CELEX: 62008TJ0069
Tillnärmning av lagstiftning
Direktiv 2001/18/EG
Nationella bestämmelser som avviker från en harmoniseringsåtgärd
Kommissionens beslut att förkasta
Delgivning har inte skett inom den sexmånadersfrist som föreskrivs i artikel 95.6 första stycket EG

Tillämpliga bestämmelser
Artikel 100a.4 i EG‑fördraget (senare artikel 95 EG i ändrad lydelse) hade följande lydelse:
”Om en medlemsstat efter det att rådet med kvalificerad majoritet har beslutat om en harmoniseringsåtgärd anser det nödvändigt
att tillämpa nationella bestämmelser som grundar sig på väsentliga behov enligt artikel 36 [i EG‑fördraget, nu artikel 30 EG
i ändrad lydelse] eller som avser miljö- eller arbetsmiljöskydd, skall den anmäla dessa bestämmelser till kommissionen.
Kommissionen skall bekräfta bestämmelserna sedan den konstaterat att dessa inte utgör ett medel för godtycklig diskriminering
eller innebär förtäckta handelshinder mellan medlemsstaterna.
Med avvikelse från det förfarande som anges i artiklarna 169 och 170 [i EG‑fördraget, nu artiklarna 226 EG och 227 EG i ändrad
lydelse] kan kommissionen eller någon av medlemsstaterna hänskjuta ärendet direkt till domstolen, om kommissionen eller medlemsstaten
anser att en annan medlemsstat missbrukar befogenheterna enligt denna artikel.”
Amsterdamfördraget, som trädde i kraft den 1 maj 1999, innebar en väsentlig ändring av artikel 100a i EG‑fördraget. I artikel 95 EG
föreskrevs följande:
”1.      Med avvikelse från artikel 94 [EG] och om inte annat föreskrivs i detta fördrag skall följande bestämmelser tillämpas för
att nå de mål som anges i artikel 14 [EG]. Rådet skall enligt förfarandet i artikel 251 [EG] och efter att ha hört Ekonomiska
och sociala kommittén, besluta om åtgärder för tillnärmning av sådana bestämmelser i lagar och andra författningar i medlemsstaterna
som syftar till att upprätta den inre marknaden och få den att fungera.
2.      Punkt 1 gäller inte bestämmelser om skatter och avgifter, bestämmelser om fri rörlighet för personer eller bestämmelser om
anställdas rättigheter och intressen.
3.      Kommissionen skall i sina förslag enligt punkt 1 om hälsa, säkerhet samt miljö- och konsumentskydd utgå från en hög skyddsnivå
och särskilt beakta ny utveckling som grundas på vetenskapliga fakta. Europaparlamentet och rådet skall också, inom ramen
för sina respektive befogenheter, sträva efter att nå detta mål.
4.      Om en medlemsstat efter det att rådet eller kommissionen har beslutat om en harmoniseringsåtgärd anser det nödvändigt att
behålla nationella bestämmelser som grundar sig på väsentliga behov enligt artikel 30 [EG] eller som avser miljö- eller arbetsmiljöskydd,
skall den till kommissionen anmäla dessa bestämmelser samt skälen för att behålla dem.
5.      Dessutom gäller, utan att detta påverkar tillämpningen av punkt 4, att om en medlemsstat efter det att rådet eller kommissionen
har beslutat om en harmoniseringsåtgärd anser det nödvändigt att införa nationella bestämmelser grundade på nya vetenskapliga
belägg med anknytning till miljöskydd eller arbetsmiljöskydd för att lösa ett problem som är specifikt för den medlemsstaten
och som har uppkommit efter beslutet om harmoniseringsåtgärden, skall medlemsstaten underrätta kommissionen om de planerade
bestämmelserna samt om skälen för att införa dem.
6.      Kommissionen skall inom sex månader efter en sådan anmälan som avses i punkterna 4 och 5 godkänna eller förkasta de ifrågavarande
nationella bestämmelserna sedan den konstaterat huruvida dessa utgör ett medel för godtycklig diskriminering eller innebär
förtäckta handelshinder mellan medlemsstaterna samt huruvida de kommer att utgöra ett hinder för den inre marknadens funktion.
Om kommissionen inte fattar beslut inom denna period skall de nationella bestämmelser som avses i punkterna 4 och 5 anses
godkända.
Om det är berättigat på grund av frågans komplexitet och om det inte finns någon fara för människors hälsa, får kommissionen
meddela den berörda medlemsstaten att den period som avses i denna punkt kan förlängas med ytterligare högst sex månader.”
Artikel 254 EG hade följande lydelse:
”Förordningar, direktiv och beslut som antas enligt förfarandet i artikel 251 [EG] skall undertecknas av Europaparlamentets
ordförande och rådets ordförande samt offentliggöras i
Europeiska unionens officiella tidning
. De skall träda i kraft den dag som anges i rättsakterna eller, i annat fall, den tjugonde dagen efter offentliggörandet.”
2.      Rådets och kommissionens förordningar samt dessa institutioners direktiv som är riktade till samtliga medlemsstater skall
offentliggöras i
Europeiska unionens officiella tidning
. De skall träda i kraft den dag som anges i rättsakterna eller, i annat fall, den tjugonde dagen efter offentliggörandet.
3.      Andra direktiv och beslut skall delges dem som de riktar sig till och bli gällande genom denna delgivning.”

Bakgrund till målet
Europaparlamentets och rådets direktiv 2001/18/EG av den 12 mars 2001 om avsiktlig utsättning av genetiskt modifierade organismer
i miljön och om upphävande av rådets direktiv 90/220/EEG (EGT L 106, s. 1) har antagits med stöd av artikel 95 EG. Enligt
artikel 1 i direktivet är syftet med det att närma medlemsstaternas lagar och andra författningar till varandra och att skydda
människors hälsa och miljön, dels när genetiskt modifierade organismer (nedan kallade GMO) avsiktligt sätts ut i miljön för
varje annat ändamål än att släppa ut dem på marknaden i Europeiska gemenskapen, dels när produkter som består av eller innehåller
GMO släpps ut på marknaden i gemenskapen.
I skrivelse av den 13 april 2007 underrättade Republiken Polen Europeiska gemenskapernas kommission, i enlighet med artikel 95.5
EG, om artiklarna 111 och 172 i ett förslag till den polska lagen om GMO (nedan kallat lagförslaget), som undantag från direktiv 2001/18.
Undantagen i lagförslaget gällde:
–        skyldigheten för den person som ansöker om godkännande för avsiktlig utsättning av GMO att ge in skriftliga förklaringar,
från ägarna till jordbruk i närheten av platsen för den avsiktliga utsättningen, om att de inte motsätter sig denna, liksom
av intyg från borgmästaren om att det i den lokala utvecklingsplanen har vidtagits åtgärder med anledning av möjligheten till
avsiktlig utsättning med hänsyn till behovet av att skydda den lokala miljön och områdets natur och kultur (artikel 111.2
numren 5 och 6 i lagförslaget), och
–        förbud mot att odla genetiskt modifierade växter i Polen, med undantag för möjligheten att odla dessa växter inom zoner som
särskilt avsetts härför av jordbruksministern (artikel 172 i lagförslaget).
I skrivelse av den 9 juli 2007 till Republiken Polens ständiga representation vid Europeiska unionen, bekräftade kommissionens
generalsekretariat mottagandet av Republiken Polens underrättelse i enlighet med artikel 95.5 EG. I denna skrivelse meddelade
kommissionen bland annat att den inom sex månader från och med den 17 april 2007, det vill säga den första arbetsdagen efter
att kommissionen mottagit anmälan, skulle gå igenom underrättelsen och att den, i enlighet med artikel 95.6 tredje stycket
EG, kunde förlänga denna period med sex månader om det skulle visa sig berättigat på grund av frågans komplexitet och det
inte fanns någon fara för människors hälsa.
Den 26 juli 2007 offentliggjorde kommissionen Republiken Polens underrättelse enligt artikel 95.5 EG i
Europeiska unionens officiella tidning
(EUT C 173, s. 8).
Den 12 oktober 2007 antog kommissionen, genom skyndsamt skriftligt förfarande E/2254/2007, beslut K(2007) 4697 (nedan kallat
det angripna beslutet), i vilket den förkastade de av Republiken Polen anmälda undantagen från bestämmelserna i direktiv 2001/18.
Artikel 1 i det angripna beslutet har följande lydelse: ”Artiklarna 111.2, punkterna 5 och 6, och 172 i det lagförslag … som
anmälts av Polen i enlighet med artikel 95.5 i [EG] kan inte godkännas.”
I e-postmeddelande av den 12 november 2007 översände kommissionen en kopia av det angripna beslutet till Republiken Polen.
Detta e-postmeddelande hade följande lydelse:
”[Hälsningsfras], här är kommissionens beslut avseende den polska underrättelsen, i den version som antogs och delgavs Republiken
Polen den 12 oktober 2007. …”
I e-postmeddelande av den 30 november 2007 svarade Republiken Polen kommissionen enligt följande:
”[Hälsningsfras],
Med anledning av vårt senaste samtal (och ert senaste e-postmeddelande här nedan), skulle jag vilja fråga om kommissionen
till den polska myndigheten officiellt har skickat sitt svar på den polska underrättelsen av lagförslaget om GMO. Vi kan inte
betrakta de handlingar som bifogats ert senaste e-postmeddelande som annat än ett förslag till kommissionens beslut (av den
11 oktober 2007), som blivit föremål för skriftligt förfarande vid kommissionen följande dag.
Jag hoppas att vi båda är medvetna om att ett uteblivet officiellt svar från kommissionen får vissa konsekvenser för det senare
förfarandet, i enlighet med fördraget.
Jag vore tacksam om ni kunde svara på och ge mig ett förtydligande i denna fråga.”
Den 4 december 2007 delgav kommissionen, i enlighet med artikel 254 EG, Republiken Polen det angripna beslutet.
I e-postmeddelande av den 5 december 2007 frågade Republiken Polen kommissionen om den kunde bekräfta att det angripna beslutet
faktiskt hade antagits och delgetts Republiken Polen. Kommissionen svarade i e-postmeddelande samma dag att det angripna beslutet
faktiskt hade delgetts dagen innan.
I skrivelse av den 20 december 2007 till Republiken Polens ställföreträdande ständiga representant vid Europeiska unionen,
påpekade Europeiska kommissionens ställföreträdande generalsekreterare bland annat följande:
”Vad gäller inlämnandet av förslaget till lag om genetiskt modifierade organismer, som mottagits den 13 april 2007, har kommissionen
den 12 oktober 2007 fattat ett beslut om att förkasta detta lagförslag på grund av brist på nya vetenskapliga belägg, i enlighet
med artikel 95.5 EG.
På grund av ett tekniskt fel har informationen inte nått Polen den dag då det ovannämnda beslutet antogs. Efter att ha konstaterat
att informationen inte nått adressaten, översände kommissionen sitt beslut till Polen den 4 december 2007. […]
Trots den försenade informationen har kommissionen uppmanat Polen att respektera lydelsen i det beslut som antagits inom den
sexmånadersfrist som avses i artikel 95.6 EG, och att avstå från att anta rättsakter som innehåller undantag från bestämmelserna
i direktiv 2001/18. Jag vill även erinra om att medlemsstaterna varken kan åberopa formella grunder för att motivera åsidosättande
av vissa väsentliga aspekter av gemenskapsrätten eller hindra den inre marknaden från att fungera.”
Det angripna beslutet offentliggjordes i
Europeiska unionens officiella tidning
den 19 januari 2008 (EUT L 16, s. 17).
Mellan den 12 oktober och den 4 december 2007 avstod Republiken Polen från att anta lagförslaget.

Förfarandet och parternas yrkanden
Republiken Polen väckte förevarande talan genom ansökan som inkom till förstainstansrättens kansli den 12 februari 2008.
Genom ansökningar som inkom till förstainstansrättens kansli den 14, den 23, den 26 och den 30 maj 2008, ansökte Konungariket
Danmark, Republiken Tjeckien, Republiken Grekland och Republiken Österrike om att få intervenera till stöd för Republiken
Polens yrkanden.
I beslut av den 4 juli 2008 biföll ordföranden för åttonde avdelningen vid förstainstansrätten dessa ansökningar om intervention.
Republiken Tjeckien och Republiken Österrike inkom med sina interventionsinlagor den 20 augusti och den 17 september 2008.
Republiken Polen och kommissionen inkom med yttranden avseende dessa inlagor. Republiken Grekland inkom inte med någon interventionsinlaga.
Genom ansökan som inkom till förstainstansrättens kansli den 12 mars 2009 drog Konungariket Danmark tillbaka sin ansökan om
att få intervenera.
I beslut av den 20 april 2009 biföll ordföranden för åttonde avdelningen vid förstainstansrätten denna ansökan.
Republiken Polen har yrkat att tribunalen ska
–        ogiltigförklara det angripna beslutet, och
–        förplikta kommissionen att ersätta rättegångskostnaderna.
Kommissionen har yrkat att tribunalen ska
–        ogilla talan, och
–        förplikta Republiken Polen att ersätta rättegångskostnaderna.
Republiken Tjeckien har yrkat att tribunalen ska
–        ogiltigförklara det angripna beslutet, och
–        förplikta kommissionen att ersätta rättegångskostnaderna.
Republiken Österrike har yrkat att tribunalen ska
–        ogiltigförklara det angripna beslutet, och
–        förplikta kommissionen att ersätta rättegångskostnaderna.
Mot bakgrund av referentens rapport beslutade förstainstansrätten (åttonde avdelningen) att inleda det muntliga förfarandet,
och, som en processledande åtgärd enligt artikel 64 i sina rättegångsregler, ställa en skriftlig fråga till kommissionen.
Kommissionen besvarade denna fråga inom den föreskrivna fristen.
Genom skrivelser som inkom till förstainstansrättens kansli den 3 augusti, den 18 september och den 2 oktober 2009, informerade
Republiken Österrike, Republiken Grekland och Republiken Tjeckien förstainstansrätten om att de inte skulle vara representerade
vid förhandlingen.
Parterna utvecklade sin talan och svarade på förstainstansrättens muntliga frågor vid förhandlingen den 28 oktober 2009.

Rättslig bedömning
Republiken Polen har anfört tre grunder till stöd för sin talan. För det första har kommissionen åsidosatt artikel 95.6 EG,
jämförd med artikel 254.3 EG, för det andra har den åsidosatt en väsentlig formföreskrift, och för det tredje har den åsidosatt
rättssäkerhetsprincipen.
Den första av dessa grunder ska prövas först.
Parternas argument
Republiken Polen har med stöd av Republiken Tjeckien och Republiken Österrike gjort gällande att kommissionen åsidosatt artikel 95.6
EG, jämförd med artikel 254.3 EG.
Republiken Polen har inledningsvis gjort gällande att den tidsfrist som föreskrivs i artikel 95.6 EG är absolut, eftersom
dess utgång får som väsentlig faktiskt effekt att de anmälda nationella bestämmelserna ska anses godkända.
För det första är fristens absoluta karaktär ett uttryck för medlemsstaternas vilja. Vid ikraftträdandet av Amsterdamfördraget
kunde nationella bestämmelser som innebar undantag från harmoniseringsåtgärder endast antas om de först godkänts av kommissionen.
Ett uteblivet svar från kommissionen kunde emellertid anses som ett tyst godkännande av de nationella åtgärderna.
För det andra har domstolen i sin dom av den 13 september 2007 i de förenade målen C‑439/05 P och C‑454/05 P, Land Oberösterreich
och Österrike mot kommissionen (REG 2007, s. I‑7141, punkterna 40 och 41), slagit fast att denna frist är absolut och att
de nationella bestämmelserna ska anses godkända vid dess utgång. Eftersom kommissionen inte inom de sex månader som föreskrivs
i artikel 95.6 EG har delgett Republiken Polen beslutet att godkänna eller att förkasta de nationella bestämmelserna, och
eftersom den inte heller har informerat om någon eventuell förlängning av fristen i enlighet med artikel 95.6 EG, ska artiklarna 111
och 172 i lagförslaget anses godkända från och med den 14 oktober 2007.
För det tredje har Republiken Polen gjort gällande att även om det i artikel 95.6 EG uttryckligen föreskrivs en skyldighet
att anmäla de nationella bestämmelserna, utan att det föreskrivs samma krav vad gäller kommissionens beslut, görs detta för
att det i artikel 254.3 EG föreskrivs en sådan skyldighet för samtliga gemenskapsbeslut, men inte för de nationella bestämmelserna.
Domstolen har dessutom redan använt uttrycket ”antagandet av beslutet” i vid mening, för att beteckna såväl ett internt antagande
som delgivandet av ett beslut (domstolens dom av den 18 juni 2002 i mål C‑398/00, Spanien mot kommissionen, REG 2002, s. I‑5643,
punkt 34, och domen i det ovan i punkt 36 nämnda målet Land Oberösterreich och Österrike mot kommissionen, punkt 37).
Republiken Polen har vidare, med stöd av Republiken Tjeckien och Republiken Österrike, gjort gällande att det endast är den
dag då beslutet delges dem till vilka det riktar sig som är avgörande för när beslutet börjar gälla.
För det första är blotta antagandet av ett beslut inte tillräckligt för att det ska ge rättsverkningar gentemot de personer
som det riktar sig till. I stället blir ett beslut endast gällande, i den mening som avses i artikel 254.3 EG, genom att det
delges de personer som det riktar sig till, det vill säga när dessa fått möjlighet att ta del av beslutets innehåll. Antagandet
den 12 oktober 2007 har följaktligen inte haft någon som helst inverkan på iakttagandet av sexmånadersfristen i artikel 95.6
EG.
I förevarande fall delgavs Republiken Polen beslutet den 4 december 2007, det vill säga efter utgången av sexmånadersfristen
i artikel 95.6 EG. Republiken Polen har inte känt till vare sig antagandet av det angripna beslutet den 12 oktober 2007 eller
dess innehåll, eftersom antagandet ingått i kommissionens interna verksamhet. Det angripna beslutet har således inte kunnat
ha någon rättsverkan och det har därför inte heller kunnat utgöra hinder mot att de nationella bestämmelserna, i enlighet
med artikel 95.6 andra stycket EG, börjar gälla efter utgången av den sexmånadersfrist som föreskrivs i artikel 95.6 första
stycket EG.
För det andra delgavs det angripna beslutet den 4 december 2007 enligt artikel 254 EG, i enlighet med vilken beslut börjar
gälla när de delgetts dem som de riktar sig till. På motsatt sätt börjar beslut inte gälla före det att de delgetts dem som
de riktar sig till. Detta resonemang har domstolen bekräftat i dom av den 25 januari 1979 i mål 98/78, Racke (REG 1979, s. 69,
punkt 15; svensk specialutgåva, volym 4, s. 275), och senare preciserat i domen i det ovan i punkt 37 nämnda målet Spanien
mot kommissionen.
Vad gäller kommissionens hänvisning till domstolens domar av den 14 juli 1972 i mål 48/69, Imperial Chemical Industries mot
kommissionen (REG 1972, s. 619; svensk specialutgåva, volym 2, s. 25) och i mål 52/69, Geigy mot kommissionen (REG 1972, s. 787),
och dom av den 29 maj 1974 i mål 185/73, König (REG 1974, s. 607), har Republiken Polen gjort gällande att dessa mål visserligen
avser oegentligheter i samband med delgivandet eller offentliggörandet av gemenskapsrättsakter. Ingen av dessa domar avser
emellertid åsidosättande av artikel 95.6 EG eller en liknande bestämmelse som fastställer en frist för delgivning eller offentliggörande
av en akt, som efter att den löpt ut får en ”väsentlig materiell verkan”. Visserligen avser domen i målet König en frist som
föreskrivs i fördraget, men till skillnad från den fristen är fristen i artikel 95.6 EG en ”materiell frist”. För Republiken
Polen får ett för sent delgivande av det angripna beslutet en ”väsentlig materiell verkan”, nämligen att de nationella bestämmelserna
ska anses godkända.
För det tredje fann domstolen i sin dom i det ovan i punkt 37 nämnda målet Spanien mot kommissionen (punkt 31), som avsåg
ett beslut om statligt stöd, att antagandet av det ifrågavarande beslutet inte medförde ett avbrott i den frist om 15 vardagar
som föreskrivs i artikel 4.6 i rådets förordning (EG) nr 659/1999 av den 22 mars 1999 om tillämpningsföreskrifter för artikel [88
EG] (EGT L 83, s. 1), eftersom det av artikel 254.3 EG framgår att beslut ska delges dem som de riktar sig till och blir gällande
genom denna delgivning. I denna dom slog domstolen dessutom fast att skyldigheten att delge följer av den allmänna bestämmelsen
i artikel 254.3 EG och att alla beslut börjar gälla genom att de delges.
För det fjärde kan en talan mot ett beslut, i enlighet med artikel 230 femte stycket EG, inte väckas förrän beslutet har delgetts.
Av detta följer att ett beslut inte kan få verkan förrän det har delgetts, eftersom det annars, om beslutet inte offentliggjorts
eller om det delgetts för sent, skulle vara omöjligt att få dess lagenlighet prövad rättsligt (se generaladvokaten Albers
förslag till avgörande i det ovan i punkt 37 nämnda målet Spanien mot kommissionen, REG 2002, s. I‑5646, punkt 69). Republiken
Polen har gjort gällande att den i ett sådant fall skulle befinna sig i en paradoxal situation, eftersom den hade varit bunden
av beslutet från och med den 12 oktober 2007 utan möjlighet att väcka talan mot det innan kommissionen delgett det den 4 december 2007.
Kommissionen har gjort gällande att Republiken Polens argument saknar grund.
Inledningsvis har kommissionen gjort gällande att den uppfyllt sin skyldighet enligt artikel 95.6 EG genom att anta det angripna
beslutet inom föreskriven tid.
Vad för det första gäller syftet med artikel 95.6 EG har kommissionen påpekat att det i artikel 100a.4 i EG‑fördraget inte
föreskrevs någon period inom vilken kommissionen var skyldig att kontrollera de bestämmelser som anmälts av medlemsstaterna
vilka innebar undantag från gemenskapsdirektiv om den inre marknaden. Kommissionen var, till följd av sin lojalitetsplikt
enligt artikel 10 EG, endast skyldig att vidta åtgärder med erforderlig omsorg och snarast möjligt. Genom artikel 95.6 andra
stycket EG, som inrättades genom Amsterdamfördraget, infördes vissa krav vad gäller denna kontroll. Kommissionen har, med
hänvisning till domstolens dom av den 1 juni 1999 i mål C‑319/97, Kortas (REG 1999, s. I‑3143, punkterna 36–38), gjort gällande
att denna bestämmelse emellertid endast avsåg de fall där kommissionen inte fattat något beslut och inte de fall där kommissionen
underlåtit att delge beslutet.
För det andra har kommissionen, oberoende av att det angripna beslutet delgetts för sent, förkastat artiklarna 111 och 172
i lagförslaget och antagit det angripna beslutet den 12 oktober 2007, det vill säga inom den frist på sex månader efter anmälan
av de ifrågavarande nationella bestämmelserna. Kommissionen har således uppfyllt den skyldighet som den har enligt artikel 95.6
EG. Att kommissionen har delgett det angripna beslutet efter utgången av sexmånadersfristen (Republiken Polen har inte riktat
några invändningar mot att det angripna beslutet antogs den 12 oktober 2007) ger inte upphov till den rättsliga fiktion som
föreskrivs i artikel 95.6 andra stycket EG, eftersom denna endast uppkommer då kommissionen har förhållit sig passiv. Kommissionen
har gjort gällande att om skyldigheten att delge dess beslut inom en sexmånadersperiod efter anmälan av de nationella bestämmelserna
framgår tydligt av artikel 95.6 EG, och om de nationella bestämmelserna ska anses godkända om kommissionen inte delgett sitt
beslut inom denna period, så är Republiken Polens åberopande av artikel 254.3 EG alltså överflödigt. Enligt kommissionen borde
det nämligen uttryckligen ha föreskrivits i artikel 95.6 EG att de nationella bestämmelserna ska anses implicit godkända för
det fall att kommissionen inte har delgett sitt beslut inom sex månader efter det att dessa bestämmelser anmäldes. I domen
i det ovan i punkt 37 nämnda målet Spanien mot kommissionen (punkt 30) fann domstolen dessutom att beslut som kommissionens
ledamöter antagit genom skyndsamt skriftligt förfarande i enlighet med artikel 12 i kommissionens arbetsordning och vars giltighet
bekräftats genom generalsekreterarens underskrift, fick karaktär av kommissionsbeslut, i den mening som avsågs i artikel 249
EG, samma dag som de antogs. Samma sak gäller i förevarande fall.
För det tredje anser kommissionen att Republiken Polen förefaller tro att det för sena delgivandet av det angripna beslutet
av den 12 oktober 2007 har lett till ett andra beslut, närmare bestämt en
actus contrarius
, om att avslå de undantag som ingick i det anmälda lagförslaget och som påstås ha blivit godkända. Detta resonemang är uppenbart
felaktigt och strider dessutom mot själva innehållet i ansökan, eftersom Republiken Polen inte har bestritt att det angripna
beslutet antagits den 12 oktober 2007.
För det fjärde finner kommissionens tolkning stöd i lydelsen i artikel 95.6 första och tredje styckena EG. Dessa stycken avser
just ett ”delgivande”, till skillnad från andra stycket i denna punkt. Enligt kommissionen följer det av en bokstavstolkning
av artikel 95.6 EG att kommissionen, för att uppfylla sin skyldighet att kontrollera, endast behöver anta sitt beslut inom
den föreskrivna sexmånadersfristen. Domstolen har bekräftat denna tolkning i sin dom i det ovan i punkt 36 nämnda målet Land
Oberösterreich och Österrike mot kommissionen (punkterna 37 och 40). Republiken Polen har dessutom medgett att kravet på att
delge inom sex månader reducerar den tid som kommissionen faktiskt har på sig för att anta sitt beslut, vilket är till nackdel
för förfarandet med att kontrollera detta beslut och för skyldigheten att motivera det. Denna tolkning gäller även syftet
med artikel 95.6 EG, vilket närmare bestämt är att fastställa en tidsram inom vilken kommissionen ska fatta beslut om de nationella
bestämmelser som anmälts till den i syfte att få till stånd undantag från harmoniseringen av den inre marknaden.
Vidare följer det av EG‑fördraget att delgivandet av ett kommissionsbeslut visserligen påverkar dess rättsverkan gentemot
dem som det riktar sig till liksom fastställandet av när fristen för att väcka talan ska börja löpa, men det har inte någon
inverkan på beslutets giltighet.
För det första fann domstolen, i sin dom i det ovan i punkt 42 nämnda målet Imperial Chemical Industries mot kommissionen
(punkt 39), att brister i fråga om förfarandet vid delgivningen av ett beslut, i enlighet med artikel 254.3 EG, ligger utanför
rättsakten och alltså inte medför att den blir behäftad med fel. I förevarande fall skulle den försenade delgivningen av det
angripna beslutet, som beror på ett tekniskt fel, kunna utgöra en sådan brist. I sin dom i det ovan i punkt 42 nämnda målet
Geigy mot kommissionen (punkt 18) har domstolen prövat frågan om delgivning mot bakgrund av den frist för att väcka talan
som avses i artikel 230 EG. Efter att den konstaterat att den bristande delgivningen inte hindrat sökanden från att väcka
talan, slog domstolen fast att talan inte kunde vinna bifall såvitt avsåg grunden avseende åsidosättande av artikel 254.3
EG, eftersom sökanden inte hade något berättigat intresse av att få saken prövad. I sin dom i det ovan i punkt 42 nämnda målet
König (punkterna 6–8), slog domstolen dessutom fast att ett för sent offentliggörande av en förordning inte påverkar dess
giltighet utan endast det datum från vilket denna rättsakt kan tillämpas och får rättsverkan. Domstolen fann, i dom av den
23 november 1999 i mål C‑149/96, Portugal mot rådet (REG 1999, s. I‑8395), punkt 54, också att ett för sent offentliggörande
av ett rådsbeslut i
Europeiska unionens officiella tidning
saknar betydelse för denna rättsakts giltighet.
För det andra har sökanden, genom att hänvisa till domen i det ovan i punkt 37 nämnda målet Spanien mot kommissionen, bortsett
från det särskilda sammanhanget och rättsverkningarna av det förfarande som föreskrivs i artikel 95.6 EG. För kommissionen
innebär artikel 95.6 EG ett uppenbart undantag från reglerna på den inre marknaden, som introduceras i ett lagförslag i en
medlemsstat och som under vissa förutsättningar kan godkännas. Att ett beslut som antagits med stöd av den ifrågavarande bestämmelsen
inte delges inom sexmånadersfristen leder inte till att beslutet blir ogiltigt, eftersom detta skulle frånta kommissionen
all möjlighet att i efterhand utöva sin rättsliga kontroll av nationella undantagsbestämmelser, vilket säkerligen inte skulle
vara förenligt med avsikten hos fördragets upphovsmän. I domen i det ovan i punkt 37 nämnda målet Spanien mot kommissionen,
innebar ogiltigförklaringen av det omstridda beslutet, på grund av att det delgetts utom den föreskrivna fristen, i stället
enbart att stödprojektet gavs en annan rättslig kvalificering, vilket innebar att kommissionen alltså fortfarande kunde utföra
sin rättsliga kontroll. I domen i det ovan i punkt 37 nämnda målet Spanien mot kommissionen, avsågs dessutom en helt annan
faktisk och rättslig situation än den som är i fråga i förevarande mål. Bland annat föreskrevs i artikel 25 i förordning nr 659/1999
uttryckligen ett krav på att utan dröjsmål delge ett beslut som fattats med stöd av den förordningen, vilket inte är fallet
med artikel 95.6 EG och artikel 254.3 EG. Domstolens resonemang är således inte absolut.
För det tredje är rättsverkningarna av att det angripna beslutet delges den 4 december 2007 dels att fristen för att väcka
talan i enlighet med artikel 230 femte stycket EG börjar löpa, dels att det angripna beslutet kan göras gällande gentemot
Republiken Polen. Kommissionen har i förevarande fall gjort gällande att Republiken Polen inte har antagit artiklarna 111
och 172 i lagförslaget, vare sig före eller efter det att det angripna beslutet delgavs. Kommissionen har vidare gjort gällande
att Republiken Polen till stöd för sin talan endast har åberopat delgivandet av det angripna beslutet den 4 december 2007.
Det framgår emellertid av rättspraxis att detta delgivande inte påverkar beslutets giltighet utan endast innebär att beslutet
inte kan göras gällande gentemot Republiken Polen mellan den 12 oktober och den 4 december 2007. Kommissionen tillåter sig
dessutom att anse att Republiken Polen, redan före det att det angripna beslutet delgavs officiellt, haft kännedom om att
lagförslaget förkastats.
Tribunalens bedömning
Det ska inledningsvis erinras om att EG‑fördraget syftar till att stegvis upprätta den inre marknaden, vilken omfattar ett
område utan inre gränser med fri rörlighet för varor, personer, tjänster och kapital. För att nå detta mål föreskrivs i EG‑fördraget
att åtgärder ska vidtas för tillnärmning av medlemsstaternas lagstiftning. Inom ramen för primärrättens utveckling infördes
genom Enhetsakten en ny bestämmelse i EG‑fördraget, nämligen artikel 100a (domstolens dom av den 20 mars 2003 i mål 3/00,
Danmark mot kommissionen, REG 2003, s. I‑2643, punkt 56), som genom ikraftträdandet av Amsterdamfördraget den 1 maj 1999 ersattes
av artikel 95 EG.
Amsterdamfördraget innebar således ändringar i EG‑fördragets tredje del, avdelning V, kapitel 3, angående tillnärmning av
medlemsstaternas lagstiftning (domstolens dom av den 21 januari 2003 i mål C‑512/99, Tyskland mot kommissionen, REG 2003,
s. I‑845, punkt 38).
Enligt artikel 100a.4 i EG‑fördraget, vilket var den bestämmelse som var tillämplig innan Amsterdamfördraget trädde i kraft,
skulle en medlemsstat om den, efter det att rådet med kvalificerad majoritet hade beslutat om en harmoniseringsåtgärd, ansåg
det nödvändigt att tillämpa nationella bestämmelser som grundade sig på sådana behov som avsågs i artikel 36 i EG‑fördraget,
eller som avsåg miljö- eller arbetsmiljöskydd, anmäla dessa bestämmelser till kommissionen. Kommissionen skulle bekräfta bestämmelserna
sedan den konstaterat att dessa inte utgjorde ett medel för godtycklig diskriminering eller innebar förtäckta handelshinder
mellan medlemsstaterna (domstolens dom av den 17 maj 1994 i mål C‑41/93, Frankrike mot kommissionen, REG 1994, s. I‑1829,
punkt 27, svensk specialutgåva, volym 15, s. 129, och domen i det ovan i punkt 56 nämnda målet Tyskland mot kommissionen,
punkt 39). En medlemsstat fick därför endast tillämpa nationella bestämmelser som anmälts med stöd av artikel 100a.4 i fördraget
efter det att den hade erhållit ett beslut från kommissionen i vilket denna bekräftade bestämmelserna (domen i det ovannämnda
målet Frankrike mot kommissionen, punkt 30).
I artikel 100a.4 i EG‑fördraget föreskrevs ingen period inom vilken kommissionen var tvungen att bekräfta de bestämmelser
som den hade underrättats om. Domstolen har emellertid funnit att det förhållandet inte innebar att kommissionen var befriad
från skyldigheten att handla med erforderlig omsorg inom sina ansvarsområden (domen i det ovan i punkt 47 nämnda målet Kortas,
punkt 34).
I artikel 95 EG, vilken genom Amsterdamfördraget ersatte och ändrade artikel 100a i EG‑fördraget, gjordes en åtskillnad när
det gäller huruvida de anmälda bestämmelserna är nationella bestämmelser som redan gällde före harmoniseringsåtgärden eller
huruvida de utgör nationella bestämmelser som den berörda medlemsstaten önskar införa. I det första fallet, som angavs i artikel 95.4
EG, måste bibehållandet av redan befintliga nationella bestämmelser vara motiverat med hänsyn till väsentliga behov enligt
artikel 30 EG eller motiverat vad avser miljö- eller arbetsmiljöskydd. I det andra fallet, som angavs i artikel 95.5 EG, är
medlemsstaterna skyldiga att få kommissionens godkännande av sådana nationella undantagsbestämmelser som de anser det nödvändigt
att införa (domstolens dom av den 6 november 2008 i mål C‑405/07 P, Nederländerna mot kommissionen, REG 2008, s. I‑8301, punkt 51).
På samma sätt gäller att införandet av nya nationella bestämmelser måste grundas på nya vetenskapliga belägg med anknytning
till miljöskydd eller arbetsmiljöskydd för att lösa ett problem som är specifikt för den medlemsstaten och som har uppkommit
efter beslutet om harmoniseringsåtgärden (domen i det ovan i punkt 56 nämnda målet Tyskland mot kommissionen, punkt 40).
Det bör påpekas att det av artikel 95.6 andra stycket EG följer att de nationella undantagsbestämmelserna ska anses godkända
om kommissionen inte fattar beslut inom sex månader efter en sådan anmälan som avses i punkterna 4 och 5 i den artikeln. Dessutom
framgår det av artikel 95.6 tredje stycket EG att en förlängning av denna frist inte är möjlig när frågan är okomplicerad
och om det finns en fara för människors hälsa (domen i det ovan i punkt 36 nämnda målet Land Oberösterreich och Österrike
mot kommissionen, punkt 40).
Det framgår av denna bestämmelse att gemenskapslagstiftaren alltså har ansett det vara nödvändigt att i Amsterdamfördraget
ge kommissionen en viss tid för att kunna kontrollera de nationella bestämmelser som den underrättats om (se, för ett liknande
resonemang, domen i det ovan i punkt 47 nämnda målet Kortas, punkt 33).
Enligt rättspraxis framgår det faktiskt av artikel 95.6 andra stycket EG att fördragets upphovsmän velat att förfarandet enligt
denna artikel ska avslutas snabbt, eftersom detta ligger i linje med såväl intresset för den medlemsstat som framställt begäran
av att få klarhet i vilka regler som är tillämpliga, som intresset av en väl fungerande inre marknad (se, för ett liknande
resonemang, domarna i de ovan i punkt 55 respektive 36 nämnda målen Danmark mot kommissionen, punkt 49, och Land Oberösterreich
och Österrike mot kommissionen, punkterna 40 och 41, och förstainstansrättens dom av den 5 oktober 2005 i de förenade målen
T‑366/03 och T‑235/04, Land Oberösterreich och Österrike mot kommissionen, REG 2005, s. II‑4005, punkt 43).
I förevarande fall är det ostridigt att kommissionen delgav Republiken Polen det angripna beslutet den 4 december 2007, det
vill säga efter utgången av sexmånadersfristen i artikel 95.6 första stycket EG.
Kommissionen har emellertid gjort gällande att det angripna beslutet antogs den 12 oktober 2007, det vill säga före utgången
av sexmånadersfristen i artikel 95.6 andra stycket EG, och att den således uppfyllt sin skyldighet enligt denna bestämmelse.
Som stöd för denna uppfattning har kommissionen lagt fram flera handlingar som avser förfarandet med att anta det angripna
beslutet, närmare bestämt en kopia av en anteckning till kommissionens ledamöter av den 9 oktober 2007 avseende skyndsamt
skriftligt förfarande E/2254/2007, för att anta det angripna beslutet, en kopia av ett addendum till denna anteckning av den
11 oktober 2007 (som bär en stämpel som lyder: ”Godkänd 12 okt. 2007 SGAII – kl.11”), och en kopia av en anteckning för kommissionens
ledamöter av den 12 oktober 2007, med rubriken ”Godkännande av skriftliga förfaranden”, genom vilken kanslichefen vid kommissionens
generalsekretariat slår fast för kommissionens ledamöter att kommissionen antagit det angripna beslutet den 12 oktober 2007
genom skriftligt förfarande.
Det framgår av dessa handlingar att kommissionens ledamöter faktiskt hade uppmanats att den 12 oktober 2007, genom skyndsamt
skriftligt förfarande, uttala sig om förslaget, från Generaldirektoratet för miljö, om att godkänna förslaget till kommissionsbeslut
avseende det aktuella lagförslaget.
I motsats till vad kommissionen har gjort gällande har antagandet av det angripna beslutet vid detta datum emellertid inte
kunnat innebära att den sexmånadersfrist som föreskrivs i artikel 95.6 första stycket EG avbryts. Det angripna beslutet började
nämligen, enligt lydelsen i artikel 254.3 EG, gälla i och med att det delgavs den det riktar sig till, vilket i förevarande
fall är Republiken Polen (se, för ett liknande resonemang, domstolens dom av den 8 mars 1979 i mål 130/78, Salumificio di
Cornuda, REG 1979, s. 867, punkt 23, svensk specialutgåva, volym 4, s. 75, och av den 20 november 2008 i mål C‑18/08, Foselev
Sud-Ouest, REG 2008, s. I‑8745, punkt 18).
I likhet med vad kommissionen har gjort gällande avser artikel 95.6 andra stycket, i motsats till tredje stycket i denna punkt,
det förhållandet att kommissionen ”inte fattar beslut”. Tribunalen konstaterar emellertid att ikraftträdandet av ett beslut
som syftar till att hindra en medlemsstat från att anta nationella bestämmelser – vilket med nödvändighet måste sammanfalla
med avbrytandet av den sexmånadersfrist som föreskrivs i artikel 95.6 första stycket EG – inte kan föregå den dag när beslutet
kan göras gällande mot medlemsstaten, det vill säga dagen för delgivning (se, analogt, domen i det ovan i punkt 37 nämnda
målet Spanien mot kommissionen, punkt 32). Kommissionen har i detta avseende dessutom, under förhandlingen, som svar på tribunalens
fråga, gjort gällande att inte ett enda av dess beslut som antagits på grundval av artikel 95.6 EG, sedan ikraftträdandet
av Amsterdamfördraget, har delgetts den berörda medlemsstaten efter den sexmånadersfrist som avses i artikel 95.6 första stycket
EG.
Mot bakgrund av det ovanstående ska artikel 95.6 andra stycket EG, som avser det förhållandet att ”kommissionen inte fattar
beslut inom [den sexmånadersperiod som avses i först stycket i denna punkt]”, inte tolkas på så sätt att själva antagandet
av ett beslut avbryter tidsfristen, oaktat delgivningen av beslutet. I likhet med vad Republiken Polen har gjort gällande
är kommissionens interna beslutsfattande nämligen i regel inte urskiljbart för medlemsstaten i fråga. Om kommissionens fattande
av sitt beslut lades till grund för avbrytandet av fristen och inte delgivningen av beslutet till medlemsstaten, skulle fristen
förlängas i förhållande till ifrågavarande medlemsstat (se, för ett liknande resonemang, generaladvokaten Albers förslag till
avgörande i det ovan i punkt 37 nämnda målet Spanien mot kommissionen, punkterna 66 och 67).
Kommissionens argument, enligt vilket det inträffat ett ”tekniskt fel” i samband med delgivningen av det angripna beslutet,
föranleder inte någon annan bedömning, eftersom beslutet inte fanns med på den av kommissionens generalsekreterare upprättade
förteckning över beslut som ska delges. Ett sådant fel beror således helt på kommissionen.
Av det ovan anförda följer att det angripna beslutet, som antogs den 12 oktober 2007 och delgavs de polska myndigheterna den
4 december 2007, kommit till stånd efter utgången av den sexmånadersfrist som föreskrivs i artikel 95.6 första stycket EG.
Eftersom lagförslaget ska anses godkänt efter utgången av denna frist, kan det således inte förkastas genom kommissionens
angripna beslut.
Mot bakgrund av det ovan anförda ska talan bifallas med stöd av denna grund och det angripna beslutet ogiltigförklaras.

Rättegångskostnader
Enligt artikel 87.2 i rättegångsreglerna ska tappande part förpliktas att ersätta rättegångskostnaderna, om detta har yrkats.
Kommissionen har tappat målet och ska därför ersätta rättegångskostnaderna, i enlighet med Republiken Polens yrkanden.
Enligt artikel 87.4 i rättegångsreglerna ska Republiken Tjeckien, Republiken Grekland och Republiken Österrike bära sina rättegångskostnader.
Mot denna bakgrund beslutar
TRIBUNALEN (åttonde avdelningen)
följande:
1)
Kommissionens beslut 2008/62/EG av den 12 oktober 2007 om artiklarna 111 och 172 i den föreslagna polska lagen om genetiskt
modifierade organismer, som anmälts av Republiken Polen i enlighet med artikel 95.5 i EG‑fördraget som undantag från Europaparlamentets
och rådets direktiv 2001/18/EG om avsiktlig utsättning av genetiskt modifierade organismer i miljön, ogiltigförklaras.
2)
Europeiska kommissionen ska bära sina rättegångskostnader och ersätta Republiken Polens rättegångskostnader.
3)
Republiken Tjeckien, Republiken Grekland och Republiken Österrike ska bära sina rättegångskostnader.
Martins Ribeiro
Papasavvas
Dittrich
Avkunnad vid offentligt sammanträde i Luxemburg den 9 december 2010.
Underskrifter
*
Rättegångsspråk: polska.