CELEX: 62007CJ0260
Concurență
Înțelegeri
Articolul 81 CE
Contract de aprovizionare exclusivă cu carburanți și cu combustibili
Exonerare
Regulamentul (CEE) nr. 1984/83
Articolul 12 alineatul (2)
Regulamentul (CEE) nr. 2790/99
Articolul 4 litera (a) și articolul 5 litera (a)
Durata exclusivității
Stabilirea prețului de vânzare către public

Cererea de pronunțare a unei hotărâri preliminare privește interpretarea articolului 81 CE, a articolelor 11 și 12 din Regulamentul (CEE) nr. 1984/83 al Comisiei din 22 iunie 1983 privind aplicarea articolului [81] alineatul (3) din tratat categoriilor de acorduri de aprovizionare exclusivă (
JO L 173, p. 5
, rectificare în
JO 1984, L 79, p. 38
), astfel cum a fost modificat prin Regulamentul (CE) nr. 1582/97 al Comisiei din (
JO L 214, p. 27
, denumit în continuare „Regulamentul nr. 1984/83”), precum și a articolului 4 litera (a) și a articolului 5 litera (a) din Regulamentul (CE) nr. 2790/1999 al Comisiei din privind aplicarea articolului 81 alineatul (3) din tratat categoriilor de acorduri verticale și practici concertate (
JO L 336, p. 21
, Ediție specială, 08/vol. 1, p. 66).
Această cerere a fost formulată în cadrul unui litigiu între Pedro IV Servicios SL (denumită în continuare „Pedro IV”), pe de o parte, și Total España SA (denumită în continuare „Total”), pe de altă parte, în legătură cu cererea de anulare, introdusă de Pedro IV, a relației contractuale complexe dintre aceste două societăți pentru motivul că această relație presupune clauze care restrâng concurența.
Cadrul juridic comunitar
Regulamentul nr. 1984/83
Regulamentul nr. 1984/83 excludea din domeniul de aplicare al articolului 81 alineatul (1) CE anumite categorii de acorduri de aprovizionare exclusivă și de practici concertate care îndeplineau în mod normal condițiile prevăzute la alineatul (3) al respectivului articol, pentru motivul că, în general, aceste acorduri sau practici determinau o ameliorare a distribuției produselor.
Potrivit celui de al optulea și celui de al treisprezecelea considerent ale Regulamentului nr. 1984/83:
„întrucât prezentul regulament trebuie să determine restrângerile concurenței care pot figura într-un acord de aprovizionare exclusivă; întrucât restrângerile concurenței care, în plus față de angajamentul de aprovizionare exclusivă, sunt astfel admise determină o împărțire clară a sarcinilor între părți și obligă revânzătorul să își concentreze eforturile de vânzare asupra produselor vizate de contract; întrucât, în măsura în care sunt convenite numai pentru durata acordului, aceste restricții sunt în general necesare pentru obținerea îmbunătățirii distribuției, avută în vedere prin exclusivitatea aprovizionării; întrucât celelalte dispoziții care restrâng concurența și, în special, cele care limitează libertatea revânzătorului de a stabili prețurile sau condițiile sale de revânzare sau de a-și alege clienții nu pot fi exceptate în temeiul prezentului regulament;
[…]
întrucât [acordurile privind stațiile de distribuție a carburanților] se caracterizează în general prin faptul că, pe de o parte, furnizorul acordă revânzătorului avantaje economice și financiare deosebit de importante, plătindu-i sume de bani nerecuperabile, acordându-i sau procurându-i împrumuturi în condiții avantajoase, concesionându-i un teren sau incinte pentru exploatarea […] stației de distribuție a carburanților, punându-i la dispoziție instalații tehnice sau alte echipamente sau efectuând alte investiții în favoarea revânzătorului și că, pe de altă parte, revânzătorul își asumă față de furnizor o obligație de aprovizionare exclusivă de lungă durată, însoțită în general de interzicerea concurenței”. [traducere neoficială]
Dispozițiile speciale aplicabile acordurilor privind stațiile de distribuție a carburanților erau prevăzute la articolele 10-13 din Regulamentul nr. 1984/83.
Potrivit articolului 10 din acest regulament:
„În conformitate cu articolul [81] alineatul (3) din tratat și cu condițiile prevăzute la articolele 11-13 din prezentul regulament, articolul [81] alineatul (1) din tratatul menționat este declarat inaplicabil acordurilor la care nu participă decât două întreprinderi și în care una dintre ele, revânzătorul, se obligă față de cealaltă, furnizorul, în contrapartidă pentru acordarea unor avantaje economice sau financiare speciale, să nu se aprovizioneze decât de la acesta, de la o întreprindere legată de acesta sau de la o întreprindere terță pe care a autorizat-o să îi distribuie produsele, în scopul revânzării într-o stație de distribuție a carburanților desemnată în acord, cu anumiți carburanți pe bază de produse petroliere pentru vehicule cu motor sau cu anumiți carburanți pentru vehicule cu motor și cu combustibili pe bază de produse petroliere specificate în acord.” [traducere neoficială]
Articolul 11 din regulamentul menționat prevedea:
„În plus față de obligația prevăzută la articolul 10, revânzătorului nu i se poate impune nicio altă restrângere a concurenței decât
(a)
obligația de a nu revinde în stația de distribuție a carburanților desemnată în acord carburanți pentru vehicule cu motor sau combustibili furnizați de întreprinderi terțe;
(b)
obligația de a nu utiliza în stația de distribuție a carburanților desemnată în acord lubrifianți sau produse petroliere conexe oferite de întreprinderi terțe, atunci când furnizorul sau o întreprindere legată de acesta a pus la dispoziția revânzătorului sau a finanțat un echipament de golire a uleiurilor sau alte instalații de lubrifiere a vehiculelor cu motor;
(c)
obligația de a nu face publicitate pentru produsele livrate de întreprinderi terțe, în interiorul sau în exteriorul stației de distribuție a carburanților, decât în raport cu partea pe care aceste produse o reprezintă în cifra totală de afaceri a stației de distribuție a carburanților;
(d)
obligația de a nu permite decât furnizorului sau unei întreprinderi desemnate de acesta să supravegheze instalațiile de depozitare sau de distribuție a produselor petroliere care sunt proprietatea sa sau care au fost finanțate de furnizor sau de o întreprindere legată de acesta.” [traducere neoficială]
Articolul 12 din Regulamentul nr. 1984/83 prevedea:
„(1)   Articolul 10 nu se aplică atunci când:
[…]
(c)
acordul este încheiat pe perioadă nedeterminată sau pentru mai mult de 10 ani;
[…]
(2)   Prin derogare de la dispozițiile alineatului (1) litera (c), în cazul în care acordul se referă la o stație de distribuție a carburanților pe care furnizorul a închiriat-o unui revânzător sau asupra căreia i-a acordat folosința de drept sau de fapt, revânzătorului îi pot fi impuse obligațiile de aprovizionare exclusivă și interdicțiile de concurență prevăzute de prezentul titlu pe toată perioada în care acesta exploatează efectiv stația de distribuție a carburanților.” [traducere neoficială]
Regulamentul nr. 1984/83 a expirat la 31 decembrie 1999. La , a intrat în vigoare Regulamentul nr. 2790/1999, care a prelungit până la aplicarea exceptărilor prevăzute, printre altele, de Regulamentul nr. 1984/83.
Regulamentul nr. 2790/1999
Potrivit articolului 2 alineatul (1) din Regulamentul nr. 2790/1999:
„În conformitate cu articolul 81 alineatul (3) din tratat și sub rezerva dispozițiilor prezentului regulament, articolul 81 alineatul (1) nu se aplică acordurilor sau practicilor concertate convenite între două sau mai multe întreprinderi care operează fiecare, în sensul acordului, la niveluri diferite ale procesului de producție și de distribuție și care se referă la condițiile în care părțile pot cumpăra, vinde sau revinde anumite bunuri sau servicii (denumite în continuare «acorduri verticale»).
Această exceptare se aplică în măsura în care asemenea acorduri conțin restricții de concurență care intră sub incidența articolului 81 alineatul (1) (denumite în continuare «restricții verticale»).”
Articolul 3 alineatul (1) din Regulamentul nr. 2790/1999 prevede:
„Sub rezerva alineatului (2) din prezentul articol, exceptarea prevăzută la articolul 2 se aplică numai în condițiile în care cota de piață deținută de furnizor nu depășește 30% pe piața relevantă pe care acesta vinde bunurile sau serviciile contractuale.”
Articolul 4 litera (a) din Regulamentul nr. 2790/1999 stipulează că exceptarea de la interdicția prevăzută la articolul 81 alineatul (1) CE nu se aplică acordurilor verticale care, direct sau indirect, separat ori în combinație cu alți factori sub controlul părților, au ca obiect:
„restrângerea capacității cumpărătorului de a-și stabili prețul de vânzare, fără a aduce atingere posibilității furnizorului de a impune un preț de vânzare maxim sau de a recomanda un preț de vânzare, cu condiția ca acestea din urmă să nu echivaleze cu un preț de vânzare fix sau minim ca rezultat al presiunii ori al stimulentelor oferite de oricare dintre părți”.
Articolul 5 din același regulament prevede:
„Exceptarea prevăzută la articolul 2 nu se aplică niciuneia dintre următoarele obligații conținute în acordurile verticale:
(a)
orice obligație directă sau indirectă de neconcurență a cărei durată este nedeterminată sau depășește cinci ani. O obligație de neconcurență care poate fi reînnoită tacit după o perioadă de cinci ani este considerată încheiată pe o durată nedeterminată. Totuși, limitarea temporală de cinci ani nu se aplică atunci când bunurile sau serviciile contractuale sunt vândute de cumpărător din spații sau terenuri aflate în proprietatea furnizorului sau închiriate de furnizor de la terți care nu au legătură cu cumpărătorul, cu condiția ca durata obligației de neconcurență să nu depășească perioada de ocupare a spațiilor sau a terenurilor de către cumpărător;
[…]”
În temeiul articolului 12 din Regulamentul nr. 2790/1999, astfel cum s-a precizat deja la punctul 9 din prezenta hotărâre, exceptarea prevăzută în special de Regulamentul nr. 1984/83 continuă să se aplice până la 31 mai 2000. Interdicția prevăzută la articolul 81 alineatul (1) CE nu se aplică în perioada de la până la acordurilor care sunt deja în vigoare la și care nu îndeplinesc condițiile de exceptare prevăzute de Regulamentul nr. 2790/1999, dar care, în schimb, satisfac condițiile de exceptare prevăzute de Regulamentul nr. 1984/83.
Acțiunea principală și întrebările preliminare
Pedro IV exploatează o stație de distribuție a carburanților în Spania. Din decizia de trimitere rezultă că aceasta a încheiat, la 26 octombrie 1989, patru contracte cu Total, furnizor de produse petroliere.
Primul dintre aceste contracte prevede constituirea unui drept real în favoarea Total, denumit „drept de superficie”, pentru o durată de 20 de ani, asupra unui teren aparținând Pedro IV. Acest contract autorizează Total să construiască pe acest teren, în termen de doi ani și jumătate, o stație de distribuție a carburanților care va deveni proprietatea sa în schimbul unei sume plătite Pedro IV. Valoarea acestei sume a fost stabilită la un cuantum lunar de 250000 ESP (aproximativ 1500 de euro), care trebuie plătit timp de 20 de ani. La sfârșitul acestei perioade de 20 de ani, stația de distribuție a carburanților construită de Total va deveni proprietatea Pedro IV. Termenul de 20 de ani menționat anterior începe să curgă de la punerea în funcțiune a stației de distribuție a carburanților. Potrivit contractului, dreptul de superficie nu poate fi cedat fără acordul proprietarului terenului.
Al doilea este un contract de închiriere a stației de distribuție a carburanților care urmează să fie construită. Potrivit acestui contract, Total cedează în favoarea Pedro IV folosința și uzufructul stației de distribuție a carburanților pentru un an. Totuși, această perioadă poate fi reînnoită, cu prelungire obligatorie pentru locator de la o lună la alta, pe toată durata contractului de aprovizionare exclusivă pe care Total se angajează să îl încheie cu Pedro IV. În orice caz, contractul va înceta odată cu dreptul de superficie acordat în favoarea Total. Chiria lunară pe care trebuie să o plătească Pedro IV se ridică la 600000 ESP (aproximativ 3600 de euro).
Al treilea dintre aceste contracte, încheiat tot pe o perioadă de 20 de ani, este un angajament de aprovizionare exclusivă cu carburanți, potrivit căruia Pedro IV se angajează, din momentul în care îi este predată stația de distribuție a carburanților, să o exploateze aprovizionându-se exclusiv de la Total și utilizând imaginea, culorile, marca, precum și însemnul acesteia. Potrivit respectivului contract, aprovizionarea se efectuează sub forma unei vânzări ferme, astfel încât distribuitorul dobândește proprietatea asupra combustibilului din momentul în care furnizorul îl pune la dispoziția sa în stația de distribuție a carburanților, angajându-se să îl revândă pe cont propriu și pe riscul său. În schimbul exclusivității, Total trebuie să plătească în favoarea Pedro IV o sumă lunară de 350000 ESP (aproximativ 2100 de euro).
În plus, în temeiul aceluiași contract, Total se angajează să comunice Pedro IV prețurile de vânzare către public recomandate și să garanteze competitivitatea acestora în funcție de prețurile oferite cu bună-credință de alți concurenți din regiune. Total se angajează de asemenea să stabilească prețul carburantului pe care îl furnizează revânzătorului, astfel încât acesta să beneficieze de cele mai avantajoase condiții pe care Total le negociază cu alte stații de distribuție a carburanților care se pot stabili în Barcelona, și aceasta fără ca prețul să poată fi, în niciun caz, mai mare decât media de preț stabilită de alți furnizori semnificativi de pe piață care operează în Barcelona.
De asemenea, părțile din acțiunea principală au convenit să compenseze sumele pe care trebuie să și le plătească reciproc în temeiul celor trei contracte menționate anterior. Rezultă de aici că, deoarece sumele pe care cele două părți sunt obligate prin contract să și le plătească se compensează integral, niciuna dintre cele două părți nu este obligată să plătească nimic celeilalte părți.
În sfârșit, prin al patrulea contract, Total acordă un împrumut ipotecar în valoare de 30000000 ESP (aproximativ 180300 de euro) în favoarea Pedro IV, care, drept garanție, constituie o ipotecă pe terenul său pentru o perioadă de 20 de ani, cu condiția să fie construită stația de distribuție a carburanților.
Din decizia de trimitere rezultă că, odată încheiate aceste patru contracte, stația de distribuție a carburanților a fost construită efectiv pe terenul aparținând Pedro IV și a fost aprovizionată în exclusivitate de Total în cei 12 ani care au urmat.
La 6 decembrie 2004, Pedro IV a introdus la Juzgado de lo Mercantil n
o
3 de Barcelona o acțiune în anularea raportului juridic constituit prin cele patru contracte descrise anterior, deoarece, pe de o parte, cuprindeau clauze care restrângeau în mod grav concurența, și anume, în special, o durată mai mare decât durata maximă autorizată de dreptul comunitar pentru acordurile de aprovizionare exclusivă. Pe de altă parte, al treilea contract prevedea stabilirea indirectă a prețului de revânzare, cu toate că o astfel de practică este interzisă de prevederile articolului 81 CE. În plus, Pedro IV a solicitat restituirea prestațiilor reciproce ale părților, după deducerea sumelor deja amortizate.
Întrucât această acțiune a fost respinsă în întregime prin hotărârea din 7 decembrie 2005, Pedro IV a introdus apel la instanța de trimitere.
În aceste condiții, Audiencia Provincial de Barcelona a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarele întrebări preliminare:
„1)
Atunci când prevede că «prin derogare de la dispozițiile alineatului (1) litera (c), în cazul în care acordul se referă la o stație de distribuție a carburanților pe care furnizorul a închiriat-o unui revânzător sau asupra căreia i-a acordat folosința de drept sau de fapt, revânzătorului îi pot fi impuse obligațiile de aprovizionare exclusivă și interdicțiile de concurență prevăzute de prezentul titlu pe toată perioada în care acesta exploatează efectiv stația de distribuție a carburanților», articolul 12 alineatul (2) din [Regulamentul nr. 1984/83] trebuie interpretat în sensul că se referă la ipoteza în care furnizorul care închiriază este inițial proprietar al terenului și al instalațiilor sau, dimpotrivă, referirea la închirierea stației de distribuție a carburanților vizează ipoteza în care dreptul de proprietate al furnizorului se referă numai la stația de distribuție a carburanților, acesta fiind, în consecință, în măsură să o închirieze proprietarului terenului, fără a se supune limitelor temporale pe care regulamentul le impune pentru acordurile de exclusivitate?
2)
În cazul în care, în speță, ar fi aplicabil [Regulamentul nr. 2790/1999], articolul 5, potrivit căruia exceptarea nu este aplicabilă dacă acordul de aprovizionare exclusivă depășește 5 ani, deși, «totuși, limitarea temporală de 5 ani nu se aplică atunci când bunurile sau serviciile contractuale sunt vândute de cumpărător din spații sau terenuri aflate în proprietatea furnizorului sau închiriate de furnizor de la terți care nu au legătură cu cumpărătorul, cu condiția ca durata obligației de neconcurență să nu depășească perioada de ocupare a spațiilor sau a terenurilor de către cumpărător», trebuie interpretat în sensul că, prin menționarea închirierii, se referă la ipoteza în care furnizorul este și proprietar inițial al terenului și al instalațiilor sau, dimpotrivă, referirea la închirierea stației de distribuție a carburanților vizează ipoteza în care dreptul de proprietate al furnizorului se referă strict la stația de distribuție a carburanților, acesta fiind, în consecință, în măsură să o închirieze proprietarului terenului, fără a se supune limitelor temporale pe care regulamentul le impune pentru acordurile de exclusivitate?
3)
Atunci când articolul 81 alineatul (1) litera (a) CE interzice acordurile care au ca obiect stabilirea indirectă a prețurilor de cumpărare sau de vânzare, iar al optulea considerent al [Regulamentului nr. 1984/83] precizează că «celelalte dispoziții care restrâng concurența și, în special, cele care limitează libertatea revânzătorului de a stabili prețurile sau condițiile sale de revânzare sau de a-și alege clienții nu pot fi exceptate în temeiul prezentului regulament», fără a menționa acordurile de stabilire a prețului de revânzare printre celelalte restrângeri ale concurenței permise de articolul 11, aceste dispoziții trebuie interpretate în sensul că vizează orice clauză care limitează libertatea revânzătorului de a stabili prețul de vânzare către public, cum ar fi o clauză care permite stabilirea de către furnizor a marjei de distribuție a exploatantului stației de distribuție a carburanților prin stabilirea prețului carburantului pe care îl furnizează revânzătorului în condițiile cele mai avantajoase stabilite cu alte stații care ar putea să se stabilească în Barcelona, fără a fi în niciun caz superior prețului mediu stabilit de alți furnizori importanți de pe piață, adăugând marja minimă considerată adecvată și obținând în acest mod [prețul de vânzare către public] pe care furnizorul nu îl impune expres, ci a cărui aplicare o recomandă?
4)
Atunci când articolul 81 alineatul (1) litera (a) CE interzice acordurile având ca obiect stabilirea indirectă a prețurilor de cumpărare sau de vânzare, iar articolul 4
initio
litera (a) din [Regulamentul nr. 2790/1999] include ca restrângere deosebit de gravă a concurenței acordurile de impunere a prețului de revânzare, aceste dispoziții trebuie interpretate în sensul că vizează orice clauză care limitează libertatea revânzătorului de a stabili prețul de vânzare către public, cum ar fi o clauză care permite stabilirea de către furnizor a marjei de distribuție a exploatantului stației de distribuție a carburanților, prin stabilirea prețului carburantului pe care îl furnizează revânzătorului în condițiile cele mai avantajoase stabilite cu alte stații care ar putea să se stabilească în Barcelona, fără a fi în niciun caz superior prețului mediu stabilit de alți furnizori semnificativi de pe piață, adăugând marja minimă considerată adecvată și obținând în acest mod [prețul de vânzare către public] pe care furnizorul nu îl impune expres, ci a cărui aplicare o recomandă?”
Cu privire la întrebările preliminare
Cu privire la admisibilitate
Total solicită Curții să declare inadmisibilă cererea preliminară pentru diferite motive. În primul rând, instanța de trimitere ar fi omis să furnizeze Curții informații esențiale referitoare la acțiunea principală, nepermițând astfel acesteia să aibă o imagine precisă și fidelă a situației de fapt și a contextului juridic al cauzei în cadrul căreia va trebui să se pronunțe. În al doilea rând, cererea preliminară nu ar fi justificată, deoarece răspunsurile la întrebările adresate ar rezulta în mod clar atât din jurisprudența comunitară, cât și din jurisprudența spaniolă. În sfârșit, întrebările adresate nu ar fi relevante pentru soluționarea acțiunii principale.
Guvernul spaniol își exprimă, de asemenea, îndoiala cu privire la admisibilitatea parțială a trimiterii preliminare, susținând că Regulamentele nr. 1984/83 și nr. 2790/1999 nu se pot aplica simultan. Prin urmare, întrebările care se referă în special la interpretarea Regulamentului nr. 1984/83, mai exact prima și a treia întrebare, ar avea un caracter pur ipotetic și ar trebui declarate inadmisibile.
În această privință, trebuie amintit că, în cadrul cooperării dintre Curte și instanțele naționale, astfel cum este prevăzută la articolul 234 CE, numai instanța națională, sesizată cu acțiunea principală și care trebuie să își asume responsabilitatea pentru hotărârea judecătorească ce urmează a fi pronunțată, are competența să aprecieze, luând în considerare particularitățile cauzei pendinte în fața sa, atât necesitatea unei hotărâri preliminare pentru a fi în măsură să pronunțe propria hotărâre, cât și pertinența întrebărilor pe care le adresează Curții (Hotărârea din 7 ianuarie 2003, BIAO, C-306/99, Rec., p. I-1, punctul 88, precum și Hotãrârea din , Confederación Española de Empresarios de Estaciones de Servicio, C-217/05, Rec., p. I-11987, denumită în continuare „Hotărârea CEEES”, punctul 16 și jurisprudența citată).
Potrivit unei jurisprudențe de asemenea constante, necesitatea de a ajunge la o interpretare a dreptului comunitar care să îi fie utilă instanței naționale impune ca aceasta din urmă să definească situația de fapt și contextul normativ în care se încadrează întrebările adresate sau cel puțin să explice ipotezele de fapt pe care se întemeiază aceste întrebări (Hotărârea din 9 septembrie 2004, Carbonati Apuani, C-72/03, Rec., p. I-8027, punctul 10, Hotărârea din , Viacom Outdoor, C-134/03, Rec., p. I-1167, punctul 22, și Hotărârea CEEES, citată anterior, punctul 26).
În această privință, trebuie să se constate că, deși, cu siguranță, este adevărat că decizia de trimitere nu conține anumite indicații relevante pentru soluționarea acțiunii principale, nu este mai puțin adevărat că această decizie permite să se determine sfera întrebărilor preliminare și contextul în care sunt formulate. Prin urmare, în pofida acestor lacune, Curtea dispune de suficiente elemente pentru a interpreta normele comunitare respective și pentru a răspunde în mod util la întrebările menționate. Pe de altă parte, în orice caz, conținutul observațiilor transmise Curții în cadrul prezentei cauze demonstrează o cantitate suficientă de informații cu privire la situația de fapt și la contextul juridic care a permis părților din acțiunea principală și celorlalte persoane interesate să adopte în mod util o poziție cu privire la întrebările adresate.
De asemenea, inadmisibilitatea cererii preliminare nu poate fi constatată pentru motivul că răspunsurile la întrebările adresate rezultă, astfel cum pretinde Total, din existența unei jurisprudențe consacrate, atât comunitară, cât și națională. Astfel, presupunând chiar că întrebările adresate ar fi identice din punct de vedere material cu cele care au făcut deja obiectul unei hotărâri preliminare într-o cauză analogă, o astfel de împrejurare nu interzice în niciun mod unei instanțe naționale să adreseze Curții o întrebare preliminară și nu are efectul de a determina necompetența Curții de a se pronunța asupra acestor întrebări (a se vedea în acest sens Hotărârea din 6 octombrie 1982, Cilfit și alții, 283/81, Rec., p. 3415, punctele 13 și 15). Cu toate acestea, într-un astfel de caz, Curtea, în temeiul articolului 104 alineatul (3) din Regulamentul de procedură, după ascultarea avocatului general, poate oricând să se pronunțe prin ordonanță motivată, în cuprinsul căreia se face trimitere la hotărârea anterioară sau la jurisprudența pertinentă.
În plus, mecanismul trimiterii preliminare reglementat de articolul 234 CE are în special ca scop să asigure aplicarea corectă și interpretarea uniformă a dreptului comunitar în toate statele membre, precum și evitarea formării, într-un stat membru, a unei jurisprudențe naționale care să nu corespundă normelor de drept comunitar (a se vedea Hotărârea din 15 septembrie 2005, Intermodal Transports, C-495/03, Rec., p. I-8151, punctul 38, și Hotărârea din , Gourmet Classic, C-458/06, Rep., p. I-4207, punctul 32).
În consecință, dacă întrebările adresate de instanțele naționale au ca obiect interpretarea unei prevederi de drept comunitar, Curtea trebuie, în principiu, să se pronunțe, cu excepția cazului în care este evident că cererea de pronunțare a unei hotărâri preliminare urmărește, în realitate, să o pună în situația de a se pronunța, prin intermediul unui litigiu construit, sau să formuleze opinii consultative cu privire la întrebări generale sau ipotetice, atunci când interpretarea unei norme de drept comunitar nu are nicio legătură cu realitatea sau cu obiectul acțiunii principale ori în cazul în care Curtea nu dispune de elementele de fapt sau de drept necesare pentru a răspunde în mod util întrebărilor care i-au fost adresate (Hotărârea CEEES, citată anterior, punctul 17 și jurisprudența citată).
Nu aceasta este situația în cauza principală. Astfel, este suficient să se constate că rezultă în mod clar din decizia de trimitere că răspunsul la întrebările adresate de instanța de trimitere îi va fi necesar pentru a determina dacă relația contractuală în cauză în acțiunea principală putea beneficia de exceptarea pe categorii instituită prin Regulamentele nr. 1984/83 și nr. 2790/1999.
În această privință, trebuie respins de asemenea argumentul Total potrivit căruia întrebările preliminare nu sunt relevante pentru soluționarea acțiunii principale, deoarece, pentru a putea considera că un acord este contrar normelor de concurență, nu este suficient să se demonstreze că clauzele pe care le cuprinde sunt incompatibile cu un regulament de exceptare pe categorii, ci trebuie, de asemenea, ca aceste clauze să contravină efectiv prevederilor articolului 81 CE.
Deși, cu siguranță, este adevărat că regulamentele de exceptare se aplică în măsura în care acordurile conțin restrângeri ale concurenței care intră sub incidența articolului 81 alineatul (1) CE, nu este mai puțin adevărat că adesea este mai practic să se verifice întâi dacă aceste regulamente sunt aplicabile unui anumit acord pentru a se evita, în caz afirmativ, o examinare economică și juridică complexă care permite să se determine dacă sunt îndeplinite condițiile de aplicare a articolului 81 alineatul (1) CE. În orice caz, rezultă din jurisprudența inițiată de Hotărârea Cilfit și alții, citată anterior, că o instanță de trimitere ale cărei decizii nu pot fi supuse unor căi jurisdicționale de atac în dreptul intern și care ar trebui să aplice o normă de drept comunitar într-un litigiu aflat pe rolul său nu ar fi obligată să se adreseze Curții pentru interpretarea acestei norme dacă problema de drept în cauză a fost rezolvată într-o jurisprudență consacrată a Curții, oricare ar fi natura procedurilor care au determinat această jurisprudență, chiar în absența unei identități stricte a întrebărilor în litigiu.
În sfârșit, argumentul guvernului spaniol referitor la inadmisibilitatea în parte a cererii preliminare din cauza caracterului ipotetic al celor două întrebări referitoare la interpretarea Regulamentului nr. 1984/83 trebuie, de asemenea, înlăturat.
Astfel, deși nu se contestă că regulamentul menționat a expirat la 31 decembrie 1999, nu este mai puțin adevărat că exceptarea prevăzută de acesta a continuat să se aplice până la în temeiul Regulamentului nr. 2790/1999. Acest ultim regulament a instituit, în plus, o perioadă tranzitorie care expira la , perioadă în care interdicția prevăzută la articolul 81 alineatul (1) CE nu se aplica acordurilor aflate în vigoare la care îndeplineau condițiile de exceptare prevăzute nu de acest ultim regulament, ci de Regulamentul nr. 1984/83. Prin urmare, dat fiind că contractele în litigiu au fost încheiate în cursul anului 1989 și că executarea lor a continuat până la introducerea acțiunii de către Pedro IV în anul 2004, trebuie să se examineze dacă, atât în temeiul Regulamentului nr. 1984/83, cât și al Regulamentului nr. 2790/1999, erau aplicabile condițiile de exceptare, pentru ca instanța națională să poată determina, dacă este cazul, dacă aceste contracte erau conforme cu dreptul concurenței pe toată perioada lor de executare sau dacă sunt lovite de nulitate începând cu un anumit moment.
Rezultă că cererea de pronunțare a unei hotărâri preliminare este admisibilă.
Cu privire la prima și la a doua întrebare, referitoare la durata exclusivității
Prin intermediul primelor două întrebări, instanța de trimitere solicită, în esență, să se stabilească dacă articolul 12 alineatul (2) din Regulamentul nr. 1984/83, pe de o parte, și articolul 5 litera (a) din Regulamentul nr. 2790/1999, pe de altă parte, trebuie interpretate în sensul că permit, pentru aplicarea regimului de exceptare, ca un acord de exclusivitate să depășească limitele temporale prevăzute de aceste regulamente numai în ipoteza în care furnizorul este inițial proprietarul atât al terenului pe care este construită stația de distribuție a carburanților, cât și al stației sau dacă este suficient ca dreptul de proprietate al furnizorului să aibă ca obiect numai stația de distribuție a carburanților pe care el o închiriază proprietarului terenului.
Dat fiind că textul celor două prevederi în cauză nu este identic, trebuie ca aceste două regulamente să fie analizate separat.
În ceea ce privește interpretarea Regulamentului nr. 1984/83
Trebuie amintit că Regulamentul nr. 1984/83 prevedea aplicarea articolului 81 alineatul (3) CE anumitor categorii de acorduri de aprovizionare exclusivă care puteau intra sub incidența interdicției de la alineatul (1) al aceluiași articol, încheiate între două întreprinderi în scopul revânzării produselor petroliere în stații de distribuție a carburanților.
În plus față de condițiile de aplicare a exceptării, prevăzute la articolele 10 și 11 din regulamentul menționat, articolul 12 alineatul (1) litera (c) din acesta arată că Regulamentul nr. 1984/83 nu este aplicabil acordurilor privind stații de distribuție a carburanților dacă durata lor este nedeterminată sau mai mare de 10 ani. Cu toate acestea, articolul 12 alineatul (2) din același regulament precizează că „[p]rin derogare de la dispozițiile alineatului (1) litera (c), în cazul în care acordul se referă la o stație de distribuție a carburanților pe care furnizorul a închiriat-o unui revânzător sau asupra căreia i-a acordat folosința de drept sau de fapt, revânzătorului îi pot fi impuse obligațiile de aprovizionare exclusivă și interdicțiile de concurență prevăzute de [dispozițiile aplicabile acordurilor privind stații de distribuție a carburanților] pe toată perioada în care acesta exploatează efectiv stația de distribuție a carburanților”.
Astfel, rezultă din textul articolului 12 alineatul (2) din Regulamentul nr. 1984/83 că aplicarea acestui regulament este posibilă atunci când este vorba despre un acord privind o stație de distribuție a carburanților referitor la o perioadă de executare mai mare de 10 ani, cu condiția ca furnizorul să îi fi închiriat revânzătorului stația de distribuție a carburanților sau să îi fi acordat, în drept sau în fapt, folosința asupra acesteia.
Cu toate acestea, Pedro IV și Comisia Comunităților Europene consideră că beneficiul regimului derogatoriu prevăzut de dispoziția menționată trebuie subordonat dublei condiții ca furnizorul să dețină proprietatea atât a stației de distribuție a carburanților, cât și a terenului pe care a fost construită aceasta.
Pedro IV își explică poziția amintind, pe de o parte, jurisprudența conform căreia regulamentele de exceptare pe categorii trebuie interpretate restrictiv pentru a se evita ca efectele acestora să se extindă la acorduri sau la situații pe care nu sunt destinate să le reglementeze (a se vedea în acest sens Hotărârea din 24 octombrie 1995, Bayerische Motorenwerke, C-70/93, Rec., p. I-3439, punctul 28, și Hotărârea din , Javico, C-306/96, Rec., p. I-1983, punctul 32).
Aceasta apreciază, pe de o parte, că avantajele pe care i le-a acordat Total, mai exact punerea la dispoziție a stației de distribuție a carburanților și acordarea unui împrumut în condiții avantajoase, intră sub incidența ipotezelor prevăzute de articolul 10 și de articolul 12 alineatul (1) litera (c) din Regulamentul nr. 1984/83, astfel încât acordul de aprovizionare exclusivă și de neconcurență nu poate avea decât o durată maximă de 10 ani. Încheierea diverselor contracte încrucișate între furnizor și revânzător, al căror efect este blocarea pieței, ar urmări extinderea artificială a aplicării articolului 12 alineatul (2) din Regulamentul nr. 1984/83 la ipoteze care nu pot fi asimilate celei prevăzute de această dispoziție.
Potrivit Comisiei, exclusivitatea nelimitată a aprovizionării care creează obligații în sarcina revânzătorului, prevăzută în cadrul acordurilor de neconcurență sau de aprovizionare exclusivă, se justifică prin contraprestațiile nu numai „deosebit de importante”, ci și „absolute” care intră în sarcina furnizorului, în sensul că revânzătorul are acces la o activitate fără a face cea mai mică investiție sau cea mai mică plată. O situație în care fie terenurile, fie incintele aparțin revânzătorului ar fi cu greu compatibilă cu regimul excepțional prevăzut la articolul 12 alineatul (2) din Regulamentul nr. 1984/83.
În plus, Comisia arată că, având în vedere existența unei continuități între Regulamentele nr. 1984/83 și nr. 2790/1999, ele trebuie să primească aceeași interpretare chiar dacă sunt formulate în mod diferit și chiar dacă ultimul regulament precizează în mod clar că exceptarea pe care o prevede nu se aplică decât dacă furnizorul este proprietar atât al terenului, cât și al incintelor din care sunt vândute bunurile sau serviciile contractuale de către revânzător.
O astfel de argumentație nu poate fi reținută.
Deși este adevărat că prevederile cu caracter derogatoriu ale unui regulament de exceptare pe categorii nu pot face obiectul unei interpretări extensive, nu este mai puțin adevărat că prevederile în cauză sunt formulate în mod clar și neechivoc.
Astfel, dubla condiție potrivit căreia furnizorul ar trebui să dețină proprietatea atât asupra stației de distribuție a carburanților, cât și asupra terenului pe care este construită aceasta, despre care Pedro IV și Comisia pretind că rezultă din Regulamentul nr. 1984/83, nu figurează nici în însuși corpul regulamentului, nici în preambulul său.
Al treisprezecelea considerent al regulamentului respectiv menționează, printre avantajele economice și financiare acordate de furnizor revânzătorului, concesionarea unui teren sau a unor incinte pentru exploatarea unei stații de distribuție a carburanților, dar nu concesionarea ambelor bunuri. În orice caz, întrucât articolul 12 alineatul (2) din Regulamentul nr. 1984/83 nu a menționat decât ipoteza în care furnizorul a închiriat revânzătorului stația de distribuție a carburanților sau i-a acordat folosința acesteia de drept sau de fapt, Curtea nu poate reduce sfera acestei prevederi adăugând o condiție suplimentară care nu se regăsește în aceasta.
În ceea ce privește avantajele economice și financiare deosebite menționate la articolul 10 din Regulamentul nr. 1984/83, rezultă din Hotărârea din 11 septembrie 2008, CEPSA (C-279/06, Rep., p. I-6681, punctul 54), că acestea trebuie să fie nu numai importante pentru a justifica o exclusivitate a aprovizionării pentru o perioadă de 10 ani, ci și de natură să determine o ameliorare a distribuției, să faciliteze instalarea sau modernizarea stației de distribuție a carburanților și să reducă costurile de distribuție.
Trebuie să se constate că avantajul prevăzut la articolul 12 alineatul (2) din Regulamentul nr. 1984/83 are o importanță deosebită în această privință, întrucât facilitează considerabil accesul revânzătorului la rețeaua de distribuție minimalizând costurile sale de instalare și de distribuție. Cu toate acestea, nici textul acestui regulament, nici obiectivul sau structura lui nu permit să se constate, după cum pretinde Comisia, că aplicarea respectivului articol 12 alineatul (2) este supusă unei condiții suplimentare, și anume ca revânzătorul să fie scutit de orice plată sau de orice investiție în raport cu activitatea sa economică în calitate de exploatant al stației de distribuție a carburanților.
De asemenea, trebuie înlăturat argumentul Comisiei potrivit căruia dubla condiție, care este prevăzută explicit la articolul 5 litera (a) din Regulamentul nr. 2790/1999, era deja preexistentă în spiritul articolului 12 alineatul (2) din Regulamentul nr. 1984/83.
Astfel, rezultă că Regulamentul nr. 1984/83 avea un domeniu de aplicare autonom și mai restrâns față de cel al Regulamentului nr. 2790/1999 prin faptul că prevedea norme speciale aplicabile acordurilor privind stații de distribuție a carburanților. Condițiile de aplicare a articolului 81 alineatul (3) CE la această categorie de acorduri în temeiul Regulamentului nr. 1984/83 erau, așadar, diferite de cele prevăzute de Regulamentul nr. 2790/1999, atât în privința duratei maxime de aprovizionare exclusivă, cât și în privința puterii de piață a întreprinderilor vizate.
În plus, rezultă de asemenea din răspunsul Comisiei la întrebarea scrisă adresată de Curte că modificarea derogării privind durata maximă a exclusivității care rezultă din Regulamentul nr. 2790/1999 a fost decisă în urma consultării publice lansate la 24 septembrie 1999 și că proiectul respectivului regulament în versiunea sa inițială nu prevăzuse dubla condiție.
În aceste împrejurări, aplicarea dublei condiții propusă de Comisie nu este deloc justificată.
Având în vedere considerațiile care precedă, trebuie să se răspundă la prima întrebare că articolul 12 alineatul (2) din Regulamentul nr. 1984/83 trebuie interpretat în sensul că, pentru aplicarea derogării pe care o prevedea, această dispoziție nu impunea ca furnizorul să fie proprietar al terenului pe care a construit stația de distribuție a carburanților pe care o închiriază revânzătorului.
Cu privire la interpretarea Regulamentului nr. 2790/1999
Regulamentul nr. 2790/1999 prevede condițiile în care articolul 81 alineatul (3) CE este aplicabil categoriilor de acorduri verticale și de practici concertate fără a cuprinde norme speciale referitoare la acorduri privind stații de distribuție a carburanților. Potrivit articolului 3 alineatul (1) din regulamentul menționat, exceptarea prevăzută de acesta se aplică numai în cazul în care cota de piață deținută de furnizor nu depășește 30% din piața relevantă pe care vinde bunurile sau serviciile contractuale.
În această privință, trebuie să se precizeze că este de competența instanței de trimitere să verifice, înainte de a trece la examinarea pe baza altor condiții prevăzute de acest regulament, dacă cota de piață a Total nu depășea, începând de la intrarea în vigoare a Regulamentului nr. 2790/1999, 30% din piața relevantă, ținând cont de eventuala sa participare, astfel cum arată Pedro IV și Comisia în fața Curții, la capitalul social al altor furnizori de produse petroliere pe aceeași piață.
Articolul 5 litera (a) din Regulamentul nr. 2790/1999 prevede că limitarea temporală de 5 ani a obligației de neconcurență nu se aplică atunci când bunurile sau serviciile contractuale sunt vândute de cumpărător din spații sau terenuri aflate în proprietatea furnizorului sau închiriate de furnizor de la terți care nu au legătură cu cumpărătorul, cu condiția ca durata obligației de neconcurență să nu depășească perioada de ocupare a spațiilor sau a terenurilor de către cumpărător.
Din textul acestei ultime prevederi rezultă că aplicarea derogării pe care o prevede este posibilă, în cazul acordurilor privind stații de distribuție a carburanților, în două situații, și anume în ipoteza în care furnizorul este proprietar atât al stației de distribuție a carburanților pe care o închiriază revânzătorului, cât și al terenului pe care aceasta este construită și în ipoteza în care furnizorul închiriază terenul și stația de distribuție a carburanților de la terți care nu au legătură cu revânzătorul pentru a le subînchiria ulterior acestuia.
O astfel de schimbare în condițiile de aplicare a derogării, după cum se arată la punctul 58 din prezenta hotărâre, a fost adoptată în urma observațiilor transmise de părțile interesate cu privire la proiectul de regulament de exceptare pe categorii supus consultării publice. Potrivit Comisiei, acesta era motivat de lupta împotriva practicilor abuzive și, în special, de preocuparea de a evita ca durata maximă stabilită de regulament pentru clauze de exclusivitate să poată fi încălcată.
Într-o situație precum cea în cauză în acțiunea principală, rezultă că nu sunt îndeplinite condițiile de aplicare a articolului 5 litera (a) din Regulamentul nr. 2790/1999. Cu toate acestea, este de competența instanței de trimitere să aprecieze argumentul invocat de Total potrivit căruia dreptul de superficie îi conferă proprietatea nu numai asupra stației de distribuție a carburanților, ci și asupra terenului pe care aceasta este construită. Întrucât noțiunea „drept de superficie” face parte din regimul proprietății în dreptul național, instanța menționată trebuie să îi determine sfera.
În cazul în care această instanță ar ajunge la concluzia că acordurile încheiate între părțile din acțiunea principală ar îndeplini condițiile de exceptare prevăzute de Regulamentul nr. 1984/83, dar nu și pe cele prevăzute de Regulamentul nr. 2790/1999, acestea vor trebui considerate exceptate din domeniul de aplicare al articolului 81 alineatul (1) CE până la 31 decembrie 2001, în temeiul regimului tranzitoriu prevăzut la articolul 12 din Regulamentul nr. 2790/1999.
Cu toate acestea, atunci când un acord nu îndeplinește toate condițiile prevăzute printr-un regulament de exceptare, acesta intră sub incidența interdicției prevăzute la articolul 81 alineatul (1) CE numai dacă are ca obiect sau ca efect restrângerea semnificativă a concurenței în cadrul pieței comune și este de natură să aducă atingere comerțului dintre statele membre. În acest caz, în lipsa unei exceptări individuale în temeiul articolului 81 alineatul (3) CE, acordul menționat ar fi nul de plin drept în conformitate cu alineatul (2) al aceluiași articol (a se vedea în acest sens Hotărârea din 30 aprilie 1998, Cabour, C-230/96, Rec., p. I-2055, punctul 48, și Hotărârea CEPSA, citată anterior, punctul 72).
Rezultă din cele ce precedă că trebuie să se răspundă la a doua întrebare că articolul 5 litera (a) din Regulamentul nr. 2790/1999 trebuie interpretat în sensul că, pentru aplicarea derogării pe care o prevede, această dispoziție impune ca furnizorul să fie proprietar atât al stației de distribuție a carburanților pe care o închiriază revânzătorului, cât și al terenului pe care aceasta este construită sau, în cazul în care nu este proprietar, să închirieze aceste bunuri de la terți care nu au legătură cu revânzătorul.
Cu privire la a treia și la a patra întrebare, referitoare la stabilirea prețului de vânzare către public
Prin intermediul celei de a treia și al celei de a patra întrebări, care trebuie analizate împreună, instanța de trimitere solicită, în esență, să se stabilească dacă clauzele contractuale referitoare la prețul de vânzare a produselor către public, precum cele în cauză în acțiunea principală, sunt interzise de articolul 81 alineatul (1) litera (a) CE și nu pot beneficia de aplicarea regimului de exceptare pe categorii în temeiul, printre altele, al celui de al optulea considerent al Regulamentului nr. 1984/83 sau al articolului 4 litera (a) din Regulamentul nr. 2790/1999, în funcție de domeniul de aplicare
ratione temporis
al acestor regulamente.
Trebuie amintit că articolul 81 alineatul (1) litera (a) CE interzice, printre altele, orice acorduri între întreprinderi care pot afecta comerțul dintre statele membre și care au ca obiect sau ca efect împiedicarea, restrângerea sau denaturarea concurenței în cadrul pieței comune și, în special, cele care stabilesc, direct sau indirect, prețuri de cumpărare sau de vânzare.
Regulamentul nr. 1984/83 prevede că, astfel cum rezultă din cuprinsul celui de al optulea considerent, nu pot fi exceptate în temeiul prevederilor sale dispozițiile care restrâng concurența pe care acesta nu le autorizează și, în special, cele care limitează libertatea revânzătorului de a stabili prețurile sale de revânzare.
În ceea ce privește același regulament, Curtea a statuat deja că articolul 11 enumera în mod exhaustiv obligațiile care, în plus față de clauza de exclusivitate, puteau fi impuse revânzătorului, printre care nu figura stabilirea prețului de vânzare către public. O astfel de obligație nu face obiectul, prin urmare, al exceptării prevăzute la articolul 10 din regulamentul menționat (a se vedea Hotărârile citate anterior CEEES, punctul 64, și CEPSA, punctul 65).
În ceea ce privește Regulamentul nr. 2790/1999, articolul 4 litera (a) prevede că exceptarea pe categorii nu se aplică acordurilor verticale care au ca obiect „restrângerea capacității cumpărătorului de a-și stabili prețul de vânzare, fără a aduce atingere posibilității furnizorului de a impune un preț de vânzare maxim sau de a recomanda un preț de vânzare, cu condiția ca acestea din urmă să nu echivaleze cu un preț de vânzare fix sau minim ca rezultat al presiunii ori al stimulentelor oferite de oricare dintre părți”.
Rezultă de aici că nu pot beneficia de regimul de exceptare pe categorii instituit de Regulamentele nr. 1984/83 și nr. 2790/1999 acordurile prin care furnizorul stabilește prețul de vânzare către public sau impune un preț de vânzare minim. În schimb, potrivit articolului 4 litera (a) menționat, furnizorul este liber să recomande revânzătorului un preț de vânzare sau să îi impună prețul de vânzare maxim.
Potrivit instanței de trimitere, acordul de aprovizionare exclusivă cu carburanți prevede că Total, pe de o parte, determină prețul carburantului pe care îl furnizează către Pedro IV în cele mai avantajoase condiții pe care le negociază cu alte stații de distribuție a carburanților care se pot stabili în Barcelona și, pe de altă parte, garantează că acest preț nu este în niciun caz mai mare decât media de preț stabilită de ceilalți furnizori semnificativi de pe piață. Adăugând la prețul menționat o marjă de distribuție a exploatantului stației de distribuție a carburanților pe care o consideră adecvată, Total obține astfel prețul de vânzare către public, pe care îl recomandă spre aplicare societății Pedro IV.
Prima clauză a acestui contract privește prețul pe care Pedro IV trebuie să îl plătească pentru aprovizionarea cu carburanți, a cărui stabilire este de competența părților la contract și nu afectează concurența.
În ceea ce privește prețul de vânzare către public, rezultă chiar din cuprinsul celei de a doua clauze contractuale că acest preț nu este impus, ci recomandat de furnizor, fără să fie stipulat un preț maxim de vânzare. Modul de calculare a acestui preț de vânzare recomandat este, în această privință, lipsit de importanță, cu condiția ca revânzătorului să îi fie lăsată o marjă de libertate care permite determinarea efectivă a prețului de vânzare. Totuși, această libertate nu ar exista în cazul în care furnizorul ar impune revânzătorului o marjă de distribuție fixă, de care nu se poate îndepărta.
Având în vedere repartizarea competențelor între instanțele naționale și Curte în cadrul cooperării instituite de articolul 234 CE, este de competența instanței de trimitere, singura care cunoaște în mod direct litigiul cu care este sesizată, să aprecieze, în acțiunea principală, modalitățile de stabilire a prețului de vânzare către public. Este de competența acesteia în special să verifice, ținând cont de ansamblul obligațiilor contractuale analizate în contextul lor economic și juridic, precum și de comportamentul părților din acțiunea principală, dacă prețul de vânzare către public recomandat de furnizor nu constituie, în realitate, un preț de vânzare fix sau minim (a se vedea în acest sens Hotărârea CEPSA, citată anterior, punctele 67 și 70).
În plus, este de competența instanței de trimitere să examineze dacă revânzătorul dispune de o posibilitate reală de a scădea acest preț de vânzare recomandat. Aceasta trebuie în special să verifice dacă un astfel de preț de vânzare către public nu este în realitate impus prin mijloace indirecte sau disimulate, cum ar fi, printre altele, stabilirea marjei de distribuție a revânzătorului sau a nivelului maxim al reducerilor pe care le poate acorda față de prețul de vânzare recomandat, amenințări, intimidări, avertismente, sancțiuni sau stimulente (a se vedea în acest sens Hotărârea CEPSA, citată anterior, punctul 71).
În ipoteza în care instanța de trimitere ar ajunge la concluzia că Pedro IV era obligată în realitate să respecte un preț de vânzare fix sau minim impus de Total, acordul de aprovizionare exclusivă cu carburanți nu ar putea beneficia de exceptarea pe categorii nici în temeiul Regulamentului nr. 1984/83, nici în temeiul Regulamentului nr. 2790/1999.
Cu toate acestea, după cum se amintește la punctul 68 din prezenta hotărâre, stabilirea prețului de vânzare către public, deși constituie o restrângere a concurenței prevăzută expres la articolul 81 alineatul (1) litera (a) CE, nu face ca acest acord să intre sub incidența interdicției prevăzute în această dispoziție decât în măsura în care sunt îndeplinite toate celelalte condiții de aplicare a acesteia, mai exact dacă acest acord are ca obiect sau ca efect restrângerea semnificativă a concurenței în cadrul pieței comune și este de natură să aducă atingere comerțului între statele membre (a se vedea în acest sens Hotărârile citate anterior Cabour, punctul 48, și CEPSA, punctul 42).
În ceea ce privește în special acordurile de aprovizionare exclusivă, este important, în plus, să se amintească faptul că, deși aceste acorduri nu au ca obiect restrângerea concurenței, în sensul articolului 81 CE, trebuie totuși să se verifice dacă ele nu au ca efect împiedicarea, restrângerea sau denaturarea acesteia. Aprecierea efectelor unui acord de aprovizionare exclusivă implică necesitatea de a lua în considerare contextul economic și juridic în care se situează acesta sau în care poate concura, alături de altele, la un efect cumulativ asupra concurenței. Trebuie, prin urmare, să se analizeze efectele pe care le produce un astfel de contract, coroborat cu alte contracte de același tip, asupra posibilităților concurenților naționali sau originari din alte state membre de a intra pe piața relevantă sau de a-și mări cota de piață (a se vedea Hotărârea din 28 februarie 1991, Delimitis, C-234/89, Rec., p. I-935, punctele 13-15, Hotărârea din , Neste, C-214/99, Rec., p. I-11121, punctul 25, și Hotărârea CEPSA, citată anterior, punctul 43).
Având în vedere cele ce precedă, trebuie să se răspundă la a treia și la a patra întrebare că clauzele contractuale referitoare la prețul de vânzare către public, precum cele în cauză în acțiunea principală, pot beneficia de exceptarea pe categorii în temeiul Regulamentelor nr. 1984/83, precum și nr. 2790/1999 dacă furnizorul se limitează să impună un preț de vânzare maxim sau să recomande un preț de vânzare și dacă, prin urmare, revânzătorul dispune de o posibilitate reală de determinare a prețului de vânzare către public. În schimb, astfel de clauze nu pot beneficia de exceptările menționate dacă determină, direct sau prin mijloace indirecte ori disimulate, stabilirea prețului de vânzare către public sau impunerea prețului de vânzare minim de către furnizor. Este de competența instanței de trimitere să cerceteze dacă astfel de constrângeri sunt împovărătoare pentru revânzător, ținând cont de ansamblul obligațiilor contractuale analizate în contextul lor economic și juridic, precum și de comportamentul părților din acțiunea principală.
Cu privire la cheltuielile de judecată
Întrucât, în privința părților din acțiunea principală, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere, este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.

Pentru aceste motive, Curtea (Camera a treia) declară:

1)
Articolul 12 alineatul (2) din Regulamentul (CEE) nr. 1984/83 al Comisiei din 22 iunie 1983 privind aplicarea articolului [81] alineatul (3) din tratat categoriilor de acorduri de aprovizionare exclusivă, astfel cum a fost modificat prin Regulamentul (CE) nr. 1582/97 al Comisiei din , trebuie interpretat în sensul că, pentru aplicarea derogării pe care o prevedea, această dispoziție nu impunea ca furnizorul să fie proprietar al terenului pe care a construit stația de distribuție a carburanților pe care o închiriază revânzătorului.

2)
Articolul 5 litera (a) din Regulamentul (CE) nr. 2790/1999 al Comisiei din 22 decembrie 1999 privind aplicarea articolului 81 alineatul (3) din tratat categoriilor de acorduri verticale și practici concertate trebuie interpretat în sensul că, pentru aplicarea derogării pe care o prevede, această dispoziție impune ca furnizorul să fie proprietar atât al stației de distribuție a carburanților pe care o închiriază revânzătorului, cât și al terenului pe care aceasta este construită sau, în cazul în care nu este proprietar, să închirieze aceste bunuri de la terți care nu au legătură cu revânzătorul.

3)
Clauzele contractuale referitoare la prețul de vânzare către public, precum cele în cauză în acțiunea principală, pot beneficia de exceptarea pe categorii în temeiul Regulamentului nr. 1984/83, astfel cum a fost modificat prin Regulamentul nr. 1582/97, precum și al Regulamentului nr. 2790/1999 dacă furnizorul se limitează să impună un preț de vânzare maxim sau să recomande un preț de vânzare și dacă, prin urmare, revânzătorul dispune de o posibilitate reală de determinare a prețului de vânzare către public. În schimb, astfel de clauze nu pot beneficia de exceptările menționate dacă determină, direct sau prin mijloace indirecte ori disimulate, stabilirea prețului de vânzare către public sau impunerea prețului de vânzare minim de către furnizor. Este de competența instanței de trimitere să cerceteze dacă astfel de constrângeri sunt împovărătoare pentru revânzător, ținând cont de ansamblul obligațiilor contractuale analizate în contextul lor economic și juridic, precum și de comportamentul părților din acțiunea principală.

Semnături
(
*1
)	Limba de procedură: spaniola.