CELEX: 62009CJ0245
Libera prestare a serviciilor
Articolul 49 CE
Întreprinzător stabilit într-un stat membru
Apel la cocontractanți stabiliți în același stat membru
Situație pur internă
Inadmisibilitatea cererii de pronunțare a unei hotărâri preliminare

Cererea de pronunțare a unei hotărâri preliminare privește aplicarea și interpretarea articolului 49 CE.
Această cerere a fost formulată în cadrul unui litigiu între Omalet NV (denumită în continuare „Omalet”), pe de o parte, și
Rijksdienst voor Sociale Zekerheid (Oficiul Național de Asigurări Sociale, denumit în continuare „Rijksdienst”), pe de altă
parte, în legătură cu răspunderea solidară a Omalet, în calitate de întreprinzător principal, pentru o parte din datoriile
la sistemul de asigurări sociale ale unui subcontractant neînregistrat stabilit în Belgia, precum și cu obligația acestei
societăți de a efectua o reținere din plățile pe care trebuia să le efectueze în favoarea subcontractantului menționat.

Cadrul juridic
Articolul 30 bis din Legea din 27 iunie 1969 de revizuire a Decretului‑lege din 28 decembrie 1944 privind asigurările sociale
ale lucrătorilor, în versiunea aflată în vigoare la data desfășurării situației de fapt din acțiunea principală (denumită
în continuare „Legea din 1969”), avea următorul curpins:
„[...]
§ 3.      Comitentul care, pentru lucrările prevăzute la § 1, face apel la un întreprinzător care nu era înregistrat la momentul încheierii
convenției este răspunzător în mod solidar pentru plata datoriilor la sistemul de asigurări sociale ale cocontractantului
său.
Întreprinzătorul care, pentru lucrările prevăzute la § 1, face apel la un subcontractant care nu era înregistrat la momentul
încheierii convenției este răspunzător în mod solidar pentru plata datoriilor la sistemul de asigurări sociale ale cocontractantului
său.
[...]
Răspunderea solidară este limitată la 50 % din prețul total al lucrărilor, fără taxa pe valoarea adăugată, care au fost subcontractate
cu întreprinzătorul sau cu subcontractantul neînregistrat.
[...]
§ 4.      Comitentul care efectuează plata integrală sau parțială a prețului lucrărilor prevăzute la § 1 unui întreprinzător care, la
momentul plății, nu era înregistrat are obligația ca, la efectuarea plății, să rețină și să plătească 15 % din suma pe care
o datorează, fără taxa pe valoarea adăugată, către [Rijksdienst], potrivit modalităților stabilite de Rege.
Întreprinzătorul care efectuează plata integrală sau parțială a prețului lucrărilor prevăzute la § 1 unui subcontractant are
obligația ca, la efectuarea plății, să rețină și să plătească 35 % din suma pe care o datorează, fără taxa pe valoarea adăugată,
către [Rijksdienst], potrivit modalităților stabilite de Rege.
Cu toate acestea, întreprinzătorul este scutit de obligația de reținere și de plată prevăzută la paragraful anterior dacă,
la momentul efectuării plății, potrivit modalităților care vor fi stabilite de Rege, subcontractantul nu este debitor al [Rijksdienst]
sau al unui fond de asigurări sociale sau a obținut pentru sumele datorate termene de plată extrajudiciare sau în temeiul
unei hotărâri judecătorești având putere de lucru judecat și face dovada respectării stricte a termenelor impuse și este înregistrat
ca întreprinzător. În acest scop, [Rijksdienst] constituie o bancă de date accesibilă publicului care are forță probantă pentru
aplicarea acestui paragraf.
În cazul în care întreprinzătorul este un angajator care nu este stabilit în Belgia, care nu are datorii la sistemul de asigurări
sociale în Belgia și ai cărui lucrători au toți un certificat de detașare legal, reținerile prevăzute de prezentul paragraf
nu se aplică plăților care îi sunt datorate.”

Acțiunea principală și întrebările preliminare
În calitate de promotor imobiliar, Omalet a făcut apel la un subcontractant stabilit în Belgia, însă neînregistrat în acest
stat membru. Acest subcontractant a emis două facturi, prima la 2 aprilie 2003, pentru o sumă de 4 136,10 euro, iar a doua
la 29 aprilie 2003, pentru o sumă de 4 493,69 euro. Aceste două facturi au fost plătite.
Subcontractantul menționat, declarat în stare de faliment la 25 septembrie 2003, avea, la acea dată, o datorie de 57 593,87
euro față de Rijksdienst. În temeiul articolului 30 bis alineatul 3 din Legea din 1969, Rijksdienst a solicitat Omalet plata
sumei de 4 314,90 euro în temeiul răspunderii solidare pentru datoria la sistemul de asigurări sociale a aceluiași subcontractant,
limitată la 50 % din suma totală a lucrărilor. În temeiul articolului 30 bis alineatul 4 din această lege, a fost solicitată
Omalet o sumă suplimentară de 6 040,85 euro din cauza faptului că aceasta din urmă nu efectuase reținerile prevăzute de acest
articol.
Întrucât litigiul nu a putut fi soluționat pe cale amiabilă, Rijksdienst a chemat în judecată Omalet, printr‑o cerere formulată
la 25 aprilie 2007, la arbeidsrechtbank te Brussel (Tribunalul pentru Litigii de Muncă din Bruxelles). Prin hotărârea din
25 aprilie 2008, această instanță a constatat că cererea Rijksdienst este întemeiată și a obligat Omalet la plata sumei de
10 355,75 euro plus dobânda legală cu începere de la 1 februarie 2006, precum și a cheltuielilor de judecată.
Printr‑o cerere din 23 mai 2008, Omalet a declarat apel împotriva acestei hotărâri la arbeidshof te Brussel (Curtea pentru
Litigii de Muncă din Bruxelles), invocând, printre altele, incompatibilitatea articolului 30 bis din Legea din 1969 cu articolele
49 CE și 50 CE.
În acest context, arbeidshof te Brussel a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarele întrebări
preliminare:
„1)       Instanța națională trebuie să aplice articolul 49 CE într‑un litigiu între [Rijksdienst] și un întreprinzător principal stabilit
în Belgia, în cazul în care se solicită obligarea în solidar a acestui întreprinzător principal, în conformitate cu articolul
30 bis alineatul 3 din [Legea din 1969] (astfel cum era aplicabilă înainte de modificarea acestui articol prin articolul 55
din Legea‑program din 27 aprilie 2007), la plata unei părți din datoriile unui subcontractant neînregistrat stabilit în Belgia
sau în cazul în care se solicită obligarea la plată a acestui întreprinzător întrucât nu și‑a îndeplinit obligația de reținere
prevăzută la articolul 30 alineatul 4 din lege?
2)      Cu titlu subsidiar, articolul 49 CE se opune unei reglementări precum cea prevăzută la articolul 30 bis alineatele 3 și 4
din [Legea din 1969] (astfel cum se aplica înainte de modificarea acestui articol prin articolul 55 din Legea‑program din
27 aprilie 2007)?”

Cu privire la competența Curții
Trebuie constatat de la bun început că cererea de pronunțare a unei hotărâri preliminare se referă la interpretarea unor dispoziții
din Tratatul CE referitoare la libera prestare a serviciilor într‑o situație în care, astfel cum însăși instanța de trimitere
a arătat, toate elementele litigiului principal se limitează la interiorul unui singur stat membru.
În aceste împrejurări, Curtea trebuie să își verifice competența de a se pronunța cu privire la interpretarea dispozițiilor
menționate (a se vedea în acest sens Hotărârea din 31 ianuarie 2008, Centro Europa 7, C‑380/05, Rep., p. I‑349, punctul 64,
și Hotărârea din 11 martie 2010, Attanasio Group, C‑384/08, Rep., p. I‑2055, punctul 22).
În această privință, trebuie amintit că Curtea a constatat că nu are competență atunci când este evident că dispoziția de
drept al Uniunii a cărei interpretare i se solicită nu poate fi aplicată (Hotărârea din 1 octombrie 2009, Woningstichting
Sint Servatius, C‑567/07, Rep., p. I‑9021, punctul 43).
Astfel, potrivit unei jurisprudențe constante, normele tratatului referitoare la libera prestare a serviciilor nu pot fi aplicate
unor activități în care toate elementele relevante se limitează la interiorul unui singur stat membru (a se vedea în special
Hotărârea din 9 septembrie 1999, RI.SAN., C‑108/98, Rec., p. I‑5219, punctul 23, și Hotărârea din 21 octombrie 1999, Jägerskiöld,
C‑97/98, Rec., p. I‑7319, punctul 42).
Or, în speță, din dosarul transmis Curții reiese că toate elementele litigiului principal se limitează efectiv la interiorul
unui singur stat membru, în măsura în care atât întreprinzătorul principal, cât și subcontractantul sunt stabiliți în Belgia,
iar întreaga situație de fapt s‑a desfășurat pe teritoriul acestui stat membru.
În consecință, reiese cu evidență că litigiul principal nu prezintă niciunul dintre elementele de legătură prevăzute la articolul
49 CE, astfel încât această dispoziție nu este aplicabilă.
Desigur, din jurisprudența Curții rezultă că, chiar și într‑o asemenea situație pur internă, răspunsul acesteia poate fi totuși
util instanței de trimitere, în special în cazul în care dreptul național i‑ar impune să acorde unui resortisant al unui anumit
stat membru aceleași drepturi precum cele conferite în aceeași situație de dreptul Uniunii unui resortisant al altui stat
membru (a se vedea în special Hotărârea din 5 decembrie 2000, Guimont, C‑448/98, Rec., p. I‑10663, punctul 23, Hotărârea din
30 martie 2006, Servizi Ausiliari Dottori Commercialisti, C‑451/03, Rec., p. I‑2941, punctul 29, Hotărârea din 5 decembrie
2006, Cipolla și alții, C‑94/04 și C‑202/04, Rec., p. I‑11421, punctul 30, precum și Hotărârea din 1 iunie 2010, Blanco Pérez
et Chao Gómez, C‑570/07 și C‑571/07, nepublicată încă în Repertoriu, punctul 36).
Cu toate acestea, situația în speță este diferită. Astfel, în cererea sa de pronunțare a unei hotărâri preliminare, însăși
instanța de trimitere a menționat o hotărâre a Grondwettelijk Hof (Curtea Constituțională) în care această Curte a considerat
că articolul 49 CE nu se aplică în cazul în care cauza care se află pe rolul instanței se situează în întregime în ordinea
juridică internă. Confruntată cu problema dacă articolul 30 bis alineatul 1 din Legea din 1969 este contrar principiilor egalității
și nediscriminării consacrate de Constituția belgiană în măsura în care acesta prevede o diferență de tratament între comitenții
și constructorii stabiliți în Belgia care fac apel la un cocontractant străin neînregistrat în Belgia care pot invoca articolele
49 CE și 50 CE, pe de o parte, și cei care fac apel la un prestator de servicii stabilit în Belgia care nu pot invoca articolele
respective, pe de altă parte, Curtea menționată a considerat că nu este necesar să se compare situațiile care sunt reglementate
exclusiv de ordinea juridică internă cu cele reglementate de ordinea juridică a Uniunii.
În consecință, nu reiese din cererea de pronunțare a unei hotărâri preliminare că, în împrejurări precum cele din litigiul
principal, instanța de trimitere are obligația să acorde întreprinderilor stabilite în Belgia aceleași drepturi precum cele
conferite în aceeași situație de dreptul Uniunii unor întreprinderi stabilite în alt stat membru.
Rezultă că, în împrejurări precum cele din litigiul principal, în care toate elementele se limitează la interiorul statului
membru vizat, Curtea nu are competența să răspundă la întrebările preliminare adresate de arbeidshof te Brussel.
Prin urmare, cererea de pronunțare a unei hotărâri preliminare formulată de arbeidshof te Brussel trebuie să fie considerată
inadmisibilă.

Cu privire la cheltuielile de judecată
Întrucât, în privința părților din acțiunea principală, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere,
este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta
observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.
Pentru aceste motive, Curtea (Camera întâi) declară:
Respinge cererea de pronunțare a unei hotărâri preliminare formulată de arbeidshof te Brussel (Belgia), prin decizia din 25
iunie 2009, ca inadmisibilă.
Semnături
*
Limba de procedură: olandeza.