CELEX: 62007CJ0441
Apelācija
Dominējošais stāvoklis
Regula (EK) Nr. 1/2003
Neapstrādātu dimantu pasaules tirgus
Sabiedrības individuālas saistības, kas attiecas uz neapstrādātu dimantu iepirkumu no citas sabiedrības izbeigšanu
Lēmums, ar kuru ir atzīts sabiedrības uzņemto individuālo saistību saistošais spēks un izbeigta procedūra

Apelācijas sūdzībā Eiropas Kopienu Komisija lūdz atcelt Eiropas Kopienu Pirmās instances tiesas 2007. gada 11. jūlija spriedumu
lietā T‑170/06
Alrosa
/Komisija (Krājums, II‑2601. lpp.; turpmāk tekstā – “pārsūdzētais spriedums”), ar kuru tā atcēla Komisijas 2006. gada 22. februāra
Lēmumu 2006/520/EK par procesu saskaņā ar EK līguma 82. pantu un EEZ līguma 54. pantu (Lieta COMP/B‑2/38.381 –
De Beers
) (OV L 205, 24. lpp.; turpmāk tekstā – “apstrīdētais lēmums”), kurā ir atzītas par saistošām saistības, ko uzņēmās
De Beers SA
(turpmāk tekstā – “
De Beers
”), izbeigt iepirkt neapstrādātus dimantus no
Alrosa Company Ltd
(turpmāk tekstā – “
Alrosa
”) sākot no 2009. gada pēc pirkuma apmēra pakāpeniskas samazināšanas laikā no 2006. līdz 2008. gadam un izbeigta tiesvedība
saskaņā ar Padomes 2002. gada 16. decembra Regulas (EK) Nr. 1/2003 par to konkurences noteikumu īstenošanu, kas noteikti Līguma
81. un 82. pantā (OV 2003, L 1, 1. lpp.), 9. pantu.

Atbilstošās tiesību normas
Regulas Nr. 1/2003 preambulas trīspadsmitajā apsvērumā ir noteikts:
“Ja to lietu izskatīšanas laikā, kas var novest līdz līguma vai darbības aizliegumam, uzņēmumi piedāvā uzņemties saistības,
lai atbilstu Komisijas prasībām, tai jāspēj pieņemt lēmums, ar kuru uzliek šīs saistības attiecīgajiem uzņēmumiem. Saistību
lēmumos jābūt konstatētam, ka vairs nav pamata Komisijas rīcībai bez secinājumu izdarīšanas par to, vai ir bijis vai joprojām
ir pārkāpums. Saistību lēmumi neierobežo dalībvalstu konkurences iestāžu un tiesu pilnvaras izdarīt šādus secinājumus un lemt
par attiecīgo lietu. Saistību lēmumi nav lietderīgi gadījumos, kad Komisija plāno uzlikt soda naudu.”
Regulas Nr. 1/2003 7. panta 1. punktā ir paredzēts:
“Ja Komisija uz sūdzības pamata vai pēc savas iniciatīvas atklāj, ka ir Līguma 81. panta vai 82. panta pārkāpums, tā var ar
lēmumu pieprasīt attiecīgajiem uzņēmumiem vai uzņēmumu apvienībām šādas pārkāpšanas izbeigšanu.
Šim nolūkam Komisija attiecībā uz uzņēmumiem var ieviest tādus uzvedības vai strukturālos aizsardzības līdzekļus, kas ir proporcionāli
izdarītajam pārkāpumam un kas ir vajadzīgi, lai efektīvi izbeigtu pārkāpšanu. Strukturālos aizsardzības līdzekļus var ieviest
tikai tad, ja nav vienlīdzīgi efektīva aizsardzības līdzekļa, kas attiecas uz uzvedību, vai ja jebkurš vienlīdzīgi efektīvs
aizsardzības līdzeklis, kas attiecas uz uzvedību, attiecīgajam uzņēmumam būtu apgrūtinošāks nekā strukturālais aizsardzības
līdzeklis. Ja Komisijai ir likumīgas intereses, tā arī var konstatēt, ka pārkāpums ir izdarīts pagātnē.”
Regulas Nr. 1/2003 9. pantā ir noteikts:
“1.      Ja Komisija plāno pieņemt lēmumu, ar ko pieprasa pārkāpšanas izbeigšanu, un ja attiecīgie uzņēmumi piedāvā uzņemties saistības,
lai atbilstu prasībām, kuras tiem paudusi Komisija savā sākotnējā vērtējumā, Komisija var ar lēmumu atzīt šo saistību saistošo
spēku attiecībā uz uzņēmumiem. Šādu lēmumu var pieņemt uz noteiktu laika posmu, un tajā secina, ka Komisijas rīcībai vairs
nav pamata.
2.      Komisija uz pieprasījuma pamata vai pēc savas iniciatīvas atsāk lietas izskatīšanu:
a)      ja ir būtiskas izmaiņas jebkuros faktos, uz kuriem tika balstīts lēmum[s];
b)      ja attiecīgie uzņēmumi rīkojas pretēji savām saistībām; vai
c)      ja lēmums tika balstīts uz nepilnīgu, nepareizu vai maldinošu informāciju, ko sniegušas puses.”
Regulas Nr. 1/2003 27. panta 2. un 4. punktā ir paredzēts:
“2.      Tiesas procesos pilnībā respektē attiecīgo pušu aizstāvības tiesības. Tās ir tiesīgas piekļūt Komisijas lietas materiāliem,
uz ko attiecas uzņēmumu likumīgās intereses savu komercnoslēpumu aizsargāšanā. Tiesības piekļūt lietas materiāliem neattiecas
uz Komisijas vai dalībvalstu konkurences iestāžu slepenu informāciju un iekšējiem dokumentiem. Piekļuves tiesības jo īpaši
neattiecas uz saraksti starp Komisiju un dalībvalstu konkurences iestādēm vai uz savstarpējo saraksti starp dalībvalstu konkurences
iestādēm, tajā skaitā dokumentiem, kas sagatavoti atbilstoši 11. un 14. pantam. Šajā punktā nekas neliedz Komisijai atklāt
un izmantot informāciju, kas vajadzīga, lai pierādītu pārkāpumu.
[..]
4.      Ja Komisija plāno pieņemt lēmumu atbilstoši 9. vai 10. pantam, tā publicē īsu lietas kopsavilkumu un saistību galveno saturu
vai iecerēto rīcības gaitu. Ieinteresētas trešās personas var iesniegt savus apsvērumus termiņā, ko noteikusi Komisija savā
publikācijā un kas nedrīkst būt mazāks par mēnesi. Publikācijā jāņem vērā uzņēmumu likumīgās intereses savu komercnoslēpumu
aizsargāšanā.”

Lietas rašanās fakti
Pārsūdzētā sprieduma 8.–26. punktā lietas priekšvēsture ir izklāstīta šādi:
“8      [
Alrosa
] ir sabiedrība, kas dibināta Mirnijā (Krievija). Tā tostarp darbojas neapstrādātu dimantu ražošanas un piegādes pasaules
tirgū, kurā tā ieņem otro vietu. Tā galvenokārt veic savu darbību Krievijā, kur tā nodarbojas ar izpēti, ieguvi, vērtēšanu
un piegādi, kā arī ar juvelierizstrādājumu darbībām.
9      [
De Beers
] ir sabiedrība, kas reģistrēta Luksemburgā (Luksemburga).
De Beers
grupa, kurā tā ir galvenā holdinga sabiedrība, arī darbojas neapstrādāto dimantu ražošanas un piegādes pasaules tirgū, kurā
tā ieņem pirmo vietu. Tā galvenokārt darbojas Dienvidāfrikā, Botsvānā, Namībijā un Tanzānijā, kā arī Apvienotajā Karalistē.
Šajās teritorijās tā nodarbojas ar izpēti, ieguvi, novērtēšanu, piegādi, tirdzniecību un ražošanu, kā arī ar juvelierizstrādājumu
darbībām, tādējādi aptverot visu dimanta apstrādes ciklu.
10      2002. gada 5. martā
Alrosa
un
De Beers
nosūtīja Komisijai līgumu, kas 2001. gada 17. decembrī bija noslēgts starp
Alrosa
un divām
De Beers
grupas meitas sabiedrībām, proti,
City and West East Ltd
un
De Beers Centenary AG
(turpmāk tekstā – “paziņotais līgums”), lai saņemtu negatīvu apstiprinājumu vai atbrīvojumu atbilstoši Padomes 1962. gada
6. februāra Regulai Nr. 17, Pirmā regula par Līguma [81.] un [82.] panta īstenošanu (OV 1962, 13, 204. lpp.).
11      Šī līguma, kas tika noslēgts ilgstošu tirdzniecības attiecību starp
Alrosa
un
De Beers
ietvaros, priekšmets būtībā bija neapstrādātu dimantu piegāde.
12      Līguma 12. pantā bija noteikts, ka tas noslēgts uz pieciem gadiem no brīža, kad Komisija līgumslēdzējiem apstiprina, ka tas
“nepārkāpj EKL 81. panta 1. punktu, vai tam ir piemērojams atbrīvojums atbilstoši EKL 81. panta 3. punktam, un nekādā citādā
veidā nepārkāpj EKL 82. pantu”.
13      Šajā periodā
Alrosa
apņēmās pārdot
De Beers
dabīgos neapstrādātos Krievijā ražotos dimantus 800 miljonu USD vērtībā gadā, bet
De Beers
apņēmās nopirkt šos dimantus no
Alrosa
, kā tas bija noteikts paziņotā līguma 2.1.1. punktā. Tomēr paziņotā līguma darbības ceturtajā un piektajā gadā
Alrosa
bija tiesīga samazināt šo vērtību līdz 700 miljoniem USD saskaņā ar līguma 2.1.2. punktu. Vērtība 800 miljonu USD apmērā,
kas tika noteikta atbilstoši cenām brīdī, kad paziņotais līgums stājās spēkā, veidoja aptuveni pusi no
Alrosa
gada produkcijas vērtības un pilnībā visas produkcijas vērtību, ko tā eksportēja ārpus Neatkarīgo Valstu Savienības (NVS).
14      2003. gada 14. janvārī Komisija nosūtīja [
Alrosa
] un
De Beers
paziņojumu par iebildumiem ar numuru COMP/E‑3/38.381, kurā tā pauda viedokli, ka paziņotais līgums var būt pret konkurenci
vērsts līgums, ko aizliedz EKL 81. panta 1. punkts un attiecībā uz kuru nevar piemērot atbrīvojumu saskaņā ar EKL 81. panta
3. punktu. Šajā pašā dienā Komisija nosūtīja
De Beers
atsevišķu paziņojumu par iebildumiem ar numuru COMP/E‑2/38.381, kurā tā pauda viedokli, ka šis līgums var būt dominējošā stāvokļa
ļaunprātīga izmantošana, ko aizliedz EKL 82. pants.
15      2003. gada 31. martā [
Alrosa
] un
De Beers
iesniedza kopīgus rakstveida apsvērumus Komisijai, atbildot uz paziņojumu par iebildumiem, kas pausti Lietā COMP/E‑3/38.381.
16      2003. gada 1. jūlijā Komisija nosūtīja [
Alrosa
] un
De Beers
papildu paziņojumu par iebildumiem, kurā tā norādīja, ka paziņotais līgums var arī būt pret konkurenci vērsts līgums, ko
aizliedz [1992. gada 2. maija] līguma par Eiropas Ekonomikas zonu (EEZ) [(OV 1994, L 1, 3. lpp.; turpmāk tekstā – “EEZ līgums”]
53. panta 1. punkts un attiecībā uz kuru nevar piemērot atbrīvojumu saskaņā ar EEZ līguma 53. panta 3. punktu. Šajā pašā dienā
Komisija nosūtīja
De Beers
atsevišķu paziņojumu par iebildumiem, atbilstoši kuram paziņotais līgums var būt arī dominējoša stāvokļa ļaunprātīga izmantošana,
ko aizliedz EEZ līguma 54. pants.
17      2003. gada 7. jūlijā Komisija uzklausīja [
Alrosa
] un
De Beers
mutvārdu paskaidrojumus.
18      2003. gada 12. septembrī [
Alrosa
] piedāvāja uzņemties saistības, kas izpaustos kā
De Beers
pārdoto neapstrādāto dimantu apjoma pakāpeniska samazināšana no sestā gada, kopš ir spēkā paziņotais līgums, un saistības
no 2013. gada vispār nepārdot neapstrādātos dimantus
De Beers
. Pēc tam [
Alrosa
] atsauca šīs saistības.
19      2004. gada 14. decembrī prasītāja un
De Beers
kopīgi iesniedza saistības (turpmāk tekstā – “kopīgās saistības”), lai novērstu bažas, kuras Komisijas tām bija paudusi. Šīs
kopīgās saistības paredzēja neapstrādāto dimantu, ko
Alrosa
pārdod
De Beers
, pakāpenisku pārdošanas samazināšanu, to vērtību samazinot no 700 miljoniem USD 2005. gadā līdz 275 miljoniem USD 2010. gadā
un pēc tam saglabājot šajā līmenī.
20      2005. gada 3. jūnijā Komisija publicēja
Eiropas Savienības Oficiālajā Vēstnesī
“paziņojumu [..] Lietā COMP/E‑2/38.381 –
De Beers
un
Alrosa
” (OV C 136, 32. lpp.; turpmāk tekstā – “kopsavilkuma paziņojums”). Šajā paziņojumā Komisija norādīja, ka izmeklēšanas, ko
Komisija veica saskaņā ar EKL 81. un 82. pantu, EEZ līguma 53. un 54. pantu (1. punkts), ietvaros tā ir saņēmusi saistības
no
Alrosa
un
De Beers
, sniedza lietas kopsavilkumu (3.–10. punkts) un aprakstīja piedāvātās saistības (11.–15. punkts). Tā arī uzaicināja ieinteresētās
trešās personas iesniegt savus apsvērumus mēneša laikā (2. un 17. punkts) un paziņoja par nodomu pieņemt lēmumu, atzīstot
šo kopīgo saistību saistošo spēku atkarībā no konsultācijas ar tirgus dalībniekiem rezultātiem (2. un 16. punkts).
21      Pēc šīs publikācijas 21 ieinteresētā persona iesniedza apsvērumus Komisijai, par kuriem tā 2005. gada 27. oktobrī informēja
Alrosa
un
De Beers
. Šajā sanāksmē Komisija arī aicināja līgumslēdzējas līdz 2005. gada novembra beigām piedāvāt jaunas kopīgās saistības, kuru
mērķis būtu pilnībā izbeigt to tirdzniecības attiecības no 2009. gada.
22      2006. gada 25. janvārī
De Beers
piedāvāja individuālās saistības (turpmāk tekstā – “
De Beers
individuālās saistības”), lai novērstu bažas, kuras Komisija bija paudusi, ņemot vērā konsultācijas ar tirgus dalībniekiem.
De Beers
individuālās saistības paredzēja neapstrādāto dimantu, ko
Alrosa
pārdod
De Beers
, pārdošanas pakāpenisku samazināšanu, to vērtību samazinot no 600 miljoniem USD 2006. gadā līdz 400 miljoniem 2008. gadā,
un pēc tam vispār izbeigt pārdošanu.
23      2006. gada 26. janvārī Komisija nosūtīja [
Alrosa
] izrakstu no
De Beers
individuālajām saistībām un uzaicināja to sniegt apsvērumus šajā sakarā. Komisija tai nosūtīja arī nekonfidenciālo trešo
personu formulēto komentāru kopiju.
24      Pēc tam [
Alrosa
] un Komisija apmainījās ar viedokļiem par noteiktiem procesa aspektiem, kā to paredz Regulas Nr. 1/2003 9. pants, un to ietekmi
uz šo lietu. Galvenie jautājumi bija par piekļuvi lietas materiāliem, kā arī par tiesībām uz aizstāvību un it īpaši par tiesībām
tikt uzklausītam. Turklāt 2006. gada 6. februāra vēstulē [
Alrosa
] sniedza savus komentārus par
De Beers
individuālajām saistībām un par trešo personu apsvērumiem.
25      2006. gada 22. februārī Komisija pieņēma [apstrīdēto] lēmumu.
26      Saskaņā ar [apstrīdētā] lēmuma 1. pantu “pielikumā norādītās saistības ir saistošas
De Beers
”, un saskaņā ar 2. pantu “process šajā lietā tiek izbeigts.””

Tiesvedība Pirmās instances tiesā un pārsūdzētais spriedums
2006. gada 29. jūnijā
Alrosa
cēla prasību Pirmās instances tiesā. Pamatojot savu prasību, tā attiecīgi izvirzīja trīs pamatus:
–        tiesību tikt uzklausītam pārkāpumu;
–        Regulas Nr. 1/2003 9. panta – kurā ir aizliegts uzlikt attiecīgajam uzņēmumam turklāt uz nenoteiktu laiku saistības, kurām
tas nav labprātīgi piekritis, – neievērošanu apstrīdētajā lēmumā;
–        saistību, kuru saistošais spēks ir atzīts, pārmērīgumu, pārkāpjot Regulas Nr. 1/2003 9. pantu, EKL 82. pantu, līgumu slēgšanas
brīvību un samērīguma principu.
Ar pārsūdzēto spriedumu Pirmās instances tiesa atcēla apstrīdēto lēmumu. Pirmās instances tiesas pamatojumu var rezumēt šādi.
Pārsūdzētā sprieduma 126. punktā Pirmās instances tiesa konstatēja, ka “[apstrīdētajā lēmumā bija] pieļauta kļūda vērtējumā,
kas turklāt [bija] acīmredzama. No lietas apstākļiem skaidri izriet[ēja], ka [apstrīdētā lēmuma] mērķa īstenošanai bija pieejami
citi, mazāk apgrūtinoši risinājumi salīdzinājumā ar
De Beers
un
Alrosa
tirdzniecības attiecību aizliegšanu uz nenoteiktu laiku, ka to noteikšana neradīja īpašas tehniska rakstura grūtības un ka
Komisija nevarēja sevi atbrīvot no pienākuma izvērtēt šos risinājumus”.
Minētā sprieduma 128. punktā Pirmās instances tiesa norādīja, ka
prima facie
vispiemērotākais risinājums šāda veida pārkāpuma izbeigšanai tātad būtu aizliegt pusēm slēgt jebkādu līgumu, kas
De Beers
dotu iespēju rezervēt sev visu vai pat būtisku daļu
Alrosa
produkcijas, kura tiek eksportēta ārpus Neatkarīgo Valstu Savienības, nepastāvot vajadzībai pilnībā aizliegt
De Beers
iepirkt
Alrosa
ražotos dimantus.
Pārsūdzētā sprieduma 129. punktā Pirmās instances tiesa nosprieda, ka Komisija nebija paskaidrojusi, kādēļ kopīgās saistības
nebija piemērotas, lai izpildītu tās sākotnējā vērtējumā paustās prasības. Pirmās instances tiesa šī sprieduma 132. punktā
secināja, ka minētās kopīgās saistības, kuras Komisijai noteikti nebija nekāda pienākuma ņemt vērā, tomēr bija mazāk apgrūtinošs
pasākums nekā tas, kura saistošo spēku tā nolēma atzīt.
Pirmās instances tiesa pārsūdzētā sprieduma 156. punktā nosprieda, ka
Alrosa
bija pamatoti apgalvojusi, pirmkārt, ka jebkādu tās tirdzniecības attiecību ar
De Beers
aizliegšana uz nenoteiktu laiku acīmredzami pārsniedz to, kas ir nepieciešams, lai sasniegtu paredzēto mērķi, un, otrkārt,
ka pastāvēja citi risinājumi, kas bija samērīgi ar šo mērķi. Tā piebilda, ka, izmantojot procesu, kurā tiek atzīts attiecīgā
uzņēmuma piedāvāto saistību saistošais spēks, Komisija nebija atbrīvota no pienākuma ievērot samērīguma principu, kas prasa,
lai tiktu veikts
in concreto
vērtējums par šo starprisinājumu piemērotību. Līdz ar to Pirmās instances tiesa minētā sprieduma 157. punktā secināja, ka
Alrosa
izvirzītais pamats par Regulas Nr. 1/2003 9. panta 1. punkta pārkāpumu un samērīguma principa pārkāpumu ir pamatots un ka
apstrīdētais lēmums tāpēc vien ir jāatceļ.
Tomēr pakārtoti Pirmās instances tiesa pārbaudīja
Alrosa
izvirzīto pamatu par tiesību tikt uzklausītam pārkāpumu.
Pārsūdzētā sprieduma 176., 177., 186. un 187. punktā Pirmās instances tiesa nosprieda, ka, tā kā
Alrosa
bija iesaistīta abos procesos, kurus Komisija uzsāka pēc tās ar
De Beers
noslēgtā līguma paziņošanas, un procedūrās, ko Komisija uzsāka, pamatojoties attiecīgi uz EKL 81. pantu un EKL 82. pantu,
ko ne vien Komisija, bet arī
Alrosa
un
De Beers
vienmēr faktiski uzskatīja par vienu procesu, saistībai starp šīm abām procedūrām, kā arī tam, ka apstrīdētajā lēmumā ir skaidri
minēta
Alrosa
, bija jābūt pamatam, lai pēdējai procesā kopumā tiktu piešķirtas “attiecīgā uzņēmuma” tiesības Regulas Nr. 1/2003 izpratnē,
lai gan
stricto sensu
tā neietilpst šajā kategorijā attiecībā uz procesu saskaņā ar EKL 82. pantu.
Pārsūdzētā sprieduma 191. punktā Pirmās instances tiesa atgādināja, ka tiesību tikt uzklausītam ievērošana jebkurā procedūrā,
kuras rezultātā var tikt pieņemts konkrētajai personai nelabvēlīgs akts, ir Kopienu tiesību pamatprincips, kas ir jāievēro,
pat ja nepastāv nekāds procesuālais regulējums (Tiesas 1996. gada 24. oktobra spriedums lietā C‑32/95 P Komisija/
Lisrestal
u.c.,
Recueil
, I‑5373. lpp., 21. punkts).
Pirmās instances tiesa pēc tam, kad tā pārsūdzētā sprieduma 195. punktā bija atzinusi, ka Komisijai pēc apsvērumu saņemšanas
no trešām personām, protams, bija tiesības uzskatīt, ka pušu piedāvātās kopīgās saistības neatbilda prasībām, kuras tā bija
paudusi sākotnējā vērtējumā, minētā sprieduma 196. punktā tā tomēr nosprieda, ka tiesību tikt uzklausītam ievērošana tādā
gadījumā kā šajā lietā prasa, lai, pirmkārt, uzņēmumi, kuri ir piedāvājuši uzņemties saistības, tiktu informēti par būtiskajiem
faktiskajiem apstākļiem, pamatojoties uz kuriem Komisija pieprasa jaunas saistības, un, otrkārt, lai šie uzņēmumi varētu paust
savu viedokli šajā sakarā. Pirmās instances tiesa uzskatīja, ka šajā lietā
Alrosa
rīcībā bija tikai kopsavilkums par secinājumiem, ko Komisija izdarīja par trešo personu apsvērumiem. Pirmās instances tiesa
norādīja, ka 2005. gada 27. oktobra sanāksmē Komisija to vienkārši informēja, ka trešo personu komentāri principā norādīja
uz tirgus sadales risku un aizliegtas vienošanās starp
De Beers
un
Alrosa
pastāvēšanas risku un ka Komisijas par konkurenci atbildīgais loceklis bija lūdzis par lietu atbildīgajiem darbiniekiem, lai
tie šajos apstākļos nepiekristu nekādām kopīgajām saistībām. Pirmās instances tiesa precizēja, ka tajā pašā laikā
Alrosa
bija saņēmusi trešo personu apsvērumu kopsavilkumu un tikusi informēta par saistībām, kuras Komisija vēlējās saņemt no pusēm
pēc konsultāciju ar trešām personām negatīvajiem rezultātiem, tas ir, jebkādu tirdzniecības attiecību izbeigšanu sākot no
2009. gada un jaunu saistību piedāvājumu uz šāda pamata.
Pārsūdzētā sprieduma 201. punktā Pirmās instances tiesa nolēma, ka, tā kā
Alrosa
nebija bijusi iespēja pilnībā izmantot savas tiesības tikt uzklausītai par
De Beers
individuālajām saistībām, jo trešo personu apsvērumi tai tika nodoti vienlaikus ar izrakstu no
De Beers
individuālajām saistībām, tādējādi tai tika liegta iespēja sniegt lietderīgu atbildi un piedāvāt jaunas kopīgās saistības
ar
De Beers
.
Minētā sprieduma 203. punktā Pirmās instances tiesa uzskatīja, ka
Alrosa
tādos apstākļos kā šajā lietā bija tiesības tikt uzklausītai par
De Beers
individuālajām saistībām, kuru saistošo spēku Komisija paredzēja atzīt EKL 82. panta piemērošanas procedūrā, un ka tai netika
sniegta iespēja pilnībā izmantot šīs tiesības.

Lietas dalībnieku prasījumi Tiesai
Komisijas prasījumi Tiesai ir šādi:
–        atcelt pārsūdzēto spriedumu;
–        taisīt galīgu spriedumu šajā lietā, atzīstot, ka prasība atcelt tiesību aktu lietā T‑170/06 nav pamatota, un
–        piespriest
Alrosa
samaksāt tai tiesvedībā lietā T‑170/06 un šajā apelācijas tiesvedībā radušos tiesāšanās izdevumus.

Alrosa
prasījumi Tiesai ir šādi:
–        apelācijas sūdzību noraidīt;
–        piespriest Komisijai atlīdzināt
Alrosa
tiesāšanās izdevumus un izmaksas, it īpaši juridiskās, kas tai radušās šajā tiesu instancē, un
–        veikt citus pasākumus, ko Tiesa uzskata par atbilstīgiem.

Par apelācijas sūdzību
Apelācijas sūdzības pamatojumā Komisija izvirza divus pamatus. Pirmais pamats ir par to, ka Pirmās instances tiesa ir pārkāpusi
Regulas Nr. 1/2003 9. pantu un samērīguma principu. Otrais – par to, ka Pirmās instances tiesa ir kļūdaini interpretējusi
un piemērojusi tiesības tikt uzklausītam.

Par pirmo pamatu – Pirmās instances tiesas pieļautu Regulas Nr. 1/2003 9. panta un samērīguma principa pārkāpumu
Pirmajam Komisijas pamatam ir divas daļas. Tā pirmajā daļā Komisija apgalvo, ka Pirmās instances tiesa ir kļūdaini interpretējusi
un piemērojusi Regulas Nr. 1/2003 9. pantu un nav ievērojusi samērīguma principa ievērošanas prasības, kas izriet no šīs tiesību
normas.
Pirmā pamata otrajā daļā Komisija pārmet Pirmās instances tiesai, ka tā, pārbaudot saistību samērīgumu, ir kļūdaini piemērojusi
minēto 9. pantu, ir pieļāvusi kļūdu EKL 82. panta interpretācijā, nav ievērojusi pārbaudes tiesā patieso nozīmi, ir sagrozījusi
apstrīdētā lēmuma saturu un faktus, kā arī vairākos punktos nav pietiekami pamatojusi pārsūdzēto spriedumu.
Par pirmā pamata pirmo daļu, ka Pirmās instances tiesa esot kļūdaini interpretējusi samērīguma principa ievērošanas prasības,
kas izriet no Regulas Nr. 1/2003 9. panta
–       Lietas dalībnieku argumenti
Komisija galvenokārt uzsver, ka Pirmās instances tiesa pārsūdzētajā spriedumā esot nepareizi novērtējusi lēmumu, ar kuriem
tiek piemērots Regulas Nr. 1/2003 9. pants, būtisko pazīmju nozīmi un esot apdraudējusi šīs tiesību normas piemērošanu nākotnē.
Pilnībā atzīstot, ka samērīguma princips ir piemērojams lēmumiem, ar kuriem tiek piemērots Regulas Nr. 1/2003 9. pants, Komisija
kritizē Pirmās instances tiesas pārsūdzētā sprieduma 101. un 104. punktā norādīto nostāju, ka lēmuma samērīguma pārbaude būtībā
ir vienāda gan tad, ja tā notiek atbilstoši Regulas Nr. 1/2003 7. pantam, gan šīs regulas 9. pantam. Ar šādu pieeju netiekot
ievērotas būtiskās atšķirības starp šīm abām tiesību normām. Atšķirībā no lēmumiem, ar kuriem tiek piemērots minētās regulas
7. pants, ar lēmumiem, kas attiecas uz atbilstoši tās 9. pantam uzņemtajām saistībām, netiekot konstatēts pārkāpums un arī
netiekot nolemts izbeigt pārkāpumu. Tātad minētajā 9. pantā nav paredzēta tikai samazināta pierādījumu nasta pārkāpuma konstatēšanai.
Komisija pārmet Pirmās instances tiesai, ka tā pārsūdzētajā spriedumā samērīguma principa normatīvo saturu esot novērtējusi,
atsaucoties uz veidu, kādā tas tiek piemērots atbilstoši Regulas Nr. 1/2003 7. pantam pieņemtajos lēmumos, it kā veicamā izvērtēšana
būtu vienāda neatkarīgi no normatīvā konteksta. Šāda samērīguma principa interpretācija atņemot Regulas Nr. 1/2003 9. pantam
tā lietderīgo iedarbību.
Turklāt Komisija pārmet Pirmās instances tiesai, ka tā pārsūdzētā sprieduma 103.–105. punktā ir nolēmusi, ka, pārbaudot saistību
samērīgumu, neesot nozīmes to brīvprātībai. Tā uzskata, ka Regulas Nr. 1/2003 9. pants ir jāinterpretē vismaz tādējādi, ka
tas nozīmē, ka saistības piedāvājošais uzņēmums izvēlas veidu, kādā tas vēlas izpildīt prasības konkurences jomā, un ir gatavs,
ka tās kļūst saistošas. Pirmās instances tiesa neesot pievērsusi vērību tam, ka
De Beers
saistības bija tās brīva izvēle attiecībā uz veidu, kādā tā vēlējās izpildīt Komisijas prasības.
Visbeidzot, Komisija uzskata, ka Pirmās instances tiesas izdarītā Regulas Nr. 1/2003 9. panta interpretācija varot samazināt
šajā tiesību normā paredzētās procedūras lietderību, jo ar pārsūdzēto spriedumu Pirmās instances tiesa esot ieviesusi vajadzību
Komisijai konstatēt pārkāpumu arī minētā 9. panta piemērošanas ietvaros.

Alrosa
šajā sakarā apgalvo, ka samērīguma principa saturs paliekot nemainīgs neatkarīgi no tā, kāda ir aplūkojamā īpašā situācija,
kaut arī pārbaudes tiesā intensitāte dažādās lietās atšķiras. Pēc
Alrosa
domām, Pirmās instances tiesa esot apstiprinājusi parasto tiesu praksi un apsvērusi, vai Komisijai nebija alternatīvu saprātīgu
un mazāk apgrūtinošu risinājumu iespējas, pirms tā secināja, ka tas tā bija.

Alrosa
uzskata, ka pārsūdzētā sprieduma 101. un 140. punktā Pirmās instances tiesa ir nevis prasījusi Komisijai salīdzināt piedāvātas
saistības ar pasākumiem, kas varētu būt bijuši norādīti iespējamā lēmumā, kas pieņemts atbilstoši Regulas Nr. 1/2003 7. pantam,
bet gan nav ļāvusi tai piekrist nesamērīgam risinājumam tikai tādēļ, ka procedūrā atbilstoši šīs pašas regulas 9. pantam Komisijai
nav jāpierāda pārkāpuma esamība. Pēc
Alrosa
domām, pārsūdzētajā spriedumā faktiski esot norādīts, ka, ievērojot izvirzīto mērķi, bija acīmredzami nesamērīgi prasīt
De Beers
atbilstoši minētās regulas 7. pantam izbeigt jebkuras tiešas vai netiešas darījumu attiecības ar
Alrosa
. Pretēji Komisijas apgalvotajam Pirmās instances tiesas atsauce uz šo 7. pantu neesot jāsaprot kā tāda, kas Komisijai prasa,
lai tā visās lietās, kurās tiek piemērots šīs regulas 9. pants, veiktu vienlaicīgu un hipotētisku procedūru atbilstoši minētajam
7. pantam.

Alrosa
uzskata, ka, ja Komisijas pieņemtais lēmums ir acīmredzami nesamērīgs procedūrā, kas notiek atbilstoši Regulas Nr. 1/2003
7. pantam, un var konstatēt pārkāpumu, tad šim lēmumam
a fortiori
šāds raksturs ir tad, ja ar to ir piemērots šīs regulas 9. pants, vismaz tad, ja kā šajā lietā atbilstoši 9. pantam uzņemto
saistību atzīšanai būtu bijušas kaitējošas sekas uzņēmumam, kas bija procedūru dalībnieks un tām nepiekrita.
Pēc
Alrosa
domām, Pirmās instances tiesa nav ierobežojusi pilnvaras, kas Komisijai izriet no Regulas Nr. 1/2003 9. panta. Tas, ka tai
ir jāņem vērā alternatīvi mazāk apgrūtinoši risinājumi un jānoraida saistības, kas acīmredzami nevar atbilst prasībām, neesot
nepārvarams šķērslis, lai izpildītu tās uzdevumu.

Alrosa
uzskata, ka tā bija izslēgta no sarunām par iespējamām alternatīvajām saistībām.
De Beers
individuālo saistību brīvprātīgajam raksturam neesot bijis jāietekmē Komisijas apstiprināto saistību samērīguma pārbaudi tiktāl,
ciktāl tās attiecas uz
Alrosa
.
–       Tiesas vērtējums
No Regulas Nr. 1/2003 9. panta izriet, ka Komisija var, ja tā plāno pieņemt lēmumu, prasot izbeigt pārkāpumu, atzīt attiecīgo
uzņēmumu piedāvātās saistības par saistošām, ja tās var izpildīt konkurences prasības, kas ir konstatētas tās sākotnējā vērtējumā.
Šeit ir runa par jauno ar Regulu Nr. 1/2003 ieviesto mehānismu, kas vērsts uz EK līguma paredzēto konkurences noteikumu efektīvas
piemērošanas nodrošināšanu, pieņemot lēmumus, kuros tiek atzīts pušu piedāvāto saistību saistošais spēks, ko Komisija atzīst
par piemērotām, lai ātrāk atrisinātu tās konstatētās konkurences problēmas, tā vietā, lai rīkotos, formāli konstatējot pārkāpumu.
Minētās regulas 9. panta pamatā, konkrētāk, ir procesuālās ekonomijas apsvērumi, un tas ļauj uzņēmumiem pilnībā piedalīties
procedūrā, piedāvājot risinājumus, kas tiem šķiet vispiemērotākie un visatbilstošākie, lai izpildītu minētās Komisijas prasības.
Kā ģenerāladvokāte ir norādījusi secinājumu 42. punktā, lai gan atšķirībā no Regulas Nr. 1/2003 7. panta, tās 9. pantā nav
skaidras atsauces uz samērīgumu, samērīguma princips kā Savienības tiesību vispārīgais princips tomēr ir kritērijs jebkuras
Savienības iestāžu darbības likumībai, tostarp tiem lēmumiem, ko Komisija ir pieņēmusi kā konkurences iestāde.
Šādos apstākļos, pārbaudot Komisijas darbības, vai nu piemērojot Regulas Nr. 1/2003 7. pantu, vai arī 9. pantu, vienmēr rodas,
pirmkārt, jautājums par piemērojamību un pienākumu konkrētajām robežām, kas izriet no šī principa ievērošanas, un, otrkārt,
jautājums par pārbaudes tiesā robežām.
Tādējādi Regulas Nr. 1/2003 7. un 9. pantā paredzēto mehānismu un šajā regulā piedāvāto tiesību aizsardzības mehānismu specifiskās
īpašības atšķiras atbilstoši katrai no šīm tiesību normām, kas nozīmē, ka Komisijas pienākumam nodrošināt samērīguma principa
ievērošanu ir atšķirīga piemērojamība un saturs atkarībā no tā, saistībā ar kuru no šiem pantiem tas tiek vērtēts.
Regulas Nr. 1/2003 7. pantā ir tieši norādīts samērīguma principa piemērojamības apmērs situācijās, kas ietilpst tā piemērošanas
jomā. Atbilstoši Regulas Nr. 1/2003 7. panta 1. punktam Komisija var noteikt attiecīgajiem uzņēmumiem jebkurus koriģējošus
strukturālus vai uzvedības līdzekļus, kas ir samērīgi ar izdarīto pārkāpumu un ir nepieciešami, lai efektīvi izbeigtu pārkāpumu.
Turpretim šīs regulas 9. pantā ir paredzēts tikai, ka procedūrās, kas ierosinātas saskaņā ar šo tiesību normu, kā izriet no
minētās regulas preambulas trīspadsmitā apsvēruma, Komisija ir atbrīvota no pienākuma kvalificēt un konstatēt pārkāpumu, ierobežojot
tās lomu ar pārbaudi un attiecīgo uzņēmumu piedāvāto saistību iespējamo atzīšanu, ievērojot problēmas, ko tā ir konstatējusi
sākotnējā vērtējumā un ņemot vērā tās mērķus.
Komisijas veiktā samērīguma principa īstenošana saistībā ar Regulas Nr. 1/2003 9. pantu ietver tikai pārbaudi par to, vai
attiecīgās saistības atbilst prasībām, par kurām tā ir informējusi attiecīgos uzņēmumus, un par to, vai tie nav piedāvājuši
mazāk apgrūtinošas saistības, kas ir tikpat piemērotas, lai izpildītu šīs prasības. Veicot šo pārbaudi, Komisijai tomēr ir
jāņem vērā trešo personu intereses.
Pārbaude tiesā savukārt attiecas tikai uz to, vai Komisijas vērtējums nav bijis acīmredzami kļūdains.
Pārsūdzētajā spriedumā Pirmās instances tiesa ir balstījusies uz apgalvojumu, ka samērīguma principa piemērošana rada vienādas
sekas gan attiecībā uz lēmumiem, kas pieņemti atbilstoši Regulas Nr. 1/2003 7. pantam, gan attiecībā uz tiem, kas ir pieņemti
atbilstoši šīs regulas 9. pantam.
Pārsūdzētā sprieduma 101. punktā Pirmās instances tiesa it īpaši ir nolēmusi, ka Regulas Nr. 1/2003 sistēmai būtu pretrunā,
ja lēmumu, kas atbilstoši minētās regulas 7. panta 1. punktam būtu uzskatāms par nesamērīgu salīdzinājumā ar konstatēto pārkāpumu,
varētu pieņemt, izmantojot minētās regulas 9. panta 1. punktā paredzēto procesu, tādā formā, kādā tiek atzīts saistību saistošais
spēks.
Šis secinājums ir kļūdains.
Šīm divām Regulas Nr. 1/2003 tiesību normām, kā jau ir norādīts šī sprieduma 38. punktā, ir divi dažādi mērķi, no kuriem pirmais
ir izbeigt konstatēto pārkāpumu, bet otrs – izpildīt Komisijas prasības, kas izriet no tās sākotnējā vērtējuma.
Tādējādi nekas nepamato to, ka saistību, kas ir atzītas, piemērojot šīs regulas 9. pantu, apmērs būtu jāvērtē atkarībā no
pasākuma, kas, iespējams, varētu tikt noteikts saskaņā ar Regulas Nr. 1/2003 7. pantu, un ka viss, kas pārsniedz minēto pasākumu,
būtu automātiski jāuzskata par nesamērīgu. Līdz ar to, pat ja katram no atbilstoši šīm abām tiesību normām pieņemtajiem lēmumiem
ir jāpiemēro samērīguma princips, šo principu tomēr piemēro atšķirīgi atkarībā no attiecīgās tiesību normas.
Uzņēmumi, kas piedāvā saistības, pamatojoties uz Regulas Nr. 1/2003 9. pantu, apzināti piekrīt, ka to piekāpšanās var pārsniegt
to, ko Komisija pati varētu tiem noteikt saskaņā ar šīs regulas 7. pantu pieņemtā lēmumā pēc padziļinātas pārbaudes. Turpretim
pret šiem uzņēmumiem uzsāktās pārkāpuma procedūras izbeigšana ļauj tiem novērst konkurences tiesību pārkāpuma konstatēšanu
un iespējama naudas soda uzlikšanu.
Turklāt tas, ka Komisija atzīst uzņēmuma piedāvāto individuālo saistību saistošo spēku, nenozīmē, ka citiem uzņēmumiem tiek
atņemta iespēja aizstāvēt savas tiesības, kas, iespējams, izriet no to attiecībām ar šo uzņēmumu.
Līdz ar to ir jāsecina, ka Komisija pamatoti apgalvo, ka Pirmās instances tiesa pārsūdzētajā spriedumā ir kļūdaini uzskatījusi,
ka samērīguma principa piemērošana attiecībā uz lēmumiem, kas pieņemti pamatojoties uz Regulas Nr. 1/2003 9. pantu, ir jāvērtē
atkarībā no tā, kā tas tiek piemērots, pieņemot lēmumus atbilstoši šīs regulas 7. pantam, neraugoties uz atšķirīgo loģiku,
kāda ir šīm abām tiesību normām.
Par pirmā pamata otro daļu, ka Pirmās instances tiesa esot kļūdaini piemērojusi samērīguma principu
–       Lietas dalībnieku argumenti
Ar pirmā pamata otro daļu Komisija
inter alia
apstrīd vērtējumu, kuru ir sniegusi Pirmās instances tiesa, saskaņā ar kuru tai bija jāpiekrīt piedāvātajām kopīgajām saistībām,
kas bija pietiekamas, lai izpildītu Komisijas prasības. Šī iestāde pārmet Pirmās instances tiesai, ka tā tādējādi esot piesavinājusies
rīcības brīvību, kas tai ir attiecīgajā jomā.
Komisija it īpaši apgalvo, ka pārsūdzētajā spriedumā nav ņemti vērā apsvērumi, kuri ir saņemti konsultācijās ar sabiedrību,
kuras notika atbilstoši Regulas Nr. 1/2003 27. panta 4. punktam, un ar kuriem ir skaidri atklāts, ka pēc dažādu ieinteresēto
trešo personu viedokļa kopīgās saistības un piedāvātais USD 275 miljonu slieksnis nebija pietiekams, lai izpildītu prasības
konkurences jomā, kas noteiktas paziņojumā atbilstoši minētajam 27. panta 4. punktam, un ka šīs saistības pastiprinātu
De Beers
īstenoto tirgus kontroli. Divi trešo personu izteiktie apsvērumi sevišķi paskaidrojot veidu, kādā pastāvīgi ievērojama dimantu
daudzuma pirkumi varētu ļaut
De Beers
saglabāt savu “tirgus turētājas” stāvokli, pārsniedzot tās pašas produkcijas vērtību.
Komisija pārmet Pirmās instances tiesai, ka tā pārsūdzētā sprieduma 136. punktā ir secinājusi, ka, kaut arī šīm konsultācijām
ar sabiedrību bija negatīvi rezultāti, kopīgās saistības bija pietiekamas, lai izpildītu Komisijas prasības. Minētās konsultācijas
rezultātiem esot bijis jāliek Pirmās instances tiesai uzskatīt, ka runa bija par relatīvi sarežģītu jomu, kurā Komisijai bija
plaša rīcības brīvība vai vismaz noteikta rīcības brīvība.
Vēl Komisija apgalvo, ka tai bija ļoti grūti noteikt pārdošanas slieksni, kas būtu piemērots, lai izpildītu šīs prasības konkurences
jomā, jo publiskās konsultācijas bijušas lielā mērā negatīvas. Tā uzskata, ka šīs sarežģītības pamatā it sevišķi esot bijis
tas, ka slieksnis, lai kāds tas arī nebūtu, esot pakļauts gadskārtējām svārstībām atkarībā no tirgus apstākļiem. Tomēr Pirmās
instances tiesa pārsūdzētā sprieduma 125. punktā esot apgalvojusi, ka Komisija esot atzinusi, ka tā nebija veikusi nekādu
sarežģītu ekonomisku analīzi, un šī sprieduma 126. punktā secinājusi, ka katrā ziņā šādas grūtības neesot pastāvējušas.
Komisija uzskata, ka tās argumenti esot ievērojami sagrozīti. No lietas materiāliem acīmredzami izrietot, ka tā nekad nav
apgalvojusi, ka tā nav neko darījusi, lai novērtētu atbilstošo kvantitatīvo slieksni. Tā esot paskaidrojusi, ka pēc ekonomiskas
analīzes izdarīšanas tā nevarēja noteikt precīzu pārdošanas daudzumu, kas noteikti atbilstu visām tās prasībām konkurences
jomā. Tāpēc tā esot piekritusi saistībām, kas tai palīdzēja iegūt laiku salīdzinājumā ar sarežģītas izmeklēšanas veikšanu.

Alrosa
pārmet Komisijai, ka tā esot rīkojusies oportunisma vadīta, jo alternatīvu risinājumu ņemšana vērā, proti, piemēram, vienotu
griestu noteikšana, ierobežojot tās pārdevumus
De Beers
, būtu pagarinājusi procedūru. Tā uzskata, ka Komisijas pozīcija radot iespaidu, pirmkārt, ka lietas izskatīšana esot bijusi
steidzama un ka šīs iestādes rīcībā neesot bijis pietiekami daudz laika, lai lemtu, vai viens vai otrs
Alrosa
piedāvātais risinājums varētu atbilst prasībām, un, otrkārt, ka piedāvātie pasākumi esot bijuši sarežģīti un grūti analizējami.
Tas tā neesot bijis.
Saskaņā ar
Alrosa
uzskatu – kā alternatīvu risinājumu pilnīgam un pastāvīgam jebkuras dimantu pārdošanas
De Beers
aizliegumam tā esot piedāvājusi pakāpeniski samazināt tās pārdošanas pēdējai apmēru un pēc tam ierobežot šos pārdevumus ar
ikgadēju apmēru, par ko būtu panākta vienošanās ar Komisiju. Turklāt
Alrosa
esot piedāvājusi tai atļaut vismaz pārdot neapstrādātus dimantus, izmantojot pārdošanas izsoles vairāksolītājam, tostarp
De Beers
, bet Komisija šo priekšlikumu esot noraidījusi.
Turklāt, pēc
Alrosa
domām, no pārsūdzētā Pirmās instances tiesas sprieduma neizrietot arī, ka Komisijai, novērtējot iespējamos risinājumus, būtu
jārīkojas ar zinātnisku precizitāti. Gluži otrādi, Pirmās instances tiesa tieši esot atzinusi, ka Komisijai ir jāpiešķir zināma
rīcības brīvība samērīguma principa piemērošanā, tomēr neatzīstot tai neierobežotu rīcības brīvību, kam būtu nelabvēlīga ietekme
uz trešām personām.
–       Tiesas vērtējums
Jāatgādina, ka Komisija ir pārbaudījusi kopīgās saistības pēc tam, kad trešās personas bija aicinātas iesniegt savus apsvērumus,
un pēc tam, kad tā bija konstatējusi šo konsultāciju rezultātu negatīvo raksturu. No minētā tā secināja, ka šīs saistības
nebija pietiekamas.
Lai atbildētu uz Komisijas iebildumu un novērtētu, vai, kā tā apgalvo, Pirmās instances tiesa patiešām ir ietekmējusi tās
rīcības brīvību, apstiprinot saistības atbilstoši Regulas Nr. 1/2003 9. pantam, vispirms ir jāprecizē šīs rīcības brīvības
apmērs.
Tā kā Komisijai nav pienākuma pašai meklēt mazāk stingrus vai mērenākus risinājumus nekā tai piedāvātās saistības, kā tas
ir norādīts šī sprieduma 40. un 41. punktā, vienīgais pienākums, kas tai bija šajā lietā attiecībā uz saistību samērīgumu,
bija pārbaudīt, vai kopīgās saistības, kas tika iesniegtas EKL 81. panta piemērošanas procedūrā, bija pietiekamas, lai izpildītu
EKL 82. panta piemērošanas procedūrā tās konstatētās prasības.
Kā ģenerāladvokāte norāda secinājumu 80. un nākamajos punktos, Komisija, ņemot vērā konsultācijas ar tirgus dalībniekiem rezultātus,
secināja, ka šādi alternatīvi risinājumi nav piemēroti, lai novērstu tās konstatētās konkurences problēmas.
Pirmās instances tiesa varēja nolemt, ka Komisija ir pieļāvusi acīmredzamu kļūdu vērtējumā tikai tad, ja tā būtu konstatējusi,
ka minētais Komisijas secinājums ir acīmredzami nepamatots, ievērojot tās konstatētos faktus.
Tomēr Pirmās instances tiesa nav konstatējusi neko tamlīdzīgu.
Turpretim tā ir pārbaudījusi citus mazāk traucējošus risinājumus, lai piemērotu samērīguma principu, tostarp iespējamos kopīgo
saistību pielāgojumus, pārsūdzētā sprieduma 128. un 129. punktā, kā arī 137.–153. punktā.
Pirmās instances tiesa šī sprieduma 129.–136. punktā ir izteikusi pati savu atšķirīgu vērtējumu par kopīgo saistību piemērotību
Komisijas konstatēto konkurences problēmu izbeigšanai, un pēc tam minētā sprieduma 154. punktā ir secinājusi, ka šajā lietā
ir iespējami alternatīvi uzņēmumiem mazāk traucējoši risinājumi nekā pilnīga darījumu aizliegšana.
Tādējādi Pirmās instances tiesa ir sniegusi pati savu sarežģīto ekonomisko apstākļu vērtējumu un tātad aizstājusi Komisijas
vērtējumu pati ar savu vērtējumu, piesavinoties līdz ar to tās rīcības brīvību, tā vietā, lai pārbaudītu Komisijas vērtējuma
likumību.
Tādējādi Pirmās instances tiesas pieļautā kļūda pati par sevi ir pamats pārsūdzētā sprieduma atcelšanai.
Līdz ar to nav jāpārbauda pārējie Komisijas izvirzītie argumenti, pamatojot pirmā pamata otro daļu.

Par otro pamatu – Pirmās instances tiesas pieļautu tiesību tikt uzklausītam kļūdainu interpretāciju un piemērošanu
Par pieņemamību

Alrosa
apgalvo, ka Komisijas izteiktajiem argumentiem par Pirmās instances tiesas pieļautajām kļūdām tiesību piemērošanā, vērtējot
tiesības tikt uzklausītam, nav nozīmes, jo tie esot par pamatu, kas esot nebūtisks pārsūdzētajā spriedumā.
Šī
Alrosa
argumentācija ir jānoraida. Pat tad, ja šo pamatojuma daļu Pirmās instances tiesa ir norādījusi pakārtoti, kā ģenerāladvokāte
ir norādījusi secinājumu 135. punktā, tā ir pārsūdzētā sprieduma autonoms pamatojums, ar ko ir pamatota apstrīdētā lēmuma
atcelšana, kā tas skaidri izriet no šī sprieduma 204. punkta. No minētā izriet, ka judikatūra, saskaņā ar kuru Tiesa noraida
visus pret nebūtiskiem Pirmās instances tiesas sprieduma pamatojuma punktiem vērstos iebildumus, jo tie nevar būt pamatā sprieduma
atcelšanai, nav piemērojama šim pamatam.
Par lietas būtību
Otrajā pamatā Komisija izvirza četrus iebildumus:
–        Pirmās instances tiesas izdarītais secinājums, ka ir pārkāptas
Alrosa
tiesības tiek uzklausītai, nav pamatots;
–        Pirmās instances tiesa ir lēmusi
ultra petita
un pārkāpusi tiesības uz taisnīgu tiesu;
–        Pirmās instances tiesa ir kļūdaini interpretējusi
Alrosa
tiesību tikt uzklausītai apmēru;
–        Pirmās instances tiesa ir pieļāvusi kļūdu, uzskatot, ka
Alrosa
pamats par tiesību tikt uzklausītai pārkāpumu ir pamatots, skaidri nekonstatējot, vai šis apgalvotais pārkāpums ietekmē lietas
risinājumu.
Vispirms ir jāpārbauda Komisijas argumenti par Pirmās instances tiesas
Alrosa
tiesību tikt uzklausītai apmēra vērtējumu.
–       Lietas dalībnieku argumenti
Komisija uzskata, ka konsultācijās ar tirgus dalībniekiem trešo personu izteikto komentāru kopsavilkuma izsniegšana 2005. gada
27. oktobra sanāksmē esot ļāvusi aizsargāt tiesības uz aizstāvību, uz kurām
Alrosa
varēja atsaukties. Pēc Komisijas domām, nebija pienākuma piešķirt
Alrosa
iespēju komentēt
De Beers
individuālās saistības un trešo personu apsvērumus, jo tā skaidri bija darījusi zināmu savu no kopīgo saistību atteikumu,
ko tai bija pilnas tiesības darīt, jo to nesaistīja neviens saistību priekšlikums. Komisija uzsver, ka tā ir tiesīga jebkurā
brīdī noraidīt saistību priekšlikumu.
Turklāt, pēc Komisijas domām, nekad neesot bijusi runa par vienpusējām vienas pašas
Alrosa
saistībām, jo Komisija bija uzsākusi divas dažādas izmeklēšanas, vienu tikai pret
De Beers
, pamatojoties uz EKL 82. pantu, otru pret
De Beers
un
Alrosa
, pamatojoties uz EKL 81. pantu. Komisija uzskata, ka, tā kā
De Beers
vienīgā esot piedāvājusi vienpusējas saistības pēc 2005. gada 27. oktobra sanāksmes, tādējādi izpildot prasības, kas saistītas
ar EKL 82. pantu, neesot bijis nekāda iemesla ne iesaistīt
Alrosa
sarunās ar
De Beers
, ne arī izsniegt tai pēdējās saistību priekšlikuma kopiju, ko tā tomēr izdarīja, ļaujot
Alrosa
paziņot tai savus apsvērumus.
Komisija uzsver, ka kopīgo saistību noraidījums nav ne pārsūdzams akts, ne Komisijas lēmums, ne pat pasākums, kas var ietekmēt
kāda no lietas dalībniekiem juridisko statusu. Neviens no lietas dalībniekiem, uz kuriem attiecas pārkāpuma procedūra saskaņā
ar tikai EKL 81. pantu attiecībā uz
Alrosa
, neesot tiesīgs prasīt, lai tā saistību priekšlikums tiek apstiprināts vai noraidīts, un tas tā esot īpašu iemeslu dēļ. Šī
iestāde uzskata, ka nepastāv arī tiesības komentēt cita lietas dalībnieka izteiktu saistību priekšlikumu.
Turklāt Komisija apgalvo, ka pārsūdzētajā spriedumā Pirmās instances tiesa balstoties uz pieņēmumu, ka procedūrā kopumā
Alrosa
bija jāatzīst tiesības, kas ir piešķirtas “attiecīgajam uzņēmumam” Regulas Nr. 1/2003 izpratnē.
No paša Regulas Nr. 1/2003 7. panta 1. punkta un 9. panta 1. punkta teksta skaidri izrietot, ka “attiecīgā uzņēmuma” jēdziens
attiecas uz uzņēmumiem, kuri ir izdarījuši EKL 81. vai 82. panta pārkāpumu vai par kuriem Komisija paredz pieņemt lēmumu,
pamatojoties uz prasībām, kas attiecas uz minēto pārkāpumu. Sabiedrība, kas noslēdz līgumu ar uzņēmumu, kas ir ļaunprātīgi
izmantojis dominējošo stāvokli, neiegūstot EKL 82. panta pārkāpuma “līdzdalībnieka” statusu, kā arī “attiecīgā uzņēmuma” statusu
šī panta piemērošanai.
Līdz ar to, pēc Komisijas domām, no skaidrās atšķirības starp “attiecīgā uzņēmuma” statusu un “ieinteresētu trešo personu”
statusu izrietot, ka “saistība” starp EKL 81. panta un 82. panta piemērošanas procedūrām nevar padarīt ieinteresēto trešo
personu par “attiecīgo uzņēmumu”. Tātad Komisija uzskata, ka, lai gan
Alrosa
kā ieinteresētai trešai personai esot bijušas tiesības izteikt savu viedokli par
De Beers
individuālo saistību priekšlikumu, tai neesot bijušas tiesības likt atlikt lēmumu par šīm saistībām līdz brīdim, kad tā būs
iespējusi formulēt savus apsvērumus par kopīgo saistību noraidījumu.
Pieņemot, ka tiktu ņemta vērā apgalvotā saistība starp EKL 81. un 82. panta piemērošanas procedūrām, vai pat pieņemot, ka
pastāvēja tikai “viena procedūra”, šādi apstākļi neesot pietiekami, lai paplašinātu
Alrosa
piešķirto procesuālo tiesību apmēru. Pat “attiecīgajiem uzņēmumiem” procedūrā, kas uzsākta atbilstoši Regulas Nr. 1/2003 9. pantam,
neesot tiesību prasīt, lai tiktu atzīts to saistību saistošais spēks.

Alrosa
šajā sakarā apgalvo, ka galvenais arguments, ko tā esot izvirzījusi un ko Pirmās instances tiesa esot pieņēmusi pārsūdzētā
sprieduma 194. un 196. punktā, attiecoties uz to, ka Komisija apstrīdētajā lēmumā nevarēja tai pilnībā aizliegt pārdot jebkurus
neapstrādātus dimantus
De Beers
, jo šim lēmumam esot tāda pati iedarbība kā lēmumam, kas pieņemts atbilstoši Regulas Nr. 1/2003 7. pantam, bet tā netika
uzklausīta nevienā no procedūras, kuras rezultātā ir pieņemts šis lēmums, stadijām.

Alrosa
apgalvo, ka Pirmās instances tiesa ir nolēmusi, ka gan Komisija, gan tā pati un
De Beers
procedūras, ko Komisija veica atbilstoši EKL 81. un 82. pantam, vienmēr faktiski esot uzskatījušas par vienu procedūru. Pēc
tās domām, ir skaidrs, ka Komisija uzsāka nevis divas nošķirtas procedūras, bet gan vienu vienotu procedūru, kas balstīta
uz vienu faktu kopumu, saskaņā ar EKL 81. pantu pret to un
De Beers
un saskaņā ar EKL 82. pantu pret
De Beers
vienu pašu.

Alrosa
uzskata, ka Pirmās instances tiesa esot varējusi noraidīt Komisijas argumentu, pamatojoties tikai uz to, ka apstrīdētais lēmums,
kas noved pie pastāvīga jebkuras dimantu pārdošanas
De Beers
aizlieguma, prasot, lai tai būtu visas tiesības, kas tiek atzītas šāda veida lēmuma adresātam.

Alrosa
apgalvo, ka, pieņemot, ka to varēja uzskatīt par vienkāršu trešo personu, ko “tieši” un “nelabvēlīgi” ietekmē apstrīdētais
lēmums, Komisijai tomēr bija tai jāpaziņo kopīgo saistību noraidījuma iemesli un tāpat arī tā jāuzklausa par šo noraidījumu,
kā arī par vienpusējo priekšlikumu, kas noveda pie pastāvīga jebkuras neapstrādātu dimantu pārdošanas
De Beers
aizlieguma.
–       Tiesas vērtējums
Pārsūdzētajā spriedumā Pirmās instances tiesa vadās pēc pieņēmuma, ka šīs lietas apstākļos, ņemot it īpaši vērā, ka gan Komisija,
gan
De Beers
un
Alrosa
Komisijas īstenotās EKL 81. un 82. panta piemērošanas procedūras faktiski vienmēr ir uzskatījušas par vienotu procedūru,
Alrosa
bija jāatzīst tiesības, kas tiek piešķirtas “attiecīgajam uzņēmumam” Regulas Nr. 1/2003 izpratnē, lai gan
stricto sensu
tai nebija “attiecīgā uzņēmuma” īpašību EKL 82. panta piemērošanas procedūrā.
Pirmās instances tiesa pēc tam, kad tā pārsūdzētā sprieduma 195. punktā bija atzinusi, ka Komisijai, protams, pēc trešo personu
apsvērumu saņemšanas bija tiesības uzskatīt, ka kopīgās saistības neatbilst prasībām, kas ir izteiktas tās sākotnējā vērtējumā,
tomēr šī sprieduma 196. punktā nolēma, ka tādā gadījumā kā šajā lietā tiesību tikt uzklausītam ievērošana prasa, pirmkārt,
lai uzņēmumi, kas piedāvāja uzņemties saistības, tiktu informēti par būtiskajiem faktiskajiem apstākļiem, pamatojoties uz
kuriem Komisija pieprasa jaunas saistības, un, otrkārt, lai tie varētu paust savu viedokli šajā sakarā. Šajā lietā par secinājumiem,
ko Komisija ir izdarījusi no trešo personu apsvērumiem,
Alrosa
ir bijusi tikai rezumējoša informācija. Precīzāk, 2005. gada 27. oktobra sanāksmē
Alrosa
saņēma trešo personu apsvērumu kopsavilkumu un tika informēta par saistībām, ko Komisija sagaidīja no lietas dalībniekiem
pēc negatīva konsultāciju ar trešām personām rezultāta, proti, jebkuru attiecību izbeigšanu sākot no 2009. gada un jaunu saistību
priekšlikumu uz šāda pamata.
Pirmās instances tiesa pārsūdzētā sprieduma 201. punktā nolēma, ka
Alrosa
nav bijusi iespēja pilnībā izmantot savas tiesības tikt uzklausītai par
De Beers
individuālajām saistībām, jo trešo personu apsvērumi tai tika nodoti vienlaikus ar izrakstu no
De Beers
individuālajām saistībām, tādējādi liedzot prasītājai iespēju sniegt efektīvu atbildi un piedāvāt jaunas kopīgās saistības
ar
De Beers
.
Šajā sakarā jāatgādina, ka šajā lietā Komisija ir īstenojusi divas procedūras: vienu atbilstoši EKL 81. pantam par
De Beers
un
Alrosa
uzvedību neapstrādāto dimantu tirgū un otru – atbilstoši EKL 82. pantam par
De Beers
vienpusējo praksi. Šajās abās procedūrās attiecīgi
De Beers
un
Alrosa
tika adresēti atsevišķi paziņojumi par iebildumiem. No tā izriet, ka
Alrosa
varēja būt “attiecīgā uzņēmuma” statuss tikai EKL 81. panta piemērošanas procedūrā, kurā nav pieņemts neviens lēmums. Tādējādi
šādos apstākļos
Alrosa
nevar pamatoties uz procesuālām tiesībām, kas ir rezervētas individuālo saistību procedūras dalībniekiem, jo
De Beers
individuālās saistības piedāvāja EKL 82. panta piemērošanas administratīvajā procesā ar lietas numuru COMP/E‑2/38.381, kura
tika pabeigta ar apstrīdētā lēmuma pieņemšanu.
Kā ģenerāladvokāte norāda secinājumu 176. un 177. punktā, tikai, ja varētu pierādīt, ka izskatāmajā lietā Komisija par vienu
faktisko situāciju bez objektīva iemesla ir uzsākusi divas atšķirīgas procedūras,
Alrosa
būtu jāpiešķir attiecīgajam uzņēmumam paredzētās tiesības EKL 82. panta piemērošanas procedūrā. Tomēr izskatāmajā lietā Pirmās
instances tiesa nav konstatējusi, ka Komisija būtu šādi nepareizi izmantojusi pilnvaras šajā lietā, turklāt Komisijai nebija
nekāda iemesla to darīt. Komisijai bija objektīvs pamats uzsākt divus atsevišķus administratīvos procesus, jo tiem ir atšķirīgs
juridiskais pamats – EKL 81. pants, no vienas puses, un EKL 82. pants, no otras puses. Saistībā ar EKL 82. pantu tikai
De Beers
kā iespējamais tirgū dominējošais uzņēmums varēja būt paziņojuma par iebildumiem un Komisijas lēmuma, ar kuru izbeidz procesu,
adresāts.
Šādos apstākļos uzņēmumam, kas ir trešā persona un kas uzskata, ka to skar atbilstoši Regulas Nr. 1/2003 7. vai 9. pantam
pieņemtais lēmums, ir likumīgi aizstāvēt savas tiesības, ceļot prasību par šo lēmumu. Tomēr no minētā neizriet, ka šāds uzņēmums
– kā šajā lietā
Alrosa –
kļūst par “attiecīgo uzņēmumu” Regulas Nr. 1/2003 27. panta 2. punkta izpratnē.
Kā ģenerāladvokāte norāda secinājumu 175. punktā, EKL 82. panta piemērošanas procedūrā, kas tika pabeigta, pieņemot apstrīdēto
lēmumu,
Alrosa
varēja izmantot tikai ieinteresētām trešām personām paredzētās ierobežotākās tiesības.
Šajā sakarā jānorāda, ka Pirmās instances tiesa pamatojumā ir balstījusies uz kļūdainu pieņēmumu, ka Komisijai bija jāsniedz
Alrosa
pamatoti paskaidrojumi par iemesliem, kādēļ trešo personu apsvērumi mainīja tās viedokli par kopīgo saistību piemērotību,
lai tai ļautu no jauna piedāvāt kopīgas saistības ar
De Beers
.
Šajā sakarā Pirmās instances tiesa, pirmkārt, pārsūdzētā sprieduma 196. punktā ir nospriedusi, ka
Alrosa
ir saņēmusi tikai kopsavilkumu par secinājumiem, ko Komisija ir izdarījusi no trešo personu apsvērumiem, un, otrkārt, šī sprieduma
201. punktā tā ir norādījusi, ka trešo personu apsvērumu nekonfidenciālā versija
Alrosa
tika izsniegta ar nokavēšanos un vienlaikus ar izrakstu no
De Beers
individuālajām saistībām, tādējādi liedzot tai iespēju sniegt efektīvu atbildi un piedāvāt jaunas kopīgās saistības ar
De Beers
.
Jānorāda, ka tas, ka Komisija apstiprināja
De Beers
individuālās saistības, nebija atkarīgs no
Alrosa
vai jebkura cita uzņēmuma viedokļa šajā sakarā. No Regulas Nr. 1/2003 89. panta 1. punkta izriet, ka Komisijai ir plaša rīcības
brīvība atzīt saistību priekšlikumu saistošo spēku vai to noraidīt.
No iepriekš minētā izriet, ka apelācijas otrais pamats arī ir pamatots, jo, pirmkārt, Pirmās instances tiesa ir kļūdaini interpretējusi
“attiecīgā uzņēmuma” jēdzienu Regulas Nr. 1/2003 izpratnē, salīdzinot
Alrosa
juridisko statusu procedūrā sakarā ar tās individuālajām saistībām ar
De Beers
statusu, un, otrkārt, Pirmās instances tiesa ir pamatojusies uz kļūdainu pieņēmumu, ka Komisijai bija jāpamato kopīgo saistību
noraidījums un jāpiedāvā
Alrosa
no jauna iesniegt kopīgās saistības ar
De Beers
.
Tātad pārējie Komisijas tās otrajā pamatā izvirzītie argumenti nav jāanalizē.
Līdz ar to pārsūdzētais spriedums ir jāatceļ.

Par prasību pirmajā instancē
Saskaņā ar Eiropas Savienības Tiesas Statūtu 61. panta pirmo daļu, ja tiek atcelts Vispārējās tiesas [agrāk – Pirmās instances
tiesa] nolēmums, Tiesa var pati pieņemt galīgo spriedumu attiecīgā lietā, ja to ļauj tiesvedības stadija.
Tā kā tiesvedības stadija atļauj, lieta par
Alrosa
prasību atcelt apstrīdēto lēmumu ir jāizlemj pēc būtības.
Pirmās instances tiesā
Alrosa
, pamatojot savu prasību, ir izvirzījusi trīs pamatus, saskaņā ar kuriem, pirmkārt, ir pārkāptas tiesības tikt uzklausītam,
otrkārt, nav ievērots Regulas Nr. 1/2003 9. pants – kurā ir aizliegts uzlikt attiecīgajam uzņēmumam turklāt uz nenoteiktu
laiku saistības, kurām tas nav labprātīgi piekritis, – apstrīdētajā lēmumā un, treškārt, ir pārmērīgas atzītās saistības,
pārkāpjot minētās regulas 9. pantu un EKL 82. pantu, līgumu slēgšanas brīvību un samērīguma principu.

Lietas dalībnieku argumenti

Alrosa
, pirmkārt, apgalvo, ka ar apstrīdēto lēmumu esot pārkāptas tiesības tikt uzklausītam, kas ir Savienības tiesību pamatprincips,
kuru Tiesa esot vairākkārt atzinusi, un ar ko konkurences lietās tiekot saprasts vienlaikus Komisijas pienākums paziņot attiecīgajam
uzņēmumam savus iebildumus un pēdējā tiesības uz tiem atbildēt. Komisija neesot izteikusi “jaunas ievērojamas prasības” pēc
trešo personu komentāru saņemšanas. Līdz ar to Komisijas secinājumu grozīšana esot izskaidrojama tikai ar Konkurences ģenerāldirektorāta
izdarītu “paša analīzi”, pēc kuras Komisija tai neesot devusi iespēju izmantot tiesības tikt uzklausītai šajā sakarā.
Tas, ka
Alrosa
formāli nepiedalījās EKL 82. panta piemērošanas procedūrā, tai neliedzot tiesības tikt uzklausītai, jo minētais ģenerāldirektorāts
2006. gada 8. februāra vēstulē esot atzinis, ka “ārkārtas apstākļi” pamatojot to, ka tai ir jātiek uzklausītai kā tieši un
individuāli skartam uzņēmumam.
Komisija atbild, ka
Alrosa
nebija dalībniece aplūkojamajā procedūrā, un uzdod jautājumu par tiesisko pamatu, ar kuru
Alrosa
pamato savas tiesības tikt uzklausītai.
Attiecībā uz minēto 2006. gada 8. februāra vēstuli Komisija uzskata, ka
Alrosa
tiesībām tikt uzklausītai EKL 82. panta piemērošanas procedūrā, uz kuru
Alrosa
atsaucas un ko uzklausīšanas amatpersona ir atzinusi tajā pašā vēstulē, esot atšķirīgs apmērs nekā tiesībām, kuras ir piešķirtas
uzņēmumiem, kas ir Komisijas izmeklēšanas objekts.
Lai gan procedūrā
Alrosa
bija īpašs statuss, Komisija uzskata, ka, tā kā tai esot bijis tikai ieinteresētas trešās personas statuss, tiesības tikt
uzklausītai attiecībā uz to izpaužas tikai kā tiesības iesniegt apsvērumus, ko tā tika aicināta darīt vairākās procedūras
stadijās. Komisija apgalvo, ka
Alrosa
tādējādi tika pilnībā nodrošinātas tiesības tikt uzklausītai.
Otrkārt,
Alrosa
apgalvo, ka ar apstrīdēto lēmumu esot pārkāpts Regulas Nr. 1/2003 9. pants, kurā, pēc tās domām, Komisija esot pilnvarota
atzīt nevis individuālās saistības, bet gan tikai kopīgās saistības. Šis 9. pants esot arī jāinterpretē tādējādi, ka lēmums,
ar kuru ir atzīts saistību saistošais spēks, ir jāpieņem tikai uz noteiktu laiku.
Komisija apgalvo, ka vārdi “attiecīgie uzņēmumi” nozīmējot, ka varot tikt piedāvātas tikai kopīgās saistības, ko ir iesnieguši
visi uzņēmumi, kurus skar vai var skart saistības. Šāda interpretācija nozīmētu, ka visiem uzņēmumiem, kas ir attiecīgo vienošanos
dalībnieki, pat tad, ja uz tiem neattiecas EKL 82. panta piemērošanas procedūra, formāli būtu jāpiedāvā saistības un jābūt
lēmuma, kas pieņemts, piemērojot šo 9. pantu, adresātiem. Pēc Komisijas domām, tā kā EKL 82. panta piemērošanas procedūra
attiecās tikai uz
De Beers
pārmesto ļaunprātīgu dominējoša stāvokļa izmantošanu, tā bija vienīgais uzņēmums, kam bija jāpiedāvā saistības un jābūt atbilstoši
minētajam 9. pantam pieņemtā lēmuma adresātam.
Par apgalvoto Komisijas pienākumu piekrist tikai saistībām uz noteiktu laiku Komisija uzskata, ka šis apgalvojums esot balstīts
uz Regulas Nr. 1/2003 9. panta kļūdainu interpretāciju. Tas, ka Komisijas lēmums par saistībām “var” tikt pieņemts uz noteiktu
laiku, nevarot uzlikt šai iestādei pienākumu pieņemt minēto lēmumu uz šādu laiku.

Alrosa
, treškārt, uzskata, ka ar aizliegumu
De Beers
pirkt neapstrādātus dimantus no tās tiekot pārkāpts EKL 82. pants un Regulas Nr. 1/2003 9. pants, jo tas paredz absolūtu un
potenciāli neierobežotu aizliegumu attiecīgajām pusēm slēgt līgumus, kas neesot pamatoti šajā lietā. Ar apstrīdēto lēmumu
tādējādi tiekot pārkāpts līgumu slēgšanas brīvības pamatprincips.
Turklāt absolūts aizliegums neesot vajadzīgs, lai izpildītu Komisijas prasības konkurences jomā atbilstoši EKL 82. pantam.
Alrosa
uzskata, ka tādējādi ar apstrīdēto lēmumu tiekot pārkāpts samērīguma princips.
Komisija apgalvo, ka līgumu slēgšanas brīvību ierobežojot it īpaši EKL 81. un 82. pants.
Tā neapstrīd argumentu, ka samērīguma princips attiecas arī uz analīzi par ietekmi uz trešām personām, bet tā paliek pie sava
viedokļa, ka tā ir pienācīgi ņēmusi vērā
Alrosa
likumīgās komercintereses.
Komisija apgalvo, ka tās pirmais uzdevums bija pārbaudīt, vai
De Beers
individuālās saistības bija pietiekamas, lai izpildītu prasības konkurences jomā. Tā uzskata, ka ir acīmredzams, ka
De Beers
varēja piedāvāt saistības, kas nepārsniedz to, kas ir nepieciešams, lai pietiekami izpildītu minētās prasības. Tā piebilst,
ka tai nekādā gadījumā nebija jāizpēta citas iespējas, kas pārsniedz vai nesasniedz
De Beers
faktiski piedāvātās saistības, jo faktiski ir vajadzīgs tikai salīdzinājums ar iepriekšējo kopīgo saistību priekšlikumu.
No Komisijas veiktās analīzes izrietēja, ka piedāvātās kopīgās saistības pietiekami neatbilst tās prasībām konkurences jomā.
Tātad Komisija uzskata, ka bija nepieciešamas saistības, kas pārsniedz šīs kopīgās saistības.
Komisija uzskata, ka Pirmās instances tiesai bija nevis, veicot sarežģītu ekonomisku vērtējumu, jānosaka, vai piedāvātās saistības
bija pietiekamas, lai izpildītu tās prasības konkurences jomā, bet gan tikai jāpārbauda, vai apstrīdētajā lēmumā nebija acīmredzamas
kļūdas vērtējumā. Esot skaidrs, ka Komisijai ir plaša rīcības brīvība attiecīgajā jomā.
Komisija atgādina, ka, tā kā tā nebija saņēmusi nevienu citu saistību piedāvājumu, tai bija tikai viena cita iespēja, proti,
atsākt no jauna procedūru, kuras rezultātā tiktu pieņemts lēmums saskaņā ar Regulas Nr. 1/2003 7. pantu, iespējams, reizē
pret
Alrosa
un
De Beers
, bet šo iespēju esot grūti uzskatīt par piemērotāku līdzekli, lai izpildītu tās prasības konkurences jomā.
Tātad Komisija uzskata, ka
De Beers
individuālās saistības, kuru saistošais spēks ir atzīts apstrīdētajā lēmumā, esot bijušas piemērotas un nepieciešamas, lai
izpildītu minētās prasības, un ka līdz ar to apgalvotais samērīguma principa pārkāpums neesot pierādīts.

Tiesas vērtējums
No šī sprieduma 85. un 86. punktā sniegtajiem apsvērumiem izriet, ka pirmajā instancē izvirzītais pirmais pamats nav pamatots.
Visi iebildumi, ko
Alrosa
ir izvirzījusi saistībā ar šo pamatu, ir balstīti uz pieņēmumu, ka tai bija jāpiešķir plašākas procesuālās tiesības nekā tās,
kas tiek parasti piešķirtas ieinteresētajām trešām personām. Šis pieņēmums ir skaidri noraidīts šī sprieduma 91. punktā.
Arī pirmajā instancē izvirzītais otrais un trešais pamats ir jānoraida. No šajā spriedumā izskaidrotajiem apsvērumiem izriet,
ka, pieņemot apstrīdēto lēmumu, Komisija nav pieļāvusi ne kļūdu tiesību piemērošanā, ne acīmredzamu kļūdu vērtējumā, ne arī
pārkāpusi samērīguma principu.
Alrosa
nav pierādījusi, ka
De Beers
piedāvātās individuālās saistības, kuru saistošo spēku ir atzinusi Komisija, acīmredzami pārsniegtu to, kas ir nepieciešams,
lai izpildītu prasības, ko tā ir izteikusi savā sākotnējā vērtējumā.
Līdz ar to ir jānoraida visi
Alrosa
par apstrīdēto lēmumu izvirzītie pamati un jānoraida tās Pirmās instances tiesā celtā prasība.

Par tiesāšanās izdevumiem
Reglamenta 122. panta 1. punktā ir paredzēts, ka, ja apelācija ir pamatota un Tiesa lietā taisa galīgo spriedumu, Tiesa lemj
par tiesāšanās izdevumiem.
Atbilstoši Reglamenta 69. panta 2. punktam, kas piemērojams apelācijas tiesvedībā, pamatojoties uz Reglamenta 118. pantu,
lietas dalībniekam, kuram spriedums ir nelabvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks,
kuram spriedums ir labvēlīgs. Tā kā Komisija ir lūgusi piespriest
Alrosa
atlīdzināt tiesāšanās izdevumus un
Alrosa
spriedums ir nelabvēlīgs, tai ir jāpiespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus gan apelācijas tiesvedībā, gan tiesvedībā pirmajā
instancē.
Ar šādu pamatojumu Tiesa (virspalāta) nospriež:
1)
atcelt Eiropas Kopienu Pirmās instances tiesas 2007. gada 11. jūlija spriedumu lietā T‑170/06
Alrosa
/Komisija;
2)
noraidīt
Alrosa Company Ltd
celto prasību Eiropas Kopienu Pirmās instances tiesā;
3)
Alrosa Company Ltd
atlīdzina tiesāšanās izdevumus gan apelācijas tiesvedībā, gan tiesvedībā pirmajā instancē.
[Paraksti]
*
Tiesvedības valoda – angļu.