CELEX: 62004CJ0006
Jäsenyysvelvoitteiden noudattamatta jättäminen
Direktiivi 92/43/ETY
Luontotyyppien suojelu
Luonnonvarainen eläimistö ja kasvisto

1       Euroopan yhteisöjen komissio vaatii kannekirjelmässään yhteisöjen tuomioistuinta toteamaan, että Ison-Britannian ja Pohjois-Irlannin
yhdistynyt kuningaskunta ei ole noudattanut luontotyyppien sekä luonnonvaraisen eläimistön ja kasviston suojelusta 21 päivänä
toukokuuta 1992 annetun neuvoston direktiivin 92/43/ETY (EYVL L 206, s. 7; jäljempänä luontodirektiivi) mukaisia velvoitteitaan,
koska se ei ole pannut asianmukaisesti täytäntöön tämän direktiivin vaatimuksia.

Asiaa koskevat oikeussäännöt

Yhteisön lainsäädäntö
2       Luontodirektiivin 2 artiklan 1 kohdan mukaan direktiivin tavoitteena on edistää luonnon monimuotoisuuden säilymistä suojelemalla
luontotyyppejä ja luonnonvaraista eläimistöä ja kasvistoa jäsenvaltioiden sillä Euroopassa olevalla alueella, jossa EY:n perustamissopimusta
sovelletaan.
3       Saman direktiivin 3 artiklan 1 kohdan mukaisesti jäsenvaltioiden on osoitettava erityisten suojelutoimien alueita yhteisön
tärkeänä pitämien luontotyyppien ja lajien elinympäristöjen suotuisan suojelun tason säilyttämiseksi tai sen ennalleen saattamiseksi.
Näiden alueiden on kuuluttava Natura 2000 ‑nimellä kutsuttuun eurooppalaiseen ekologiseen verkostoon.
4       Luontodirektiivin 6 artikla koskee erityisten suojelutoimien alueiden suojelun varmistamisen edellyttämiä toimenpiteitä. Yhteisön
tärkeinä pitämien lajien ja luontotyyppien suojelun tason seurannasta säädetään direktiivin 11 artiklassa. Direktiivin 12
ja 13 artikla koskevat eläin‑ ja kasvilajien suojelutoimenpiteitä. Direktiivin 14 artikla liittyy luonnonvaraisten eläin‑
ja kasvilajien yksilöiden ottamiseen luonnosta. Direktiivin 15 artiklassa kielletään tiettyjen luonnonvaraisten eläinlajien
tietyt valikoimattomat pyydystämis‑ tai tappamiskeinot. Kyseisen direktiivin 16 artiklassa määritellään edellytykset, joiden
täyttyessä jäsenvaltiot voivat poiketa tiettyä tarkoitusta varten direktiivin tietyistä säännöksistä.
5       Luontodirektiivin 23 artiklan 1 kohdan mukaisesti jäsenvaltioiden oli saatettava tämän direktiivin noudattamisen edellyttämät
lait, asetukset ja hallinnolliset määräykset voimaan kahden vuoden kuluessa sen tiedoksiantamisesta ja ilmoitettava tästä
komissiolle viipymättä. Direktiivi annettiin tiedoksi jäsenvaltioille 10.6.1992.

Kansallinen lainsäädäntö
6       Luontodirektiivin pääasialliset, käsiteltävänä olevan asian kannalta merkitykselliset täytäntöönpanotoimet Yhdistyneessä kuningaskunnassa
ovat seuraavat:
–       Luontotyyppien suojelusta annettu vuoden 1994 asetus (Conservation (Natural Habitats, &c.) Regulations 1994; jäljempänä vuoden
1994 asetus), jota sovelletaan Englannissa, Walesissa ja Skotlannissa.
–       Luontotyyppien suojelusta Pohjois-Irlannissa annettu vuoden 1995 asetus (Conservation (Natural Habitats, etc.) Regulations
(Northern Ireland) 1995 (jäljempänä vuoden 1995 asetus), jota sovelletaan Pohjois-Irlannissa.
–       Vuoden 1991 luonnonsuojeluasetus (Nature Protection Ordinance 1991), sellaisena kuin se on muutettuna vuoden 1995 luonnonsuojeluasetuksella
(Nature Protection Ordinance (Amendment) Regulations 1995; jäljempänä vuoden 1991 asetus), jota sovelletaan Gibraltarin alueella.
–       Vuoden 1970 hylkeidensuojelulaki (Conservation of Seals Act 1970; jäljempänä hylkeidensuojelulaki).
7       Vuoden 1994 asetuksen 3 §:n 2 momentissa säädetään, että Secretary of State, Minister of Agriculture, Fisheries and Food sekä
luonnonsuojeluelimet suorittavat niille luonnonsuojelulainsäädännössä asetetut tehtävät siten, että luontodirektiivin vaatimusten
noudattaminen varmistetaan.
8       Saman asetuksen 3 §:n 4 momentissa säädetään − sanotun rajoittamatta edellisessä kohdassa mainittua säännöstä −, että tehtäviään
suorittaessaan toimivaltaisten viranomaisten on otettava huomioon luontodirektiivin vaatimukset sikäli kuin kyseisten tehtävien
suorittaminen voi vaikuttaa niihin.

Oikeudenkäyntiä edeltänyt menettely
9       Komissio osoitti Yhdistyneelle kuningaskunnalle 6.11.2000 virallisen huomautuksen, jossa se väitti, että tiettyjä luontodirektiivin
säännöksiä ei ollut saatettu asianmukaisesti osaksi tämän jäsenvaltion kansallista oikeusjärjestystä.
10     Yhdistyneen kuningaskunnan viranomaiset vastasivat tähän viralliseen huomautukseen 27.2.2001 päivätyllä kirjeellä. Ne myönsivät,
että virallinen huomautus oli perusteltu kahdelta osin eli sikäli kuin se koski merellä tapahtuvaa öljy‑ ja kaasutoimintaa
ja luontodirektiivin soveltamisalan laajentamista aluevesien ulkopuolelle, mutta ne kiistivät useimmat muut virallisessa huomautuksessa
esitetyt väitteet.
11     Koska komissio ei ollut vakuuttunut Yhdistyneen kuningaskunnan selvityksistä, se antoi 18.7.2001 perustellun lausunnon, jossa
se toisti väitteensä ja kehotti tätä jäsenvaltiota toteuttamaan tarvittavat toimenpiteet perustellun lausunnon noudattamiseksi
kahden kuukauden kuluessa sen tiedoksiantamisesta.
12     Vastauksena tähän perusteltuun lausuntoon Yhdistynyt kuningaskunta ilmoitti 27.11.2001 päivätyllä kirjeellä komissiolle aikomuksestaan
muuttaa lainsäädäntöään oikeusvarmuuden lisäämiseksi ja monien perustellussa lausunnossa tarkoitettujen seikkojen selventämiseksi
ja väitti, että voimassa olleet toimenpiteet vastasivat yleisesti ottaen luontodirektiivin säännöksiä (jäljempänä 27.11.2001
päivätty kirje).
13     Yhdistyneen kuningaskunnan viranomaiset ilmoittivat lopuksi komissiolle 2.12.2003 päivätyllä kirjeellä siitä, miten prosessissa,
jonka tarkoituksena oli kansallisen lainsäädännön muuttaminen luontodirektiivin paremman täytäntöönpanon varmistamiseksi,
oli edistytty.
14     Komissio päätti tässä tilanteessa nostaa käsiteltävänä olevan kanteen.

Kanne

Luontodirektiivin täytäntöönpanotapa
Asianosaisten lausumat
15     Komissio moittii Yhdistynyttä kuningaskuntaa siitä, että tämä on saattanut luontodirektiivin puutteellisesti osaksi kansallista
oikeusjärjestystään. Se katsoo erityisesti, että Yhdistynyt kuningaskunta on virheellisesti hyväksynyt yleissäännöksen täyttääkseen
mahdolliset niissä erityissäännöksissä olevat aukot, joilla pyritään tämän täytäntöönpanon varmistamiseen.
16     Yhdistynyt kuningaskunta väittää, että se on pannut luontodirektiivin asianmukaisesti täytäntöön hyväksymällä sen täytäntöönpanon
varmistamiseksi säännöstön, jossa ei säädetä yksinomaan erityisvaatimuksista, vaan myös yleisvelvoitteista ja hallinnollisista
menettelyistä. Näitä yleisvelvoitteita on sen mukaan tarkasteltava yhdessä kyseisen säännöstön niiden erityisvaatimusten kanssa,
joita ne täydentävät, sillä tällä tavoin varmistetaan kyseisen direktiivin asianmukainen ja tehokas täytäntöönpano.
17     Yhdistyneen kuningaskunnan viranomaiset tukeutuvat erityisesti vuoden 1994 asetuksen 3 §:n 2 ja 4 momenttiin, joita vastaavat
säännökset Pohjois-Irlannin osalta ovat vuoden 1995 asetuksen 3 §:n 2 ja 4 momentti ja Gibraltarin osalta vuoden 1991 asetuksen
17 A §. Yhdistyneen kuningaskunnan viranomaisten mukaan nämä säännökset velvoittavat ministereitä, luonnonsuojeluelimiä ja
kaikkia toimivaltaisia viranomaisia suorittamaan tehtävänsä siten, että luontodirektiivin vaatimuksia noudatetaan.
18     Komissio katsoo puolestaan, että Yhdistyneen kuningaskunnan mainitsemat yleissäännökset eivät ole riittävän täsmällisiä sen
takaamiseksi, että kyseisessä direktiivissä säädetyt erityisvelvoitteet saatetaan osaksi kansallista oikeusjärjestystä.
19     Jotta yksityiset oikeussubjektit voisivat määritellä oikeuksiensa ja velvollisuuksiensa laajuuden, niiden on komission mukaan
kussakin yksittäistapauksessa turvauduttava luontodirektiiviin, mikä ei täytä yhteisöjen tuomioistuimen vakiintuneen oikeuskäytännön
mukaista oikeusvarmuuden vaatimusta ja siinä asetettuja erityisyyden, täsmällisyyden ja selkeyden edellytyksiä.
20     Komissio lisää, että jos yhteisöjen tuomioistuin hyväksyy Yhdistyneen kuningaskunnan esittämän päättelyn logiikan, kyseinen
direktiivi olisi luultavasti voitu panna kokonaisuudessaan täytäntöön tällaisella yleissäännöksellä, mikä on komission mukaan
vastoin erityisyyden vaatimusta, johon direktiivien täytäntöönpanoa koskevassa oikeuskäytännössä on useasti viitattu.
Yhteisöjen tuomioistuimen arviointi asiasta
21     Aluksi on muistutettava siitä, että EY 249 artiklan kolmannen kohdan mukaan direktiivi velvoittaa saavutettavaan tulokseen
nähden kaikkia jäsenvaltioita, joille se on osoitettu, ja jättää kansallisten viranomaisten valittavaksi muodon ja keinot
kyseisen direktiivin saattamiseksi osaksi kansallista oikeusjärjestystä. Vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan on kuitenkin
niin, että direktiivin saattaminen osaksi kansallista oikeusjärjestystä ei välttämättä edellytä sitä, että sen säännökset
olisi samanmuotoisina ja sanasta sanaan toistettava nimenomaisessa erityisessä säännöksessä, vaan yleinen oikeustila voi olla
riittävä, jos se takaa sen, että direktiivi on kokonaisuudessaan riittävän selkeästi ja täsmällisesti täytäntöönpantu (ks.
mm. asia 363/85, komissio v. Italia, tuomio 9.4.1987, Kok. 1987, s. 1733, 7 kohta; asia C‑361/88, komissio v. Saksa, tuomio
30.5.1991, Kok. 1991, s. I‑2567, 15 kohta ja asia C‑58/02, komissio v. Espanja, tuomio 7.1.2004, Kok. 2004, s. I‑621, 26 kohta).
22     Tämän osalta kussakin yksittäistapauksessa on jäsenvaltioiden täytäntöönpanovelvollisuuden laajuuden selvittämiseksi selvitettävä
sen direktiiviin sisältyvän säännöksen luonne, jota jäsenyysvelvoitteiden noudattamatta jättämistä koskeva kanne koskee (ks.
asia C‑233/00, komissio v. Ranska, tuomio 26.6.2003, Kok. 2003, s. I‑6625, 77 kohta).
23     Yhdistyneen kuningaskunnan argumenttia, jonka mukaan luontodirektiivin asianmukaisin täytäntöönpanotapa on se, että luonnonsuojeluelimille
annetaan erityisvaltuuksia ja niille asetetaan yleisvelvoite suorittaa tehtävänsä siten, että tämän direktiivin vaatimuksia
noudatetaan, ei voida hyväksyä.
24     Ensinnäkin on muistutettava siitä, että kansallisten säännösten olemassaolo voi tehdä tarpeettomaksi täytäntöönpanon erityisillä
laeilla tai asetuksilla ainoastaan siinä tapauksessa, että näillä säännöksillä todella taataan se, että kansalliset hallintoviranomaiset
noudattavat täysimääräisesti direktiiviä.
25     Toiseksi on todettava, että kyseisen direktiivin johdanto-osan neljännestä ja yhdennestätoista perustelukappaleesta ilmenee,
että uhanalaiset elinympäristöt ja lajit ovat osa yhteisön luonnonperintöä ja niihin kohdistuvat uhat ovat usein luonteeltaan
maiden rajat ylittäviä, joten kaikki jäsenvaltiot vastaavat yhdessä suojelutoimenpiteiden toteuttamisesta. Kuten julkisasiamies
totesi ratkaisuehdotuksensa 11 kohdassa, tarkka täytäntöönpano on näin ollen erityisen tärkeää käsiteltävänä olevan kaltaisessa
tapauksessa, jossa yhteisen luonnonperinnön hoito on uskottu kullekin jäsenvaltiolle sen alueella (ks. vastaavasti luonnonvaraisten
lintujen suojelusta 2 päivänä huhtikuuta 1979 annetun neuvoston direktiivin 79/409/ETY (EYVL L 103, s. 1) osalta asia 262/85,
komissio v. Italia, tuomio 8.7.1987, Kok. 1987, s. 3073, 39 kohta ja asia C‑38/99, komissio v. Ranska, tuomio 7.12.2000, Kok.
2000, s. I‑10941, 53 kohta).
26     Tästä seuraa, että kun on kyse luontodirektiivistä, jossa vahvistetaan monimutkaisia ja teknisiä sääntöjä ympäristöoikeuden
alalla, jäsenvaltioiden on erityisesti huolehdittava siitä, että niiden lainsäädäntö, jonka tarkoituksena on varmistaa tämän
direktiivin täytäntöönpano, on selkeä ja täsmällinen myös kansallisille viranomaisille kyseisen direktiivin 11 artiklassa,
12 artiklan 4 kohdassa ja 14 artiklan 2 kohdassa asetettujen keskeisten tarkkailu‑ ja seurantavelvoitteiden osalta.
27     Yhdistyneen kuningaskunnan mainitseman lainsäädännön tarkastelusta ilmenee kuitenkin, että sille on tyypillistä sellainen
yleisyys, että se ei merkitse luontodirektiivin säännösten täytäntöönpanoa niin täsmällisesti ja selkeästi kuin on edellytetty
oikeusvarmuuden vaatimuksen täysimääräisen noudattamisen varmistamiseksi (ks. vastaavasti asia 291/84, komissio v. Alankomaat,
tuomio 17.9.1987, Kok. 1987, s. 3483, 15 kohta) ja että sillä ei myöskään oteta kyseessä olevalla alalla käyttöön sellaisia
täsmällisiä oikeussääntöjä, joilla voitaisiin taata tämän direktiivin soveltaminen täysimääräisesti ja kokonaisuudessaan sekä
panna siinä vahvistetut säännöt yhdenmukaisesti ja tehokkaasti täytäntöön (ks. vastaavasti asia C‑531/03, komissio v. Saksa,
tuomio 10.3.2005, Kok. 2005, 19 kohta, ei julkaistu oikeustapauskokoelmassa).
28     Tästä seuraa, että yleisvelvoitteilla, joista Yhdistyneen kuningaskunnan lainsäädännössä säädetään, ei voida varmistaa luontodirektiivin
niiden säännösten tyydyttävää täytäntöönpanoa, joita komission kanne koskee, eikä niillä näin ollen voida täyttää tämän direktiivin
täytäntöönpanon varmistamiseksi annettujen erityissäännösten sisältämiä mahdollisia aukkoja. Yhdistyneen kuningaskunnan argumentteja,
jotka perustuvat kyseisessä lainsäädännössä oleviin yleisvelvoitteisiin, ei näin ollen ole enää tarpeen tutkia tarkasteltaessa
komission esittämiä täsmällisiä väitteitä.

Komission esittämät väitteet
Luontodirektiivin 6 artiklan 2 kohdan puutteellista täytäntöönpanoa koskeva väite
29     Ottaen huomioon tietyt täsmennykset, jotka Yhdistynyt kuningaskunta oli tehnyt, komissio peruutti vastauksessaan ja suullisen
käsittelyn aikana väitteen, joka koski luontodirektiivin 6 artiklan 2 kohdan rikkomista, Englannin, Walesin, Skotlannin ja
Pohjois-Irlannin osalta ja pysytti väitteen Gibraltarin osalta.
30     Komissio väittää, että Yhdistynyt kuningaskunta ei ole varmistanut tämän direktiivin 6 artiklan 2 kohdan kattavaa täytäntöönpanoa
Gibraltarilla, kun se on tyytynyt suojelemaan nimettyjä alueita toiminnalta, joka voi aiheuttaa häiriöitä, huolehtimatta myös
siitä, että huolimattomuuteen tai laiminlyöntiin perustuva heikentyminen estetään.
31     Yhdistyneen kuningaskunnan hallitus ei varsinaisesti kiistä komission argumentointia, mutta se katsoo, että ainoastaan heikentyminen,
joka ei ole luonnollista, on estettävä.
32     Se väittää lisäksi, että vuoden 1991 asetuksella otettiin käyttöön kattava ja tiukka valvontajärjestelmä. Tällä järjestelmällä
pannaan sen mukaan luontodirektiivi riittävällä tavalla täytäntöön erityisesti, kun sitä tarkastellaan yhdessä saman asetuksen
17 A §:ssä säädetyn yleissäännön kanssa.
33     Tämän osalta on ensinnäkin muistutettava, että direktiivin 6 artiklan 2 kohdassa jäsenvaltiot velvoitetaan estämään luontotyyppien
ja lajien elinympäristöjen heikentyminen.
34     Kuten julkisasiamies toteaa ratkaisuehdotuksensa 19 kohdassa, on selvää, että luontodirektiivin 6 artiklan 2 kohdan täytäntöönpanemiseksi
voi olla tarpeen toteuttaa sekä toimenpiteitä, joilla pyritään torjumaan ihmisen aiheuttamia ulkopuolisia loukkauksia ja häiriöitä,
että toimenpiteitä, joiden tarkoituksena on hillitä luonnollista kehitystä, joka voi heikentää erityisten suojelutoimien alueilla
esiintyvien lajien ja luontotyyppien suojelun tasoa.
35     Toiseksi on todettava, että perustellussa lausunnossa asetetun määräajan päättyessä luontodirektiivin 6 artiklan 2 kohdan
säännöksiä ei ollut toistettu muodollisesti Gibraltariin sovellettavassa lainsäädännössä. Vuoden 1991 asetuksen 17 G §, jossa
annettiin toimivaltaisille viranomaisille lupa tehdä sopimuksia alueen omistajien tai haltijoiden kanssa sen ylläpidosta,
näyttää olleen ainoa Gibraltarilla mahdollisen heikentymisen estämiseksi sovellettu säännös.
36     On kuitenkin todettava, että tässä säännöksessä annetaan kyseisille viranomaisille pelkästään valtuutus tähän mutta ei velvoiteta
niitä tähän, eikä sillä estetä heikentymistä toisin kuin luontodirektiivin 6 artiklan 2 kohdassa edellytetään.
37     Näin ollen koska kansallisessa lainsäädännössä ei ole nimenomaista säännöstä, jossa toimivaltaiset viranomaiset velvoitettaisiin
estämään luontotyyppien ja lajien elinympäristöjen heikentyminen, siihen liittyy oikeudellista epävarmuutta niiden velvoitteiden
osalta, joita kyseisten viranomaisten on noudatettava.
38     Edellä esitetystä seuraa, että luontodirektiivin 6 artiklan 2 kohdan säännöksiä ei missään tapauksessa ole pantu selkeästi,
täsmällisesti ja kattavasti täytäntöön Gibraltarilla.
39     Tässä tilanteessa kyseisen direktiivin 6 artiklan 2 kohdan puutteellista täytäntöönpanoa koskeva väite on hyväksyttävä Gibraltarin
osalta.
Luontodirektiivin 6 artiklan 3 ja 4 kohdan puutteellista täytäntöönpanoa koskeva väite
40     Komissio väittää, että Yhdistyneessä kuningaskunnassa voimassa olevalla lainsäädännöllä ei panna asianmukaisesti täytäntöön
näitä säännöksiä kolmella erityisalalla, jotka koskevat vedenottosuunnitelmia ja ‑hankkeita, maankäyttösuunnitelmia sekä Gibraltarin
osalta olemassa olevien rakennuslupien valvontaa.
–       Vedenottosuunnitelmat ja ‑hankkeet
41     Komission mukaan missään kansallisen lainsäädännön säännöksessä ei säädetä, että vedenottolupien, jotka myönnetään vesivaroista
annetun vuoden 1991 lain (Water Resources Act 1991) II luvun II jakson mukaisesti, olisi noudatettava luontodirektiivin 6
artiklan 3 kohdassa asetettua velvoitetta ottaa huomioon merkittävät vaikutukset, jotka vedenotoilla voi olla erityisten suojelutoimien
alueisiin kuuluviin alueisiin. Tällaisia säännöksiä ei komission mukaan ole myöskään Pohjois-Irlannissa eikä Gibraltarilla.
Vedenottoja, jotka voivat vaikuttaa erityisten suojelutoimien alueisiin merkittävästi, ei siis komission mukaan kateta kokonaan
eikä niitä säännellä asianmukaisesti Yhdistyneessä kuningaskunnassa voimassa olevilla täytäntöönpanotoimenpiteillä.
42     Komissio lisää, että 27.11.2001 päivätyssä kirjeessään Yhdistynyt kuningaskunta oli maininnut, että vuoden 1994 asetuksen
asiaan kuuluvia säännöksiä muutettaisiin vedenottotoimintaa koskevan lainsäädännön selkeyttämiseksi.
43     Yhdistynyt kuningaskunta väittää puolestaan, että se on ottanut käyttöön yleissäännösten yhteydessä järjestelmän, jossa voidaan
määritellä ennalta kutakin aluetta mahdollisesti haittaava toiminta.
44     Tämän osalta on muistutettava, että direktiivin 6 artiklan 3 kohdan nojalla kaikki suunnitelmat tai hankkeet, jotka eivät
liity suoranaisesti alueen käyttöön tai ole sen kannalta tarpeellisia mutta jotka saattavat vaikuttaa siihen merkittävästi
joko erikseen tai yhdessä muiden suunnitelmien tai hankkeiden kanssa, on arvioitava asianmukaisesti sen kannalta, miten ne
vaikuttavat kyseisen alueen suojelutavoitteisiin.
45     Käsiteltävänä olevassa asiassa on kiistatonta, että perustellussa lausunnossa vahvistetun määräajan päättyessä missään säädöksessä
ei säädetty nimenomaisesti, että vedenottohankkeet ja ‑suunnitelmat on arvioitava tällä tavoin.
46     On lisäksi todettava, että sikäli kuin Yhdistyneen kuningaskunnan lainsäädännöllä käyttöön otetussa järjestelmässä säädetään
lähinnä, että kaikki vedenottosuunnitelmat ja ‑hankkeet, jotka täyttävät luontodirektiivin 6 artiklan 3 kohdassa säädetyt
edellytykset, katsotaan ennalta kyseessä olevalle alueelle mahdollisesti haitallisiksi, sillä ei vaikuteta taattavan tämän
säännöksen vaatimusten noudattamista.
47     Kuten julkisasiamies totesi ratkaisuehdotuksensa 33 kohdassa, vaikka tällaista mahdollisten riskien ennakkoarviointia voitaisiin
soveltaa aluetta koskeviin konkreettisiin seikkoihin, näin ei ole itse hankkeiden osalta, mikä on vastoin luontodirektiivin
6 artiklan 3 kohtaa, jossa säädetään, että hankkeen vaikutukset kyseessä olevaan alueeseen on arvioitava asianmukaisesti.
Pelkkään kullekin kyseessä olevalle alueelle mahdollisesti haitallisen toiminnan määrittämiseen tyytymiseen liittyy näin ollen
vaara siitä, että tiettyjä sellaisia hankkeita ei kateta, jotka voivat vahingoittaa tätä aluetta niiden erityispiirteiden
vuoksi.
48     Ei myöskään voida hyväksyä Yhdistyneen kuningaskunnan argumenttia, jonka mukaan Skotlannin osalta vesiympäristöstä ja vesipalveluista
annetussa vuoden 2003 laissa (Water Environment and Water Services Act 2003) vahvistettiin yhteisön vesipolitiikan puitteista
23 päivänä lokakuuta 2000 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2000/60/EY (EYVL L 327, s. 1) täytäntöönpanon
yhteydessä vedenottoa koskevan sellaisen kattavan uuden järjestelmän rakenne, jossa otetaan käyttöön valvonta, joka vastaa
luontodirektiivin 6 artiklan 2 ja 3 kohdassa säädettyä valvontaa.
49     Vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan on niin, että kun arvioidaan sitä, onko jäsenvaltio jättänyt noudattamatta jäsenyysvelvoitteitaan,
on otettava huomioon jäsenvaltion tilanne sellaisena, kuin se oli perustellussa lausunnossa asetetun määräajan päättyessä,
eikä yhteisöjen tuomioistuin voi ottaa huomioon tämän jälkeen tapahtuneita muutoksia (ks. mm. asia C‑103/00, komissio v. Kreikka,
tuomio 30.1.2002, Kok. 2002, s. I‑1147, 23 kohta ja asia C‑323/01, komissio v. Italia, tuomio 30.5.2002, Kok. 2002, s. I‑4711,
8 kohta).
50     Edellä esitetyn perusteella on todettava, että Yhdistynyt kuningaskunta ei ole pannut asianmukaisesti täytäntöön luontodirektiivin
6 artiklan 3 ja 4 kohtaa, kun on kyse vedenottosuunnitelmista ja ‑hankkeista.
–       Maankäyttösuunnitelmat
51     Komissio katsoo, että Yhdistyneessä kuningaskunnassa voimassa olevassa lainsäädännössä ei aseteta selkeästi ja luontodirektiivin
6 artiklan 3 ja 4 kohdan mukaisesti velvoitetta arvioida maankäyttösuunnitelmia asianmukaisesti sen kannalta, miten ne vaikuttavat
erityisten suojelutoimien alueisiin.
52     Komissio katsoo, että vaikka maankäyttösuunnitelmissa ei sinänsä anneta lupaa kehityshankkeille ja vaikka näille hankkeille
on saatava lupa tavanomaisen menettelyn mukaisesti, kyseiset suunnitelmat vaikuttavat huomattavasti asiaa koskeviin päätöksiin.
Se katsoo näin ollen, että tällaiset suunnitelmat on myös arvioitava asianmukaisesti sen kannalta, miten ne vaikuttavat kyseessä
olevaan alueeseen.
53     Yhdistynyt kuningaskunta myöntää, että maankäyttösuunnitelmia voidaan pitää luontodirektiivin 6 artiklan 3 kohdassa tarkoitettuina
suunnitelmina ja hankkeina, mutta se kiistää, että niillä voisi olla merkittävä vaikutus direktiivin nojalla suojeltuihin
alueisiin. Se väittää, että kyseisissä suunnitelmissa sellaisinaan ei sallita tietyn ohjelman toteuttamista ja että näin ollen
ainoastaan myöhemmällä luvalla voidaan vahingoittaa tällaisia alueita. Tämän hallituksen mukaan on näin ollen riittävää, että
ainoastaan tähän lupaan sovelletaan suunnitelmia ja hankkeita koskevaa menettelyä.
54     Tämän osalta on muistutettava, että yhteisöjen tuomioistuin on jo katsonut, että luontodirektiivin 6 artiklan 3 kohdan mukaan
vaatimus suunnitelman tai hankkeen vaikutusten asianmukaisesta arvioinnista edellyttää sitä, että on olemassa todennäköisyys
tai vaara siitä, että suunnitelma tai hanke vaikuttaa kyseiseen alueeseen merkittävästi. Kun otetaan erityisesti huomioon
ennalta varautumisen periaate, tällainen vaara on olemassa, koska objektiivisten seikkojen perusteella ei voida sulkea pois
sitä, että kyseinen suunnitelma tai hanke vaikuttaa merkittävästi kyseessä olevaan alueeseen (ks. vastaavasti asia C‑127/02,
Waddenvereniging ja Vogelbeschermingsvereniging, tuomio 7.9.2004, Kok. 2004, s. I‑7405, 43 ja 44 kohta).
55     Kuten komissio on kuitenkin perustellusti todennut, yhdyskuntasuunnittelusta annetun vuoden 1990 lain (Town and Country Planning
Act 1990) 54 A §, jossa säädetään, että rakennuslupahakemukset on tutkittava asiaa koskevien maankäyttösuunnitelmien valossa,
merkitsee väistämättä, että nämä suunnitelmat voivat vaikuttaa huomattavasti asiassa tehtäviin päätöksiin ja näin ollen kyseessä
oleviin alueisiin.
56     Edellä esitetystä seuraa näin ollen, että koska maankäyttösuunnitelmilta ei ole edellytetty niiden erityisten suojelutoimien
alueille aiheuttamien vaikutusten asianmukaista arviointia, luontodirektiivin 6 artiklan 3 ja 4 kohtaa ei ole saatettu riittävän
selkeästi ja täsmällisesti osaksi Yhdistyneen kuningaskunnan oikeusjärjestystä, ja komission nostama kanne on näin ollen katsottava
tältä osin perustelluksi.
–       Gibraltarin olemassa olevien rakennuslupien valvonta
57     Komissio väittää, että Gibraltarin osalta toimivaltaiset viranomaiset eivät noudata luontodirektiivin 6 artiklan 3 kohdan
vaatimuksia, koska niiden velvollisuutena ei ole valvoa sitä, vaikuttavatko olemassa olevat rakennusluvat direktiivin nojalla
suojeltuihin alueisiin.
58     Tämän osalta on todettava, että − kuten julkisasiamies muistutti perustellusti ratkaisuehdotuksensa 55 kohdassa − vaikka on
totta, että tällainen jälkikäteistä valvontaa koskeva velvollisuus voi perustua luontodirektiivin 6 artiklan 2 kohtaan, on
kuitenkin niin, että kyseisen direktiivin 6 artiklan 3 kohdassa ei ole säännöstä, jossa velvoitettaisiin jäsenvaltiot suorittamaan
tällaista valvontaa.
59     Tämän säännöksen sanamuodosta ilmenee päinvastoin, että säädetty menettely on pantava täytäntöön ennen kuin jäsenvaltiot antavat
suostumuksensa sellaisten suunnitelmien tai hankkeiden toteuttamiselle, jotka voivat vaikuttaa kyseessä olevaan alueeseen.
60     Tästä seuraa, että luontodirektiivin 6 artiklan 3 kohdan puutteellista täytäntöönpanoa koskevan väitteen tätä osaa ei voida
hyväksyä.
Luontodirektiivin 11 artiklan ja sen 14 artiklan 2 kohdan täytäntöönpanon laiminlyöntiä koskeva väite
61     Komissio moittii Yhdistynyttä kuningaskuntaa siitä, ettei tämä ole saattanut osaksi kansallista oikeusjärjestystään näissä
säännöksissä vahvistettuja seurantavelvoitteita. Se väittää, että niin kauan kuin kyseessä olevia velvoitteita ei selkeästi
ole asetettu toimivaltaisille viranomaisille, se ei voi määritellä, onko edellytetty seuranta todella varmistettu.
62     Komissio vetoaa tämän väitteen tueksi 27.11.2001 päivättyyn kirjeeseen, jossa Yhdistynyt kuningaskunta yhtäältä täsmensi,
että toimivaltaisille viranomaisille oli asetettu implisiittisesti seurantatehtävä, ja totesi toisaalta, että oikeusvarmuuden
vahvistamiseksi vuoden 1994, vuoden 1995 ja vuoden 1991 asetuksiin tehtäisiin muutoksia sellaisin säännöksin, jotka ovat täsmällisempiä
kuin tämän lainsäädännön säännökset.
63     Yhdistyneen kuningaskunnan mukaan luontodirektiivin 11 artiklassa ja 14 artiklan 2 kohdassa säädetään ainoastaan, että jäsenvaltioiden
on varmistettava seurannan toteuttaminen, eikä siinä aseteta nimenomaista vaatimusta sen toteutustavasta eikä tavasta, jolla
kansallisessa lainsäädännössä on pantava tällainen seuranta täytäntöön. Se väittää myös, että sen kansallisen lainsäädännön
mukaisesti toteutettavia seurantatoimia koskeva luettelo osoittaa, että Yhdistynyt kuningaskunta varmistaa tehokkaan seurannan
kyseisen direktiivin 11 artiklan ja 14 artiklan 2 kohdan mukaisesti.
64     Komissio vastaa, että se ei ole koskaan väittänyt, että Yhdistyneessä kuningaskunnassa ei suoritettaisi lajien ja luontotyyppien
suojelun tason seurantaa. Se väittää sen sijaan, että seurantavelvollisuutta ei sovelleta selkeästi tässä jäsenvaltiossa ja
että sitä ei ole asetettu selkeästi tämän jäsenvaltion tietylle viranomaiselle.
65     Tämän osalta on muistutettava ensiksi, kuten tämän tuomion 26 kohdassa on jo todettu, että seurantavelvollisuus on olennaisen
tärkeä luontodirektiivin tehokkaan oikeusvaikutuksen varmistamiseksi ja että se on pantava täytäntöön yksityiskohtaisesti,
selkeästi ja täsmällisesti.
66     On kuitenkin todettava, että perustellussa lausunnossa asetetun määräajan päättyessä kansallisessa lainsäädännössä ei ollut
säännöksiä, joissa kansalliset viranomaiset olisi velvoitettu harjoittamaan lajien ja luontotyyppien seurantaa.
67     Toiseksi Yhdistyneen kuningaskunnan argumenttia, jonka mukaan toteutettuja seurantatoimia koskeva luettelo osoittaa, että
tehokas seuranta on varmistettu, ei voida hyväksyä. Kuten yhteisöjen tuomioistuin on jo katsonut, se, että käytäntö on sopusoinnussa
direktiivin suojeluvaatimusten kanssa, mikäli tämä voidaan näyttää toteen, ei voi olla syy jättää saattamatta tätä direktiiviä
osaksi kyseisen jäsenvaltion kansallista oikeusjärjestystä (ks. vastaavasti em. asia komissio v. Saksa, tuomio 30.5.1991,
24 kohta).
68     Näin ollen koska on kiistatonta, että Yhdistyneen kuningaskunnan kansallisessa lainsäädännössä ei ole lakiin perustuvaa velvoitetta,
jonka mukaan kansallisten viranomaisten olisi seurattava lajien ja luontotyyppien suojelun tasoa, siihen liittyy tiettyä oikeudellista
epävarmuutta. Takeita siitä, että kyseisen suojelun tason järjestelmällistä ja pysyvää seurantaa suoritetaan, ei näin ollen
ole.
69     Tästä seuraa, että Yhdistyneessä kuningaskunnassa ei ole pantu direktiivin 11 artiklan ja sen 14 artiklan 2 kohtaa täydellisesti,
selkeästi ja täsmällisesti täytäntöön.
70     On näin ollen katsottava, että väite, joka koskee luontodirektiivin 11 artiklan ja sen 14 artiklan 2 kohdan täytäntöönpanon
laiminlyöntiä, on perusteltu.
Luontodirektiivin 12 artiklan 1 kohdan d alakohdan virheellistä täytäntöönpanoa koskeva väite
71     Komissio väittää, että Yhdistynyt kuningaskunta ei ole pannut asianmukaisesti täytäntöön velvoitetta toteuttaa tarvittavat
toimenpiteet sellaisen tiukan suojelujärjestelmän käyttöön ottamiseksi, jossa kielletään tiettyjen eläinlajien lisääntymis‑
tai levähdyspaikkojen heikentäminen tai hävittäminen. Kansallisessa lainsäädännössä käytetään komission mukaan verbiä ”vahingoittaa”
(to damage) luontodirektiivin 12 artiklan 1 kohdan d alakohdan englantilaisversiossa käytetyn termin ”deterioration” sijasta.
72     Komissio väittää kannekirjelmässään ensinnäkin, että verbin ”to damage” käyttäminen merkitsee sitä, että toimivaltaisten viranomaisten
huolimattomuudesta tai toimettomuudesta aiheutuvan heikentämisen vaikutuksia ei ole katettu. Vastauksessaan komissio kuitenkin
peruuttaa tämän väitteen ja myöntää, että kyseisessä säännöksessä ei edellytetä, että kyseisten lajien lisääntymis‑ ja levähdysalueita
suojeltaisiin heikentämiseltä, joka perustuu kyseisten viranomaisten huolimattomuuteen tai toimettomuuteen. Tässä tilanteessa
tästä seikasta ei enää tarvitse lausua.
73     Komissio väittää toiseksi, että kun luontodirektiivin täytäntöönpanosäädöksissä tyydytään säätämään rangaistaviksi toimet,
jotka aiheuttavat lisääntymis‑ tai levähdyspaikkojen vahingoittumista tai heikentämistä, kieltämättä niiden heikentämistä,
niissä otetaan käyttöön edellytys, joka liittyy vahinkoa aiheuttaneen teon tahallisuuteen ja josta luontodirektiivin 12 artiklan
1 kohdan d alakohdassa ei säädetä.
74     Yhdistynyt kuningaskunta ei kiistä sitä, että luontodirektiivin 12 artiklan 1 kohdan d alakohdassa vaaditaan kieltämään toimet,
jotka aiheuttavat kyseessä olevien alueiden heikentämistä tai hävittämistä. Sen sijaan se kiistää komission kansallista lainsäädäntöä
koskevan tulkinnan, jonka mukaan tämän direktiivin täytäntöönpano Yhdistyneessä kuningaskunnassa Gibraltaria lukuun ottamatta
rajoittuu harkittuihin tai tahallisiin tekoihin.
75     Tämän osalta vakiintuneesta oikeuskäytännöstä seuraa, että EY 226 artiklan nojalla aloitetussa jäsenyysvelvoitteiden noudattamatta
jättämistä koskevassa menettelyssä komission on osoitettava väitetty jäsenyysvelvoitteiden noudattamatta jättäminen eikä se
voi tässä yhteydessä tukeutua minkäänlaisiin olettamiin (ks. mm. asia 96/81, komissio v. Alankomaat, tuomio 25.5.1982, Kok.
1982, s. 1791, 6 kohta ja em. asia komissio v. Itävalta, tuomion 34 kohta).
76     Koska Yhdistynyt kuningaskunta väittää, että sen voimassa oleva kansallinen lainsäädäntö on luontodirektiivin 12 artiklan
1 kohdan d alakohdan mukainen, komission on näin ollen tämän säännöksen kattavan täytäntöönpanon puuttumisen osoittamiseksi
toimitettava yhteisöjen tuomioistuimelle tarvittavat seikat, jotta tämä voi selvittää, onko jäsenyysvelvoitteita jätetty noudattamatta
väitetyllä tavalla.
77     Asiakirja-aineistosta, jonka komissio on esittänyt, ei kuitenkaan ilmene seikkoja, joilla voitaisiin osoittaa, että kyseisen
säännöksen täytäntöönpano rajoittuisi harkittuihin tai tahallisiin tekoihin. Näyttää päinvastoin siltä, että Yhdistyneen kuningaskunnan
kansallisessa lainsäädännössä säädetty rikos, joka kattaa alueen vahingoittamis‑ tai hävittämistoimet, on ankaran vastuun
rikos, joka ei edellytä sitä, että vahinko tai hävittäminen olisi harkittua tai tahallista.
78     Tässä tilanteessa komissio ei ole osoittanut, että Yhdistynyt kuningaskunta olisi Gibraltaria lukuun ottamatta jättänyt noudattamatta
luontodirektiivin 12 artiklan 1 kohdan d alakohdan mukaisia velvoitteitaan, joten väitteen tätä osaa ei voida hyväksyä.
79     Gibraltarin osalta on riittävää todeta, että Yhdistynyt kuningaskunta myöntää, että kun Gibraltarilla sovellettavassa lainsäädännössä
kielletään yksinomaan lisääntymis‑ tai levähdyspaikkojen tahallinen heikentäminen tai hävittäminen, siinä ei täytetä kyseisen
12 artiklan 1 kohdan d alakohdan vaatimuksia. Väitteen tätä osaa on näin ollen pidettävä perusteltuna.
80     Komissio toteaa kolmanneksi, että Yhdistyneen kuningaskunnan lainsäädännön tämänhetkisessä versiossa suojellaan lisääntymis‑
ja levähdyspaikkoja ainoastaan toiminnalta, joka vaikuttaa niihin suoraan, ottamatta huomioon välillisiä vaikutuksia luontodirektiivin
12 artiklan 1 kohdan d alakohdan vaatimusten mukaisesti.
81     Tätä argumenttia ei voida hyväksyä. Komissio ei ole esittänyt minkäänlaisia seikkoja, joilla osoitettaisiin, että Yhdistynyt
kuningaskunta olisi jättänyt noudattamatta velvoitteitaan tältä osin.
82     Edellä esitetystä seuraa, että luontodirektiivin 12 artiklan 1 kohdan d alakohdan virheellistä täytäntöönpanoa koskeva väite
on hyväksyttävä osittain.
Luontodirektiivin 12 artiklan 2 kohdan ja 13 artiklan 1 kohdan puutteellista täytäntöönpanoa koskeva väite
83     Komissio katsoo, että kansalliset toimenpiteet, joilla pyritään panemaan täytäntöön kielto pitää hallussa, kuljettaa, myydä
tai vaihtaa eläin‑ ja kasvilajien yksilöitä, eivät noudata näissä artikloissa vahvistettua määräaikaa.
84     Tämän osalta on todettava, että Yhdistynyt kuningaskunta myönsi kirjallisen käsittelyn aikana ja suullisessa käsittelyssä,
että sen kansallisessa lainsäädännössä voimassa olevat poikkeukset ovat laajempia kuin luontodirektiivissä säädetyt poikkeukset
ja että näin ollen kyseessä olevia säännöksiä ei ole pantu asianmukaisesti täytäntöön tässä jäsenvaltiossa.
85     Kyseisen direktiivin 12 artiklan 2 kohdan ja 13 artiklan 1 kohdan puutteellista täytäntöönpanoa koskeva väite on näin ollen
katsottava perustelluksi.
Luontodirektiivin 12 artiklan 4 kohdan virheellistä täytäntöönpanoa koskeva väite
86     Komissio katsoo, että Yhdistyneen kuningaskunnan toteuttamiin täytäntöönpanotoimiin ei kuulu säännöstä, jossa edellytettäisiin
sellaisen tiettyjen eläinlajien tahatonta pyydystämistä ja tappamista koskevan tarkkailujärjestelmän käyttöön ottamista, josta
kyseisessä 12 artiklan 4 kohdassa säädetään. Koska komissiolla ei ole täsmällisempiä tietoja, se ei voi määritellä, onko tästä
tarkkailusta tosiasiallisesti huolehdittu.
87     Tämän osalta riittää, kun todetaan, että Yhdistynyt kuningaskunta on yhtäältä myöntänyt, että sen kansallisessa lainsäädännössä
ei ole säännöksiä, joilla pyrittäisiin ottamaan käyttöön tällainen tarkkailujärjestelmä, ja todennut toisaalta 27.11.2001
päivätyssä kirjeessään, että kyseistä lainsäädäntöä on muutettava, jotta tällainen tarkkailujärjestelmä otettaisiin nimenomaisesti
käyttöön.
88     Missään tapauksessa ei näytä siltä, että tällainen toimenpide olisi toteutettu perustellussa lausunnossa vahvistetussa määräajassa.
89     Luontodirektiivin 12 artiklan 4 kohdan virheellistä täytäntöönpanoa koskeva väite on näin ollen katsottava perustelluksi.
Luontodirektiivin 15 artiklan virheellistä täytäntöönpanoa koskeva väite
90     Komissio väittää, että Yhdistynyt kuningaskunta ei ole noudattanut luontodirektiivin 15 artiklan mukaisia velvoitteitaan.
Se moittii tätä jäsenvaltiota ensinnäkin siitä, että tämä on kieltänyt ainoastaan tämän direktiivin liitteessä VI olevissa
a ja b kohdassa nimenomaisesti luetellut keinot ottamatta käyttöön yleistä kieltoa käyttää valikoimattomia keinoja. Komissio
katsoo toiseksi, että hylkeidensuojelulain 1 ja 10 §:ssä tyydytään kieltämään kaksi hylkeiden tappamiskeinoa ja siinä otetaan
käyttöön poikkeuksia, jotka näyttävät menevän direktiivissä sallittua pidemmälle, Secretary of Staten myöntämien lupien muodossa.
–       Kaikkien valikoimattomien keinojen käyttöä koskevan yleisen kiellon puuttuminen
91     Komissio väittää, että Yhdistyneen kuningaskunnan lainsäädännössä ei kielletä millään tavoin yleisesti kaikkien sellaisten
valikoimattomien keinojen käyttöä, jotka saattavat aiheuttaa kyseessä olevien luonnonvaraisten eläinlajien kantojen paikallisen
häviämisen tai merkittävää häiriötä niille. Tällä kansallisella lainsäädännöllä ei näin ollen voida komission mukaan estää
sellaisten valikoimattomien pyydystys‑ ja tappamiskeinojen ilmaantumista, joita ei vielä tunneta.
92     Yhdistynyt kuningaskunta väittää, että direktiivin 15 artikla on pantu täytäntöön vuoden 1994 asetuksen 41 §:llä, vuoden 1995
asetuksen 36 §:n 2 momentilla ja vuoden 1991 asetuksen 17 V §:n 2 momentilla. Se väittää, että näissä pykälissä vahvistetaan
luetteloita, jotka koskevat kaikkia tässä jäsenvaltiossa tällä hetkellä tiedossa olevia suojeltujen lajien valikoimattomia
pyydystys‑ ja tappamiskeinoja, ja että näitä luetteloita seurataan jatkuvasti, jotta ne voidaan tarvittaessa saattaa ajan
tasalle.
93     Tämän osalta on muistutettava, että luontodirektiivin 15 artiklan mukaan tämän direktiivin liitteessä V olevassa a kohdassa
lueteltuja luonnonvaraisia eläinlajeja pyydystettäessä tai tapettaessa sekä sovellettaessa 16 artiklan mukaisesti poikkeuksia
liitteessä IV olevassa a kohdassa lueteltujen lajien luonnosta ottamiseen, pyydystämiseen tai tappamiseen, jäsenvaltioiden
on kiellettävä kaikkien valikoimattomien keinojen käyttö, jotka saattavat aiheuttaa lajin kantojen paikallisen häviämisen
tai merkittävää häiriötä niille.
94     Tämän säännöksen sanamuodosta ilmenee, että siinä säädetään yleisestä velvollisuudesta, jolla pyritään kieltämään kyseessä
olevien luonnonvaraisten eläinlajien kaikkien valikoimattomien pyydystys‑ tai tappamiskeinojen käyttö.
95     Käsiteltävänä olevassa asiassa on kiistatonta, että perustellussa lausunnossa säädetyn määräajan päättyessä kansallisessa
lainsäädännössä ei säädetty tällaista yleistä kieltoa.
96     On myös todettava, kuten julkisasiamies teki ratkaisuehdotuksensa 89 kohdassa, että mahdollisuus saattaa ajan tasalle luettelo
kielletyistä keinoista ei ole yhtä tehokasta kuin yleinen kielto. Kyseisten luetteloiden ajan tasalle saattamisessa esiintyvä
viive merkitsee väistämättä sellaisia aukkoja suojelussa, joita luontodirektiivin 15 artiklassa säädetyllä yleisellä kiellolla
pyritään nimenomaan välttämään. Tämä tulkinta on sitäkin perustellumpi tilanteessa, jossa kansallisessa lainsäädännössä ei
ole lakiin perustuvaa velvoitetta tarkistaa kyseisiä luetteloita.
97     Tässä tilanteessa ei taata lainkaan sitä, että kaikkien sellaisten valikoimattomien keinojen käyttö, jotka saattavat aiheuttaa
suojeltujen lajien kantojen paikallisen häviämisen tai merkittävää häiriötä niille, olisi kiellettyjä Yhdistyneessä kuningaskunnassa.
98     On näin ollen katsottava, että tämä jäsenvaltio ei ole pannut asianmukaisesti täytäntöön luontodirektiivin 15 artiklaa, kun
on kyse asianomaisten luonnonvaraisten eläinlajien kaikkien valikoimattomien pyydystys‑ tai tappamiskeinojen kieltämisestä.
–       Hylkeidensuojelulaki
99     Aluksi on täsmennettävä, että vastauksessaan komissio peruutti väitteen, joka koski hylkeidensuojelulakia, sen vuoksi, että
Yhdistynyt kuningaskunta oli vastineessaan sitoutunut antamaan tätä koskevan lakimuutoksen. Yhdistynyt kuningaskunta katsoi
kuitenkin vastauksessaan tarpeelliseksi varoittaa komissiota siitä, että Yhdistynyt kuningaskunta odottaisi tämän menettelyn
päättymistä ennen tämän muutoksen tekemistä. Tässä tilanteessa komissio halusi suullisessa käsittelyssä pysyttää tämän väitteen,
eikä Yhdistynyt kuningaskunta ole kiistänyt tätä.
100   Komissio väittää, että koska hylkeidensuojelulaissa kielletään ainoastaan kaksi hylkeiden tappamiskeinoa ja siinä sallitaan
sellaisten lupien myöntäminen, jotka sisältävät ehtoja, jotka ylittävät luontodirektiivissä säädetyt poikkeukset, se ei noudata
tämän direktiivin 15 artiklaa.
101   Yhdistyneen kuningaskunnan mukaan hylkeidensuojelulain tällainen tulkinta on epätäsmällinen. Se väittää, että tällä lailla
vain täydennetään vuoden 1994 asetuksen 41 §:ää, jolla pannaan täytäntöön luontodirektiivin 15 artikla, ja että se on siis
lisätoimi eri hyljelajien suojelemiseksi.
102   Tämän osalta on ensinnäkin muistutettava, kuten tämän tuomion 98 kohdassa katsottiin, että vuoden 1994 asetuksen 41 §:llä
ei panna luontodirektiivin 15 artiklaa asianmukaisesti täytäntöön. Yhdistyneen kuningaskunnan argumenttia, jonka mukaan hylkeidensuojelulailla
täydennetään vuoden 1994 asetuksen 41 §:ää, ei näin ollen voida hyväksyä.
103   Toiseksi vaikka hylkeidensuojelulailla täydennettäisiin vuoden 1994 asetusta, tätä lakia voidaan tulkita siten, että ainoastaan
siinä nimenomaisesti mainitut kaksi keinoa olisivat kiellettyjä.
104   Tässä tilanteessa hylkeidensuojelulaissa on oikeudellista epävarmuutta aiheuttava tekijä, kun on kyse hylkeiden tappokeinoista,
jotka ovat kiellettyjä Yhdistyneessä kuningaskunnassa, eikä sillä näin ollen taata luontodirektiivin 15 artiklan täytäntöönpanoa.
105   Edellä esitetystä seuraa, että luontodirektiivin 15 artiklan virheellistä täytäntöönpanoa koskeva väite on hyväksyttävä.
Luontodirektiivin 16 artiklan virheellistä täytäntöönpanoa koskeva väite
106   Komissio katsoo ensinnäkin, että kansalliset säännökset, joilla otetaan käyttöön luontodirektiivin 12 artiklan−15 artiklan
a ja b kohdan poikkeukset, jotka luetellaan muun muassa vuoden 1994 asetuksen 40 §:ssä, vuoden 1995 asetuksen 35 §:ssä ja
vuoden 1991 asetuksen 17 U §:ssä, eivät noudata kyseisen direktiivin 16 artiklassa säädettyjä kahta edellytystä. Se muistuttaa,
että tämän jälkimmäisen säännöksen sanamuodon mukaisesti poikkeus voidaan myöntää ainoastaan siinä tapauksessa, että muuta
tyydyttävää ratkaisua ei ole ja että tämä poikkeus ei haittaa kyseisten lajien kantojen suotuisan suojelun tason säilyttämistä
niiden luontaisella levinneisyysalueella.
107   Tämän osalta riittää, kun todetaan yhtäältä, että Yhdistynyt kuningaskunta on myöntänyt, että kaikkien kyseisen 16 artiklan
nojalla myönnettyjen poikkeusten on ehdottomasti noudatettava edellä mainittua kahta edellytystä, ja toisaalta, että vaikka
tämä jäsenvaltio on myöntänyt, että näitä edellytyksiä ei ole toistettu kansallisessa lainsäädännössä, perustellussa lausunnossa
vahvistetun määräajan päättyessä ei ollut tehty muutoksia, joilla olisi pyritty korjaamaan tämä puute.
108   Väitteen tämä osa on näin ollen hyväksyttävä.
109   Komissio katsoo toiseksi, että vuoden 1994 asetuksen 40 §:n 3 momentin c kohdassa ja 43 §:n 4 momentissa sekä vuoden 1995
ja vuoden 1991 asetusten vastaavissa säännöksissä luetellut erityiset poikkeukset ulottuvat luontodirektiivin 16 artiklan
soveltamisalan ulkopuolelle. Se väittää tämän osalta, että kieltoja, jotka on säädetty luontodirektiivin 12, 13 ja 16 artiklan
täytäntöönpanemiseksi, ei sovelleta, kun kyseessä oleva toimi perustuu lailliseen toimintaan.
110   Yhdistynyt kuningaskunta katsoo, että koska se on pannut täytäntöön luontodirektiivin 12 ja 13 artiklan vaatimukset säätämällä,
että niiden noudattamatta jättäminen on rangaistava teko, tällaisen rangaistuksen soveltamisesta on luovuttava, kun toimijoilla
ei ole rikollista tarkoitusta.
111   Tämän osalta on todettava, että luontodirektiivin 16 artiklassa määritellään täsmällisesti edellytykset, joiden täyttyessä
jäsenvaltiot voivat poiketa luontodirektiivin 12 artiklan−15 artiklan a ja b kohdasta, joten tätä 16 artiklaa on tulkittava
suppeasti.
112   Lisäksi kuten julkisasiamies totesi ratkaisuehdotuksensa 113 kohdassa, luontodirektiivin 12, 13 ja 16 artikla muodostavat
yhtenäisen normikokonaisuuden, jolla pyritään varmistamaan kyseessä olevien lajien kantojen suojelu, joten kaikki poikkeukset,
jotka eivät ole tämän direktiivin mukaisia, loukkaavat sekä sen 12 ja 13 artiklassa vahvistettuja kieltoja että sääntöä, jonka
mukaan poikkeuksia voidaan myöntää tämän direktiivin 16 artiklan mukaisesti.
113   On kuitenkin todettava, että tässä asiassa kyseessä olevalla poikkeuksella annetaan lupa toimiin, joiden lopputuloksena on
suojeltujen lajien tappaminen ja niiden lisääntymis‑ ja levähdysalueiden heikentäminen tai hävittäminen, kun nämä toimet ovat
itsessään laillisia. Tällainen poikkeus, joka perustuu toimen laillisuuteen, on näin ollen sekä luontodirektiivin hengen ja
sen päämäärän että sen 16 artiklan sanamuodon vastainen.
114   Edellä esitetty huomioon ottaen on katsottava, että kanne on tältä osin perusteltu.
Luontodirektiivin soveltamatta jättäminen Yhdistyneen kuningaskunnan aluevesien ulkopuolella
115   Komissio moittii Yhdistynyttä kuningaskuntaa siitä, että tämä on rajannut niiden säännösten soveltamisen, joilla varmistetaan
luontodirektiivin saattaminen osaksi kansallista oikeusjärjestystä, yksinomaan tämän jäsenvaltion maa‑alueelle ja sen aluevesiin.
Se väittää, että jäsenvaltioiden on yksinomaisella talousvyöhykkeellään noudatettava yhteisön lainsäädäntöä aloilla, joilla
ne harjoittavat suvereeneja oikeuksiaan, ja että tätä direktiiviä siis sovelletaan aluevesien ulkopuolella. Komissio moittii
Yhdistynyttä kuningaskuntaa erityisesti siitä, ettei tämä ole noudattanut yksinomaisella talousvyöhykkeellään velvoitetta
osoittaa erityisten suojelutoimien alueita kyseisen direktiivin 4 artiklan mukaisesti eikä velvoitetta varmistaa direktiivin
12 artiklassa mainittujen lajien suojelu.
116   Yhdistynyt kuningaskunta ei kiistä tämän väitteen perusteltavuutta, mutta se väittää yhtäältä, että se antoi vuonna 2001 asianmukaisen
säädöksen öljyteollisuuden osalta eli merellä harjoitettavaa raakaöljytoimintaa koskevan vuoden 2001 asetuksen (Offshore Petroleum
Activities (Conservation of Habitats) Regulations 2001), ja toisaalta, että se on valmistellut asianmukaisen lainsäädännön,
jolla laajennetaan luontodirektiivin vaatimusten soveltamisalaa sen aluevesien ulkopuolella sijaitsevalle merialueelle.
117   Kuten julkisasiamies perustellusti totesi ratkaisuehdotuksensa 131 ja 132 kohdassa, asianosaisten kesken on tämän osalta kiistatonta,
että Yhdistynyt kuningaskunta harjoittaa suvereeneja oikeuksiaan yksinomaisella talousvyöhykkeellään ja mannerjalustallaan
ja että luontodirektiiviä sovelletaan tältä osin jäsenvaltioiden aluevesien ulkopuolella. Tästä seuraa, että kyseinen direktiivi
on pantava täytäntöön edellä mainitulla yksinomaisella talousvyöhykkeellä.
118   On lisäksi kiistatonta, että lainsäädäntöä, jonka Yhdistynyt kuningaskunta mainitsee 27.11.2001 päivätyssä kirjeessä ja jolla
laajennetaan niiden säädösten soveltamisalaa, joilla on tarkoitus panna luontodirektiivin vaatimukset täytäntöön kyseisen
jäsenvaltion aluevesien ulkopuolella, ei ollut edelleenkään annettu perustellussa lausunnossa vahvistetun määräajan päättyessä.
119   Näin ollen ainoa kansallinen säädös, joka oli voimassa kyseisen määräajan päättyessä, oli merellä harjoitettavaa raakaöljytoimintaa
koskeva vuoden 2001 asetus. On kuitenkin todettava, että tämä koskee yksinomaan öljyteollisuutta eikä sillä yksinään voida
näin ollen varmistaa luontodirektiivin täytäntöönpanoa Yhdistyneen kuningaskunnan aluevesien ulkopuolella.
120   Tässä tilanteessa komission nostama kanne on katsottava perustelluksi tältä osin.
121   Kaiken edellä esitetyn perusteella on todettava, että koska Yhdistynyt kuningaskunta ei ole toteuttanut säädetyssä määräajassa
luontodirektiivin vaatimusten ja erityisesti
–       Gibraltarin osalta sen 6 artiklan 2 kohdan
–       vedenottosuunnitelmien ja ‑hankkeiden sekä maankäyttösuunnitelmien osalta sen 6 artiklan 3 ja 4 kohdan
–       sen 11 artiklan
–       Gibraltarin osalta sen 12 artiklan 1 kohdan d alakohdan
–       sen 12 artiklan 2 kohdan
–       sen 12 artiklan 4 kohdan
–       sen 13 artiklan 1 kohdan
–       sen 14 artiklan 2 kohdan
–       sen 15 artiklan
–       sen 16 artiklan ja
–       aluevesiensä ulkopuolella koko luontodirektiivin
kattavan ja asianmukaisen täytäntöönpanon edellyttämiä toimenpiteitä, se ei ole noudattanut tämän direktiivin mukaisia velvoitteitaan.

Oikeudenkäyntikulut
122   Yhteisöjen tuomioistuimen työjärjestyksen 69 artiklan 2 kohdan mukaan asianosainen, joka häviää asian, velvoitetaan korvaamaan
oikeudenkäyntikulut, jos vastapuoli on sitä vaatinut. Koska komissio on vaatinut Yhdistyneen kuningaskunnan velvoittamista
korvaamaan oikeudenkäyntikulut ja koska tämä on pääosin hävinnyt asian, se on velvoitettava korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
Näillä perusteilla yhteisöjen tuomioistuin (toinen jaosto) on ratkaissut asian seuraavasti:
1)
Koska Ison-Britannian ja Pohjois-Irlannin yhdistynyt kuningaskunta ei ole toteuttanut säädetyssä määräajassa luontotyyppien
ja luonnonvaraisen eläimistön ja kasviston suojelusta 21 päivänä toukokuuta 1992 annetun neuvoston direktiivin 92/43/ETY vaatimusten
ja erityisesti
–
Gibraltarin osalta sen 6 artiklan 2 kohdan
–
vedenottosuunnitelmien ja ‑hankkeiden sekä maankäyttösuunnitelmien osalta sen 6 artiklan 3 ja 4 kohdan
–
sen 11 artiklan
–
Gibraltarin osalta sen 12 artiklan 1 kohdan d alakohdan
–
sen 12 artiklan 2 kohdan
–
sen 12 artiklan 4 kohdan
–
sen 13 artiklan 1 kohdan
–
sen 14 artiklan 2 kohdan
–
sen 15 artiklan
–
sen 16 artiklan ja
–
aluevesiensä ulkopuolella koko direktiivin
kattavan ja asianmukaisen täytäntöönpanon edellyttämiä toimenpiteitä, se ei ole noudattanut tämän direktiivin mukaisia velvoitteitaan.
2)
Kanne hylätään muilta osin.
3)
Ison-Britannian ja Pohjois-Irlannin yhdistynyt kuningaskunta velvoitetaan korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
Allekirjoitukset
*
Oikeudenkäyntikieli: englanti.