CELEX: 62005CJ0375
Veise- ja vasikaliha
Ammlehmade pidamiseks makstav lisatasu

Eelotsusetaotlus käsitleb nõukogu 27. juuni 1968. aasta määruse (EMÜ) nr 805/68 veise- ja vasikalihaturu ühise korralduse kohta (
EÜT L 148, lk 24
), muudetud nõukogu 18. novembri 1996. aasta määrusega (EÜ) nr 2222/96 (edaspidi „määrus nr 805/68”), artikli 4a kolmanda taande punkti ii, mis käsitleb ammlehmade asendamist, tõlgendamist ning samuti komisjoni 23. detsembri 1992. aasta määruse (EMÜ) nr 3886/92, millega kehtestatakse määrusega nr 805/68 ette nähtud lisatasukavade üksikasjalikud rakenduseeskirjad ja tühistatakse määrused (EMÜ) nr 1244/82 ja (EMÜ) nr 714/89 (
EÜT L 391, lk 20
), muudetud komisjoni 2. detsembri 1996. aasta määrusega (EÜ) nr 2311/96 (
EÜT L 313, lk 9
; edaspidi „määrus nr 3886/92”), artikli 33 lõigete 2 ja 4, mis käsitlevad lisatasu saamise õiguste tagasisuunamist riigi varudesse, tõlgendamist.
See taotlus esitati E. Geutingi ja Direktor der Landwirtschaftskammer Nordrhein-Westfalen für den Bereich Landwirtschaft’i (Nordrhein-Westfaleni põllumajanduskoja põllumajandusosakonna juhataja), hiljem Direktor der Landwirtschaftskammer Nordrhein-Westfalen (Nordrhein-Westfaleni põllumajanduskoja juhataja) vahelise kohtuvaidluse raames, mis käsitles E. Geutingi poolt esitatud taotlust ammlehmade eest makstava lisatasu saamiseks 1998. turustusaastaks.
Õiguslik raamistik
Määruse nr 805/68 artikli 4a kolmas taane määratleb „ammlehma” mõiste järgmiselt:
„i)
lihalehm või lihatõuga ristamisel saadud lehm, kes kuulub lihatootmiseks peetavate vasikatega samasse karja
ja
ii)
tiine mullikas, kes vastab samadele tingimustele ja asendab ammlehma.”
[mitteametlik tõlge]
Määruse nr 805/68 artikli 4d lõike 5 esimene lõik sätestab:
„Lisatasu ammlehma eest määratakse tootjale, kes ei tarni oma talumajapidamisest piima ega piimatooteid 12 kuu jooksul alates taotluse esitamise päevast ning kes peab alates taotluse esitamise päevast vähemalt kuue järjestikuse kuu jooksul sellist arvu ammlehmi, mis on vähemalt võrdne loomade arvuga, kelle eest on lisatasu taotletud.”
[mitteametlik tõlge]
Määruse nr 805/68 artikli 4f lõiked 1, 2 ja 4 sätestavad:
„1.   Iga liikmesriik loob riigi esialgse varu, mis vastab vähemalt 1% ja maksimaalselt 3% nende loomade koguarvust, kelle eest määrati võrdlusaastal lisatasu ammlehma eest tootjatele, kelle talumajapidamised asuvad nende territooriumil. […]
2.   Liikmesriigid kasutavad riigi varusid nende piires õiguste määramiseks eelkõige järgmistele tootjatele:
a)
tootjatele, kes on esitanud lisatasu taotluse enne 1. jaanuari 1993 ning kes on pädevale asutusele rahuldavalt tõendanud, et individuaalülemmäärade kohaldamine artikli 4d lõike 2 kohaselt ohustab nende talumajapidamise elujõulisust, arvestades enne 1. jaanuari 1993 kehtestatud veise- ja vasikaliha sektorisse investeerimise kava rakendamisega;
b)
tootjatele, kes on võrdlusaasta alusel esitanud lisatasu taotluse, mis erakorraliste asjaolude tõttu ei vasta eelnevatel aastatel tuvastatud tegelikule olukorrale;
c)
tootjatele, kes on regulaarselt esitanud lisatasu taotlusi, ilma et nad oleksid siiski esitanud taotlust võrdlusaasta alusel;
d)
tootjatele, kes esitasid lisatasu taotluse esimest korda võrdlusaastale järgneval aastal või järgnevatel aastatel;
e)
tootjatele, kes on omandanud osa maast, mida teised tootjad kasutasid veisekasvatuseks;
[…]
4.   Komisjon kehtestab käesoleva artikli üksikasjalikud rakenduseeskirjad artiklis 27 ette nähtud menetluse alusel.
Sama menetluse alusel võetakse vastu:
—
meetmed, mida kohaldatakse juhul, kui liikmesriigis riigi varusid ei kasutata,
—
1997. ja 1998. aastal kasutamata jäänud ja riigi varudesse tagasi suunatud individuaalõigustega seonduvad meetmed,
—
eelnevalt kavalt käesoleva määrusega ette nähtud kavale ülemineku lihtsustamiseks vajalikud üleminekumeetmed ja eelkõige meetmed, mis puudutavad tootjaid, kes said lisatasu ammlehma eest esimest korda kas 1991. või 1992. aasta alusel; seda juhul, kui nimetatud aasta järgnes vahetult asjaomase liikmesriigi poolt valitud võrdlusaastale.”
[mitteametlik tõlge]
Määruse nr 3886/92 artikkel 33 sisaldab määruse nr 805/68 artiklis 4f ette nähtud riigi varudega seonduvaid rakendussätteid. Nimetatud artikkel 33 on sõnastatud järgmiselt:
„1.   Õigused saanud tootja võib õigusi kas ise ära kasutada ja/või anda need ajutiselt üle mõnele teisele tootjale.
2.   Kui tootja ei ole teatud aastal kasutanud ära vähemalt 70% oma õigustest, suunatakse kasutamata jäänud osa tagasi riigi varudesse, välja arvatud järgmistel juhtudel:
—
kui tootja, kellel on maksimaalselt seitse lisatasu saamise õigust, ei ole kahel järjestikusel kalendriaastal ära kasutanud vähemalt 70% oma õigustest, suunatakse viimasel kalendriaastal kasutamata jäänud osa riigi varudesse,
—
tootja osaleb komisjoni poolt tunnustatud ekstensiivistamisprogrammis,
—
tootja osaleb komisjoni poolt tunnustatud enne tähtaega vanaduspensionile jäämise kavas, mille puhul õiguste loovutamine ega/või ajutine üleandmine ei ole kohustuslik,
või
—
nõuetekohaselt põhjendatud erandjuhud.
[…]
4.   1997. ja 1998. aasta osas asendatakse 70%, millele viitab lõige 2 ja lõike 3 esimene lõik, 90%-ga. Sel juhul ei saa riigi varudesse tagasi suunatud õigusi 1998. ja 1999. aastal ümber jaotada.”
[mitteametlik tõlge]
Komisjoni 23. detsembri 1992. aasta määruse (EMÜ) nr 3887/92, milles sätestatakse teatavate ühenduse toetuskavade ühtse haldus- ja kontrollisüsteemi üksikasjalikud rakenduseeskirjad (
EÜT L 391, lk 36
; edaspidi „määrus nr 3887/92”), artiklis 10 kehtestatakse individuaalülemmääraga lisatasude arvutamise alus ning samuti nende lisatasude vähendamine teatud juhtudel. See artikkel näeb ette:
„[…]
2.   Kui abitaotluses deklareeritud loomade arv on suurem kui kontrolli käigus leitud loomade arv, lähtutakse abi arvutamisel tuvastatud loomade arvust. […]
[…]
4.   Mullikaid võetakse arvesse vaid siis, kui tegemist on abitaotluses määratletud loomadega, või lõike 3 kohaldamisel registris määratletud loomadega.
Sellele vaatamata võib lisatasu saamiseks deklareeritud ammlehma või määruses (EMÜ) nr 2328/91 ette nähtud hüvitise saamiseks deklareeritud mullika asendada vastavalt teise ammlehmaga või teise mullikaga tingimusel, et asendamine toimub 20 päeva jooksul looma talumajapidamisest lahkumise kuupäevast ja asenduse kohta tuleb teha märge eraregistrisse hiljemalt kolmandal päeval pärast asendamist.”
[mitteametlik tõlge]
Nõukogu 18. detsembri 1995. aasta määruse (EMÜ, Euratom) nr 2988/95 Euroopa ühenduste finantshuvide kaitse kohta (
EÜT L 312, lk 1
; ELT eriväljaanne 01/01, lk 340) artikli 1 kohaselt:
„1.   Euroopa ühenduste finantshuvide kaitsmiseks võetakse käesolevaga vastu üldised eeskirjad ühenduse õiguse suhtes toimunud eeskirjade eiramise ühtse kontrolli ning haldusmeetmete ja -karistuste kohta.
2.   „Eeskirjade eiramine” tähendab ühenduse õiguse mis tahes sätte rikkumist ettevõtja tegevuse või tegevusetuse kaudu, mis kahjustab või kahjustaks ühenduste üldeelarvet või nende juhitavaid eelarveid kas otse ühenduste nimel kogutud omavahenditest laekunud tulu vähenemise või kaotamise või põhjendamatu kuluartikli tõttu.”
Komisjoni 19. mai 1982. aasta määruse (EMÜ) nr 1244/82, milles sätestatakse ammlehmade pidamiseks makstava lisatasu süsteemi üksikasjalikud rakenduseeskirjad (
EÜT L 143, lk 20
), muudetud komisjoni 20. juuli 1990. aasta määrusega (EMÜ) nr 2079/90 (
EÜT L 190, lk 15
; edaspidi „määrus nr 1244/82”), artikkel 1 on sõnastatud järgmiselt:
„Ammlehmade pidamiseks makstava lisatasu taotlused esitatakse järgneval aastal ajavahemikus 15. juuni kuni 31. jaanuar iga liikmesriigi poolt määratud pädevale ametiasutusele taotluse esitamise päeval peetavate lehmade osas. Liikmesriigid võivad nimetatud ajavahemiku raames määratleda ühe või mitu taotluste esitamise ajavahemikku.
Lisatasu määramiseks arvesse võetavate lehmade arv on võrdne või väiksem ammlehmade arvust, välja arvatud tiined mullikad, kes on taotluse esitamise hetkel talumajapidamises.
Järgmisel aastal, ajavahemikus 15. juuni kuni 31. jaanuar, saab tootja esitada vaid ühe taotluse.”
[mitteametlik tõlge]
Asjaolud ja eelotsuse küsimused
20. aprillil 1998 esitas põhikohtuasja hageja 1998. turustusaasta osas taotluse ammlehmade eest makstava lisatasu saamiseks kokku 64 ammlehma eest, märkides, et tema individuaalülemmäär oli 65,3 lisatasu saamise õigust. Nendest loomadest 47 olid vaieldamatult ammlehmad. Tiined olid 17 mullikat, keda põhikohtuasja hageja käsitas oma taotluses ammlehmi asendavate loomadena.
Kümmet nimetatud 17 mullikast oli põhikohtuasja hageja juba eelmise aasta ooteaja jooksul määratlenud neid ammlehmi asendavate loomadena, kes lahkusid tema karjast 21. oktoobril 1997. Ülejäänud 7 mullikat pidid asendama ammlehmi, kes lahkusid karjast ajavahemikul 21. jaanuar kuni 17. aprill 1998. Nimetatud tiinetest mullikatest 13 poegisid enne 15. maid 1998, mil lõppes lisatasu taotluse esitamiseks ettenähtud tähtaeg.
3. mai 1999. aasta otsusega vähendas põhikohtuasja kostja põhikohtuasja hageja lisatasu saamise õiguste individuaalülemmäära alates 10. juunist 1998 47 ammlehmale, märkides, et tiineid mullikaid ei saa käsitada ammlehmadena. Põhikohtuasja kostja leidis, et põhikohtuasja hageja ei olnud 1998. aastal kasutanud ära vähemalt 90% oma lisatasu saamise õigustest, mistõttu nimetatud õiguste ärakasutamata osa tuli tagasi suunata riigi varudesse.
23. augusti 2001. aasta otsusega lükkas põhikohtuasja kostja täielikult tagasi põhikohtuasja hageja 1998. turustusaasta osas esitatud taotluse ja nõudis selle alusel makstud ettemakse tagasimaksmist koos intressidega põhjusel, et erinevus hageja esitatud loomade arvu ja tuvastatud loomade arvu vahel oli suurem kui 20%.
Põhikohtuasja hageja poolt esitatud vaided jättis põhikohtuasja kostja 5. novembri 1999. aasta ja 11. jaanuari 2002. aasta otsustega rahuldamata. Bundesverwaltungsgericht (liitvabariigi halduskohus), kellele põhikohtuasja hageja esitas nende otsuste peale kaebused, otsustas menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmised eelotsuse küsimused:
„1.
Kas [määruse nr 805/681] artikli 4a kolmanda taande punkti ii tõlgendamisel:
a)
on määruse [nr 805/68] esimese jao mõttes tiine mullikas ainult siis ammlehm, kui ta asendab ammlehma, kelle eest taotleti lisatasu?
b)
on nimetatud määruse esimese jao tähenduses tiine mullikas ammlehm, kui ta eelneval turustusaastal asendas ammlehma, kelle eest taotleti lisatasu ja kui ta oli lisatasuks kõlblik?
c)
on tiine mullikas, kelle eest taotleti lisatasu, lisatasuks kõlblik, kui ta poegib enne lisatasu taotluse esitamiseks ette nähtud tähtaja lõppemist?
2.
[Määruse nr 3886/92] artikli 33 lõigete 2 ja 4 tõlgendamise osas:
a)
kas tootja ei ole turustusaasta jooksul kasutanud ära lisatasu saamise õigusi, kui ta küll taotles lisatasu, kuid tema taotlus lükati tagasi põhjusel, et asjaomased loomad ei olnud lisatasuks kõlblikud?
Kas see kehtib ka siis, kui ei ole põhjust oletada, et taotlus oleks esitatud pahauskselt?
Kas selline olukord on kooskõlas ühenduse õiguse proportsionaalsuse põhimõttega?
b)
kas [määruse nr 3886/92] artikli 33 lõiget 2 tuleb tõlgendada nii, et käesoleva juhuga sarnasel juhul säilitab loomakasvataja lisatasu saamise õiguse, kui tegemist on (asjakohaselt põhjendatud) erandjuhuga?
c)
kas lisatasu saamise õigus, millest tootja on [määruse nr 3886/92] artikli 33 lõike 4 alusel ilma jäetud, kuna ta 1998. turustusaastal kasutas oma lisatasu saamise õigustest ära küll vähemalt 70%, kuid vähem kui 90%, tuleb sellele tootjale eeliskorras ennistada kaheaastase õiguste peatamise perioodi lõppedes?”
Eelotsuse küsimused
Esimese küsimuse punkt a
Selle küsimusega soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus teada, kas tiine mullikas on ammlehm määruse nr 805/68 artikli 4a kolmanda taande punkti ii tähenduses üksnes siis, kui ta asendab ammlehma, kelle eest taotleti lisatasu.
Esiteks tuleb märkida, et vastavalt sellele sättele saab nimetatud sätte tähenduses ammlehmana käsitada vaid tiinet mullikat, kes asendab ammlehma. See säte ei täpsusta siiski, kas tiine mullikas peab asendama ammlehma, kes on juba märgitud lisatasu taotluses, või võib ta asendada mis tahes kõnealuse loomakasvataja karja kuuluvat ammlehma.
Seevastu määruse nr 3887/92 artikli 10 lõige 4 näeb sõnaselgelt ette, et arvesse saab võtta üksnes abitaotluses määratletud mullikaid, täpsustades seejuures, et neid loomi võib asendada teiste loomadega tingimusel, et asendamine toimub 20 päeva jooksul looma talumajapidamisest lahkumise kuupäevast ja asenduse kohta on tehtud märge eraregistrisse hiljemalt kolmandal päeval pärast asendamist. Seetõttu on võimalik, et tiine mullikaga asendatakse lisatasu taotluses määratlemata ammlehm.
Seoses asendamise kuupäevaga märgib eelotsusetaotluse esitanud kohus õigustatult, et määruse nr 805/68 artikli 4a kolmandas taandes ei ole täpsustatud, kas asendamine peab tingimata toimuma pärast lisatasu taotluse esitamist või võib see toimuda ka sellele eelneva ajavahemiku vältel. Selles valdkonnas kohaldatava ühenduse õiguse hilisem areng annab asjas siiski rohkem selgust. Nii on nõukogu 17. mai 1999. aasta määruse (EÜ) nr 1254/1999 veise- ja vasikalihaturu ühise korralduse kohta (
EÜT L 160, lk 21
; ELT eriväljaanne 03/25, lk 339), millega asendati alates 1. jaanuarist 2000 määrus nr 805/68, artikli 6 lõike 2 kohaselt nüüd võimalik lisatasu määrata nii ammlehmade kui ka mullikate eest. Määruse nr 1254/1999 põhjendusest 7 tuleneb, et seadusandja soovis tagada tootjatele paindlikuma korra, andes õiguse saada ammlehmade eest makstavat lisatasu ka mullikatele, kes vastavad samadele aretusnõuetele kui ammlehmad. Kuna uue õigusakti sõnaselge eesmärk on varasema õigusakti muutmine, lugedes mullikad lisatasu taotlemiseks kõlblikeks, siis võib sellest järeldada, et mullikad ei olnud selleks kõlblikud põhikohtuasjale kohaldatava varasema õigusakti kohaselt.
Määruse nr 805/68 artikli 4a kolmanda taande punkti ii tõlgendust, mille kohaselt tiined mullikad ei saa iseenesest olla lisatasu taotluse ese, toetab ka varem kehtinud õigus. Lisatasu ammlehma eest kehtestati nõukogu 5. juuni 1980. aasta määrusega (EMÜ) nr 1357/80, millega kehtestatakse ammlehmade pidamiseks makstavate lisatasude süsteem (
EÜT L 140, lk 1
), mida täiendati hiljem määrusega nr 1244/82. Viimati nimetatud määruse artikli 1 lõike 1 teine lõik sätestab, et „[l]isatasu määramiseks arvesse võetavate lehmade arv on võrdne […] ammlehmade arvu[ga], v.a tiined mullikad, kes on taotluse esitamise hetkel talumajapidamises”. Selle sätte alusel ei saa esitada taotlust ammlehmade eest makstava lisatasu saamiseks tiinete mullikate kohta. Hiljem tühistati määrus nr 1244/82 määrusega nr 3886/92, võttes olulises osas üle viimati nimetatud määrusega kehtestatud korra ammlehmade eest lisatasu maksmiseks. Määruse nr 3886/92 põhjendusest 7 tuleneb selles osas ühenduse seadusandja soov jätkata halduseeskirjade kohaldamist, mis kehtisid juba varem ammlehmade eest lisatasu maksmist käsitleva korra raames. Siiski otsustati teha ka mõned muudatused, näiteks lisatasuks kõlblike tõugude osas. Tiinete mullikate lisatasuks kõlbmatust käsitlev säte nende muudatuste hulka ei kuulunud, sellest võib järeldada, et sel ajahetkel ei soovinud ühenduse seadusandja seda sätet muuta.
Niisiis tuleneb selles valdkonnas kohaldatava ühenduse õiguse arengust, et selleks, et tiinet mullikat saaks käsitada ammlehmana määruse nr 805/68 artikli 4a kolmanda taande punkti ii tähenduses, peab asendamine toimuma pärast lisatasu taotluse esitamist.
Seega tuleb esimese küsimuse alapunktile a vastata, et määruse nr 805/68 artikli 4a kolmanda taande punkti ii tuleb tõlgendada nii, et tiinet mullikat saab käsitada ammlehmana selle määruse esimese jao tähenduses vaid siis, kui temaga asendatakse pärast turustusaasta osas lisatasu taotluse esitamist selles taotluses märgitud ammlehm.
Esimese küsimuse punkt b
Selle küsimusega soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus teada, kas tiine mullikas on ammlehm määruse nr 805/68 tähenduses, kui ta asendas eelneval turustusaastal ammlehma, kelle eest taotleti lisatasu ja kui ta oli lisatasuks kõlblik.
Põhikohtuasja kostja arvates tuleb sellele küsimusele vastata eitavalt. Ta leiab nimelt, et jaatav vastus eeldaks, et asendamine kujutab endast olukorda, mis kestab kuni tiine mullika poegimiseni, isegi kui vahepeal on alanud uus turustusaasta.
Põhikohtuasja kostja analüüsi ei saa siiski arvesse võtta, kuna see põhineb käesoleva eelotsuse küsimusega hõlmatud juhtude liiga kitsal käsitlusel. Arvestades sellega, et veiste tiinuse kestuseks on 9 kuud, on võimalik, et tiine mullikaga asendatakse ammlehm turustusaasta lõpus ning järgmisel turustusaastal, kui ta ei ole endiselt poeginud, asendatakse temaga uuesti üks teine ammlehm, kes oli märgitud selle teise turustusaasta osas esitatud lisatasu taotluses.
Selles osas märkis komisjon õigesti, et ainuüksi asjaolu, et põhikohtuasja hageja oli märkinud teatud tiined mullikad asendavate loomadena 1997. aastal, ei välista võimalust asendada 1998. aastal ammlehmi uuesti samade mullikatega, mistõttu tuleb uurida, kas 1998. aastal vastasid tiined mullikad uuesti ammlehmade nendega asendamise tingimustele. Miski kohaldatavates sätetes ei viita sellele, et üks ja sama tiine mullikas ei või asendada ammlehmi kahel järjestikulisel turustusaastal, kui mullikas vastab kõigile selleks vajalikele tingimustele ja eelkõige vastuses esimese küsimuse punktile a nimetatud tingimustele.
Seega tuleb esimese küsimuse punktile b vastata, et tiinet mullikat, kes ühel turustusaastal asendas sellist ammlehma, kelle eest taotleti lisatasu ja kes oli lisatasuks kõlblik, võib käsitada ammlehmana määruse nr 805/68 artikli 4a kolmanda taande punkti ii tähenduses, kui ta vastab järgmisel aastal uuesti ammlehma asendamise tingimustele.
Esimese küsimuse punkt c
Selle küsimusega soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus teada, kas määruse nr 805/68 artikli 4a kolmanda taande punkti ii tuleb tõlgendada nii, et tiine mullikas, kelle eest taotleti lisatasu, on lisatasuks kõlblik, kui ta poegib enne lisatasu taotluse esitamiseks ettenähtud tähtaja lõppemist.
Põhikohtuasja hageja väidab, et neid 13 mullikat, kes poegisid enne selle tähtaja lõppemist 15. mail 1998, tuleb pidada lisatasuks kõlblikeks, kuna asjaolu, et ta esitas oma taotluse varem, s.o 20. aprillil 1998, ei tohi talle kahju tekitada.
Seega tuleb kindlaks teha, kas loomad, kelle eest lisatasu taotleti, peavad vastama lisatasu taotluse esitamise hetkel kõigile lisatasuks kõlblikuks tunnistamiseks nõutavatele tingimustele, eelkõige tingimusele, et tegemist ei oleks enam tiine mullikaga, vaid ammlehmaga, või piisab sellest, kui nad vastavad nimetatud tingimustele taotluse esitamise lõpptähtajal. Sel kuupäeval olid põhikohtuasjas kõne all olevast 13 loomast saanud ammlehmad.
Selles osas tuleb esiteks märkida, et Euroopa Kohus on sedastanud, et määrusega nr 3887/92 kehtestatud ühtne haldus- ja kontrollisüsteem nõuab seda, et abi taotleja esitatud teave oleks algusest peale täielik ja täpne, et võimaldada tal esitada nõuetekohane taotlus hüvitiste määramiseks ja vältida sanktsioonide kohaldamist. Abitaotlust esitades peab põllumajandustootja deklareerima loomad, kes vastavad ühenduse õiguses nimetatud abi määramiseks kehtestatud eri tingimustele (vt selle kohta 16. mai 2002. aasta otsus kohtuasjas
C-63/00: Schilling ja Nehring, EKL 2002, lk I-4483
, punktid 34 ja 33).
Lisaks on määruse nr 805/68 artikli 4d lõikes 5 täpsustatud, et lisatasu määratakse tootjale, kes ei tarni oma talumajapidamisest piima ega piimatooteid 12 kuu jooksul alates taotluse esitamise päevast ning kes peab alates taotluse esitamise päevast vähemalt kuue järjestikuse kuu jooksul sellist arvu ammlehmi, mis on vähemalt võrdne loomade arvuga, kelle eest on lisatasu taotletud. Kuna lisatasu taotluse esitamine määrab kindlaks ooteaja alguse ja ammlehmade arv määratakse kindlaks sel ajahetkel, siis tuleneb sellest, et loomad peavad vastama nende lisatasuks kõlblikuks tunnustamiseks vajalikele tingimustele samuti sel kuupäeval.
Lõpetuseks, vastavalt määruse nr 3886/92 artikli 41 lõikele 2 võib liikmesriik ette näha, et tootja võib esitada uue lisatasu taotluse uue ammlehma eest tema individuaalülemmäära ulatuses ja sellise taotluse esitamiseks ette nähtud tähtaja jooksul. Sõltumatult küsimusest selle kohta, kas Saksamaa Liitvabariik on nimetatud võimalust kasutanud, ilmneb Euroopa Kohtule esitatud toimikust, et käesoleval juhul oli põhikohtuasja hagejal võimalik esitada lisatasu taotlus pärast tiine mullika poegimist, kuid enne nimetatud taotluse esitamiseks ette nähtud tähtaja lõppemist, millest tulenevalt nimetatud taotlus vastas lisatasu saamise õiguste määramiseks nõutavatele tingimustele.
Seega tuleb esimese küsimuse punktile c vastata, et määruse nr 805/68 artikli 4a kolmanda taande punkti ii tuleb tõlgendada nii, et tiine mullikas, kelle eest taotleti lisatasu, ei ole lisatasuks kõlblik, kui ta poegib enne nimetatud taotluse esitamiseks ette nähtud tähtaja lõppemist.
Teise küsimuse punkt a
Selle küsimusega, mis käsitleb määruse nr 3886/92 artikli 33 lõigete 2 ja 4 tõlgendamist, soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus sisuliselt teada, kas tootja õigusi lisatasu saamiseks tuleb lugeda ärakasutatuks, kui ta küll taotles lisatasu, kuid tema taotlus lükati tagasi põhjusel, et asjaomased loomad ei olnud lisatasuks kõlblikud. Teise võimalusena soovib nimetatud kohus teada, kas võimalik eitav vastus kehtib ka siis, kui ei ole põhjust oletada, et taotlus on esitatud pahauskselt, ning juhul kui vastus sellele küsimusele on jaatav, siis kas selline olukord on kooskõlas proportsionaalsuse põhimõttega.
Põhikohtuasja hageja esitas nimelt ammlehmade eest makstava lisatasu taotluse 64 looma osas, kuid lisatasu määrati talle vaid 47 looma eest, mis moodustab vähem kui 90% tema õigustest. Seega tõusetub küsimus, kas oma taotlust esitades kasutas ta ära oma lisatasu saamise õigused kõigi 64 lehma osas või, nagu väidab põhikohtuasja kostja, on neist 17 osas üksnes proovitud nimetatud õigusi ära kasutada, mistõttu määruse nr 3886/92 artikli 33 lõigetes 2 ja 4 sätestatud tingimused on täidetud ja õigused tuleb seetõttu suunata tagasi riigi varudesse.
Selles osas tuleb märkida, et määruse nr 3886/92 põhjendus 9 sätestab, et „arvestades individuaalülemmäärade süsteemi turgu reguleeriva mõjuga, tuleks ette näha, et kui lisatasu saamise õigust teatava aja jooksul ei kasutata, suunatakse see tagasi riigi varudesse”. Lisaks viitab komisjoni 26. juuli 1995. aasta määruse (EÜ) nr 1846/95, millega muudetakse määrust nr 3886/92 (
EÜT L 177, lk 28
) ja millest tulenevad määruse nr 3886/92 artikli 33 lõiked 1–3, põhjendus 4 soovile „tagada kättesaadavate ja kasutamata lisatasu saamise õiguste parem liikumine”. Kasutamata õiguste riigi varudesse tagasi suunamise süsteemi eesmärk on niisiis see, et kõik olemasolevad lisatasu saamise õigused kasutataks ära, et vältida seda, et teatud tootjad, kes ei kasuta neid kohe, neid enda käes hoiaksid ja takistaksid seeläbi teistel tootjatel neid õigusi saamast. Seega peavad vallatavad lisatasu saamise õigused vastama talumajapidamise tegelikule ja aktuaalsele olukorrale.
Lisatasu taotluse esitamise hetkel ei ole võimalik teada, kas selles taotluses kirjeldatud olukord vastab tegelikult talumajapidamises esinevale olukorrale. Lisaks peab selleks, et lisatasu saamise õigusi kasutataks, talumajapidamises esinev olukord vastama taotletud lisatasu määramiseks vajalikele tingimustele, mis eeldab hindamist pädevate siseriiklike ametiasutuste poolt. Sellises olukorras nagu põhikohtuasjas, kus talumajapidamises esinev olukord ei vasta neile tingimustele seetõttu, et lisatasu taotluses märgitud loomad ei olnud nimetatud lisatasuks kõlblikud, ei saa lisatasu saamise õigusi lugeda ärakasutatuks.
Eelotsusetaotluse esitanud kohtul on kahtlusi eelkõige sellise tõlgenduse kooskõla osas proportsionaalsuse põhimõttega. See tõlgendus võiks tema arvates tähendada lisasanktsiooni taotluse esitamisel toimepandud eeskirjade rikkumise eest, kusjuures see sanktsioon oleks individuaalülemmäära vähenemise pikaajalise tagajärjega arvestades sedavõrd range, et see oleks vastuolus proportsionaalsuse põhimõttega.
Selle väitega ei saa siiski nõustuda. Eespool viidatud määruste nr 3886/92 ja 1864/95 põhjendustest ilmneb, et lisatasu saamise õiguste riigi varudesse tagasi suunamise süsteemi eesmärk ei ole kuritarvitamise eest karistamine. Tegelikult, ehkki see meede võib asjaomasele tootjale põhjustada ebasoodsaid tagajärgi, ei ole tegemist sanktsiooniga, mida kohaldatakse määruse nr 2988/95 artikli 1 tähenduses sellise eiramise puudumisel, mille vältimine ja karistamine on selle meetme eesmärk. Tegelikult on ettevõtja tegevusest või tegevusetusest tingitud ühenduse õigusnormi rikkumisega, mis kahjustab ühenduste üldeelarvet ja mida võib käsitada eeskirjade rikkumisena nimetatud artikli lõike 2 tähenduses, tegemist üksnes ebatäpset teavet sisaldava lisatasu taotluse esitamise puhul. Kuid samal moel vähendatakse ülemmäära tootjal, kes taotles vastavalt ühenduse õiguse nõuetele lisatasu saamise õigust õige ammlehmade arvu eest, mis on samas väiksem tema individuaalülemmäärast, nagu tootjal, kes esitas ebaõige taotluse. Seega on tagajärjed samad, olenemata ebaseadusliku käitumise puudumisest või esinemisest. Kuna asjaomase meetme eesmärk ei ole eeskirjade eiramise eest karistamine, siis ei saa seda käsitada sanktsioonina määruse nr 2988/95 tähenduses.
Kuna määruse nr 3886/92 artikli 33 lõigetes 2 ja 4 ette nähtud tagajärjed ei kujuta endast sanktsiooni määruse nr 2988/95 tähenduses, siis on nende puhul tegemist ainuüksi meetmega, mille eesmärk on viia individuaalülemmäär kooskõlla talumajapidamises tegelikult esineva olukorraga.
Arvestades veel sellega, et riigi varudesse tagasi suunamisest tulenev individuaalülemmäära vähendamine ei kujuta endast sanktsiooni, vaid objektiivse olukorraga seonduvat lihtsat tagajärge, siis ei oma seda vähendamist tinginud käitumise motiiv ega sellise käitumise ebaseaduslikkus või seaduslikkus tähtsust, mistõttu ei ole põhjust uurida küsimust, kas osaliselt rahuldamata jäetud lisatasu taotlus esitati pahauskselt või mitte.
Lisaks sellele, kuna tegemist ei ole sanktsiooniga, siis tuleb küsimus meetme, mis seisneb individuaalülemmäära vähendamises, kooskõlast proportsionaalsuse põhimõttega tõstatada teises sõnastuses eelotsusetaotluse esitanud kohtu pakutust, kuna küsimus ei ole kahekordse sanktsiooni proportsionaalsuses, vaid üksnes abikõlblike loomade arvu vähenemisest tingitud nimetatud meetme proportsionaalsuses.
Selles osas tuleb meenutada Euroopa Kohtu väljakujunenud kohtupraktikat proportsionaalsuse põhimõtte kohta, eelkõige nagu seda kohaldatakse ühise põllumajanduspoliitika raames.
Ühenduse seadusandjal on selles valdkonnas ulatuslik kaalutlusõigus, mis vastab talle EÜ artiklitega 34–37 antud poliitilisele vastutusele. Järelikult peab ühenduse kohus omapoolsel kontrollimisel piirduma uurimisega, kas ei esine mõnd ilmselget viga või võimu kuritarvitamist, või et kõnealune ametiasutus ei oleks ilmselgelt oma kaalutlusõiguse piire ületanud (vt selle kohta eelkõige 9. septembri 2004. aasta otsus kohtuasjas
C-304/01: Hispaania
vs
. komisjon, EKL 2004, lk I-7655
, punkt 23, ja 7. septembri 2006. aasta otsus kohtuasjas
C-310/04: Hispaania
vs
. nõukogu, EKL 2006, lk I-7285
, punkt 96).
Mis puudutab proportsionaalsuse kontrolli, siis tuleb märkida, et ühenduse õiguse üldpõhimõtete hulka kuuluv proportsionaalsuse põhimõte nõuab, et ühenduse institutsioonide tegevus ei läheks kaugemale sellest, mis on asjaomaste õigusnormidega seatud legitiimsete eesmärkide saavutamiseks sobiv ja vajalik, ning juhul, kui on võimalik valida mitme sobiva meetme vahel, tuleb rakendada kõige vähem piiravat meedet, ning tekitatud piirangud peavad olema vastavuses seatud eesmärkidega (12. juuli 2001. aasta otsus kohtuasjas
C-189/01: Jippes jt, EKL 2001, lk I-5689
, punkt 81 ja viidatud kohtupraktika, ning eespool viidatud kohtuotsus Hispaania
vs.
nõukogu, punkt 97).
Mis puudutab nimetatud põhimõtte rakendamise tingimuste kohtulikku kontrolli, võttes arvesse ühenduse seadusandjale ühise põllumajanduspoliitika valdkonnas antud ulatuslikku kaalutlusõigust, siis võib sellises valdkonnas võetud meetme õiguspärasust mõjutada vaid selle meetme ilmselge ebasobivus võrreldes pädeva institutsiooni püstitatud eesmärgiga (10. jaanuari 2006. aasta otsus kohtuasjas
C-344/04: IATA ja ELFAA, EKL 2006, lk I-403
, punkt 80, ning eespool viidatud kohtuotsus Hispaania
vs.
nõukogu, punkt 98).
Seega ei ole vaja välja selgitada, kas seadusandja poolt võetud meede oli ainus või parim võimalik, vaid kas see meede oli ilmselgelt ebasobiv (eespool viidatud kohtuotsus Hispaania
vs.
nõukogu, punkt 99).
Käesoleva otsuse punktist 36 ning samuti selles viidatud põhjendustest ilmneb, et kasutamata õiguste tagasi suunamisega riigi varudesse soovitakse tagada see, et kõik lisatasu saamise õigused kasutataks tegelikult ära. See meede kujutab endast sobivat meedet kättesaadavate ja kasutamata lisatasu saamise õiguste parema liikumise eesmärgi saavutamiseks. Lisaks tuleb märkida, et võimalusele, et nimetatud meede on ilmselgelt ebasobiv, ei viidanud ükski Euroopa Kohtule märkusi esitanud huvitatud isikutest.
Kuna riigi varudesse tagasi suunamine ei kujuta endast ilmselgelt ebasobivat meedet püstitatud eesmärgi saavutamiseks, siis ei ole vaidlustatud meede seetõttu vastuolus proportsionaalsuse põhimõttega.
Seega tuleb teise küsimuse punktile a vastata, et määruse nr 3886/92 artikli 33 lõikeid 2 ja 4 tuleb tõlgendada nii, et tootja ei ole turustusaasta jooksul kasutanud ära lisatasu saamise õigusi, kui ta küll taotles lisatasu, kuid tema taotlus lükati tagasi põhjusel, et asjaomased loomad ei olnud lisatasuks kõlblikud; seda isegi siis, kui taotlust ei esitatud pahauskselt. Selline tõlgendus ei ole vastuolus proportsionaalsuse põhimõttega.
Teise küsimuse punkt b
Selle küsimusega soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus teise võimalusena teada, kas põhikohtuasjas esinevatega sarnastel asjaoludel võib möönda asjakohaselt põhjendatud erandjuhu esinemist määruse nr 3886/92 artikli 33 lõike 2 viimase taande tähenduses.
Esiteks tuleb märkida, et asjakohaselt põhjendatud erandjuhu esinemine võimaldab teha erandi lisatasu saamise õiguste kasutamata osa tagasi suunamisest riigi varudesse ning et seda peab sellest tulenevalt tõlgendama kitsalt. See tõlgendus peab lähtuma nimetatud sättes kasutatud mõistest „erand”.
Määruse nr 3886/92 artikli 33 lõike 2 viimast taanet tuleb selle sätte üldist ülesehitust arvestades käsitada kui üldise õigluse klauslit, mille eesmärk on hõlmata olukordi, millele ei ole viidatud eelmistes taanetes ning mille puhul üldreegli kohaldamine tooks kaasa erakordselt karmid tagajärjed, kuid mida ei saa samas kõiki eraldi märkida. Sarnaselt eelnevates taanetes viidatud juhtudega on tegemist olukordadega, mille puhul näib olevat õiglane see, et tootjal oleks hiljem võimalik tugineda oma lisatasu saamise õigustele, vaatamata sellele, et ta ei saa erandlikel põhjustel neid ajutiselt kasutada.
Selle määruse sätted ega põhjendused ei määratle kriteeriume, mida tuleb sellise erandjuhu põhjendamisel arvesse võtta. Seega tuleb järeldada, et ühenduse seadusandja ei soovinud seda mõistet põhjalikumalt täpsustada ega siduda seda konkreetsete kriteeriumidega. Seetõttu tuleb arvestada kõigi asjaoludega, nii subjektiivsete kui ka objektiivsetega, et teha kindlaks, kas nende hulgas esineb üks või mitu elementi, millega on võimalik põhjendada erandjuhu esinemist. Sellise hindamise peavad määruse nr 3886/92 artikli 33 lõike 2 viimase taande kohaldamise ülesandega ametiasutused läbi viima igal üksikul juhul eraldi. Põhikohtuasja menetlev eelotsusetaotluse esitanud kohus, kes on ainsana pädev tuvastama asjaomaseid asjaolusid, peab andma selle hinnangu kohtuvaidluse raames, arvestades selle sätte kitsa kohaldamise vajadusega.
Igal juhul ei kujuta erandlike asjaolude puudumisel kohaldatava õiguse väär tõlgendamine endast erandjuhtu määruse nr 3886/92 artikli 33 lõike 2 viimase taande tähenduses.
Lisaks sellele tuleb märkida, et nimetatud sätte sõnastuse enda kohaselt on selle kohaldamiseks vajalik, et tootja oleks asjakohaselt põhjendanud, miks tema olukord on erandlik.
Seetõttu tuleb teise küsimuse punktile b vastata, et eelotsusetaotluse esitanud kohus peab otsustama, kas kõigi põhikohtuasja hageja olukorda iseloomustavate nõuetekohaselt põhjendatud asjaoludega arvestades on tegemist erandjuhuga, mille puhul tuleb kohaldada määruse nr 3886/92 artikli 33 lõike 2 viimases taandes ette nähtud erandit, arvestades seejuures nimetatud sätte kitsa kohaldamise vajadusega.
Teise küsimuse punkt c
Lõpetuseks, viimase võimalusena soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus teada, kas lisatasu saamise õigused, millest tootja on määruse nr 3886/92 artikli 33 lõike 4 alusel ilma jäetud, kuna ta 1998. turustusaastal kasutas oma lisatasu saamise õigustest ära küll vähemalt 70%, kuid vähem kui 90%, tuleb sellele tootjale ennistada eeliskorras kaheaastase õiguste peatamise perioodi lõppedes. Nimelt leiab asjaomane kohus, et proportsionaalsuse põhimõttest lähtuvalt tuleks eelistada õiguste endisi omanikke, kuna nende olukorda mõjutas eriti oluliselt õiguste kasutamise protsendi tõstmine 70%-lt 90%-ni nn hullu lehma kriisi tagajärjel võetud erimeetmete raames.
Lisatasu saamise õiguste määramine riigi varudest liikmesriikide poolt on määruse nr 805/68 artikli 4f lõike 2 esemeks, mis loetleb tootjad, kellele neid on võimalik määrata. Sõna „eelkõige” kasutamine selle sätte sõnastuses viitab sellele, et tegemist ei ole ammendava nimekirjaga.
Komisjon märkis õigesti, et määruse nr 805/68 artikli 4f lõike 4 teine lõik volitas teda võtma 1997. ja 1998. aastal kasutamata jäänud ning riigi varudesse tagasi suunatud individuaalõigustega seonduvad meetmed, kuid neid ei ole kunagi vastu võetud. Sellest tulenevalt säilitavad liikmesriigid oma riigi varude kasutamist puudutavas täieliku tegutsemisvabaduse. Seetõttu võivad nad ette näha lisatasu saamise õiguste andmise eeliskorras nendele tootjatele, kelle õigused suunati nimetatud varudesse tagasi seetõttu, et nad olid 1998. turustusaastal neist ära kasutanud küll vähemalt 70%, kuid vähem kui 90%.
Eelnevaga arvestades tuleb teise küsimuse alapunktile c vastata, et määruse nr 3886/92 artikli 33 lõiget 4 koostoimes määruse nr 805/68 artikli 4f lõikega 4 tuleb tõlgendada nii, et liikmesriigid võivad tootjale ennistada kaheaastase õiguste peatamise perioodi lõppedes eeliskorras lisatasu saamise õigused, millest viimane jäeti ilma, kuna ta 1998. turustusaastal kasutas neist ära küll vähemalt 70%, kuid vähem kui 90%.
Kohtukulud
Et põhikohtuasja poolte jaoks on käesolev menetlus eelotsusetaotluse esitanud kohtus poolelioleva asja üks staadium, otsustab kohtukulude jaotuse siseriiklik kohus. Euroopa Kohtule märkuste esitamisega seotud kulusid, välja arvatud poolte kohtukulud, ei hüvitata.

Esitatud põhjendustest lähtudes Euroopa Kohus (esimene koda) otsustab:

1.
Nõukogu 27. juuni 1968. aasta määruse (EMÜ) nr 805/68 veise- ja vasikalihaturu ühise korralduse kohta, muudetud nõukogu 18. novembri 1996. aasta määrusega (EÜ) nr 2222/96, artikli 4a kolmanda taande punkti ii tuleb tõlgendada nii, et tiinet mullikat saab käsitada ammlehmana selle määruse esimese jao tähenduses vaid siis, kui temaga asendatakse pärast turustusaasta osas lisatasu taotluse esitamist selles taotluses märgitud ammlehm.

2.
Tiinet mullikat, kes turustusaastal asendas sellist ammlehma, kelle eest taotleti lisatasu ja kes oli lisatasuks kõlblik, võib käsitada ammlehmana määruse nr 805/68, muudetud määrusega nr 2222/96, artikli 4a kolmanda taande punkti ii tähenduses, kui ta vastab järgmisel aastal uuesti ammlehma asendamise tingimustele.

3.
Määruse nr 805/68, muudetud määrusega nr 2222/96, artikli 4a kolmanda taande punkti ii tuleb tõlgendada nii, et tiine mullikas, kelle eest taotleti lisatasu, ei ole lisatasuks kõlblik, kui ta poegib enne nimetatud taotluse esitamiseks ette nähtud tähtaja lõppemist.

4.
Komisjoni 23. detsembri 1992. aasta määruse (EMÜ) nr 3886/92, millega kehtestatakse määrusega nr 805/68 ette nähtud lisatasukavade üksikasjalikud rakenduseeskirjad ja tühistatakse määrused (EMÜ) nr 1244/82 ja (EMÜ) nr 714/89, muudetud komisjoni 2. detsembri 1996. aasta määrusega (EÜ) nr 2311/96, artikli 33 lõikeid 2 ja 4 tuleb tõlgendada nii, et tootja ei ole turustusaasta jooksul kasutanud ära lisatasu saamise õigusi, kui ta küll taotles lisatasu, kuid tema taotlus lükati tagasi põhjusel, et asjaomased loomad ei olnud lisatasuks kõlblikud; seda isegi siis, kui taotlust ei esitatud pahauskselt. Selline tõlgendus ei ole vastuolus proportsionaalsuse põhimõttega.

5.
Eelotsusetaotluse esitanud kohus peab otsustama, kas kõigi põhikohtuasja hageja olukorda iseloomustavate nõuetekohaselt põhjendatud asjaoludega arvestades on tegemist erandjuhuga, mille puhul tuleb kohaldada määruse nr 3886/92, muudetud määrusega nr 2311/96, artikli 33 lõike 2 viimases taandes ette nähtud erandit, arvestades seejuures nimetatud sätte kitsa kohaldamise vajadusega.

6.
Määruse nr 3886/92, muudetud määrusega nr 2311/96, artikli 33 lõiget 4 koostoimes määruse nr 805/68, muudetud määrusega nr 2222/96, artikli 4f lõikega 4 tuleb tõlgendada nii, et liikmesriigid võivad tootjale ennistada kaheaastase õiguste peatamise perioodi lõppedes eeliskorras lisatasu saamise õigused, millest viimane jäeti ilma, kuna ta 1998. turustusaastal kasutas neist ära küll vähemalt 70%, kuid vähem kui 90%.

Allkirjad
(
*1
)	Kohtumenetluse keel: saksa.