CELEX: 62009CJ0099
Telekommunikatsiooniteenused
Direktiiv 2002/22/EÜ
Artikkel 30 lõige 2
Telefoninumbrite teisaldatavus
Riigi reguleerivate asutuste pädevus
Tarbija poolt makstav tasu
Pärssiv mõju
Kulude arvessevõtmine

Eelotsusetaotlus puudutab Euroopa Parlamendi ja nõukogu 7. märtsi 2002. aasta direktiivi 2002/22/EÜ universaalteenuse ning
kasutajate õiguste kohta elektrooniliste sidevõrkude ja ‑teenuste puhul (universaalteenuse direktiiv) (EÜT L 108, lk 51; ELT
eriväljaanne 13/29, lk 367) artikli 30 lõike 2 tõlgendamist.
See taotlus esitati Polska Telefonia Cyfrowa sp. z o.o. (edaspidi „PTC”) ja Prezes Urzędu Komunikacji Elektronicznej (elektroonilise
side ameti president; edaspidi „UKE president”) vahelises vaidluses, mille ese on 1. augusti 2006. aasta otsus, millega viimane
määras PTC‑le 100 000 Poola zloti (umbes 24 350 eurot) suuruse trahvi.

Õiguslik raamistik

Liidu õigusnormid
Universaalteenuse direktiivi põhjendused 40 ja 41 sätestavad järgmist:
„(40) Numbrite teisaldatavus on põhiline toetav tegur tarbijate valiku ja konkurentsile rajatud telekommunikatsioonikeskkonna tulemusliku
konkurentsi puhul ja seega peaks kasutajatel, kes seda taotlevad, olema võimalik säilitada oma üldkasutatava telefonivõrgu
number (numbrid) olenemata sellest, milline organisatsioon neile teenust osutab. Käesolev direktiiv ei reguleeri kõnealuse
võimaluse pakkumist üldkasutatava telefonivõrgu määratletud piirkonnaga ja määratlemata piirkonnaga ühenduste vahel. Liikmesriigid
võivad siiski kohaldada sätteid numbrite teisaldamise suhtes määratletud piirkonnas teenuseid osutavate võrkude ja mobiilsidevõrkude
vahel.
(41)      Numbrite teisaldatavuse mõju suureneb märgatavalt, kui on olemas läbipaistev teave tariifide kohta nii oma numbreid teisaldada
soovivate lõppkasutajate kui ka sellistele teisaldatud numbritele helistavate lõppkasutajate jaoks. Kui võimalik, peaksid
riigi reguleerivad asutused soodustama asjakohast tariifide läbipaistvust kui osa numbrite teisaldamise rakendamisest.”
Universaalteenuse direktiivi artikkel 30 sätestab:
„1.      Liikmesriigid tagavad, et kõik üldkasutatavate telefoniteenuste, sealhulgas mobiilsideteenuste abonendid, võivad taotluse
esitamise korral säilitada oma numbri(d) olenemata sellest, milline ettevõtja teenust osutab:
a)      geograafiliste numbrite puhul kindlaksmääratud asukohas ja
b)      mittegeograafiliste numbrite puhul mis tahes kohas.
Käesoleva lõike sätteid ei kohaldata numbrite teisaldamise suhtes määratletud piirkonnas teenuseid osutavate võrkude ja mobiilsidevõrkude
vahel.
2.      Riigi reguleerivad asutused tagavad, et tasu numbrite teisaldatavuse pakkumisega seotud sidumise eest on kuludele orienteeritud
ja otse abonentidelt nõutav võimalik tasu ei mõjuta neid kõnealuste vahendite kasutamisest loobuma.
3.      Riigi reguleerivad asutused ei kehtesta numbrite teisaldatavuse jaemüügitariife viisil, et see moonutaks konkurentsi näiteks
eri‑ või ühtsete jaemüügitariifide kehtestamise kaudu.”

Siseriiklikud õigusnormid
16. juuli 2004. aasta ustawa‑Prawo telekomunikacyjne (telekommunikatsiooniseadus; 2004. aasta
Dziennik Ustaw
, nr 171, järjekorranumber 1800) artikkel 41 on põhikohtuasjas kohaldatavas redaktsioonis (edaspidi „telekommunikatsiooniseadus”)
sõnastatud järgmiselt:
„1.      Vastastikku seotud võrkude omavahelise kasutamise eest nõutav tasu, mis on seotud numbrite teisaldamisega võrkude vahel, peab
arvestama tekkinud kulusid.
2.      Vastastikku seotud võrkude omavahelise kasutamise ja telekommunikatsioonteenustele juurdepääsu eest nõutav tasu, mis on seotud
vabadusega valida teenuse osutajat, peab arvestama tekkinud kulusid.”
Telekommunikatsiooniseaduse artikkel 71 sätestab:
„1.      Abonent, kes on operaatori üldkasutatava telefonivõrguga liitumist tagava teenusepakkuja lepingupool, võib operaatori vahetamisel
nõuda eraldatud numbri teisaldamist teise operaatori olemasolevasse võrku (1) ühes numeratsioonialas – geograafiliste numbrite
puhul, (2) kogu riigi territooriumil – mittegeograafiliste numbrite puhul.
2.      Lõiget 1 ei kohaldata numbrite teisaldamise suhtes määratletud piirkonnaga üldkasutatavate telefonivõrkude ning üldkasutatavate
mobiiltelefonivõrkude vahel.
3.      Operaatori vahetamise korral võib senine teenusepakkuja nõuda abonendilt talle eraldatud numbri teisaldamise eest oma hinnakirjas
kindlaksmääratud ühekordset tasu, mille suurus ei tohi abonenti mõjutada selle õiguse kasutamisest loobuma.”
Telekommunikatsiooniseaduse artikkel 74 on sõnastatud järgmiselt:
„1.      Teenuse osutaja, kes tagab liitumise üldkasutatavasse telefonivõrku, ja võrguoperaator, kelle võrku liideti abonent – kes
on operaatori üldkasutatava telefonivõrguga liitumist tagava teenuste osutamise lepingu pool ‑, peavad tagama artiklites 69–72
osutatud abonendi õiguste teostamise, st looma asjakohased tehnilised tingimused või, nagu on viidatud artiklites 31 või 128,
sõlmima lepingu ning nende võimaluste olemasolul tagama nende rakendamise.
[…]
3.      UKE president võib lõikes 1 nimetatud teenuse osutajale ja operaatorile määrata artikli 209 lõike 1 punktides 15–17 osutatud
trahvi, kui:
1)      nad ei ole taganud abonendile võimalust teostada lõikes 1 osutatud õigusi;
2)      nad ei ole teostanud abonendi õigusi, kui nende teostamine on võimalik;
3)      nad on abonendi õiguste teostamisel rikkunud seaduse või artiklis 73 osutatud määruse sätteid.”
Nimetatud seaduse artikli 209 lõike 1 punkti 16 kohaselt:
„Sellele, kes takistab abonentidel kasutamast nende õigust numbri teisaldamisele, […] määratakse rahatrahv.”

Põhikohtuasi ja eelotsuse küsimus
Eelotsusetaotlusest nähtub, et UKE president määras PTC‑le 100 000 Poola zloti (umbes 24 350 eurot) suuruse trahvi põhjendusel,
et PTC võttis operaatori vahetamise korral ajavahemikus 28. märtsist kuni 31. maini 2006 ühekordset tasu suuruses 122 Poola
zlotti (umbes 29,70 eurot), mis kujutab endast telekommunikatsiooniseaduse artikli 71 lõike 3 rikkumist, kuna selline summa
mõjutas PTC abonente loobuma õigusest numbri teisaldatavusele.
PTC esitas UKE presidendi otsuse peale Sąd Okręgowy w Warszawie’le (Varssavi piirkonna üldkohus) kaebuse. See kohus jättis
oma 6. märtsi 2007. aasta otsusega nimetatud kaebuse rahuldamata.
PTC esitas selle kohtuotsuse peale Sąd Apelacyjny w Warszawie (Varssavi apellatsioonikohus) apellatsioonkaebuse ning nimetatud
kohus tühistas oma 5. veebruari 2008. aasta otsusega vaidlustatud kohtuotsuse, leides, et numbri teisaldatavuse eest nõutavat
ühekordset tasu ei saa arvutada ilma, et võetaks arvesse kulusid, mis operaatoril seoses selle teenuse osutamisega tekivad.
UKE president esitas selle kohtuotsuse peale kassatsioonkaebuse.
Selles kontekstis otsustas Sąd Najwyższy (ülemkohus) menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmise eelotsuse küsimuse:
„Kas [universaalteenuse] direktiivi artikli 30 lõiget 2 tuleb tõlgendada selliselt, et liikmesriigi pädev reguleeriv asutus,
kes tagab, et otse tarbijatelt nõutav võimalik tasu ei mõjuta tarbijaid numbrite teisaldamise teenuse kasutamisest loobuma,
on kohustatud võtma arvesse kulusid, mis tekivad mobiilsidevõrgu operaatoritel seoses nimetatud teenuse osutamisega?”

Eelotsuse küsimus
Oma küsimusega tahab eelotsusetaotluse esitanud kohus teada, kas universaalteenuse direktiivi artikli 30 lõiget 2 tuleb tõlgendada
selliselt, et riigi reguleeriv asutus peab võtma arvesse kulusid, mis mobiilsidevõrgu operaatoritel seoses numbri teisaldatavuse
teenuse osutamisega tekivad, kui nad hindavad, kas tarbijate poolt makstav tasu mõjutab neid selle teenuse kasutamisest loobuma.
Eelotsusetaotlusest nähtub, et põhikohtuasja aluseks on PTC väited, mille kohaselt kohustab universaalteenuse direktiivi artikli 30
lõige 2 riigi reguleerivaid asutusi nimetatud hindamise raames võtma arvesse kulusid, mis operaatoritel seoses numbri teisaldamise
teenuse osutamisega tekivad.
Kõigepealt tuleb täpsustada, et numbrite teisaldamise mõiste hõlmab teenust, mis võimaldab mobiiltelefoniside abonendil säilitada
operaatori vahetamisel sama numbri (13. juuli 2006. aasta otsus kohtuasjas C‑438/04: Mobistar, EKL 2006, lk I‑6675, punkt 23).
Selle teenuse osutamiseks on vaja, et operaatoritevahelised võrgud oleksid ühildatavad, et abonendi number teisaldataks ühelt
operaatorilt teisele ja et tehnilised operatsioonid võimaldaksid telefonikõnede marsruutimist teisaldatud numbrile (vt eespool
viidatud kohtuotsus Mobistar, punkt 24).
Vastavalt universaalteenuse direktiivi põhjendusele 40 on numbrite teisaldamise eesmärgid kaotada klientide takistused mobiilsideoperaatoreid
vabalt valida ning tagada selliselt telefoniteenuste turul konkurentsi tõhus areng (vt eespool viidatud kohtuotsus Mobistar,
punkt 25).
Nende eesmärkide saavutamiseks nägi liidu seadusandja universaalteenuse direktiivi artikli 30 lõikes 2 ette, et riigi reguleerivad
asutused tagavad, et tasu numbrite teisaldatavuse pakkumisega seotud sidumise eest on kuludele orienteeritud ja otse abonentidelt
nõutav võimalik tasu ei mõjuta neid kõnealuste vahendite kasutamisest loobuma (vt eespool viidatud kohtuotsus Mobistar, punkt 26).
Lisaks tuleb märkida, et universaalteenuse direktiivi artikli 30 lõige 2 kohustab riigi reguleerivaid asutusi tagama, et operaatorid
kehtestaksid tasu kuludest lähtudes ja et tasu ei mõjutaks tarbijat selle teenuse kasutamisest loobuma (vt eespool viidatud
kohtuotsus Mobistar, punkt 33).
Kuni on kontrollitud, et tasu on kindlaks määratud lähtuvalt kuludest, on riigi ametiasutustel nimetatud sätte alusel teatud
kaalutlusruum olukorra hindamisel ja niisuguse meetodi valikul, mis tundub neile kohaseim teisaldatavuse tõhusaks elluviimiseks
viisil, mis ei mõjuta tarbijaid loobuma selle teenuse kasutamisest (vt eespool viidatud kohtuotsus Mobistar, punkt 34).
Seoses sellega tuleneb Euroopa Kohtu praktikast, et universaalteenuse direktiivi artikli 30 lõige 2 ei keela riigi reguleerivatel
asutustel kehtestada meedet, mis määrab eelnevalt teoreetiliste kulude mudeli abil kindlaks maksimumtasu, mida doonoroperaator
võib vastuvõtjaoperaatorilt sisseseadmiskulude katmiseks nõuda, juhul kui see tasu määratakse kindlaks kulude põhjal selliselt,
et see ei mõjutaks tarbijaid loobuma teisaldamise teenuse kasutamisest (vt selle kohta eespool viidatud kohtuotsus Mobistar,
punkt 37).
Eelnevast tuleneb, et vastastikuse sidumise kulud, mis operaatoril tekivad, ning tarbija pool makstav tasu on põhimõtteliselt
omavahel seotud. Selline seos võimaldab saavutada kompromissi tarbijate ja operaatorite huvide vahel.
Oluline on meenutada et riigi reguleerivad asutused peaksid vastavalt universaalteenuse direktiivi põhjendusele 41 soodustama
asjakohast tariifide läbipaistvust kui numbrite teisaldamise rakendamise osa.
Samuti tuleb rõhutada, nagu märkis kohtujurist oma ettepaneku punktides 52, 53 ja 55, et meetod, mille riigi reguleerivad
asutused valivad selleks, et hinnata, kas nõutav tasu mõjutab teenuse kasutamisest loobuma, peab olema kooskõlas vastastikuse
sidumise tasumäärasid käsitlevate põhimõtetega, tagades nende tasumäärade objektiivsuse, täieliku tõhususe ja läbipaistvuse.
Universaalteenuse direktiivi ülesehitusest nähtub seega, et riigi reguleerivad asutused peavad objektiivset ja usaldusväärset
meetodit kasutades määrama kindlaks nii kulud, mis operaatoritel numbri teisaldamise teenuse osutamisest tekivad, kui ka tasu
taseme, millest kõrgema tasu korral loobuvad tarbijad nimetatud teenuse kasutamisest.
Selle uurimise põhjal peab riigi reguleeriv asutus keelama vajaduse korral tasu kohaldamise, mis – olles nimetatud kuludega
küll seotud, kuid võttes arvesse kõiki riigi reguleeriva asutuse käsutuses olevaid andmeid – mõjutab tarbijat teenuse kasutamisest
loobuma.
Eeltoodust tuleneb, et sellises olukorras võivad riigi reguleerivad asutused leida, et tarbijalt nõutav tasu peab olema madalam
kui see, mis objektiivset ja usaldusväärset hindamismeetodit kasutades on kindlaks määratud ainult kulude põhjal, mis operaatoritel
numbrite teisaldatavuse tagamise tõttu tekivad.
Kõigist eelnevatest kaalutlusest lähtudes tuleb esitatud küsimusele vastata, et universaalteenuse direktiivi artikli 30 lõiget 2
tuleb tõlgendada selliselt, et riigi reguleeriv asutus peab võtma arvesse kulusid, mis mobiilsidevõrgu operaatoritel seoses
numbri teisaldatavuse teenuse osutamisega tekivad, kui ta hindab, kas tarbijate poolt makstav tasu mõjutab neid nimetatud
teenuse kasutamisest loobuma. Samas säilib riigi reguleerival asutusel pädevus otsustada, et operaatorite poolt nõutava tasu
maksimaalne suurus peab olema väiksem kui viimastele tekkinud kulu, seda juhul, kui ainult kulude põhjal välja arvutatud tasu
mõjutab kasutajaid loobuma teisaldatavuse võimaluse kasutamisest.

Kohtukulud
Kuna põhikohtuasja poolte jaoks on käesolev menetlus eelotsusetaotluse esitanud kohtus poolelioleva asja üks staadium, otsustab
kohtukulude jaotuse siseriiklik kohus. Euroopa Kohtule märkuste esitamisega seotud kulusid, välja arvatud poolte kohtukulud,
ei hüvitata.
Esitatud põhjendustest lähtudes Euroopa Kohus (neljas koda) otsustab:
Euroopa Parlamendi ja nõukogu 7. märtsi 2002. aasta direktiivi 2002/22/EÜ universaalteenuse ning kasutajate õiguste kohta
elektrooniliste sidevõrkude ja teenuste puhul (universaalteenuse direktiiv) artikli 30 lõiget 2 tuleb tõlgendada selliselt,
et riigi reguleeriv asutus peab võtma arvesse kulusid, mis mobiilsidevõrgu operaatoritel seoses numbri teisaldatavuse teenuse
osutamisega tekivad, kui ta hindab, kas tarbijate poolt makstav tasu mõjutab neid nimetatud teenuse kasutamisest loobuma.
Samas säilib riigi reguleerival asutusel pädevus otsustada, et operaatorite poolt nõutava tasu maksimaalne suurus peab olema
väiksem kui viimastele tekkinud kulu, seda juhul, kui ainult kulude põhjal välja arvutatud tasu mõjutab kasutajaid loobuma
teisaldatavuse võimaluse kasutamisest.
Allkirjad
*
Kohtumenetluse keel: poola.