CELEX: 62001CJ0164
Kahju hüvitamise hagi
Lepinguväline vastutus
Piim
Lisamaks
Kvoot
Turustamata jätmise kohustuse võtnud tootjad
SLOM-tootjad
Talumajapidamise vahetumine
Erikvoodi mitteandmine

Oma apellatsioonkaebuses palub G. van den Berg tühistada Euroopa Ühenduste Esimese Astme Kohtu 31. jaanuari 2001. aasta otsus
kohtuasjas T‑143/97: Van den Berg
v
. nõukogu ja komisjon (EKL 2001, lk II-277; edaspidi „edasikaevatud otsus”), millega jäeti rahuldamata ühenduse lepinguvälist
vastutust käsitlev EÜ asutamislepingu artikli 178 ja artikli 215 teise lõigu (nüüd EÜ artikkel 235 ja artikli 288 teine lõik)
alusel tema esitatud hagi.

Õiguslik raamistik

Kvootide süsteem
Nõukogu 17. mai 1977. aasta määrus (EMÜ) nr 1078/77, millega kehtestatakse lisatasude süsteem piima ja piimatoodete turustamata
jätmise ja lüpsikarjade ümberkorraldamise eest (EÜT L 131, lk 1), näeb ette turustamata jätmise lisatasu ja ümberkorraldamise
lisatasu maksmise tootjatele, kes lubavad mitte turustada piima või piimatooteid viieaastase turustamata jätmise perioodi
jooksul või ei turusta piima või piimatooteid ja korraldavad lüpsikarja ümber lihakarjaks nelja-aastase ümberkorraldamisperioodi
jooksul.
Nõukogu 31. märtsi 1984. aasta määrus (EMÜ) nr 856/84, millega muudetakse määrust (EMÜ) nr 804/68 piima- ja piimatootesektori
ühise turukorralduse kohta (EÜT L 90, lk 10) ja nõukogu 31. märtsi 1984. aasta määrus nr 857/84, mis käsitleb üldeeskirju
määruse (EMÜ) nr 804/68 artiklis 5c sätestatud maksu kohaldamiseks piima ja piimatoodete sektoris (EÜT L 90, lk 13), kehtestasid
alates 1984. aasta 1. aprillist lisamaksu tarnitud piimakogustele, mis ületavad igale müüjale määratud kvoodi, liikmesriigi
kogukvoodi ulatuses. Lisamaksust vabastatud kvoot võrdus piima või sellega samaväärsete toodete kogusega, mida tootja tarnis
või töötleja ostis kokku, vastavalt liikmesriigi valitud valemile võrdlusaastal, mis käesoleval juhtumil oli Madalmaade puhul
1983.
Tootjad, kes määruse nr 1078/77 alusel võetud kohustust täites ei tarninud piima asjaomase liikmesriigi määratud baasaastal,
jäeti kvoodi saajate hulgast välja. Neid tootjaid kutsutakse üldiselt nn SLOM-tootjateks.
Euroopa Kohus tunnistas 28. aprilli 1988. aasta otsustega kohtuasjades 120/86: Mulder (EKL 1988, lk 2321, edaspidi „otsus
Mulder I”) ja 170/86: Von Deetzen (EKL 1988, lk 2355) kehtetuks määruse nr 857/84, mida oli täiendatud komisjoni 16. mai 1984. aasta
määrusega (EMÜ) nr 1371/84, mis määras kindlaks täpsema korra määruse (EMÜ) nr 804/68 (EÜT L 132, lk 11) artiklis 5c sätestatud
lisamaksu kohaldamiseks, osas, milles see ei näe ette kvoodi andmist tootjatele, kes määruse nr 1078/77 alusel võetud kohustust
täites ei tarninud piima asjaomase liikmesriigi määratud võrdlusaastal.
Nimetatud kohtuotsuste tagajärjel võttis nõukogu 20. märtsil 1989 vastu määruse (EMÜ) nr 764/89, millega muudetakse määrust
nr 857/84 (EÜT L 84, lk 2), mis jõustus 29. märtsil 1989, selleks et võimaldada SLOM-tootjatele erikvooti, mis kujutab 60%
nende 12 kuu toodangust, mis eelnes määruse nr 1078/77 alusel võetud turustamata jätmise või ümberkorraldamiskohustusele.
Määruse nr 764/89 alusel lisati komisjoni 20. aprilli 1989. aasta määrusega (EMÜ) nr 1033/89, millega muudetakse määrust (EMÜ)
nr 1546/88, mis sätestab määruse (EMÜ) nr 804/68 artiklis 5c märgitud lisamaksu kohaldamise eeskirjad (EÜT L 110, lk 27),
viimati nimetatud määrusesse artikkel 3a, mille esimene lõik on sõnastatud järgmiselt:
„Asjast huvitatud tootja esitab määruse (EMÜ) nr 857/84 artikli 3a esimeses lõikes nimetatud [erikvoodi] taotluse liikmesriigi
määratud pädevale asutusele vastavalt tema poolt kehtestatud eeskirjadele ning tingimusel, et tootja suudab tõendada, et ta
täielikult või osaliselt haldab veel sama põllumajandusettevõtet, mida ta haldas ajal, kui ta sai määruse (EMÜ) nr 1391/78
artikli 5 lõikes 2 nimetatud komisjoni heakskiidu oma lisatasu taotlusele.” [mitteametlik tõlge]

Kvoot põllumajandusettevõtte üleminekul
Mis puudutab põllumajandusettevõtte ülemineku puhul tagajärge kvoodile, sätestavad määruse nr 857/84, nõukogu 26. veebruari
1985. aasta määrusega (EMÜ) nr 590/85 (EÜT L 68, lk 1) muudetud redaktsioonis, artikli 7 lõiked 1 ja 4:
„1. Põllumajandusettevõtte müügil, rentimisel või pärimise käigus üleminekul läheb vastav kvoot ostjale, rentnikule või pärijale
üle täielikult või osaliselt vastavalt kehtestatavatele eeskirjadele.
Maa üleminekul riigiasutusele ja/või avalikuks kasutamiseks võivad liikmesriigid, ilma et see piiraks artikli 3 teise lõigu
kohaldamist, sätestada, et kogu või osa üleminevale põllumajandusettevõttele või põllumajandusettevõtte osale vastavast kvoodist
antakse üleandva tootja käsutusse juhul, kui ta kavatseb jätkata piimatoodete tootmist.
[…]
4. Juhul kui põllumajanduslik rent lõpeb ja rentnikul ei ole õigust rendilepingut samadel tingimustel pikendada, võivad liikmesriigid
sätestada, et kogu või osa renditava põllumajandusettevõtte vastavast kvoodist antakse lepingu lõpetanud rentniku käsutusse
juhul, kui ta kavatseb jätkata piimatoodete tootmist.” [mitteametlik tõlge]
Komisjoni 3. juuni 1988. aasta määruse (EMÜ) nr 1546/88, mis sätestab määruse (EMÜ) nr 804/68 (EÜT L 139, lk 12) artiklis
5c märgitud lisamaksu kohaldamise eeskirjad, artikli 7 esimene lõik sätestab:
„Selleks, et kohaldada määruse (EMÜ) nr 857/84 artiklit 7 ja ilma et see piiraks nimetatud artikli lõike 3 kohaldamist, lähevad
tootjate ja ostjate kvoodid valemi A ja B raames ning otse tarbijatele müüvate tootjate kvoodid üle järgmistel tingimustel:
1)      kogu põllumajandusettevõtte müügil ja rentimisel või pärimise käigus üleminekul läheb vastav kvoot üle tootmist jätkavale
tootjale;
[…]
3)      punktide 1 ja 2 ning neljanda lõigu sätteid kohaldatakse vastavalt erinevatele siseriiklikele õigusnormidele analoogselt muudele
üleminekujuhtumitele, millel on tootjatele võrreldavad juriidilised tagajärjed;
4)      kui kohaldatakse määruse (EMÜ) nr 857/84 artikli 7 lõike 1 teist lõiku ja lõiget 4, mis käsitlevad maa üleminekut riigiasutusele
ja/või avalikuks kasutamiseks ja juhtumeid, kui põllumajanduslik rent lõpeb ja rendilepingut samadel tingimustel ei pikendata,
antakse kogu või osa põllumajandusettevõtte kvoodist või põllumajandusettevõtte selle osa kvoodist, mis antakse üle või mille
rendilepingut ei pikendata, asjaomase tootja käsutusse, kui ta kavatseb jätkata piimatootmist tingimusel, et kogu kvoot, mis
tal juba oli, ja kvoot, mille ta sai ülevõetavale põllumajandusettevõttele või sellele, milles ta tootmist jätkas, ei oleks
suurem kui kvoot, mis tal oli enne üleminekut või rendilepingu lõppemist.” [mitteametlik tõlge]

Kahju hüvitamise kord ja aegumise kord
Euroopa Kohus tunnistas 19. mai 1992. aasta vaheotsusega liidetud kohtuasjades C-104/89 ja C-37/90: Mulder jt
v
. nõukogu ja komisjon (EKL 1992, lk I-3061; edaspidi „otsus Mulder II”) Euroopa Ühenduse vastutavaks kahju eest, mida said
teatavad piimatoodete tootjad, kes olid võtnud endale kohustuse määruse nr 1078/77 alusel ja kellel takistati seetõttu määruse
nr 857/84 alusel turustada piima.
Nimetatud otsuse tagajärjel avaldasid nõukogu ja komisjon 5. augusti 1992. aasta Euroopa Ühenduste Teatajas teatise 92/C 198/04
(EÜT C 198, lk 4; edaspidi „5. augusti 1992. aasta teatis”). Nimetatud teatis ütles:
„Euroopa Ühenduste Kohtu 19. mai 1992. aasta otsuse tõttu liidetud kohtuasjades C-104/89 (Mulder) ja C-37/90 (Heinemann),
peavad ühenduse institutsioonid vajalikuks teavitada kõiki huvitatud isikuid järgnevast.
1.      Euroopa Kohus tunnistas, et ühenduse lepinguväline vastutus EMÜ asutamislepingu artikli 215 alusel puudutab igat määruse (EMÜ)
nr 857/84 artikli 12 punktis c määratletud tootjat, kes on nimetatud otsuse mõttes kandnud kahju seetõttu, et neil ei olnud
vajalikul ajal võimalik saada piimakvooti, kuna nad osalesid määrusega (EMÜ) nr 1078/77 kehtestatud süsteemis, ning kes tegelikkuses
vastavad sellest kohtuotsusest tulenevatele kriteeriumidele ja tingimustele.
2.      Institutsioonid võtavad endale kohustuseks kõigi punktis 1 nimetatud tootjate puhul loobuda kuni punktis 3 nimetatud tähtaja
möödumiseni aegumise vaide esitamisest, mis tuleneb Euroopa Kohtu põhikirja artiklist 43, niivõrd, kuivõrd õigus kahju hüvitamisele
ei olnud veel aegunud käesoleva teatise Euroopa Ühenduste Teatajas avaldamise kuupäevaks või kuupäevaks, mil tootja juba pöördus
mõne institutsiooni poole.
3.      Selleks, et tagada Euroopa Kohtu 19. mai 1992. aasta otsuse täielik toime, võtavad institutsioonid vastu rakenduseeskirjad
asjaomastele isikutele kahju hüvitamiseks, k.a viiviste küsimuses.
Institutsioonid täpsustavad hiljem, millistele asutustele ja mis tähtajaks nõuded tuleb esitada. Tootjatele tagatakse, et
nende õiguste võimalikku tunnustamist ei mõjuta asjaolu, et nad enne selle tähtaja algust ei pöördu ühenduse institutsioonide
või siseriiklike asutuste poole.” [mitteametlik tõlge]
Nõukogu võttis 5. augusti 1992. aasta teatise tagajärjel 22. juulil 1993 vastu määruse (EMÜ) nr 2187/93, mis nägi ette hüvitise
pakkumise teatavatele piima või piimatoodete tootjale, kellel tegevus oli ajutiselt takistatud (EÜT L 196, lk 6).
Nimetatud määruse artikkel 8 sätestab:
„1. Hüvitist makstakse vaid selle perioodi eest, mille eest hüvitise saamise õigus ei ole aegunud.
2.      Selleks, et määrata ajavahemik, mille eest hüvitist makstakse:
a)      Euroopa Kohtu põhikirja artiklis 43 määratud viieaastase aegumistähtaja katkemise kuupäevaks on ühenduse institutsioonile
nõude esitamise kuupäev või Euroopa Kohtus menetluse algatamise puhul hagiavalduse registreerimise kuupäev, kuid hiljemalt
institutsioonide poolt Euroopa Ühenduste Teatajas nr C 198  avaldatud teatise kuupäev 5. august 1992;
[…]” [siin ja edaspidi on osundatud määrust tsiteeritud mitteametlikus tõlkes]
Määruse nr 2187/93 artikli 10 lõige 2 sätestab:
„Tootja esitab oma taotluse pädevale asutusele. Tootja taotlus peab pädevale asutusele olema esitatud hiljemalt 30. septembriks
1993, vastasel korral jäetakse see läbi vaatamata.
Euroopa Kohtu põhikirja artiklis 43 nimetatud aegumistähtaeg algab kõigi tootjate jaoks uuesti esimeses lõigus näidatud kuupäevast,
kui selles lõigus nimetatud nõuet ei ole esitatud enne seda kuupäeva, kui aegumine ei ole katkenud hagiavalduse esitamisega
Euroopa Kohtule vastavalt põhikirja artiklile 43.”
Euroopa Kohtu põhikirja artikkel 43 sätestab:
„Ühenduste lepinguvälise vastutusega seotud asjade aegumistähtaeg on viis aastat vastutuse aluseks olevast sündmusest. Aegumistähtaeg
katkeb, kui Euroopa Kohtus algatatakse menetlus või kui enne sellist menetlust esitab kannatanud pool avalduse asjakohasele
ühenduste institutsioonile. Viimasel juhul tuleb menetlus algatada kahe kuu jooksul, nagu on sätestatud EÜ asutamislepingu
artiklis 173; vajaduse korral kohaldatakse vastavalt EÜ asutamislepingu artikli 175 teise lõigu sätteid.”
EÜ asutamislepingu artikli 175 esimese ja teise lõigu (nüüd EÜ asutamislepingu artikli 232 esimene ja teine lõik) kohaselt:
„Juhul kui Euroopa Parlament, nõukogu või komisjon on käesolevat lepingut rikkudes toimingu tegemata jätnud, võivad liikmesriigid
ja teised ühenduse institutsioonid esitada Euroopa Kohtusse hagi nimetatud rikkumise kindlakstegemiseks.
Hagi võib esitada ainult juhul, kui eelnevalt on asjassepuutuvat institutsiooni kutsutud üles toimingut tegema. Kui kahe kuu
jooksul sellisest üleskutsest alates ei ole asjassepuutuv institutsioon oma seisukohta määratlenud, võib hagi esitada järgneva
kahe kuu jooksul.”
Otsusega Mulder II seotud kohtuasjades tegi Euroopa Kohus otsuse hagejate poolt nõutud hüvitise kohta 27. jaanuari 2000. aasta
otsusega liidetud kohtuasjades C‑104/89 ja C‑37/90: Mulder jt
v
. nõukogu ja komisjon (EKL 2000, lk I-230).

Hollandi õigus
Vastavalt määrustele nr 764/89 ja nr 1033/89 võttis Madalmaade Kuningriik 16. mail 1989 vastu otsuse „Beschikking Superheffing
SLOM-deelnemers” (määrus, mis käsitleb loomade tapmise või piimakarja ümberkorraldamise süsteemis osalejatele kohaldatavat
lisamaksu, edaspidi „BSD”). Selle artikli 3 lõige 1 sätestab, et esialgset kvooti antakse BSD alusel, vaid kui „taotluse esitamise
ajal omab tootja endiselt omanikuna, põlisrendi või rendi alusel täielikult või osaliselt ning haldab endiselt sel alusel
oma nimel ja enda riisikol ettevõtet, mida turustamata jätmise kokkulepe puudutas […]”.

Ülevaade faktilistest asjaoludest
G. van den Bergi esitatud apellatsioonkaebuse aluseks olevad faktilised asjaolud esitati edasikaevatud otsuse punktides 14–21
järgnevalt:
„14      Hageja on piimatootja Madalmaades. Kuna ta võttis määruse nr 1078/77 alusel turustamata jätmise kohustuse, mis lõppes 23. veebruaril
1985, ei tootnud ta määruse nr 857/84 alusel määratud võrdlusaastal üldse piima. Seetõttu ei saadud talle pärast selle määruse
jõustumist anda kvooti.
15      Hageja omandas 1. mail 1985 põllumajandusettevõtte Dalfsenis (Madalmaad), mida ta haldas ühe aasta koos oma esialgse põllumajandusettevõttega,
mis asus Wijhes (Madalmaad). Oma Wijhes asuva põllumajandusettevõtte müüs ta 13. mail 1986.
16      Hageja ning veel 351 kirja lisas toodud piimatootjat, kes vastavalt määrusele nr 1078/77 võetud kohustusele ei turustanud
võrdlusaastal piima ja keda tuntakse SLOM-tootjatena, teatasid kirjaga, mis nende advokaat 31. märtsil 1989 [Euroopa Liidu]
nõukogule ja [Euroopa Ühenduste] komisjonile oli saatnud, et nad peavad ühendust vastutavaks kahju eest, mis oli tekkinud
määruse nr 857/84 kehtetuks tunnistamise tõttu Euroopa Kohtu otsusega kohtuasjas Mulder I. Sellele kirjale institutsioonid
ei vastanud.
17      Otsusest Mulder I ja määrusest nr 764/89 lähtudes taotles hageja 1989. aasta juunis uuesti kvooti. See taotlus jäeti 30. augustil
1989 rahuldamata põhjendusel, et hageja ei hallanud enam sama põllumajapidamisettevõtet, mida ta haldas ajal, kui ta endale
turustamata jätmise kohustuse võttis.
18      Hageja vaidlustas otsuse, millega tema taotlus rahuldamata jäeti, edutult siseriiklikes kohtutes. Nimetatud otsus muutus seetõttu
jõustunud kohtulahendiks.
19      Hageja esindaja nõudis 14. juuli 1992. aasta kirjas hageja ja 31. märtsi 1989. aasta kirja lisas nimetatud tootjate nimel
aegumistähtaja katkestamist nimetatud kirja kuupäeval. Nõukogu õigustalituse peadirektor vastas 22. juuli 1992. aasta kirjaga,
et aegumistähtaja kulgemine jätkus hagi esitamata jätnud 348 tootja, k.a hageja osas. Siiski nõustus ta, et 14. juuli 1992. aasta
kirja võib nende suhtes pidada uueks esialgseks avalduseks Euroopa Kohtu põhikirja artikli 43 mõttes. Lisaks väitis ta, et
nõukogu ei tugine tähtaja aegumisele alates sellest kuupäevast kuni 17. septembrini 1992, kui asjaomaste isikute hüvitise
nõuded ei olnud 1992. aasta 14. juuliks aegunud. Lõpuks täpsustas ta:
„Institutsioonid püüavad koos tegutsedes võtta selle tähtaja jooksul vastu hüvitamist puudutavad rakenduseeskirjad vastavalt
Euroopa Kohtu otsusele.
Järelikult ei ole aegumistähtaja katkemise säilitamiseks tarvis vahepeal esitada hagi Euroopa Kohtule.
Kui neid tingimusi [ei] määrata kindlaks 17. septembriks, teavitab nõukogu teid, kuidas te [peaksite] edasi käituma.”
20      10. septembri 1993. aasta kirjaga, mis käsitles määruse nr 2187/93 kohase hüvitise maksmist teatavatele tootjatele, teatas
komisjon Hollandi asutustele järgmist:
„Käesolevale kirjale on lisatud nimekiri SLOM-tootjatest taotluse esitajate kohta, kes ühenduste institutsioonide 5. augusti
1992. aasta üldise teatise alusel katkestasid oma hüvitise nõuetele kohaldatava aegumistähtaja, esitades nõude komisjonile,
nõukogule või Euroopa Kohtule.”
21      Selles nimekirjas esines hageja nimi ning tema puhul nimetati aegumistähtaja katkemise kuupäevaks vastavalt 5. augusti 1992. aasta
teatisele 31. märts 1989.”

Menetlus Esimese Astme Kohtus ja edasikaevatud otsus
G. van den Berg esitas Esimese Astme Kohtu kantseleisse 29. aprillil 1997 saabunud avaldusega vastavalt EÜ asutamislepingu
artiklile 178 ja artikli 215 teisele lõigule ühenduse lepinguvälise vastutuse hagi nõukogu ja komisjoni vastu.
Esimese Astme Kohus peatas 24. juuni 1997. aasta määrusega menetluse kuni Euroopa Kohtu otsuse kuulutamiseni kohtuasjades
Mulder jt
v
. nõukogu ja komisjon (C-104/89) ning Heinemann
v
. nõukogu ja komisjon (C-37/90). Olles 30. septembri 1998. aasta mitteametlikul kohtumisel pooled ära kuulanud, jätkati Esimese
Astme Kohtu neljanda koja esimehe 11. märtsi 1999. aasta määruse alusel menetlust.
Oma hagis palus G. van den Berg mõista ühenduselt tema kasuks välja kahjutasu ja intressina 606 315 Hollandi kuldnat (NLG),
mis sisaldas viivist 8% aastas arvates hagiavalduse esitamise päevast.
Esimese Astme Kohus jättis edasikaevatud otsusega hagi vastuvõetamatuse tõttu läbi vaatamata ning kohtukulud G. van den Bergi
kanda.

Ühenduse vastutus
Esimese Astme Kohus meenutas edasikaevatud otsuse punktis 38 tingimusi, mille puhul võib olla tegemist ühenduse vastutusega.
Edasikaevatud otsuse punktides 39 ja 40 leidis ta, et ühendus kannab nimetatud vastutust SLOM-tootjate ees õiguspärase ootuse
põhimõtte rikkumise tõttu.
Mis puudutab kahju hüvitamise nõuet ajavahemiku eest 23. veebruarist 1985 kuni 13. maini 1986 ehk kuupäevani, mil G. van den Berg
müüs oma SLOM-põllumajandusettevõtte, mille suhtes oli võetud määruse nr 1078/77 kohane turustamata jätmise kohustus, siis
leidis Esimese Astme Kohus edasikaevatud otsuse punktis 42, et selle üle vaidlust ei ole, et vastavalt määrusele nr 857/84
takistati hagejal turustada piima ning sellest tuleneva kahju eest vastutab ühendus.
Edasikaevatud otsuse järgnevates punktides analüüsis Esimese Astme Kohus seda, millises ulatuses pärast 13. maid 1986 põhjustatud
väidetav kahju tulenes esialgsest keeldumisest anda hagejale kvoot 1985. aastal.
Selles osas leidis Esimese Astme Kohus edasikaevatud otsuse punktides 44–46:
„44      Tuleb meenutada, et hageja andis 1986. aastal majandusliku tõhususe põhjusel oma SLOM-põllumajandusettevõtte üle ja kandis
oma tootmistegevuse üle teise ettevõttesse. Tõenditest ilmneb, et see hageja vabatahtlik otsus ei olnud seotud temale kvoodi
andmata jätmisega tema turustamata jätmise kohustuse lõppemise tõttu 1985. aastal.
45      Lisaks nähtub määruse nr 857/84, mida on muudetud […] määrusega nr 590/85, artikli 7 lõikest 1 koostoimes määruse nr 1546/88
artikliga 7, et isegi olukorras, kus piimatootja ei ole võtnud turustamata jätmise või ümberkorraldamiskohustust, olid võimalused
ühe põllumajandusettevõtte kvoodi üleandmiseks teisele piiratud olukordadega, mil kas maa läks üle riigiasutusele ja/või avalikuks
kasutamiseks (artikli 7 lõige 1) või mil põllumajanduslik rent lõppes ja seda ei saanud pikendada (artikli 7 lõige 4).
46      Seetõttu, isegi oletades, et aastatel 1985/1986 võisid kvooti omavad tootjad seda tõepoolest üle anda vastavalt Hollandi haldustavale,
oli tegemist ühenduse seadusandjale tundmatu olukorraga ning Hollandi ametiasutused oleksid vajadusel pidanud võimaldama hagejale
mittediskrimineerivat kohtlemist.”
Edasikaevatud otsuse punktis 47 leidis Esimese Astme Kohus, et pärast määruse nr 764/89 jõustumist jäeti rahuldamata hageja
taotlus nimetatud määruse alusel kvoodi saamiseks määruse nr 1546/88, mida on muudetud määrusega nr 1033/89, artikli 3a lõike
1 alusel, mille kohaselt erikvoodi andmisel peab tootja tõendama, et taotluse esitamise kuupäeval haldab ta täielikult või
osaliselt SLOM-põllumajandusettevõtet.
Esimese Astme Kohus hindas edasikaevatud otsuse punktis 48 seda meedet järgnevalt:
„Vastupidiselt hageja väidetele ja nagu Euroopa Kohus on mitmel puhul juba öelnud (vt 27. jaanuari 1994. aasta otsus kohtuasjas
C‑98/91: Herbrink, EKL 1994, lk I-223), kehtib see nõue vaid määruse nr 857/84 artikli 7 lõikes 1 sätestatud erikvootide põhimõtte
kohta, et kvoot antakse üle koos maaga, mille alusel see eraldati (punkt 13). Sellises olukorras ei saa hageja tugineda sellele,
et vastava nõude kohaldamine kujutaks tema suhtes õiguspärase ootuse põhimõtte rikkumist, kuna ta ei võinud oma SLOM-põllumajandusettevõtte
üleandmisel ette näha, et selline tingimus tulevikus kehtestatakse.”
Edasikaevatud otsuse punktides 49 ja 50 asus Esimese Astme Kohus järgmisele seisukohale:
„49      Kuna hageja SLOM-põllumajandusettevõtte müümine ei olnud 1985. aastal kvoodi ebaseadusliku andmata jätmise tagajärg ning kuna
müügi tingimused ei olnud sellised, et need oleksid kattunud määruses nr 857/84 sätestatud ülemineku võimalustega, ei saa
ühendust pidada vastutavaks määruse nr 764/89 kohase kvoodi saamata jäämise põhjustes ega selle tagajärjel talle tekkinud
kahju eest.
50      Seetõttu võib kvoodist ilmajätmise tõttu saadud kahjuks lugeda vaid seda kahju, mis ilmnes kuni 13. maini 1986.”

Aegumine
Esimese Astme Kohus analüüsis edasikaevatud otsuse punktides 58–60 tingimusi, mille kohaselt võis esitada vastuväiteid aegumise
kohta. Ta täpsustas, et alates 23. veebruarist 1985, mil määrust nr 857/84 hakati kohaldama G. van den Bergi suhtes, olid
täidetud ühenduse vastu kahju hüvitamise hagi esitamise tingimused ja algas aegumistähtaja kulgemine. Esimese Astme Kohus
leidis, et käesoleval juhul tekib õigus hüvitisele järjestikustel perioodidel alates igast päevast, mil tooteid ei olnud võimalik
turustada.
Tuginedes Euroopa Kohtu põhikirja artiklile 43, märkis Esimese Astme Kohus edasikaevatud otsuse punktis 61, et aegumistähtaeg
lõppes viis aastat pärast 13. maid 1986 – nimetatud kuupäev oli SLOM-põllumajandusettevõtte müügi kuupäev – ehk 13. mail 1991,
juhul kui see ei olnud katkenud enne seda kuupäeva.
Aegumistähtaja võimaliku katkemise osas leidis Esimese Astme Kohus edasikaevatud otsuse punktis 63, et hageja ei saa nimetatud
artiklis 43 sätestatud aegumistähtaja katkemiseks toetuda kirjale, mis oli institutsioonidele saadetud 31. märtsil 1989, kuna
sellele ei järgnenud hagi esitamist Esimese Astme Kohtule.
G. van den Bergi väite, mille kohaselt tema suhtes 5. augusti 1992. aasta teatise kohaldamisest tulenes, et nõukogu ja komisjon
võtsid endale kohustuse mitte tugineda aegumisele alates 31. märtsist 1989, st kuupäevast, mil ta pöördus nimetatud institutsioonide
poole, lükkas Esimese Astme Kohus edasikaevatud otsuse punktides 65–67 järgmiselt tagasi:
„65      Tuleb märkida, et 5. augusti 1992. aasta teatises sisaldunud aegumisele tuginemisest loobumine oli ühepoolne toiming, millega
sooviti kohtukaebuste hulka piirates kutsuda tootjaid üles ootama määruses nr 2187/93 ettenähtud hüvitissummade süsteemi kasutuselevõttu
([25. novembri 1998. aasta] otsus kohtuasjas [T-222/97:] Steffens
v
. nõukogu ja komisjon [EKL 1998, lk II-4175], punkt 38).
66      See teatis oli spetsiaalselt suunatud tootjatele, kelle õigus hüvitisele ei olnud veel aegunud kuupäeval, mil nimetatud teatis
Euroopa Ühenduste Teatajas avaldati, või kuupäeval, mil nad olid juba pöördunud mõne institutsiooni poole […]. Viimati nimetatuga
pöördusid kostjad tootjate poole, kes olid otsusest Mulder II tuleneva hüvitise saamiseks pöördunud institutsioonide poole
enne teatise avaldamist ning kellel paluti hüvitissummade süsteemi kehtestava määruse vastuvõtmist oodates mitte esitada kahju
hüvitamise hagisid. Selle märkuse eesmärk oli kaitsta nende tootjate õigust hüvitisele.
67      Siiski tuleb nentida, et kostjad ei vastanud 31. märtsi 1989. aasta kirjale ning seetõttu ei võtnud nad sellel kuupäeval hageja
suhtes mingisugust kohustust. Sellises olukorras ei saa hageja tugineda 5. augusti 1992. aasta teatisele.”
Edasikaevatud otsuse punktides 68–70 lükkas Esimese Astme Kohus tagasi G. van den Bergi väite, mis tugines sellele, et tema
nimi oli kirjas, mille komisjon oli pärast määruse nr 2187/93 jõustumist Hollandi ametiasutustele 10. septembril 1993. aastal
saatnud ja mis loetles tootjad, kellel oli õigus saada kasu 5. augusti 1992. aasta teatises toodud kohustusest mitte tugineda
aegumisele (edaspidi „10. septembri 1993. aasta nimekiri”).
Selle kohta märkis Esimese Astme Kohus edasikaevatud otsuse punktis 69:
„ […] see nimekiri saadeti siseriiklikele ametiasutustele selleks, et teavitada neid juhuks, kui nad peaksid saama määruses
nr 2187/93 sätestatud kompromissi raames hüvitamise nõudeid alates kuupäevast, millest hagide aegumistähtaeg oli katkenud.
See ei eristanud SLOM-tootjaid, kellele oli antud lõplik kvoot ning kellel oli seetõttu vastavalt määrusele nr 2187/93 õigus
saada ettepanek kompromissiks, niisugustest tootjatest nagu hageja, kes ei olnud saanud kvooti ning kellele seetõttu ei pakutud
kompromissi. Sellest järeldub, et hageja nimi on selles nimekirjas ekslikult.”
Esimese Astme Kohus märkis edasikaevatud otsuse punktis 70, et selline viga ei saanud viia selleni, et hageja arvaks, et tal
oli õigus ära kasutada 5. augusti 1992. aasta teatises sisaldunud kohustust ning et tema nõude aegumine katkes 31. märtsil
1989. Kui kõnealune nimekiri 10. septembril 1993 saadeti, siis Esimese Astme Kohtu arvates hageja juba teadis, et tal ei olnud
õigust saada määruses nr 2187/93 sätestatud ettepanekut kompromissiks ning seetõttu teda nimetatud kohustus ei puudutanud.
Esimese Astme Kohus lükkas edasikaevatud otsuse punktis 71 tagasi väite diskrimineerimise kohta, leides, et nõukogu ja komisjoni
seisukoht hagide aegumise suhtes ei kujuta hageja diskrimineerivat kohtlemist võrreldes komisjoni suhtumisega hüvitamise ettepanekud
saanud SLOM-tootjatesse, kuna hageja olukord erineb nende tootjate omast, kes saaksid kasu määrusest nr 2187/93.
Mis puudutab G. van den Bergi väiteid, mille kohaselt üks komisjoni õigustalituse teenistuja kinnitas telefoni teel tema esindajale,
et 31. märtsi 1989. aasta akt kujutab aegumist katkestavat akti, leidis Esimese Astme Kohus edasikaevatud otsuse punktis 72,
et neid väiteid ei kinnita ükski tõend.

Poolte nõuded ja tühistamise alused
G. van den Berg palub Euroopa Kohtul:
–        tühistada edasikaevatud otsus,
–        saata asi tagasi Esimese Astme Kohtule otsuse tegemiseks ja
–        mõista mõlema astme kohtukulud välja nõukogult ja komisjonilt.
Nõukogu palub Euroopa Kohtul:
–        jätta apellatsioonkaebus osalise vastuvõetamatuse ja igal juhul täieliku põhjendamatuse tõttu läbi vaatamata ja
–        mõista kohtukulud välja hagejalt.
Komisjon palub Euroopa Kohtul:
–        esimese võimalusena tunnistada apellatsioonkaebus põhjendamatuks,
–        teise võimalusena tunnistada kahju hüvitamise hagi vastuvõetamatuks ja
–        jätta kohtukulud hageja kanda.
G. van den Berg tugineb edasikaevatud otsuse tühistamise nõudes kolmele väitele.
Esimeses väites toob ta esile EÜ asutamislepingu artikli 215 teise lõigu, õiguspärase ootuse kaitse ja põhjendamise põhimõtte
rikkumise, samuti selle, et on tõlgendatud valesti põhjuslikku seost selles mõttes, et Esimese Astme Kohus hindas valesti
ühenduse vastutust, väites, et ühendus ei vastuta kahju eest, mida hageja väidetavalt kandis pärast 13. maid 1986.
Oma teises ja kolmandas väites väidab G. van den Berg, et Esimese Astme Kohus rikkus võrdsuse, õiguskindluse ja õiguspärase
ootuse kaitse ning põhjendamise põhimõtteid, jättes tähelepanuta olulised asjaolud aegumise küsimuse hindamisel või väljendas
neid ilmselgelt valesti. Selles osas väidab ta, et Esimese Astme Kohus jättis märkimata, et komisjon loobus oma õigusest tugineda
aegumisele teatava hulga SLOM-tootjate puhul, kelle hulka hageja kuulus, ning pidas tema taotlust ebaõigesti täielikult aegunuks.

Apellatsioonkaebus

Esimene väide
Oma esimese väitega vaidlustab G. van den Berg selle õigusliku hinnangu, mille Esimese Astme Kohus on edasikaevatud otsuse
punktides 43–50 andnud ja mis käsitles küsimust, kas tema suhtes lõpeb ühenduse vastutus kuupäeval, mil ta andis oma esialgse
põllumajandusettevõtte üle ning kas ainult sellel põhjusel.
Esimese väite puhul tugineb G. van den Berg kolmele etteheitele. Esimene neist käsitleb ühenduse ja liikmesriikide täidesaatvate
organite kohustuste ja pädevuste jagamise eiramist Esimese Astme Kohtu poolt; teine õiguspärase ootuse põhimõtte rikkumist,
samuti eespool viidatud Herbrinki kohtuotsuse eiramist selles osas, mis puudutab määrusega nr 1033/89 kehtestatud tingimuste
kohaldamist, mille kohaselt SLOM-tootja peab veel täielikult või osaliselt omama esialgset põllumajandusettevõtet, ning kolmandaks
põhjusliku seose tingimuse väära kohaldamist.
Esimest ja kolmandat etteheidet, mida võib käsitleda koos, on analüüsitud käesoleva otsuse punktides 49–62 ning teist etteheidet
on käsitletud punktides 63–73.
Esimene ja kolmas etteheide
–       G. van den Bergi argumendid
Esimese etteheite raames ühenduse ja liikmesriikide täidesaatvate organite kohustuste ja pädevuste jagamise eiramise kohta
vaidlustab G. van den Berg edasikaevatud otsuse punktis 46 sisalduva Esimese Astme Kohtu hinnangu selles osas, mis puudutab
„tavalistele tootjatele” ehk kvoodi saanutele kohaldatavat „korda”. Nende õiguste hindamiseks tuleb teada saada, kas kõnealune
kord tuleneb otseselt ühenduse õigusest või on tegemist siseriiklike rakendusmeetmetega, tingimusel et nad on kooskõlas ühenduse
raamistikuga.
Arutleda tuleb küsimuse üle, kas ühenduse institutsioonid, võttes vastu SLOM-tootjatele antavate erikvootide korra määrustes
nr 764/89 ja nr 1033/89 kehtestatud kujul, on õiguslikult kohustatud kohtlema SLOM-tootjaid teiste siseriiklike tootjatega
võrreldes võimalikult võrdsetel alustel.
G. van den Berg väidab, et ta ei saa aru edasikaevatud otsuse punktis 46 sisalduvast Esimese Astme Kohtu väitest, mille kohaselt
„Hollandi ametiasutused oleksid vajadusel pidanud võimaldama hagejale mittediskrimineerivat kohtlemist”. On küll tõsi, et
Hollandi ametiasutused oleks pidanud teda mitte diskrimineerima, kuid küsimus oli selles, kas ühenduse kord annab nimetatud
asutustele selleks võimaluse. Hageja märgib, et olukord nimelt ei olnud selline. Selle hinnangu aluseks on eeldus – õiguslikult
väär –, et määruste nr 764/89 ja nr 1033/89 rakendamisega andsid need määrused hagejale õiguse saada kvoot võrdsuse põhimõttest
lähtudes.
Mis puutub kolmandat etteheidet, siis tugineb see argumendil, et Esimese Astme Kohus kohaldas ebaõigesti tingimust, mis puudutab
põhjuslikku seost ebaseadusliku kvoodi andmata jätmise ja väidetava kahju vahel. G. van den Berg leiab, et vastupidiselt Esimese
Astme Kohtu otsusele, ei saa talle 1989. aastal erikvoodi andmata jätmist põhjendada asjaoluga, et ta oli oma põllumajandusettevõtte
ümber paigutanud, vaid seda tuleb põhjendada kohaldatava ühenduse korraga, mis viib selleni, et teda tuleb kohelda „tavalisest
tootjast” erinevalt. Põhimõte peaks olema, et põllumajandusettevõtte ümberpaigutamine, nii nagu tema puhul juhtus, ei oleks
niisugusele tootjale negatiivset mõju avaldanud.
G. van den Berg viitab Hollandi väidetavale haldustavale, mis võimaldab määruse nr 857/84 alusel kvoodi saanud piimatootjatel
viia põllumajandusettevõte üle ühest kohast teise ilma, et kaotataks seda kvooti tingimusel, et need kaks põllumajandusettevõtet
moodustavad osa ühest ja samast piima tootvast põllumajandusettevõttest vähemalt ühe aasta jooksul. Ta kinnitab, et selline
teguviis on kooskõlas ühenduse õigusega. Ta väidab, et seda kooskõla arvesse võttes on ühenduste institutsioonid vastutavad
kahju eest, mis talle väidetavalt tekkis alates oma esialgse põllumajandusettevõtte müügist kuni määruse nr 764/89 jõustumiseni.
Selle määruse alusel talle erikvoodi andmata jätmine 1989. aastal ei saa tuleneda asjaolust, et ta paigutas oma põllumajandusettevõtte
ümber. Niisugune andmata jätmine tuleb panna kohaldatava ühenduse korra arvele, mis viis selleni, et teda koheldi SLOM-tootjana
„tavalisest tootjast” erinevalt.
G. van den Berg väidab, et talle on arusaamatu Esimese Astme Kohtu põhjusliku seose idee. Esimese Astme Kohus kohaldas põhjusliku
seose tingimust lisamaksu käsitleva esialgse korra ja põllumajandusettevõtte 1986. aastal ümberpaigutamise seosele. Sellist
seost ei olnud loomulikult olemas. Tema arvates eeldab põhjuslik seos seost ühenduse seadusandja ebaseadusliku akti ja temale
osaks saanud sissetuleku saamata jäämise vahel.
–       Euroopa Kohtu hinnang
Esimese Astme Kohus leidis edasikaevatud otsuse punktis 43 õigustatult, et on tarvis analüüsida, millises ulatuses oli pärast
13. maid 1986 saadud väidetav kahju põhjustatud sellest, et esimest korda oli hagejale kvoodi andmisest keeldutud 1985. aastal.
Niivõrd, kuivõrd Esimese Astme Kohus leidis, et SLOM-põllumajandusettevõtte müümine ei olnud keeldumise tagajärg, tuleb seda
seisukohta mõista nii, et nimetatud müüki ei saa pidada sellest keeldumisest tuleneva sündmuste jada üheks lüliks.
Nagu kohtujurist on oma ettepaneku punktides 55 ja 56 märkinud, on ühenduse institutsioonide akt kahju põhjuseks vaid juhul,
kui on võimalik esile tuua otsest põhjuslikku seost selle akti ja tekkinud kahju vahel. Nõutavat põhjusliku seost ei ole,
kuna kahju oleks samamoodi tekkinud ka ühenduste institutsioonide nimetatud aktideta.
Isegi kui G. van den Berg oli saanud kvoodi vastavalt määrusele nr 857/84, ei oleks ta oma põllumajandusettevõtte müügi puhul
võinud kanda kvooti üle uuele põllumajandusettevõttele põhjustel, mis on toodud edasikaevatud otsuse punktis 45. Seega ei
olnud käesoleval juhtumil pärast esialgse põllumajandusettevõtte müüki tekkinud kahju põhjustatud kvoodi ebaseaduslikust andmata
jätmisest pärast turustamata jätmise kohustuse lõppemist.
Seisukohta, mis põhineb Hollandi väidetaval haldustaval, ei saa toetada. Lisamaksu käsitlev ühenduse kord, mida kohaldati
G van den Bergi põllumajandusettevõtte müügi ajal, ei anna selleks mingit alust.
Mis puutub Esimese Astme Kohtu väitesse, mille kohaselt Hollandi ametiasutused oleksid pidanud võimaldama hagejale mittediskrimineerivat
kohtlemist, nähtub edasikaevatud otsuse punktist 46 selgelt, et see on üleliigne. Niisiis tuleb tagasi lükata etteheited Esimese
Astme Kohtu otsuse tarbetute põhjenduste kohta, kuna need ei too kaasa selle tühistamist (vt 24. oktoobri 2002. aasta otsus
kohtuasjas C-82/01 P: Aéroports de Paris
v
. komisjon, EKL 2002, lk I-9297, punkt 41).
Olgugi, et G. van den Berg väidab, et määruse nr 764/89 alusel talle erikvoodi andmata jätmist 1989. aastal ei saa panna selle
asjaolu arvele, et ta paigutas oma põllumajandusettevõtte ümber, tuginevad tema väited samas eeldusele, mille kohaselt kvoodi
saanud tootjad võisid selle vastavalt Hollandi väidetavale haldustavale säilitada ka juhul, kui nad müüsid oma esialgse põllumajandusettevõtte.
Niisiis, nagu tuleneb ka käesoleva otsuse punktist 59, ei ole taolisel tegevusel ühenduse korras mingit alust.
Esitatud kaalutlustest lähtuvalt tuleb G. van den Bergi apellatsioonkaebuse esimese väite toetuseks esitatud esimene ja kolmas
etteheide tagasi lükata.
Teine etteheide
–       G. van den Bergi argumendid
G. van den Berg süüdistab oma teise etteheitega Esimese Astme Kohut selles, et see rikkus edasikaevatud otsuse punktis 48
õiguspärase ootuse kaitse põhimõtet. Ta väidab, et Esimese Astme Kohus näib olevat leidnud, et hageja ei või sellele põhimõttele
tugineda, kuna viidatud õiguspärane ootus ei vääri niisugust kaitset.
G. van den Berg märgib, et ta viitab õiguspärasele ootusele asjaolu puhul mitte olla koheldud erinevalt nendest tootjatest,
kes said kvoodi, st ta ei soovi, et talle tehakse erilisi kitsendusi ainult sellepärast, et ta on SLOM-tootja. See oleks täpselt
see ootus, mida Euroopa Kohus pidas õiguspäraseks eespool viidatud Herbrinki kohtuotsuses. Selles osas viitab G. van den Berg
viimati nimetatud kohtuotsuse punktile 15.
Ta väidab, et sel kuupäeval, kui ta paigutas oma põllumajandusettevõtte ümber, võis ta pealegi õiguspäraselt oodata, et teda
ei kohelda seetõttu 1989. aastal tagasiulatuva jõuga erinevalt „tavalisest tootjast”.
–       Euroopa Kohtu hinnang
Otsuse Mulder I punktist 24 nähtub, et G. van den Berg võis õiguspäraselt eeldada, et talle ei tehta teda eriliselt mõjutavaid
kitsendusi just nimelt asjaolu tõttu, et ta kasutas ühenduse korras pakutud võimalusi, nimelt määrusega nr 1078/77 kehtestatud
piima ja piimatoodete turustamata jätmise lisatasu süsteemi.
Kuna tootjatele, kes said määruse nr 857/84 alusel tegelikult kvoodi, tekkisid pärast esialgse põllumajandusettevõtte müüki
samasugused G. van den Bergi poolt arvustatud tagajärjed, ei tehtud G. Van den Bergile SLOM-tootjana kõnealuses kontekstis
erilisi kitsendusi.
Eespool viidatud Herbrinki kohtuotsus ei muuda kuidagi seda arvamust. Selles osas tuleb meenutada, et nimetatud otsuse punktis
15 tunnustas Euroopa Kohus õiguspärase ootuse kaitse põhimõtet, kohaldades rendilepingu lõpetanud rentniku õigust saada edasi
erikvooti ulatuses, milles liikmesriik kasutas õigusjärglust ühenduse korra mõttes samasuguses olukorras olevale rentnikule,
kes omas määruse nr 857/84 artikli 2 alusel antud kvooti.
Niisiis ei saa Hollandi väidetava haldustavaga õigustada tootja õiguspärast ootust, et ühendus kohtleb teda vastavalt niisugusele
tavale. G. van den Berg võis eeldada nõutud kohtlemist, mis lubaks tal säilitada erikvoodi pärast esialgse põllumajandusettevõtte
üleminekut vaid juhul, kui sarnaselt korrale, mida käsitletakse eespool viidatud Herbrinki kohtuasjas, oleks kohaldatav ühenduse
kord siseriiklikele ametiasutustele sellise õiguse ette näinud või juhul, kui ühendus ise oleks eelnevalt loonud olukorra,
mis võib tekitada sellist õiguspärast ootust (vt 15. aprilli 1997. aasta otsus kohtuasjas C-22/94: Irish Farmers Association
jt, EKL 1997, lk I-I809, punkt 19, ja 18. mai 2000. aasta otsus kohtuasjas C-107/97: Rombi ja Arkopharma, EKL 2000, lk I-3367,
punkt 67). Käesolev juhtum ei ole siiski niisugune.
Samuti ei ole G. van den Bergi õiguspärast ootust rikutud 1989. aastal.
Tegelikult kuulub määruse nr 1546/88, mida on muudetud määrusega nr 1033/89, artikli 3a lõikes 1 ettenähtud tingimus, mille
kohaselt peab asjast huvitatud tootja haldama veel täielikult või osaliselt sama põllumajandusettevõtet, mida ta haldas ajal,
kui ta lisatasu taotlus rahuldati, reeglite hulka, millele on õigustatult viidanud Esimese Astme Kohus edasikaevatud otsuse
punktides 45 ja 48 ning mis kehtivad kõigile piimatootjatele. Vastavalt nendele reeglitele antakse kvoot üldiselt üle koos
maaga, mille alusel see eraldati (vt eespool viidatud Herbrinki kohtuotsus, punkt 13), ning kvoodi ülekandmise võimalused
ühelt põllumajandusettevõttelt teisele on vaid erandlikud.
Seetõttu ei saa nimetatud tingimust pidada kehtestatuks tagasiulatuva jõuga, vaid selliseks, mida SLOM-tootjad võisid oodata,
arvestades nende võrdset kohtlemist kvoodi saanud  tootjatega eespool viidatud tingimusel.
Järelikult ei saa teise etteheitega nõustuda.
Esitatud kaalutlustest lähtuvalt tuleb G. van den Bergi apellatsioonkaebust toetav esimene väide põhjendamatuse tõttu tagasi
lükata.

Teine ja kolmas väide
G. van den Bergi argumendid
G. van den Berg täpsustab, et tema teine väide puudutab ainult hagi aegumist sel määral, mil see puudutab perioodi kuni 5.
augustini 1992. Ta väidab, et komisjon loobus teatavate SLOM-tootjate osas, kelle hulka ta kuulus, õigusest tugineda aegumisele,
või vähemalt võttis komisjon endalt ise ära õiguse viidata hageja osas aegumisele. Lisaks rajab hageja oma väited aegumist
katkestavale aktile, nimelt 31. märtsi 1989. aasta kirjale, millega tema ning teised 351 Madalmaade ja Iirimaa SLOM-tootjat
teatasid, et nad peavad ühendust vastutavaks kahju eest, mis tekkis määruse nr 857/84 kehtetusest, mida Euroopa Kohus nentis
otsuses Mulder I.
Pidades silmas just seda kirja, avaldasid nõukogu ja komisjon pärast otsust Mulder II 5. augustil 1992 teatise. Ühelt poolt
hageja nimetatud 351 teise SLOM-tootja ning teiselt poolt nõukogu ja komisjoni vahel toimunud nõupidamise käigus, mis sel
ajal viimati nimetatud otsuse mõjude teemal aset leidis, olevat SLOM-tootjate nimel selgelt täpsustatud, et institutsioonid
ei saa tugineda aegumisele, kuna Mulder II kohtuasja aluseks olevat juhtumit tuli mõista kui pilootmenetlust nimetatud tootjate
rühma kohta tervikuna. Nimetatud teatis oli tahtlikult sõnastatud laiemas sõnastuses kui Euroopa Kohtu põhikirja artikkel
43 ja hõlmas 31. märtsi 1989. aasta kirja lausekatkega „niivõrd, kuivõrd õigus kahju hüvitamisele ei ole veel aegunud […]
kuupäevaks, mil tootja juba pöördus mõne institutsiooni poole”.
G. van den Berg leiab, et asjaolul, et 5. augusti 1992. aasta teatis ei erista asjaomaseid tootjaid selle alusel, mis kuupäeval
nad pöördusid esimest korda mõne ühenduste institutsiooni poole, on otsustav tähendus. Nimetatud teatis ei erista, kas esimest
korda võeti ühendust 1989., 1990., 1991. või 1992. aastal. Siit järeldub, et nimetatud teatise sõnastusest oli täiesti selge,
et ühendus võttis endalt õiguse tugineda 5. augustile 1992 eelneva ajavahemiku osas aegumisele kõigi piimatootjate osas, kes
pöörduseid mõne nimetatud institutsiooni poole enne seda kuupäeva, olenemata ajast, millal kahju hüvitamise nõue esitati.
G. van den Berg väidab, et vastavalt 5. augusti 1992. aasta teatise grammatilisele tõlgendusele ei tuginetud aegumisele ühegi
10. septembri 1993. aasta nimekirjas olnud tootja osas, kellele tehti määruse nr 2187/93 alusel ettepanek kompromissiks.
G. van den Berg väidab, et pealegi on selge see, et enne 1993. aastat peetud läbirääkimisi kompromissi üle SLOM-tootjatega,
keda määruse nr 2187/93 sõnastus ei puuduta, kuid kelle suhtes on ühenduse vastutust siiski tunnustatud, ei tuginenud komisjon
samuti aegumisele, kui kõnealune SLOM-tootja kuulus nende tootjate hulka, kes 31. märtsi 1989. aasta kirjas sellele vastutusele
viitasid. Esimese Astme Kohus eksis, kui ta ei märkinud seda asjaolu edasikaevatud otsuses. Samuti ei olnud ta märkinud, et
komisjon võttis oma vasturepliigis, mille ta esitas 29. novembri 1996. aasta määruseni viinud kohtuasjas T-179/96 R: Antonissen
v
. nõukogu ja komisjon (EKL 1996, lk II-1641), tagasi õigusliku aluse, mis põhines aegumisel pärast seda, kui asjaomase tootja
esindaja selles kohtuasjas oli meenutanud 31. märtsi 1989. aasta kirja sõnastust.
Viimaseks vaidleb G. van den Berg vastu edasikaevatud otsuse punktis 72 sisalduvale arvamusele, mis käsitleb Hollandi SLOM-tootjate
esindaja ja komisjoni õigustalituse teenistuja vahel toimunud suhtlust. Ta väidab, et Esimese Astme Kohus on ebaõiglaselt
nõustunud sellega, et ta on kohustatud tõestama komisjoni ametniku avaldusi. Kõnealuseid avaldusi, mille komisjon on kokku
võtnud vastuses Esimese Astme Kohtu kirjalikule küsimusele, võib vähemalt pidada nende avalduste varjatud tunnustamiseks.
Kolmanda väite osas märgib G. van den Berg, et see peab samuti silmas Esimese Astme Kohtu hinnangut, mille kohaselt ta ei
või viidata 5. augusti 1992. aasta teatisele osas, mis puudutab aegumise katkemist pärast seda kuupäeva.
Ta väidab edasikaevatud otsuse punktide 62 ja 63 kohta, et selleks, et katkestada aegumist, ei viidanud ta mitte Euroopa Kohtu
põhikirja artiklile 43, vaid 5. augusti 1992. aasta teatisele. Ta väitis selle sõnastust arvestades, et ühendus loobus õigusest
tugineda aegumisele tema vastu, arvestades, et tema suhtes „ei olnud õigus kahju hüvitamisele veel aegunud […] kuupäevaks,
mil tootja juba pöördus mõne institutsiooni poole”, kuna ta pöördus institutsioonide poole 31. märtsil 1989.
G. van den Berg heidab Esimese Astme Kohtule samuti ette, et edasikaevatud otsuse punktides 66 ja 67 on tähelepanuta jäetud
ühelt poolt 5. augusti 1992. aasta teatise sõnastuse ja nimetatud artikli 43 sõnastuse lahknevus ning teiselt poolt selle
teatise komisjonipoolne tõlgendus ja kohaldamispraktika 31. märtsi 1989. aasta kirjas loetletud SLOM-tootjate suhtes. Esimese
Astme Kohus tegi vahet „tootjatel, kes olid otsusest Mulder II tuleneva hüvitise saamise õiguseks pöördunud institutsioonide
poole enne teatise avaldamist ja kellelt [kostjad] palusid hüvitissummade süsteemi määruse vastuvõtmist oodates mitte esitada
kahju hüvitamise hagisid” ning tootjatel, kellelt institutsioonid seda ei palunud. Nimetatud teatise sõnastus ei luba siiski
kuidagi niisugust vahet teha.
Esimese Astme Kohus esitas oma käsitluse nii 5. augusti 1992. aasta teatise sõnastuse kui ka selle rakendamise kohta 31. märtsi
1989. aasta kirja kontekstis. Sellisele seisukohale asudes oli ta tõsiselt eiranud G. van den Bergi suhtes võrdsuse, õiguskindluse,
õiguspärase ootuse ja põhjendamise kohustuse põhimõtteid. Esimese Astme Kohus ei andnud vähimatki usutavat selgitust, miks
hagejat võis või oleks pidanud kohtlema diskrimineerivalt, võrreldes kõigi teiste SLOM-tootjatega, kelle puhul komisjon tunnistas
selgelt, et nad toetuvad 31. märtsi 1989. aasta kirja ja 5. augusti 1992. aasta teatisega aegumise katkemisele.
Esimese Astme Kohus oli edasikaevatud otsuse punktides 68 ja 69 eiranud selle nimekirja tähtsust, mille komisjon oli 10. septembril
1993 Hollandi ametiasutustele saatnud. See kujutaks täiendavat kinnitust asjaolule, et komisjon oli 5. augusti 1992. aasta
teatisega loobunud õigusest tugineda aegumisele kõigi nende suhtes, kelle nimel 31. märtsi 1989. aasta kiri institutsioonidele
saadeti. G. van den Berg tunnistab, et ta ei teadnud sellest nimekirjast, kuid ta väidab, et SLOM-tootjad olid teadlikud asjaolust,
et komisjon oli kirjavahetuses Hollandi ametiasutustega sõnaselgelt tunnistanud aegumise katkemist, mis tulenes 31. märtsi
1989. aasta kirjast.
Seda tõdemust arvestades vaidlustas G. van den Berg ka edasikaevatud otsuse punkti 70. Selle punkti kohaselt ei või SLOM-tootjad,
kes jäävad välja määruse nr 2187/93 kohaldamisalast – sõltumata isegi 31. märtsi 1989. aasta kirja kontekstist – omandada
mingeid tagasiulatuva jõuga õigusi 5. augusti 1992. aasta teatisest, kuna viimane on suunatud ainult neile tootjatele, kelle
hüvitise saamise õigust on 1993. aastal nimetatud määruses kindlalt tunnustatud. Hageja leiab, et nimetatud teatise selline
tõlgendus on absurdne. Ta väidab, et raske on mõista, kuidas ühepoolset lubadust (1992. aastal) võib tühistada või piirata
hiljem võetud seisukohaga (1993. aastal).
G. van den Berg leiab, et Esimese Astme Kohtu arvates, kes ise tunnistas tema suhtes ühenduse vastutust, kuulub ta 5. augusti
1992. aasta teatise sõnastuse alla.
Leides ebaõigesti, et tema hagi oli täielikult aegunud juba 30. septembril 1993, ei oleks Esimese Astme Kohus võinud puudutada
küsimust, kas ja, olenevalt olukorrast, millises ulatuses osaline aegumine oli esinenud ajavahemikul, mis jäi 30. septembri
1993 ja 29. aprillil 1997 esitatud kahju hüvitamise hagi vahele. Esimese Astme Kohus peaks seda küsimust lõppkokkuvõttes analüüsima,
kui Euroopa Kohus saadab käesolevas kohtuasjas asja tagasi Esimese Astme Kohtule.
G. van den Berg väidab, et kui leitakse, et tema hagi on osaliselt aegunud, ei ole see siiski täiesti aegunud. Kõige halvemal
juhul oleks see aegunud kolme aasta, kuue kuu ja 29 päeva osas. Kuigi ta sai kahju alates 23. veebruarist 1985, oleks tal
vähemalt õigus hüvitisele kahju eest, mida ta sai pärast 24. augustit 1988. Kuna see kahju saamine endiselt kestab, kestab
ka jätkuvalt ühenduse vastutus tema suhtes.
Euroopa Kohtu hinnang
Teise ja kolmanda väite raames tõstatatud peamine etteheide puudutab Esimese Astme Kohtu väidetavat hindamisviga 5. augusti
1992. aasta teatise suhtes. Sisuliselt heidab G. van den Berg ette, et Esimese Astme Kohus ei ole nimetatud teatise suhtes
teinud õiguslikult korrektset järeldust.
Niisugune küsimus kujutab õigusküsimust, mille üle Euroopa Kohus apellatsioonkaebuse raames kontrolli teostab (29. aprilli
2004. aasta otsus kohtuasjas C-470/00 P: parlament
v
. Ripa di Meana jt, kohtulahendite kogumikus veel avaldamata, punkt 41).
Mis puudutab tootjaid, kelle õigused hüvitisele ei olnud veel aegunud kuupäevaks, mil nad pöördusid mõne institutsiooni poole,
tõlgendas Esimese Astme Kohus – nagu nähtub ka edasikaevatud otsuse punktidest 66 ja 67 – 5. augusti 1992. aasta teatist nii,
et see peab silmas vaid isikuid, kellelt need institutsioonid palusid määruse vastuvõtmist oodates mitte esitada kahju hüvitamise
hagisid.
Niisiis ei tulene see tingimus 5. augusti 1992. aasta teatisest. Isegi kui nõukogu ja komisjon tegid ettepaneku piirata nimetatud
asjas teatise suhtes ootusi omavate tootjate ringi, ei väljendanud nad seda kavatsust nimetatud teatises. Neil asjaoludel
võis G. van den Berg õiguslikult oodata, et ta on üks tootjatest, kelle suhtes nimetatud institutsioonid loobusid aegumisele
tuginemast vastavalt asjakohasele teatisele.
Sellest tuleneb, et Esimese Astme Kohus leidis ebaõigesti, et G. van den Berg ei saa tugineda 5. augusti 1992. aasta teatisele.
Võttes arvesse seda tõlgendamisel tehtud viga, ei ole enam tarvis analüüsida hageja väiteid, mille kohaselt 10. septembri
1993. aasta nimekiri ja komisjoni õigustalituse teenistuja kinnitaksid tema tõlgendust nimetatud teatise kohta.
Kui Esimese Astme Kohtu otsuse põhjendustest ilmneb ühenduse õiguse rikkumine, kuid resolutiivosa näib olevat põhjendatud
muude õiguslike alustega, tuleb apellatsioonkaebus rahuldamata jätta (vt 9. juuni 1992. aasta otsus kohtuasjas C-30/91 P:
Lestelle
v
. komisjon, EKL 1992, lk I-3755, punkt 28; 13. juuli 2000. aasta otsus kohtuasjas C-210/98 P: Salzgitter
v
. komisjon, EKL 2000, lk I-5843, punkt 58, ja 10. detsembri 2002. aasta otsus kohtuasjas C-312/00 P: komisjon
v
. Camar ja Tico, EKL 2002, lk I-11355, punkt 57).
Siinkohal on sobilik märkida, et 5. augusti 1992. aasta teatise punkti 2 kohaselt võtsid institutsioonid endale kohustuse
loobuda kahju hüvitamise nõude aegumisele vastuväite esitamisest „kuni punktis 3 nimetatud tähtaja möödumiseni”.
Nimetatud punktis 3 pidasid institutsioonid oluliseks võtta vastu rakenduseeskirjad, selleks et asjaomastele tootjatele saaks
maksta hüvitist. Nimetatud punkti teine lause ütleb: „institutsioonid täpsustavad hiljem, millistele asutustele ja mis tähtajaks
nõuded tuleb esitada”.
Nimetatud tingimused rakendati määrusega nr 2187/93, mille artikli 10 lõike 2 esimene lõik sätestab, et „tootja avaldus peab
pädevasse asutusesse, kes võib selle tagasi lükata, jõudma hiljemalt 30. septembriks 1993”.
5. augusti 1992. aasta teatises väljendatud aegumisele vastuväite esitamisest loobumine lõppes seega 30. septembril 1993.
Pärast seda kuupäeva ei olnud institutsioonid teatise kohaselt enam takistatud esitama vastuväidet G. van den Bergi esitatud
kahju hüvitamise nõude aegumisele. Kuigi viimane ei kuulunud tootjate hulka, kes täitsid nimetatud määruse mõttes hüvitise
ettepaneku saamise tingimused, ei olnud tal ühtegi põhjust arvata, et institutsioonid olid tema hüvitise saamise õiguse suhtes
loobunud tuginemast aegumisele ajalise piiranguta. Viimaste tahe loobuda vaid piiratult aegumisele tuginemast nähtub selgelt
5. augusti 1992. aasta teatise punktist 2.
Nimetatud teatise tulemusel ei hakanud viieaastane aegumistähtaeg 30. septembrist 1993 uuesti kulgema. Pigem tuleb seda mõista
nii, et olukorras, kus nagu käesolevas asjas ei ole määruse nr 2187/93 artikli 10 lõike 2 esimese lõigu kohane nõue pädevate
asutusteni jõudnud hiljemalt 30. septembriks 1993, on nõukogu ja komisjon otsustanud aegumistähtaja arvestamisel mitte arvestada
ajavahemikku, mis jääb selle kuupäeva, mil tootjad pöördusid mõne institutsiooni poole veel aegumata hüvitise õiguse nõudmiseks,
ja 30. septembri 1993 vahele.
Mis puudutab selle kahju aegumistähtaega, mis tekkis G. van den Bergile seetõttu, et ta jäi ilma kvoodist perioodil 23. veebruarist
1985 kuni 13. maini 1986, mil ta oma SLOM-põllumajandusettevõtte müüs, tuleb märkida, nagu ka Esimese Astme Kohus edasikaevatud
otsuse punktis 60 on leidnud, et õigus hüvitisele pideva, iga päev esineva kahju eest tekib järelikult järjestikuste ajavahemike
eest, mis algavad igal sellisel päeval, mil turustamine ei olnud võimalik. Euroopa Kohtu põhikirja artiklis 43 ettenähtud
5-aastane tähtaeg hakkas jooksma esimesele kahju saamise päevale ehk 23. veebruarile 1985 järgnevast päevast, 24. veebruarist,
ning kulges kuni viimase päevani, mil kahju konkretiseerus ehk 13. maini 1986, seega järgneva päevani, 14. maini 1986. Vaidlust
ei ole selle üle, et G. van den Berg pöördus Esimese Astme Kohtu poole alles 29. aprillil 1997. Järelikult, arvestades maha
ajavahemiku 31. märtsi 1989. aasta kirja saamisest kuni 30. septembrini 1993, oli viieaastane aegumistähtaeg nimetatud hagiavalduse
esitamise kuupäeval juba möödunud.
Vastupidiselt G. van den Bergi väidetele ei katkenud aegumine 31. märtsi 1989. aasta kirjaga kestvalt. Arvestades, et sellele
kirjale ei järgnenud Euroopa Kohtu põhikirja artiklis 43 ettenähtud tähtajal hagi esitamist Esimese Astme Kohtusse, ei saa
sellele enam tugineda aegumise katkemise õigustamiseks.
Järelikult oli Esimese Astme Kohtule hagi esitamise kuupäeval G. van den Bergi õigus hüvitisele aegunud.
Niivõrd, kuivõrd G. van den Berg viitab võrdsuse põhimõtte rikkumisele, sisaldus see etteheide tema argumentides, millega
ta püüdis tõestada, et ta võib tugineda 5. augusti 1992. aasta teatisele. Ta ei väida, et komisjon keeldus esitamast aegumise
vastuväidet tootjate osas, kelle õigused olid aegunud, hoolimata 5. augusti 1992. aasta teatise kasulikest mõjudest neile,
ega seda, et Esimese Astme Kohus oleks selles osas teinud õigusliku vea.
Kõikidest eelnevatest kaalutlustest tulenevalt tuleb apellatsioonkaebus rahuldamata jätta.

Kohtukulud
Kodukorra artikli 122 esimene lõige sätestab, et kui apellatsioonkaebus on põhjendamatu, otsustab Euroopa Kohus kohtukulude
jaotuse. Vastavalt kodukorra artikli 69 lõikele 2, mida kodukorra artikli 118 alusel kohaldatakse apellatsioonkaebuste suhtes,
on kohtuvaidluse kaotanud pool kohustatud hüvitama kohtukulud, kui vastaspool on seda nõudnud. Kuna nõukogu ja komisjon on
kohtukulude hüvitamist nõudnud ja G. van den Berg on kohtuvaidluse kaotanud, tuleb käosoleva kohtuastme kohtukulud jätta tema
kanda.
Esitatud põhjendustest lähtudes Euroopa Kohus (teine koda) otsustab:
1.
Jätta apellatsioonkaebus rahuldamata.
2.
Mõista kohtukulud välja G. van den Bergilt.
Allkirjad
*
Kohtumenetluse keel: hollandi.