CELEX: 61986CJ0267
A takarékbetétekből származó jövedelem adómentességével kapcsolatos állami intézkedés
Bankok közötti verseny a betétek utáni kamatok tekintetében

1986. október 28‑i
ítéletével, amely október 30‑án érkezett a Bírósághoz, a
Vredegerecht (békebíróság), Beveren kanton (Belgium) az EGK‑Szerződés
177. cikke alapján előzetes döntéshozatal céljából az említett
Szerződés 59‑66., 85., 86. és 95. cikkének értelmezésére
vonatkozóan három kérdést terjesztett a Bíróság elé annak érdekében,
hogy értékelhesse egy olyan nemzeti szabályozásnak a közösségi joggal
való összeegyeztethetőségét, amely a kamatjövedelemre kivetett adó alóli
mentesség kedvezményében való részesülést a takarékbetétek egy
meghatározott kategóriájára korlátozza.
Ezek
a kérdések a P. Van Eycke (a továbbiakban: a felperes) és egy
belga pénzügyi intézmény, az ASPA NV közötti eljárásban merültek fel,
amelynek tárgya a felperes által az ASPA-nál elhelyezni kívánt
takarékbetét kamatlába. Az ügy irataiból kiderül, hogy a felperes,
miután az ASPA reklámjából értesült a takarékbetétek kamatlábairól,
felkereste az intézményt, hogy a meghirdetett feltételekkel
takarékbetétet helyezzen el. Amikor az ASPA később közölte vele, hogy
egy 1986. március 13-i királyi rendelet értelmében köteles a reklámjában
ajánlottaknál kedvezőtlenebb feltételeket alkalmazni, a felperes
keresetet nyújtott be a nemzeti bírósághoz, amelyben annak
megállapítását kérte, hogy az ASPA nem hivatkozhat az említett királyi
rendeletre a takarékbetétekre vonatkozó feltételek módosításának
igazolása céljából, mivel ez a rendelet sérti az EGK-Szerződés 85. és
azt követő cikkeit.
A
fent említett királyi rendelet jobb megértése érdekében érdemes azt
jogi és gazdasági környezetében vizsgálni, amely környezetet hosszú
ideje a takarékbetétekből származó jövedelmek egy részének szociális
okokból, valamint a megtakarítások ösztönzése érdekében bevezetett
adómentessége jellemez Belgiumban, és amelynek alapvető feltételeit a
jövedelemadóról szóló törvény 19. cikkének 7. pontja szabályozza.
Amikor
a 80-as évek elején a takarékintézetek egyre nagyobb számban vezették
be a magas kamatláb politikáját, a belga kormány korlátozni akarta az
adómentesség terjedelmét, és az 1983. december 28-i törvénnyel királyi
rendeletben meghatározandó feltételek sorához kötötte azt.
A
fent említett törvényt végrehajtó 1983. december 29-i királyi rendelet
lényegében két feltételhez kötötte az adómentesség megadását: a
takarékbetétekből származó jövedelemnek egyrészről olyan alapkamatot
kellett tartalmaznia, amely nem haladja meg az adott piacon alkalmazható
legalacsonyabb átlagos kamatlábat, másrészről olyan hűség- vagy
növekedési prémiumot kellett tartalmaznia, amelyet valamennyi pénzügyi
intézmény szabadon határozhatott meg.
Később
a belga monetáris hatóságok úgy ítélték meg, hogy a hűség- vagy
növekedési prémiumok területén túlságosan élénk volt a verseny, amely a
kamatlábak csökkenésének más megtakarítási eszközökre jellemző általános
tendenciájával ellentétesen hatott. Mivel a takarékbetétek kamatának
magas szinten tartása ugyanezen hatóságok véleménye szerint a
hitelkamatok hasonlóan magas szinten tartásával járt együtt, amely
kedvezőtlenül hatott az ország gazdasági teljesítményére és az
államadósságra, 1985 szeptemberében a Belga Bankbizottság ajánlással
fordult a pénzügyi intézményekhez, amelynek célja a takarékbetétekből
származó hozam korlátozása volt. Ezen ajánlás alapján a bankok, a
magán-takarékpénztárak és az állami hitelintézetek 1985. december
30‑án önszabályozó megállapodást kötöttek, amely 7%-ban maximálta a
kamatlábakat és a prémiumok mértékét.
Mivel
e megállapodáshoz nem csatlakozott az összes pénzügyi intézmény, a
pénzügyminiszter olyan rendszer bevezetése mellett döntött, amelyben a
hatóságok közvetlenül határozzák meg a fent említett adómentesség
feltételeit.
Ezt
a rendszert a fent említett, 1986. március 13-i királyi rendelet
vezette be, amely közvetlenül meghatározta mind a maximális
alapkamatlábat, mind pedig a maximális hűség- vagy növekedési prémium
mértékét.
Ilyen
körülmények között tette fel a nemzeti bíróság – az alapeljárásban
részt vevő mindkét fél közös kérelme alapján – az előzetes
döntéshozatalra előterjesztett következő kérdéseket:
„1)      Összeegyeztethető-e
az EGK-Szerződés 85. és azt követő cikkeiben meghatározott közösségi
versenyszabályokkal az 1983. december 29-i királyi rendelettel
bevezetett, és a néhány kiigazítást tartalmazó 1986. március 13-i
királyi rendelettel megerősített, a pénzügyi intézmények által az
összegyűjtött megtakarítások után kifizethető kamatra vonatkozó jogi
szabályozás, amely – amennyiben rendeleti formában meghosszabbítja a
takarékbetétekre fizetett kamat korlátozására irányuló már létező
bankközi megállapodásokat vagy összehangolt magatartásokat – e
hozamo(ka)t kötelező jelleggel állapítja meg,
a)      a piac valamennyi résztvevője számára egységes kamatlábként,
b)      egyébként pedig a hozamok meghatározásakor a piaci résztvevők által követendő keretként,
a
hatályos privilegizált adórendszer alapján a rendes takarékbetétek
birtokosai számára rendelkezésre álló kedvezmény elveszítésének terhe
mellett?
2)      Kizárólag
arra az esetre vonatkozóan, ha az első kérdés a) pontjára a válasz
igenlő, összeegyeztethető-e az EGK-Szerződés 85. és azt követő cikkeiben
meghatározott közösségi versenyszabályokkal a pénzügyi intézmények
által fizetett alapkamat tekintetében az egységes kamatlábon kívül az
esedékes hűség- és/vagy növekedési prémium maximális összegének kötelező
meghatározása a betétre vonatkozó verseny minden egyéb formájának
kizárásával és az első kérdésben említett (1986. március 13-i királyi
rendelet, 1. cikk) privilegizált adórendszer kedvezménye elveszítésének
terhe mellett?
3)      A
kizárólag belga frankban, kizárólag belgiumi székhelyű pénzügyi
intézményeknél elhelyezett takarékbetétek adókedvezményekben, köztük
teljes forrásadó-mentességben való részesítése nem jelent-e
megkülönböztetést a nem belgiumi székhelyű pénzügyi intézmények által
fogadott, vagy más pénznemben, illetve valutakosárban kiállított hasonló
betétekkel szemben, és következésképpen összeegyeztethető-e az
EGK-Szerződés 59–66. és 95. cikkével?”
Az
alapeljárás tényállásának, a nemzeti jogi háttérnek, valamint a
Bírósághoz benyújtott észrevételeknek a bővebb kifejtését a tárgyalásra
készített jelentés tartalmazza. Az ügy iratainak e részei a továbbiakban
csak a Bíróság érveléséhez szükséges mértékben kerülnek ismertetésre.

A Bíróság hatásköréről
A
belga kormány elsősorban azt állítja, hogy a nemzeti bíróság által
benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem nem elfogadható,
tekintettel arra, hogy egy sor tényező alapján nyilvánvaló, hogy az
alapeljárás tisztán fiktív jellegű. Másodsorban a belga kormány
megerősíti, hogy a közösségi jog ebben az ügyben kért értelmezése
semmilyen szempontból nem lehet releváns az alapjogvita megoldása
tekintetében. Ugyanis az 1986. március 13-i királyi rendelet semmiképp
nem akadályozza meg, hogy az ASPA társaság a takarékbetétekre vonatkozó
korábbi, kedvezőbb feltételeket alkalmazza a felperesre, és így az az
alapeljárásnak semmiképp nem tárgya.
E
tekintetben meg kell állapítani, hogy az előzetes döntéshozatalra utaló
ítéletben előadott tényekből nem következik egyértelműen, hogy az
eljárás ténylegesen fiktív volna.
A
belga kormány által felhozott második érv kapcsán elegendő emlékeztetni
arra, hogy a Bíróságnak a 98/85., 162/85. és 258/85. sz., Bertini
egyesített ügyekben 1986. június 12-én hozott ítélettel (EBHT 1986.,
1893. o.) megerősített állandó ítélkezési gyakorlata szerint a nemzeti
bíróság feladata, hogy az ügy tényállását figyelembe véve megállapítsa,
szükség van-e előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésekre.
Ezen indokok alapján meg kell vizsgálni a nemzeti bíróság által feltett kérdéseket.

Az első és a második kérdésről
Ezek
a kérdések lényegében arra keresik a választ, hogy összeegyeztethető-e a
tagállamoknak az EGK-Szerződés 5. cikkéből – ugyanazon Szerződés 3.
cikkének f) pontjával, valamint 85. cikkével összefüggésben – eredő
kötelezettségeivel az olyan nemzeti törvényi vagy rendeleti rendelkezés,
amely a takarékbetétek egy meghatározott kategóriájából származó
kamatok tekintetében a jövedelemadó-mentességet azon takarékbetétekre
korlátozza, amelyek esetében betartják a rendelettel meghatározott
maximális kamatlábat és prémiumokat.
E
tekintetben emlékeztetni kell arra, hogy a Szerződés 85. és 86. cikke
kizárólag a vállalkozások magatartására, és nem a tagállami törvényi
vagy rendeleti intézkedésekre vonatkozik. Mindazonáltal a Bíróság
állandó ítélkezési gyakorlatából az következik, hogy a Szerződés 85. és
86. cikke az 5. cikkel együtt értelmezve előírja a tagállamok számára,
hogy ne hozzanak vagy tartsanak hatályban olyan – akár törvényi, akár
rendeleti – intézkedéseket, amelyek megakadályozzák a vállalkozásokra
alkalmazandó versenyszabályok hatékony érvényesülését. Ez az eset áll
fenn ugyanezen ítélkezési gyakorlat értelmében akkor, ha egy tagállam
akár előírja vagy támogatja a 85. cikkel ellentétes megállapodásokat,
döntéseket vagy összehangolt magatartásokat, illetve megerősíti ezek
hatásait, akár megfosztja saját szabályozását annak állami jellegétől
azáltal, hogy magánszereplőkre ruházza a gazdasági szférát érintő
döntések meghozatalának felelősségét.
Először
is azt kell megállapítani, hogy az előzetes döntéshozatalra utaló
ítéletben szereplő megállapítások szerint a kérdéses szabályozás
elfogadását megelőzően léteztek olyan bankközi megállapodások vagy
összehangolt magatartások, amelyek a takarékbetétekből származó hozamok
korlátozására irányultak. Azonban sem e megállapításokból, sem a
Bírósághoz benyújtott észrevételekből nem az derül ki, hogy a kérdéses
szabályozás célja új megállapodások megkötésének, illetve új
magatartások bevezetésének előírása vagy támogatása volna. E szabályozás
tényleges hatásának a Bíróság ítélkezési gyakorlata által meghatározott
kritériumok tekintetében való megítélése érdekében tehát elég csak azt
vizsgálni, hogy az egyrészről a korábban létező megállapodások
hatásainak megerősítését célozta-e, másrészről, hogy bizonyos
körülmények nem fosztják-e meg állami jellegétől.
Az
első pont kapcsán elegendő megjegyezni, hogy a Bíróság ítélkezési
gyakorlata szerint valamely szabályozás akkor tekinthető a korábban
létező megállapodások, döntések vagy összehangolt magatartások
hatásainak megerősítését célzónak, ha az a gazdasági szereplők között
létrejött megállapodások elemeinek teljes vagy részleges átvételére
korlátozódik, és eközben e szereplőket a megállapodások betartására
ösztönzi vagy kötelezi. Noha a takarékbetétek tekintetében a hatályos,
kedvezményes adórendszer által biztosított kedvezmények teljes mértékű
elveszítése fontos ösztönző tényező a kérdéses szabályozás betartására,
az előzetes döntéshozatalra utaló ítélet egyetlen megállapításából sem
következik, hogy ez a szabályozás arra korlátozódna, hogy elismerje akár
a betétek utáni hozam korlátozásának módszerét, akár a már korábban
létező megállapodások vagy magatartások révén elfogadott maximális
kamatláb-szintet. Mindazonáltal a nemzeti bíróság feladata az, hogy e
kérdést megvizsgálja, ha úgy ítéli meg, hogy e tekintetben kétség
merülhet fel.
A
második pont kapcsán a kérdéses szabályozásból az tűnik ki, hogy a
hatóságok fenntartották maguknak a jogot, hogy meghatározzák a
takarékbetétek utáni hozam maximális kamatlábát, és nem ruházták át
ennek a felelősségét semmilyen magánszereplőre. Így ez a szabályozás
állami jelleget ölt. E jelleget nem kérdőjelezheti meg az, az
alapeljárás felperese által hangsúlyozott puszta körülmény, hogy az
1986. március 13-i királyi rendelet preambuluma szerint azt a
hitelintézetek szövetségének képviselőivel folytatott konzultációt
követően fogadták el.
Az
első és második kérdésre adandó válasz tehát az, hogy az olyan nemzeti
törvényi vagy rendeleti rendelkezés, amely a takarékbetétek egy
meghatározott kategóriájából származó hozamok tekintetében a
jövedelemadó-mentesség kedvezményét azon takarékbetétekre korlátozza,
amelyek esetében betartják a jogszabályban meghatározott maximális
kamatlábat és prémiumokat, nem összeegyeztethetetlen a tagállamoknak az
EGK-Szerződés 5. cikkéből – ugyanazon Szerződés 3. cikkének f)
pontjával, valamint 85. cikkével összefüggésben – eredő
kötelezettségeivel, azzal a feltétellel, hogy a nemzeti bíróság adott
esetben megvizsgálja, hogy a kérdéses rendelkezés nem arra
korlátozódik-e, hogy elismerje mind a betétek utáni hozamot korlátozó
módszert, mind a maximális kamatlábakat, amelyeket korábban létező
megállapodások vagy összehangolt magatartások határoztak meg.

A harmadik kérdésről
Ezzel
a kérdéssel a nemzeti bíróság lényegében arra keres választ, hogy
összeegyeztethető-e az EGK-Szerződés 59–66. és 95. cikkével az olyan
nemzeti törvényi vagy rendeleti szabályozás, amely a fent leírt
adómentességet azon takarékbetétekre korlátozza, amelyeket a nemzeti
pénznemben, az adott tagállamban székhellyel rendelkező pénzügyi
intézményeknél helyeztek el.
Ami
azt a kérdést illeti, hogy a bankoknál elhelyezett takarékbetétek
meghatározott kategóriájából származó jövedelmeket érintő adószabályozás
összeegyeztethető-e az EGK-Szerződésnek a szolgáltatások szabad
mozgására vonatkozó 59. és azt követő cikkeivel, emlékeztetni kell arra,
hogy e Szerződés 61. cikkének (2) bekezdése értelmében a
tőkemozgásokkal kapcsolatos banki szolgáltatások liberalizációja a
tőkemozgások liberalizációjával összhangban valósul meg.
Márpedig
a takarékbetétek elhelyezése a tőkemozgások „folyó- és betétszámlák
nyitása és pénzeszközök számlán való elhelyezése, folyószámlán vagy
bankbetétben őrzött vagyon repatriálása vagy felhasználása
pénzintézeteknél” elnevezésű kategóriájába tartozik, amely mind a
Szerződés 67. cikkének végrehajtásáról szóló, 1960. május 11-i első
tanácsi irányelv (HL 43., 1960.7.12., 921. o.) I. mellékletének D
listáján, mind az I. melléklet C listáján szerepel, mely utóbbi helyébe
az első irányelvet módosító, 1986. november 17-i 86/566 tanácsi rendelet
(HL L 332., 22. o.) lépett. E tőkemozgások liberalizációjára még nem
került sor.
Következésképpen
jelen esetben nem lehet az EGK-Szerződésnek a tőkemozgások területén a
banki szolgáltatások szabad mozgására vonatkozó rendelkezései
megsértéséről beszélni.
Végezetül
az EGK-Szerződés 95. cikkének a kérdéses adószabályozásra való
alkalmazhatósága tekintetében elegendő azt megállapítani, hogy a
megkülönböztető jellegű vagy protekcionista belső adóztatás e cikkben
előírt tilalma csak más tagállamok „termékeire” vonatkozik. Márpedig az
egyik vagy másik pénznemben elhelyezett takarékbetét – a fentiek alapján
– az EGK-Szerződés 61. cikke (2) bekezdésének és 67. cikkének hatálya
alá tartozik. Így nem minősül a Szerződés 95. cikke értelmében vett
terméknek.
A
harmadik kérdésre adandó válasz tehát az, hogy az olyan nemzeti
törvényi vagy rendeleti rendelkezés, amely a fent leírt adómentességet
azon takarékbetétekre korlátozza, amelyeket a nemzeti pénznemben, az
adott tagállamban székhellyel rendelkező pénzügyi intézményeknél
helyeztek el, nem összeegyeztethetetlen az EGK-Szerződés 59–66. és 95.
cikkével.

A költségekről
A
Bíróságnál észrevételt előterjesztő Belga Királyság és az Európai
Közösségek Bizottsága részéről felmerült költségek nem téríthetők meg.
Mivel ez az eljárás az alapeljárásban részt vevő felek számára a nemzeti
bíróság előtt folyamatban lévő eljárás egy szakaszát képezi, ez a
bíróság dönt a költségekről.
A fenti indokok alapján
A BÍRÓSÁG
a
Vredegerecht, Beveren kanton 1986. október 28‑i ítéletével
hozzá intézett kérdésekre válaszolva a következőképpen határozott:
1)
Az
olyan nemzeti törvényi vagy rendeleti rendelkezés, amely a
takarékbetétek egy meghatározott kategóriájából származó hozamok
tekintetében a jövedelemadó-mentesség kedvezményét azon takarékbetétekre
korlátozza, amelyek esetében betartják a jogszabályban meghatározott
maximális kamatlábat és prémiumokat, nem összeegyeztethetetlen a
tagállamoknak az EGK‑Szerződés 5. cikkéből – ugyanazon Szerződés
3. cikkének f) pontjával, valamint 85. cikkével
összefüggésben – eredő kötelezettségeivel, azzal a feltétellel, hogy a
nemzeti bíróság adott esetben megvizsgálja, hogy a kérdéses rendelkezés
nem arra korlátozódik-e, hogy elismerje mind a betétek utáni hozamot
korlátozó módszert, mind a maximális kamatlábakat, amelyeket korábban
létező megállapodások vagy magatartások határoztak meg.
2)
Az
olyan nemzeti törvényi vagy rendeleti rendelkezés, amely a fent leírt
adómentességet azon takarékbetétekre korlátozza, amelyeket a nemzeti
pénznemben, az adott tagállamban székhellyel rendelkező pénzügyi
intézményeknél helyeztek el, nem összeegyeztethetetlen az EGK‑Szerződés
59–66. és 95. cikkével.
Bosco
Moitinho de Almeida      Koopmans
Everling
Bahlmann
Galmot
Kakouris
Joliet
Schockweiler
Kihirdetve Luxembourgban, az 1988. szeptember 21‑i nyilvános ülésen.
J.‑G. Giraud

A. J. Mackenzie Stuart
hivatalvezető

elnök
*
Az eljárás nyelve: holland.