e rendelkezés összhangban van‑e a letelepedés szabadságának elvével?
3)      Feltéve, hogy a második kérdésben ismertetett két lehetőség közül a másodikat kell elfogadni, a fent említett egyezmény létezése
elegendő‑e ahhoz, hogy a kifogásolt szabályt a vállalkozásokra következményekkel nem járó olyan mechanizmusnak lehessen tekinteni,
amely a két érintett tagállam között megosztja az adóztatást, vagy tekintettel azon körülményre, hogy a Franciaországban illetőséggel
nem rendelkező anyavállalat számára lehetetlen az ezen egyezményben előírt beszámítás érvényesítése, úgy kell‑e tekinteni,
hogy e szabály nem egyeztethető össze a letelepedés szabadságának elvével?”

Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésekről
17     Előzetesen meg kell jegyezni, hogy az alapeljárás a különböző tagállamok anya- és leányvállalatai esetében alkalmazandó adóztatás
közös rendszeréről szóló, 1990. július 23‑i 90/435/EGK tanácsi irányelv (HL L 225., 6. o.; magyar nyelvű különkiadás: 9. fejezet,
1. kötet, 147. o.) elfogadása előtt megtörtént eseményekre vonatkozik. Közvetkezésképpen az előzetes döntéshozatalra előterjesztett
kérdésekre adandó válaszok kizárólag az EK‑Szerződés vonatkozó rendelkezésein alapulnak.

Az első kérdésről
18     A kérdést előterjesztő bíróság az első kérdésével lényegében azt kívánja megtudni, hogy ellentétes‑e az EK 43. cikkel az a
nemzeti szabályozás, amely adót vet ki a belföldi illetőségű leányvállalatok által valamely más tagállamban letelepedett anyavállalataik
részére fizetett osztalékra, míg szinte teljes mértékben mentesíti ezen adó alól a belföldi illetőségű anyavállalatokat. Az
első kérdést tehát úgy kell érteni, hogy az kiterjed az EK 48. cikkre is.
19     Előzetesen emlékeztetni kell arra, hogy az állandó ítélkezési gyakorlat szerint a közvetlen adók ugyan a tagállamok hatáskörébe
tartoznak, azonban azok a közösségi jog tiszteletben tartásával kötelesek gyakorolni e hatáskörüket (a C‑279/93. sz. Schumacker‑ügyben
1995. február 14‑én hozott ítélet [EBHT 1995., I‑225. o.] 21. pontja; a C‑264/96. sz. ICI‑ügyben 1998. július 16‑án hozott
ítélet [EBHT 1998., I‑4695. o.] 19. pontja és a C‑471/04. sz., Keller Holding ügyben 2006. február 23‑án hozott ítélet [EBHT 2006.,
I‑2107. o.] 28. pontja), valamint kötelesek tartózkodni az állampolgárság alapján történő bármilyen hátrányos megkülönböztetéstől
(a C‑80/94. sz. Wielockx‑ügyben 1995. augusztus 11‑én hozott ítélet [EBHT 1995., I‑2493. o.] 16. pontja; a C‑311/97. sz.,
Royal Bank of Scotland ügyben 1999. április 29‑én hozott ítélet [EBHT 1999., I‑2651. o.] 19. pontja és a C‑397/98. és C‑410/98. sz.,
Metallgesellschaft és társai egyesített ügyekben 2001. március 8‑án hozott ítélet [EBHT 2001., I‑1727. o.] 37. pontja).
20     A letelepedés szabadsága, amelyet az EK 43. cikk elismer a Közösség állampolgárai számára, és amely magában foglalja a jogot
a gazdasági tevékenység önálló vállalkozóként történő megkezdésére és folytatására, vállalkozások alapítására és irányítására
a letelepedés országának joga által a saját állampolgáraira előírtakkal azonos feltételek szerint, az EK 48. cikknek megfelelően
magában foglalja, hogy a valamely tagállam jogszabályai alapján létrehozott olyan társaságok, amelyek létesítő okirat szerinti
székhelye, központi ügyvezetése vagy üzleti tevékenységének fő helye a Közösség területén található, jogosultak tevékenységüket
az érintett tagállamban leányvállalat, fióktelep vagy képviselet útján gyakorolni (a C‑307/97. sz., Saint‑Gobain ZN ügyben
1999. szeptember 21‑én hozott ítélet [EBHT 1997., I‑6161. o.] 35. pontja és a fent hivatkozott Keller Holding ügyben hozott
ítélet 29. pontja).
21     A letelepedés szabadságával szembeni korlátozások eltörlése kiterjed azon korlátozásokra is, amelyek képviseleteknek, fióktelepeknek
vagy leányvállalatoknak valamely tagállam más tagállamban letelepedett állampolgárai által történő alapítására vonatkoznak
(a 270/83. sz., Bizottság kontra Franciaország ügyben 1986. január 28‑án hozott ítélet [EBHT 1986., 273. o.] 13. pontja és
a fent hivatkozott Royal Bank of Scotland ügyben hozott ítélet 22. pontja).
22     A Bíróság fontosnak tartja kiemelni, hogy a természetes személyek állampolgárságához hasonlóan a társaságok esetén az EK 48. cikk
szerinti székhely alapján állapítható meg, hogy a társaságok mely tagállam jogrendje alá tartoznak (lásd a fent hivatkozott
Metallgesellschaft és társai ügyben hozott ítélet 42. pontját és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlatot). Kiüresítené az
EK 43. cikket annak elfogadása, ha a belföldi illetőségű leányvállalat letelepedése szerinti tagállam tetszése szerint eltérő
bánásmódban részesíthetné e leányvállalatokat azon az alapon, hogy az anyavállalatuk székhelye valamely másik tagállamban
található (lásd e tekintetben a fent hivatkozott Bizottság kontra Franciaország ügyben hozott ítélet 18. pontját; a C‑330/91. sz.
Commerzbank‑ügyben 1993. július 13‑án hozott ítélet [EBHT 1993., I‑4017. o.] 13. pontját; a Metallgesellschaft és társai ügyben
hozott ítélet 42. pontját és a C‑446/03. sz., Marks & Spencer ügyben 2005. december 13‑án hozott ítélet [EBHT 2005., I‑10 837. o.]
37. pontját). A letelepedés szabadsága így biztosítja a nemzeti bánásmód kedvezményét a leányvállalat letelepedése szerinti
tagállamban, megtiltva a társaságok székhelye alapján történő bármilyen, még a legcsekélyebb hátrányos megkülönböztetést is
(lásd e tekintetben a fent hivatkozott Bizottság kontra Franciaország ügyben hozott ítélet 14. pontját és a fent hivatkozott
Saint-Gobain ZN ügyben hozott ítélet 35. pontját).
23     A Bíróság már kétségtelenül kimondta, hogy az adózók lakóhelye az adójogban olyan ismérv lehet, amely igazolhatja a belföldi
és a külföldi illetőségű adózók közötti eltérő bánásmódot megvalósító nemzeti szabályokat.
24     A belföldi és a külföldi illetőségű adózók közötti eltérő bánásmód tehát önmagában nem minősül az EK‑Szerződés szerinti hátrányos
megkülönböztetésnek (lásd a fent hivatkozott Wielockx‑ügyben hozott ítélet 19. pontját).
25     A Szerződés szerinti hátrányos megkülönböztetésnek kell azonban minősíteni az adózók e két csoportja közötti eltérő bánásmódot
abban az esetben, ha a helyzetükben objektíve nem áll fenn semmilyen olyan különbség, amely megalapozhatja az eltérő bánásmódot
(lásd e tekintetben a fent hivatkozott Schumacker‑ügyben hozott ítélet 36‑38. pontját és a fent hivatkozott Royal Bank of
Scotland ügyben hozott ítélet 27. pontját).
26     A jelen ügyben az alapeljárásban felmerült nemzeti szabályozás, függetlenül a francia–holland egyezményben foglaltaktól, eltérő
adójogi bánásmódban részesíti a leányvállalat által az anyavállalat részére juttatott osztalékot aszerint, hogy az utóbbi
belföldi vagy külföldi illetőségű.
27     Ugyanis a kapott osztalék szinte teljes mértékben adómentes a belföldi illetőségű anyavállalatok számára, ezzel szemben a
külföldi illetőségű anyavállalatok a fizetett osztalék összegének 25%‑ában megállapított forrásadót kötelesek fizetni.
28     Ezért a belföldi illetőségűek részére fizetett osztaléktól eltérően a külföldi illetőségű anyavállalatok részére fizetett
osztalék sorozatos adózás alá esik a francia szabályozás alapján, amennyiben – amint azt a főtanácsnok az indítványának 16‑18. pontjában
megjegyezte – az osztalékot először az osztalékot fizető belföldi illetőségű leányvállalatra kivetett társasági adó, másodszor
pedig az ezen osztalékban részesülő külföldi illetőségű anyavállalat által viselendő forrásadó formájában terheli adó.
29     Az anyavállalatok között a székhely alapján az osztalék tekintetében alkalmazott ilyen eltérő adójogi bánásmód korlátozza
a letelepedés szabadságát, ami főszabály szerint tilos az EK 43. cikk és az EK 48. cikk alapján.
30     A szóban forgó adójogi intézkedés ugyanis kevésbé vonzóvá teszi a más tagállamokban letelepedett társaságok számára, hogy
letelepedési szabadságukat gyakorolják, aminek folytán e társaságok lemondhatnak arról, hogy leányvállalatot alapítsanak vagy
tartsanak fenn az ezen intézkedést hozó tagállamban (lásd e tekintetben a C‑324/00. sz. Lankhorst-Hohorst-ügyben 2002 december
12‑én hozott ítélet [EBHT 2002., I‑11 779. o.] 32. pontját és a fent hivatkozott Keller Holding ügyben hozott ítélet 35. pontját).
31     A francia kormány azonban előadja, hogy azon külföldi illetőségű anyavállalatok számára is elérhető az osztalék szinte teljes
adómentessége, amelyek állandó telephellyel rendelkeznek Franciaországban. Márpedig a forrásadóra vonatkozó olyan szabály
alkalmazása szempontjából, amely jelen ügyben is felmerült, a Franciaországban állandó telephellyel nem rendelkező külföldi
illetőségű anyavállalatok helyzete nem hasonlítható az e tagállamban állandó telephellyel rendelkező belföldi, illetve külföldi
illetőségű anyavállalatokéhoz.
32     A francia kormány ehhez hozzáfűzi, hogy a területiség elvének megfelelően a belföldi illetőségű leányvállatok által a Franciaországban
állandó telephellyel nem rendelkező külföldi illetőségű anyavállalatok részére fizetett osztalék adómentessége lehetővé tenné,
hogy azok teljes mértékben elkerüljék e jövedelem adóztatását, akár Franciaországban, akár Hollandiában, és megkérdőjelezné
az adóztatási joghatóság megosztását a Francia Köztársaság és a Holland Királyság között.
33     Ezen érveknek nem lehet helyt adni.
34     Az igaz, hogy az adott tagállam által a belföldi illetőségű társaság által felosztott nyereség sorozatos, illetve kettős adóztatásának
elkerülése, illetve mérséklése érdekében hozott intézkedések szempontjából az osztalékban részesülő belföldi illetőségű részvényesek
helyzete nem feltétlenül hasonlítható a másik tagállamban illetőséggel rendelkező osztalékban részesülő részvényesek helyzetéhez
(lásd e tekintetben a C‑374/04. sz., Test Claimants in Class IV of the ACT Group Litigation ügyben 2006. december 12‑én hozott
ítélet [az EBHT‑ban még nem tették közzé] 57‑65. pontját).
35     Mindenesetre amint valamely tagállam egyoldalúan vagy egyezmények útján jövedelemadót vet ki a belföldi illetőségű társaságok
által nemcsak a belföldi, hanem a külföldi illetőségű részvényeseknek fizetett osztalékra is, ezen külföldi illetőségű részvényesek
helyzete hasonló a belföldi illetőségű részvényesek helyzetéhez (lásd a fent hivatkozott Test Claimants in Class IV of the
ACT Group Litigation ügyben hozott ítélet 68. pontját).
36     Ami a jelen ügyben a belföldi illetőségű leányvállalatok által fizetett osztalék Franciaországban történő adóztatását illeti,
az osztalékban részesülő anyavállalatok hasonló helyzetben vannak, függetlenül attól, hogy belföldi illetőségű anyavállalatként,
vagy külföldi illetőségű, de állandó telephellyel rendelkező anyavállalatként, vagy akár Franciaországban állandó telephellyel
nem rendelkező külföldi illetőségű anyavállalatként kapják‑e ezen osztalékot. Ugyanis ezen esetek mindegyikében a Francia
Köztársaság adót vet ki valamely belföldi illetőségű társaságtól kapott osztalékra.
37     E tekintetben úgy kell tekinteni, hogy a belföldi illetőségű anyavállalatok részére az osztalék tekintetében biztosított adómentesség
célja, hogy elkerülje annak a nyereségnek a sorozatos adóztatását, amelyet a leányvállalatok osztalék formájában juttatnak
az anyavállalataik részére. Amint azt a főtanácsnok az indítványának 22. pontjában kifejtette, mivel a Francia Köztársaság
úgy döntött, hogy kivonja a belföldi illetőségű személyeket ezen adóztatás alól, a külföldi illetőségű személyekre is ki kell
terjesztenie e kedvezményt, amennyiben az e külföldi illetőségű személyekre vonatkozó hasonló adóztatás e tagállam adóztatási
jogának e személyekkel szembeni gyakorlásából ered (lásd e tekintetben a fent hivatkozott Test Claimants in Class IV of the
ACT Group Litigation ügyben hozott ítélet 70. pontját).
38     Ilyen összefüggésben nem igazolja a belföldi illetőségű leányvállalatok által kizárólag a Franciaországban állandó telephellyel
nem rendelkező külföldi illetőségű anyavállalatok részére fizetett osztalékra vonatkozó forrásadó mechanizmusát az, hogy meg
kell akadályozni, hogy e társaságok Franciaországban és Hollandiában teljes mértékben elkerüljék e jövedelem adóztatását,
mivel a belföldi illetőségű anyavállalatokat a későbbiekben sem terheli adókötelezettség az osztalék után.
39     Azzal, hogy az alapügyben felmerült nemzeti szabályozás nem részesíti a belföldi illetőségű társaságok részére biztosított
előnyösebb nemzeti adójogi bánásmódban a külföldi illetőségű társaságokat, az a Szerződéssel összeegyeztethetetlen intézkedésnek
minősül, mivel súlyosabb adóterhet állapít meg a belföldi illetőségű leányvállalatok által a holland anyavállalatok számára
fizetett osztalékra, mint a francia anyavállalatok számára fizetett ugyanilyen osztalékra.
40     Mivel a francia kormány nem adott elő egyéb indokokat álláspontja alátámasztására, meg kell állapítani, hogy az alapügyben
felmerült nemzeti intézkedések az EK 43. cikkel és az EK 48. cikkel ellentétes hátrányos megkülönböztetést valósítanak meg
a Franciaországban, illetve a valamely más tagállamban székhellyel rendelkező anyavállalatok között.
41     Következésképpen az első kérdésre azt a választ kell adni, hogy az EK 43. cikkel és az EK 48. cikkel ellentétes az olyan nemzeti
szabályozás, amely hátrányos megkülönböztetést alkalmazva korlátozza a letelepedés szabadságát azzal, hogy a külföldi illetőségű
anyavállalatra hárítja az osztalék adózásának terhét, míg szinte teljes mértékben mentesíti e teher alól a belföldi illetőségű
anyavállalatokat.

A második és a harmadik kérdésről
42     A kérdést előterjesztő bíróság második és harmadik kérdésével, amelyeket célszerű együttesen megvizsgálni, lényegében azt
kívánja megtudni, hogy eltérő választ kell‑e adni az első kérdésre akkor, ha a hollandiai illetőségű anyavállalat a francia–holland
egyezmény alapján fő szabályként beszámíthatja az e tagállamban fizetendő adójába a Franciaországban kivetett adót, aminek
folytán a forrásadó pusztán az adóztatási joghatóság tagállamok közötti megosztásának eszköze, amely még akkor sem kifogásolható
az EK 43. cikk és az EK 48. cikk szempontjából, ha a hollandiai illetőségű anyavállalat számára lehetetlen az adó egyezmény
szerinti beszámítása.
43     E tekintetben először is emlékeztetni kell arra, hogy a kettős adóztatás elkerülésére vonatkozó közösségi harmonizációs intézkedések,
illetve a valamennyi tagállam között az EK 293. cikkének második franciabekezdése alapján kötött egyezmény hiányában a tagállamok
továbbra is hatáskörrel rendelkeznek a jövedelemadóztatás szempontjainak meghatározására annak érdekében, hogy adott esetben
egyezmény útján kiküszöböljék a kettős adóztatást. Ezen összefüggésben a tagállamok a kettős adóztatás elkerülése érdekében
kötött kétoldalú egyezmények keretei között szabadon rögzíthetik a kapcsolási pontokat az adóztatási joghatóság megosztása
céljából (lásd e tekintetben a fent hivatkozott Saint‑Gobain ZN ügyben hozott ítélet 57. pontját és a C‑265/04. sz. Bouanich‑ügyben
2006. január 19‑én hozott ítélet [EBHT 2006., I‑923. o] 49. pontját).
44     Mindazonáltal, ami az ily módon megosztott adóztatási jog gyakorlását illeti – a jelen ítélet 19. pontjában felidézett elvre
figyelemmel – a tagállamok nem tekinthetnek el a közösségi szabályok tiszteletben tartásától (a fent hivatkozott Saint-Gobain
ZN ügyben hozott ítélet 58. pontja). Ennek körében az adóztatási joghatóság megosztása különösen nem teszi lehetővé a tagállamok
számára, hogy a közösségi szabályokkal ellentétes hátrányos megkülönböztetést vezessenek be (a fent hivatkozott Bouanich‑ügyben
hozott ítélet 50. pontja).
45     Mivel a francia–holland egyezményből következő adózási szabályok a kérdést előterjesztő bíróság által előadottaknak megfelelően
részét képezik az alapügyben irányadó jogi szabályozásnak, a Bíróságnak a jelen ügyben figyelembe kell azt vennie annak érdekében,
hogy a közösségi jog hasznos értelmezését tudja adni a nemzeti bíróság számára (lásd e tekintetben a C‑319/02. sz. Manninen‑ügyben
2004. szeptember 7‑én hozott ítélet [EBHT 2004., I‑7477. o.] 21. pontját; a fent hivatkozott Bouanich‑ügyben hozott ítélet
51. pontját és a fent hivatkozott Test Claimants in Class IV of the ACT Group Litigation ügyben hozott ítélet 71. pontját).
46     Ami a francia–holland egyezményből következő adójogi bánásmódot illeti, emlékeztetni kell arra, hogy az olyan külföldi illetőségű
társaság, mint a Denkavit Internationaal, az egyezmény alapján fő szabályként beszámíthatja a Hollandiában fizetendő adójába
a Franciaországból származó osztalékra kivetett 5%‑os forrásadót. A beszámítani kívánt összeg azonban nem haladhatja meg az
osztalék után az alapesetben fizetendő holland adó összegét. Márpedig kétségtelen, hogy a Holland Királyság mentesíti a holland
anyavállalatokat a külföldről, így a Franciaországból származó osztalék adója alól, aminek folytán nem vehető igénybe adólevonás
a francia forrásadó után.
47     Meg kell tehát állapítani, hogy a francia–holland egyezmény és a vonatkozó holland szabályozás együttes alkalmazása nem képes
semlegesíteni a letelepedés szabadságának az első kérdésre adott válaszban kifejtett korlátozását.
48     Ugyanis a francia–holland egyezmény és a vonatkozó holland szabályozás alapján a Hollandiában letelepedett olyan anyavállalatok,
amelyek a Franciaországban székhellyel rendelkező leányvállalatuktól kapnak osztalékot, igaz a fenti egyezmény alapján az
érintett osztalék összegének 5%‑ában korlátozva, forrásadó alá tartoznak, míg a jelen ítélet 4. pontjában kifejtettek szerint
a Franciaországban letelepedett anyavállalat szinte teljes mértékben adómentes.
49     Az ezen egyezményből és szabályozásból következő eltérő adójogi bánásmód, függetlenül annak terjedelmétől, hátrányosan megkülönbözteti
az anyavállalatokat azok székhelye alapján, ami összeegyeztethetetlen a Szerződés által szavatolt letelepedés szabadságával.
50     Ugyanis EK 43. cikk a letelepedés szabadságának még a kis terjedelmű és csekély jelentőségű korlátozását is tiltja (lásd e
tekintetben a fent hivatkozott Bizottság kontra Franciaország ügyben hozott ítélet 21. pontját; a C‑34/98. sz., Bizottság
kontra Franciaország ügyben 2000. február 15‑én hozott ítélet [EBHT 2000., I‑995. o.] 49. pontját és a C‑9/02. sz., De Lasteyrie
du Saillant ügyben 2004. március 11‑én hozott ítélet [EBHT 2004., I‑2409. o] 43. pontját).
51     A francia kormány e tekintetben előadja, hogy a nemzetközi adójogban kidolgozott elvek alapján és a francia–holland egyezményben
foglaltaknak megfelelően nem az adózó adóköteles jövedelmének keletkezési helye szerinti állam, hanem az adózó lakóhelye (székhelye)
szerinti állam feladata a kettős adóztatás hatásainak orvoslása.
52     Ezen érvelésnek nem lehet helyt adni, mivel az a jelen összefüggésben irreleváns.
53     A Francia Köztársaság ugyanis nem hivatkozhat a francia–holland egyezményre annak érdekében, hogy kivonja magát a Szerződésből
eredő kötelezettségei alól (lásd e tekintetben a fent hivatkozott Bizottság kontra Franciaország ügyben 1986. január 28‑án
hozott ítélet 26. pontját).
54     Márpedig a francia–holland egyezmény és a vonatkozó holland szabályozás együttes alkalmazása nem teszi lehetővé a sorozatos
adóztatás elkerülését, amely a belföldi illetőségű anyavállalattól eltérően vonatkozik a külföldi illetőségű anyavállalatra,
és ezért a jelen ítélet 46‑48. pontjában megállapítottaknak megfelelően nem képes semlegesíteni a letelepedés szabadságának
az első kérdésre adott válaszban kifejtett korlátozását.
55     Ugyanis – ahogyan az a jelen ítélet 36. pontjában szerepel – a belföldi illetőségű anyavállalatok igénybe vehetik a sorozatos
adóztatás elkerülését lehetővé tevő adózási rendszert, ezzel szemben a külföldi illetőségű anyavállalatok a Franciaországban
letelepedett leányvállalatok által fizetett osztalékra vonatkozó ezen adóztatás alá tartoznak.
56     A második és a harmadik kérdésre tehát azt a választ kell adni, hogy az EK 43. cikkel és az EK 48. cikkel még abban az esetben
is ellentétes az a nemzeti szabályozás, amely kizárólag a külföldi illetőségű anyavállalatok számára írja elő a belföldi illetőségű
leányvállalataik által fizetett osztalék forrásadó útján történő adóztatását, ha a szóban forgó tagállam és valamely másik
tagállam közötti adóegyezmény, amely megengedi e forrásadó alkalmazását, lehetővé teszi a fenti nemzeti szabályozás alkalmazása
következtében viselt adótehernek az e másik tagállamban fizetendő adóba történő beszámítását, azonban az anyavállalat számára
lehetetlen ezen adónak az egyezmény szerinti beszámítása e másik tagállamban.

A költségekről
57     Mivel ez az eljárás az alapeljárásban részt vevő felek számára a kérdést előterjesztő bíróság előtt folyamatban lévő eljárás
egy szakaszát képezi, ez a bíróság dönt a költségekről. Az észrevételeknek a Bíróság elé terjesztésével kapcsolatban felmerült
költségek, az említett felek költségeinek kivételével, nem téríthetők meg.
A fenti indokok alapján a Bíróság (első tanács) a következőképpen határozott:
1)
Az EK 43. cikkel és az EK 48. cikkel ellentétes az olyan nemzeti szabályozás, amely hátrányos megkülönböztetést alkalmazva
korlátozza a letelepedés szabadságát azzal, hogy a külföldi illetőségű anyavállalatra hárítja az osztalék adózásának terhét,
míg szinte teljes mértékben mentesíti e teher alól a belföldi illetőségű anyavállalatokat.
2)
Az EK 43. cikkel és az EK 48. cikkel még abban az esetben is ellentétes az a nemzeti szabályozás, amely kizárólag a külföldi
illetőségű anyavállalatok számára írja elő a belföldi illetőségű leányvállalataik által fizetett osztalék forrásadó útján
történő adóztatását, ha a szóban forgó tagállam és valamely másik tagállam közötti adóegyezmény, amely megengedi e forrásadó
alkalmazását, lehetővé teszi a fenti nemzeti szabályozás alkalmazása következtében viselt adótehernek az e másik tagállamban
fizetendő adóba történő beszámítását, azonban az anyavállalat számára lehetetlen ezen adónak az egyezmény szerinti beszámítása
e másik tagállamban.
Aláírások
*
Az eljárás nyelve: francia.