CELEX: 62002CJ0116
Bruxelles-konventionen
artikel 21
litispendens
artikel 17
værnetingsklausul
pligt for den ret, ved hvilken sagen senere er anlagt i henhold til en værnetingsklausul, til at udsætte sagen
urimeligt langvarige procedurer ved retterne i den stat, hvor sagen først er anlagt
uden betydning

1       Ved kendelse af 25. marts 2002, indgået til Domstolen den 2. april 2002, har Oberlandesgericht Innsbruck i medfør af protokollen
af 3. juni 1971 vedrørende Domstolens fortolkning af konventionen af 27. september 1968 om retternes kompetence og om fuldbyrdelse
af retsafgørelser i borgerlige sager, herunder handelssager (herefter »protokollen«), forelagt en række præjudicielle spørgsmål
om fortolkningen af artikel 21 i konventionen af 27. september 1968 (EFT 1978 L 304, s. 17), som ændret ved konventionen af
9. oktober 1978 om Kongeriget Danmarks, Irlands og Det Forenede Kongerige Storbritannien og Nordirlands tiltrædelse (EFT L 304,
s. 1, og – den ændrede tekst – s. 77), ved konventionen af 25. oktober 1982 om Den Hellenske Republiks tiltrædelse (EFT L 388,
s. 1), ved konventionen af 26. maj 1989 om Kongeriget Spaniens og Den Portugisiske Republiks tiltrædelse (EFT L 285, s. 1)
og ved konventionen af 29. november 1996 om Republikken Østrigs, Republikken Finlands og Kongeriget Sveriges tiltrædelse (EFT
1997 C 15, s. 1, herefter »Bruxelles-konventionen«).
2       Spørgsmålene er blevet rejst under en sag, der føres mellem et østrigsk selskab, Erich Gasser GmbH (herefter »Gasser«), og
et italiensk selskab, MISAT Srl (herefter »MISAT«), efter at forretningsforholdet mellem selskaberne er blevet afbrudt.

Relevante retsforskrifter
3       Det fremgår af Bruxelles-konventionens præambel, at konventionen har til formål at lette gensidig anerkendelse og fuldbyrdelse
af retsafgørelser i overensstemmelse med artikel 293 EF og inden for Fællesskabet at styrke retsbeskyttelsen for de der bosiddende
personer. Det fremgår ligeledes af præamblen, at det med henblik herpå er nødvendigt at fastlægge den internationale kompetence
for de kontraherende staters retter.
4       Kompetencereglerne fremgår af Bruxelles-konventionens afsnit II. Konventionens artikel 2 fastsætter den generelle regel, hvorefter
retterne i den kontraherende stat, hvor sagsøgte har bopæl, har kompetencen. Konventionens artikel 5 bestemmer imidlertid,
at sagsøgte, i sager om kontraktforhold, kan indstævnes ved retten på det sted, hvor den pågældende forpligtelse er opfyldt
eller skal opfyldes.
5       Bruxelles-konventionens artikel 16 fastsætter desuden reglerne om enekompetence. Det følger navnlig af denne artikels nr. 1,
litra a), at i sager om rettigheder over fast ejendom samt om leje eller forpagtning af fast ejendom, er retterne i den kontraherende
stat, hvor ejendommen er beliggende, kompetente uden hensyn til bopæl.
6       Konventionens artikel 17 og 18 angår aftaler om kompetence.
Artikel 17 har følgende ordlyd:
»Såfremt parterne i tilfælde, hvor mindst én af dem har bopæl på en kontraherende stats område, har vedtaget, at en ret eller
retterne i en kontraherende stat skal være kompetente til at påkende allerede opståede tvister eller fremtidige tvister i
anledning af et bestemt retsforhold, er alene denne ret eller retterne i den pågældende stat kompetente. En sådan aftale om
retternes kompetence skal være indgået enten:
a)      skriftligt eller mundtligt med skriftlig bekræftelse,
eller
b)      i en form, der er i overensstemmelse med den skik og brug, som parterne følger i deres indbyrdes forhold,
eller
c)      inden for international handel, i en form, der er i overensstemmelse med en sædvane, som parterne har eller burde have kendskab
til, og som inden for sådan handel er almindeligt kendt og regelmæssigt fulgt af parter i kontrakter af samme type inden for
den pågældende handelsbranche
[...]
Aftaler om retternes kompetence [...] er ugyldige, såfremt de strider mod bestemmelserne i artikel 12 og 15 [vedrørende forsikringsforhold
og forbrugeraftaler], eller såfremt de udelukker kompetencen for de retter, som i medfør af artikel 16 er enekompetente.
[...]«
7       Artikel 18 har følgende ordlyd:
»For så vidt retten i en kontraherende stat ikke allerede er kompetent i medfør af andre bestemmelser i denne konvention,
bliver den kompetent, når sagsøgte giver møde for den. Denne regel finder ikke anvendelse, såfremt sagsøgte kun giver møde
for at bestride rettens kompetence, eller såfremt en anden ret i medfør af artikel 16 er enekompetent.«
8       Bruxelles-konventionen har bl.a. til formål at undgå indbyrdes modstridende afgørelser. Det bestemmes således i konventionens
artikel 21 vedrørende litispendens:
»Såfremt krav, der har samme genstand og hviler på samme grundlag, fremsættes mellem de samme parter for retter i forskellige
kontraherende stater, udsætter enhver anden ret end den, ved hvilken sagen først er anlagt, på embeds vegne sin afgørelse,
indtil denne rets kompetence er fastslået.
Når det er fastslået, at den ret, ved hvilken sagen først er anlagt, er kompetent, erklærer enhver anden ret sig inkompetent
til fordel for den første.«
9       Endelig bestemmer konventionens artikel 27 for så vidt angår anerkendelse følgende:
»En retsafgørelse kan ikke anerkendes:
[...]
3)      såfremt afgørelsen er uforenelig med en afgørelse mellem de samme parter truffet i den stat, som begæringen rettes til [...]«
10     Ifølge samme konventions artikel 28, stk. 1, »[kan] [e]n retsafgørelse [...] endvidere ikke anerkendes, såfremt bestemmelserne
[...] [vedrørende forsikringssager og forbrugerkontrakter såvel som bestemmelserne i artikel 16] er tilsidesat [...]«.

Tvisten i hovedsagen og de præjudicielle spørgsmål
11     Gasser har hjemsted i Dornbirn (Østrig). Gennem flere år havde Gasser solgt børnetøj til MISAT, der har hjemsted i Rom (Italien).
12     Den 19. april 2000 anlagde MISAT sag mod Gasser ved Tribunale civile e penale di Roma (Italien) med påstand om, at det blev
fastslået, at kontrakten mellem dem var bortfaldet, og subsidiært, at kontrakten var ophævet på grund af uoverensstemmelser
mellem de to selskaber. MISAT krævede bl.a., at Tribunale fastslog, at MISAT ikke på nogen måde havde gjort sig skyldig i
manglende opfyldelse, og at Gasser blev tilpligtet at betale erstatning for skade, som MISAT havde lidt som følge af Gassers
tilsidesættelse af reglerne for korrekt adfærd, omhu og redelig forretningsskik, samt at betale godtgørelse for visse omkostninger.
13     Den 4. december 2000 anlagde Gasser sag ved Landesgericht Feldkirch (Østrig) mod MISAT med påstand om, at MISAT skulle betale
nogle ubetalte fakturaer. Til støtte for Landesgericht Feldkirchs kompetence gjorde sagsøgeren i hovedsagen gældende, at denne
ret ikke blot var retten på opfyldelsesstedet for kontrakten i Bruxelles-konventionens artikel 5, nr. 1’s forstand, men ligeledes,
at retten var udpeget som rette værneting i medfør af en værnetingsklausul, som var påtrykt alle de fakturaer, som Gasser
havde sendt til MISAT, uden at MISAT havde anfægtet dette. Ifølge Gasser viste disse omstændigheder, i overensstemmelse med
den skik og brug, som parterne havde fulgt i deres indbyrdes forhold, og de sædvaner, som følges i handelen mellem Østrig
og Italien, at parterne havde indgået en aftale om kompetence i Bruxelles-konventionens artikel 17’s forstand.
14     MISAT rejste indsigelse mod Landesgericht Feldkirchs kompetence, idet selskabet gjorde gældende, at den kompetente ret var
retten på det sted, hvor selskabet har hjemsted, hvilket er i overensstemmelse med den generelle regel i Bruxelles-konventionens
artikel 2. MISAT bestred ligeledes, at der overhovedet var indgået en værnetingsaftale, og gjorde gældende, at selskabet forud
for Gassers søgsmål ved Landesgericht Feldkirch havde anlagt sag ved Tribunale civile e penale di Roma vedrørende det samme
forretningsforhold.
15     Den 21. december 2001 besluttede Landesgericht Feldkirch ex officio at udsætte sagen i henhold til Bruxelles-konventionens
artikel 21, indtil spørgsmålet om Tribunale civile e penale di Romas kompetence var afgjort. Landesgericht Feldkirch bekræftede
sin egen kompetence som retten på opfyldelsesstedet for kontrakten, men tog ikke stilling til spørgsmålet, om der fandtes
en værnetingsaftale, idet den anførte, at selv om de fakturaer, som sagsøgeren i hovedsagen fremsendte, systematisk under
overskriften »værneting« indeholdt henvisninger til retterne i Dornbirn, fremgik det imidlertid ikke af bestillingerne, at
der skulle være udpeget noget værneting.
16     Gasser kærede denne afgørelse til Oberlandesgericht Innsbruck med påstand om, at det fastslås, at Landesgericht Feldkirch
har kompetence, og at sagens behandling ikke skal udsættes.
17     Den forelæggende ret har for det første anført, at der i denne sag er tale om en litispendenssituation, idet der er identitet
mellem parterne, og de påstande, der er gjort gældende ved den østrigske og den italienske ret, har samme genstand og hviler
på samme grundlag i Bruxelles-konventionens artikel 21’s forstand, således som fortolket af Domstolen (jf. i denne retning,
dom af 8.12.1987, sag 144/86, Gubisch Maschinenfabrik, Sml. s. 4861).
18     Efter at have konstateret, at Landesgericht Feldkirch ikke havde taget stilling til, om der var indgået en værnetingsaftale,
har den forelæggende ret rejst spørgsmålet, om den omstændighed, at én af parterne gentagne gange og uden at gøre indsigelse
har betalt fakturaer fra den anden part, selv om disse indeholder en værnetingsklausul, kan udgøre en tiltrædelse af denne
klausul i Bruxelles-konventionens artikel 17, stk. 1, litra c)’s forstand. Den forelæggende ret har anført, at en sådan handlemåde
er i overensstemmelse med en sædvane, der gælder inden for det område af den internationale handel, hvor parterne driver virksomhed,
og parterne har haft kendskab til eller burde have haft kendskab hertil. For det tilfælde, at der må antages at være indgået
en værnetingsaftale, er Landesgericht Feldkirch, efter den forelæggende rets opfattelse, enekompetent til at afgøre sagen
i henhold til konventionens artikel 17. Under disse omstændigheder opstår spørgsmålet, om pligten i henhold til samme konventions
artikel 21 til at udsætte sagen ikke desto mindre fortsat gælder.
19     Den forelæggende ret har endvidere rejst spørgsmålet om, i hvilket omfang urimeligt og generelt langvarige procedurer i den
kontraherende stat, hvor den ret, ved hvilken sagen først er anlagt, er beliggende, har nogen betydning for anvendelsen af
Bruxelles-konventionens artikel 21.
20     Det er under disse omstændigheder, at Oberlandesgericht Innsbruck har besluttet at udsætte sagen og at forelægge Domstolen
følgende præjudicielle spørgsmål:
»1)      Kan den ret, der forelægger EF-Domstolen spørgsmål til præjudiciel afgørelse, forelægge disse allerede på grundlag af en parts
(ikke forkastede) anbringender, både i tilfælde hvor disse bestrides eller hvor disse ikke (med angivelse af grundene hertil)
bliver bestridt, eller skal retten først søge at afklare disse spørgsmål gennem oplysning af de faktiske forhold ved bevisførelse
(i bekræftende fald i hvilket omfang)?
2)      Kan den ret, ved hvilken sagen senere er anlagt i Bruxelles-konventionens artikel 21, stk. 1’s forstand, efterprøve, om den
ret, ved hvilken sagen først er anlagt, har den fornødne kompetence, når den ret, ved hvilken sagen senere er anlagt, er enekompetent
i henhold til Bruxelles-konventionens artikel 17, idet der er indgået en aftale om kompetence, eller skal den ret, som således
er udpeget ved en værnetingsaftale, på trods af denne aftale følge fremgangsmåden i henhold til Bruxelles-konventionens artikel
21?
3)      Kan det forhold, at søgsmål ved retterne i en kontraherende stat er urimeligt langvarige (i vidt omfang uafhængigt af parternes
adfærd), således at en part risikerer at lide betydelig skade, føre til, at den ret, ved hvilken sagen er anlagt senere, i
konventionens artikel 21’s forstand, ikke har ret til at følge fremgangsmåden i henhold til denne bestemmelse?
4)      Kan de i den italienske lov nr. 89 af 24. marts 2001 foreskrevne retsfølger begrunde, at bestemmelserne i konventionens artikel
21 også skal anvendes, når en part på grund af en eventuel urimeligt langvarig procedure ved den italienske ret risikerer
at lide skade, og fremgangsmåden i medfør af artikel 21 (jf. spørgsmål 3) derfor ikke bør følges?
5)      Under hvilke forudsætninger kan den ret, ved hvilken sagen senere er anlagt, i givet fald undlade at anvende bestemmelserne
i konventionens artikel 21?
6)      Hvilken fremgangsmåde skal retten anvende, hvis den under de i spørgsmål 3 beskrevne omstændigheder ikke har ret til at anvende
konventionens artikel 21?
For det tilfælde, at konventionens artikel 21 skal anvendes – også under de i spørgsmål 3 beskrevne omstændigheder – er det
ikke nødvendigt at besvare spørgsmål 4, 5 og 6.«

Første spørgsmål
21     Med sit første spørgsmål ønsker den forelæggende ret i det væsentlige oplyst, om en national ret i medfør af protokollen kan
fremsætte en anmodning om fortolkning af Bruxelles-konventionen, selv om retten herved lægger anbringender til grund, som
er fremført af en af parterne i hovedsagen, men som endnu ikke er blevet efterprøvet i realiteten.
22     I denne sag henviser den forelæggende ret til den omstændighed, at andet spørgsmål hviler på den forudsætning – som endnu
ikke er blevet fastslået af retten i realiteten – at en aftale om kompetence i Bruxelles-konventionens artikel 17’s forstand
udpeger en ret i Dornbirn-området som den kompetente domstol vedrørende tvisten i hovedsagen.
23     Det bemærkes i denne forbindelse, at det under hensyn til den kompetencefordeling vedrørende den præjudicielle forelæggelsesprocedure,
der er fastsat i protokollen, alene tilkommer den nationale ret at fastlægge genstanden for de spørgsmål, som den har til
hensigt at forelægge for Domstolen. Efter fast retspraksis tilkommer det udelukkende de nationale retsinstanser, for hvilke
de konkrete tvister er indbragt, og som har ansvaret for den retsafgørelse, der skal træffes, på grundlag af omstændighederne
i den konkrete sag at bedømme, såvel om en præjudiciel afgørelse er nødvendig for, at de kan afsige dom, som relevansen af
de spørgsmål, de forelægger Domstolen (jf. dom af 27.2.1997, sag C-220/95, Van den Boogaard, Sml. I, s. 1147, præmis 16, af
20.3.1997, sag C-295/95, Farrell, Sml. I, s. 1683, præmis 11, af 16.3.1999, sag C-159/97, Castelletti, Sml. I, s. 1597, præmis
14, og af 8.5.2003, sag C-111/01, Gantner Electronic, endnu ikke trykt i Samling af Afgørelser, præmis 34 og 38).
24     Imidlertid kræver den samarbejdsånd, som anmodningen om en præjudiciel afgørelse skal gennemføres i, at den forelæggende ret
på sin side tager hensyn til, at det er Domstolens opgave at bidrage til justitsforvaltningen i medlemsstaterne, men ikke
at udøve responderende virksomhed vedrørende generelle eller hypotetiske spørgsmål. For at Domstolen kan foretage en fortolkning
af Bruxelles-konventionen, som kan benyttes af den nationale ret, er det nødvendigt, at den nationale ret har fastslået sagens
retlige og faktiske omstændigheder, som er afgørende for fortolkningsanmodningen, og det er ubetinget nødvendigt, at de nationale
retter angiver grundene til, at de finder, at en besvarelse af deres spørgsmål er nødvendig for tvistens løsning (jf. i denne
retning Gantner Electronics-dommen, præmis 35, 37 og 38).
25     Det fremgår imidlertid af de oplysninger om de faktiske omstændigheder, som den forelæggende ret har givet, at forudsætningen
om, at der er indgået en værnetingsaftale, ikke er rent hypotetisk.
26     Det bemærkes endvidere, således som det er anført af såvel Kommissionen som af generaladvokaten i punkt 38-41 i forslaget
til afgørelse, at den forelæggende ret – før den i hovedsagen tager stilling til, om der er indgået en aftale om kompetence
i Bruxelles-konventionens artikel 17’s forstand, og om der findes en international handelssædvane herom, hvilket kan nødvendiggøre
vanskelige og omkostningskrævende undersøgelser – har fundet, at det var nødvendigt at forelægge Domstolen det andet præjudicielle
spørgsmål om, hvorvidt eksistensen af en værnetingsaftale gør det muligt at undlade at anvende Bruxelles-konventionens artikel
21. Såfremt dette spørgsmål besvares bekræftende, skal den forelæggende ret træffe afgørelse om, hvorvidt der er indgået en
sådan værnetingsaftale, og, hvis dette er tilfældet, om den forelæggende ret skal anse sig for at være enekompetent til at
afgøre tvisten i hovedsagen. Omvendt, i tilfælde af at spørgsmålet besvares benægtende, skal bestemmelserne i Bruxelles-konventionens
artikel 21 finde anvendelse, således at bedømmelsen af spørgsmålet, om der er indgået en værnetingsaftale, ikke længere har
nogen interesse for den forelæggende ret.
27     Følgelig skal det første spørgsmål besvares således, at en national ret i medfør af protokollen kan forelægge Domstolen en
anmodning om fortolkning af Bruxelles-konventionen, selv om den herved lægger anbringender til grund, som er fremført af en
af parterne i hovedsagen, men som retten endnu ikke har efterprøvet i realiteten, når retten i lyset af sagens særlige omstændigheder
finder, at en præjudiciel afgørelse er nødvendig for at kunne træffe afgørelse, og de præjudicielle spørgsmål, som den forelægger
for Domstolen, er relevante. Det påhviler imidlertid den forelæggende ret at forsyne Domstolen med de faktiske og retlige
oplysninger, der gør det muligt for denne at give en fortolkning af konventionen, der kan benyttes af den forelæggende ret,
og at angive grundene til, at den finder, at en besvarelse af dens spørgsmål er nødvendig for tvistens løsning.

Andet spørgsmål
28     Med sit andet spørgsmål ønsker den forelæggende ret nærmere bestemt oplyst, om Bruxelles-konventionens artikel 21 skal fortolkes
således, at den ret, ved hvilken sagen senere er anlagt, og som er enekompetent i henhold til en værnetingsaftale, kan fravige
artikel 21 og afgøre tvisten, uden at den ret, ved hvilken sagen først er anlagt, har erklæret sig inkompetent.

Indlæg for Domstolen
29     Ifølge Gasser og Det Forenede Kongerige Storbritannien og Nordirlands regering skal dette spørgsmål besvares bekræftende.
Til støtte for deres fortolkning har de henvist til dom af 27. juni 1991 i sagen Overseas Union Insurance m.fl. (sag C-351/89,
Sml. I, s. 3317), hvori det blev fastslået, at »[b]ortset fra det tilfælde, hvor den ret, ved hvilken sagen sidst er anlagt,
er enekompetent i henhold til konventionen, særlig i henhold til artikel 16«, skal Bruxelles-konventionens artikel 21 fortolkes
således, at såfremt kompetencen for den ret, ved hvilken sagen først er anlagt, bestrides, kan den ret, ved hvilken der sidst
er anlagt sag, hvis den ikke erklærer sig inkompetent, kun udsætte afgørelsen og kan ikke selv efterprøve kompetencen for
den ret, ved hvilken sagen først er anlagt. Ifølge Gasser og Det Forenede Kongeriges regering er der ingen grund til at behandle
konventionens artikel 16 og 17 forskelligt i relation til reglerne om litispendens.
30     Det Forenede Kongeriges regering har understreget, at selv om artikel 17 befinder sig på et lavere trin end artikel 16 i den
hierarkiske ordning for kompetencegrundlagene, som Bruxelles-konventionen opstiller, indtager artikel 17 ikke desto mindre
en hierarkisk overordnet plads i forhold til andre kompetenceregler som eksempelvis artikel 2 og bestemmelserne om specielle
kompetenceregler i samme konventions artikel 5 og 6. De nationale retter er således forpligtet til ex officio at tage stilling
til, om artikel 17 finder anvendelse, og pålægger dem i givet fald at erklære sig inkompetent.
31     Det Forenede Kongeriges regering har tilføjet, at det er nødvendigt at efterprøve forholdet mellem Bruxelles-konventionens
artikel 17 og 21 under hensyn til de behov, der gør sig gældende i den internationale handel. Den handelspraksis, hvorefter
der nås til enighed om, hvilke retter der skal have kompetence i tilfælde af retssager, bør støttes og opmuntres. Sådanne
klausuler bidrager nemlig til retssikkerheden i handelsforhold, idet de gør det muligt for parterne i tilfælde af, at der
opstår en tvist, uden vanskelighed at afgøre, hvilken ret der har kompetence til at løse den.
32     Det Forenede Kongeriges regering har anført, at Domstolen ganske vist som begrundelse for den generelle regel i Bruxelles-konventionens
artikel 21 i præmis 23 i Overseas Union Insurance-dommen udtalte, at den ret, ved hvilken sagen sidst er anlagt, ikke i noget
tilfælde bedre er i stand til at afgøre, om den ret, ved hvilken sagen først er anlagt, er kompetent, end sidstnævnte ret.
Dette ræsonnement er imidlertid ikke relevant i tilfælde, hvor den ret, ved hvilken sagen senere er anlagt, er enekompetent
i medfør af Bruxelles-konventionens artikel 17. Under sådanne omstændigheder er den ret, der er udpeget i en værnetingsklausul,
generelt bedre i stand til at tage stilling til virkningerne af denne klausul, idet det er nødvendigt hertil at anvende national
ret i den medlemsstat, på hvis område den således udpegede ret er beliggende.
33     Endelig har Det Forenede Kongeriges regering medgivet, at den fortolkning, som den har gjort gældende, kan skabe risiko for
uforenelige retsafgørelser. For at hindre denne risiko i at opstå, har regeringen foreslået Domstolen at fastslå, at den ret,
ved hvilken sagen først er anlagt, og hvis kompetence bestrides under henvisning til en værnetingsaftale, skal udsætte sagen,
indtil den ret, der er udpeget i klausulen, og ved hvilken sagen er anlagt senere, har truffet afgørelse om sin kompetence.
34     MISAT, den italienske regering og Kommissionen har derimod gjort gældende, at Bruxelles-konventionens artikel 21 finder anvendelse,
og at den ret, ved hvilken sagen senere er anlagt, således har pligt til at udsætte sagen.
35     Såvel Kommissionen som den italienske regering har gjort gældende, at en fravigelse til fordel for kompetencen for den ret,
ved hvilken sagen senere er anlagt, fordi denne ret er enekompetent i henhold til Bruxelles-konventionens artikel 16, ikke
kan udvides til også at omfatte en ret, der er udpeget i medfør af en værnetingsaftale.
36     Kommissionen har begrundet fragivelsen fra reglen i artikel 21 i tilfælde, hvor artikel 16 finder anvendelse, med henvisning
til Bruxelles-konventionens artikel 28, stk. 1, hvorefter retsafgørelser, som er truffet i den stat, hvor den ret, ved hvilken
sagen først er anlagt, er beliggende, i strid med den enekompetence, som i medfør af konventionens artikel 16 er tillagt den
ret, ved hvilken sagen senere er anlagt, ikke kan anerkendes i nogen af de kontraherende stater. Det ville således være ulogisk
i medfør af samme konventions artikel 21 at forpligte den ret, ved hvilken sagen senere er anlagt, og som er enekompetent,
til at udsætte sagen og at erklære sig inkompetent til fordel for en ret, der ikke har kompetence. En sådan situation ville
føre til, at parterne ville opnå en afgørelse, som var truffet af en inkompetent ret, og som alene ville have virkning i den
kontraherende stat, hvor den er afsagt. I dette tilfælde ville formålet med Bruxelles-konventionen, som er at forbedre retsbeskyttelsen
og med henblik herpå at sikre grænseoverskridende anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser på det borgerlige område,
ikke blive opnået.
37     Disse betragtninger gør sig imidlertid ikke gældende i det tilfælde, hvor kompetencen for den ret, ved hvilken sagen senere
er anlagt, følger af Bruxelles-konventionens artikel 17. Konventionens artikel 28 nævner nemlig ikke tilsidesættelser af bestemmelserne
i artikel 17, som findes i konventionens afdeling 6 i afsnit II. En afgørelse, der træffes i strid med den enekompetence,
som den ret, ved hvilken sagen senere er anlagt, er tillagt i henhold til en værnetingsaftale, skal anerkendes og fuldbyrdes
i alle de kontraherende stater.
38     Kommissionen har ligeledes understreget, at Bruxelles-konventionens artikel 21 ikke blot har til formål at hindre, at der
træffes uforenelige afgørelser, som i medfør af konventionens artikel 27, stk. 3, ikke anerkendes, men ligeledes at varetage
procesøkonomiske hensyn, idet den ret, ved hvilken sagen senere er anlagt, først skal udsætte sagen og derefter skal erklære
sig inkompetent, når det er fastslået, at den ret, ved hvilken sagen først er anlagt, er kompetent. Denne klare regel skaber
retssikkerhed.
39     Under henvisning til præmis 23 i Overseas Union Insurance-dommen har Kommissionen anført, at den ret, ved hvilken sagen sidst
er anlagt, ikke i noget tilfælde bedre er i stand til at afgøre, om den ret, ved hvilken sagen først er anlagt, er kompetent,
end sidstnævnte ret. I den foreliggende sag er den italienske ret lige så vel som den østrigske ret i stand til at tage stilling
til, om den er kompetent i medfør af Bruxelles-konventionens artikel 17, fordi parterne i henhold til en sædvane, der gælder
i handelen mellem Østrig og Italien, har udpeget en ret i det område, hvor sagsøger i hovedsagen har hjemsted, som enekompetent.
40     Endelig har Kommissionen og den italienske regering gjort gældende, at den kompetence, der følger af Bruxelles-konventionens
artikel 17, adskiller sig fra den, der følger af konventionens artikel 16, idet parterne inden for sidstnævnte artikels anvendelsesområde
ikke kan indgå modstridende værnetingsaftaler (artikel 17, stk. 3). Desuden har parterne mulighed for på ethvert tidspunkt
at ophæve eller ændre en værnetingsaftale som omhandlet i artikel 17. Dette vil eksempelvis være tilfældet, i henhold til
konventionens artikel 18, når en part anlægger sag i en anden medlemsstat end den, hvori der er udpeget værneting, og den
anden part giver møde uden at bestride kompetencen for den ret, ved hvilken sagen er anlagt (jf. i denne retning dom af 24.6.1981,
sag 150/80, Elefanten Schuh, Sml. s. 1671, præmis 10 og 11).

Domstolens besvarelse
41     Det bemærkes indledningsvis, at Bruxelles-konventionens artikel 21, sammen med artikel 22 om indbyrdes sammenhængende krav,
findes i konventionens afsnit II, afdeling 8, som af hensyn til retsplejen inden for Fællesskabet har til formål at undgå,
at der verserer parallelle sager for retterne i forskellige kontraherende stater, og at der eventuelt træffes uforenelige
afgørelser. Denne bestemmelse har således til formål så vidt muligt og straks fra starten at forhindre en situation som den,
der er omhandlet i konventionens artikel 27, nr. 3, nemlig at en afgørelse ikke kan anerkendes, fordi den er uforenelig med
en afgørelse mellem de samme parter truffet i den stat, som begæringen rettes til (jf. Gubisch Maschinenfabrik-dommen, præmis
8). Det følger heraf, at artikel 21 for at opfylde disse målsætninger skal fortolkes vidt, således at den principielt omfatter
alle tilfælde af litispendens for retterne i de kontraherende stater uden hensyn til parternes bopæl (jf. Overseas Union Insurance-dommen,
præmis 16).
42     Det følger af artikel 21’s klare ordlyd, at den ret, ved hvilken sagen senere er anlagt, i tilfælde af litispendens på embeds
vegne skal udsætte sin afgørelse, indtil kompetencen for den ret, ved hvilken sagen først er anlagt, er fastslået, og, når
dette er fastslået, erklære sig inkompetent til fordel for sidstnævnte ret.
43     I denne forbindelse sondrer artikel 21, således som Domstolen også har fastslået det i præmis 13 i Overseas Union Insurance-dommen,
ikke mellem Bruxelles-konventionens forskellige kompetenceregler.
44     Det er korrekt, at Domstolen i præmis 26 i Overseas Union Insurance-dommen – inden den fastslog, at konventionens artikel
21 skal fortolkes således, at såfremt kompetencen for den ret, ved hvilken sagen først er anlagt, bestrides, kan den ret,
ved hvilken der sidst er anlagt sag, hvis den ikke erklærer sig inkompetent, kun udsætte afgørelsen og kan ikke selv efterprøve
kompetencen for den ret, ved hvilken sagen først er anlagt – tog forbehold for muligheden for, at den ret, ved hvilken sagen
sidst er anlagt, er enekompetent i henhold til konventionen, særligt i henhold til artikel 16.
45     Det fremgår imidlertid af samme doms præmis 20, at da det ikke fremgik af oplysningerne vedrørende hovedsagen, at den ret,
ved hvilken sagen var anlagt senere, hævdedes at have nogen form for enekompetence, undlod Domstolen at foregribe en fortolkning
af konventionens artikel 21 vedrørende den situation, som Domstolen særligt tog forbehold for.
46     I den foreliggende sag er det gjort gældende, at den ret, ved hvilken sagen senere er anlagt, har kompetence i medfør af konventionens
artikel 17.
47     Imidlertid kan denne omstændighed ikke bevirke, at den processuelle regel, som er indeholdt i konventionens artikel 21, og
som klart og udelukkende tager udgangspunkt i den rækkefølge, hvori sagerne er anlagt ved de pågældende retter, ikke finder
anvendelse.
48     Desuden bemærkes det, at den ret, ved hvilken sagen senere er anlagt, ikke i noget tilfælde bedre er i stand til at afgøre,
om den ret, ved hvilken sagen først er anlagt, er kompetent, end sidstnævnte ret. Spørgsmålet om kompetencen afgøres nemlig
direkte i medfør af Bruxelles-konventionens bestemmelser, som er fælles for begge retter, og som de begge kan fortolke og
anvende med samme autoritet (jf. i denne retning Overseas Union Insurance-dommen, præmis 23).
49     Når der således eksisterer en aftale om kompetence i Bruxelles-konventionens artikel 17’s forstand, har parterne, således
som Kommissionen har anført, ikke blot mulighed for til enhver tid at undlade at påberåbe sig den, og navnlig har sagsøgte
mulighed for, i overensstemmelse med konventionens artikel 18, at give møde ved den ret, ved hvilken sagen først er anlagt,
uden at fremsætte en formalitetsindsigelse om, at retten savner kompetence på grund af værnetingsaftalen, men desuden og uanset
disse muligheder påhviler det den ret, ved hvilken sagen først er anlagt, at efterprøve, om der er indgået en værnetingsaftale,
og at erklære sig inkompetent, hvis det fastslås i overensstemmelse med artikel 17, at parterne faktisk har aftalt at udpege
den ret, ved hvilken sagen senere er anlagt, som enekompetent.
50     Trods henvisningen til internationale handelssædvaner i Bruxelles-konventionens artikel 17, er det fortsat et af formålene
med bestemmelsen at sikre, at der reelt er opnået enighed mellem de berørte parter, hvilket er begrundet i hensynet til at
beskytte den svageste part i kontraktforholdet ved, at det undgås, at det forhold, at værnetingsklausuler er indføjet af kun
én af parterne i en kontrakt, ikke går upåagtet hen (jf. dom af 20.12.1997, sag C-106/95, MSG, Sml. I, s. 911, præmis 17,
og Castelletti-dommen, præmis 19).
51     Under disse omstændigheder, og under hensyn til de indsigelser, der kan opstå for så vidt angår selve eksistensen af en viljesoverensstemmelse
mellem parterne, som er kommet til udtryk i overensstemmelse med de strenge formkrav, som Bruxelles-konventionens artikel
17 opstiller, er det i overensstemmelse med det retssikkerhedsprincip, som konventionen har til formål at sikre, at det i
tilfælde af litispendens klart og præcist afgøres, hvilken af de to nationale retter der skal fastslå, om vedkommende ret
er kompetent i medfør af konventionens bestemmelser. Det følger klart af konventionens artikel 21’s ordlyd, at det tilkommer
den ret, ved hvilken sagen først er anlagt, at tage stilling til sin kompetence, i det foreliggende tilfælde i forhold til
en værnetingsaftale, der gøres gældende for den, hvorved bemærkes, at begrebet aftale om kompetence må anses for et selvstændigt
begreb, der skal vurderes alene i lyset af betingelserne i artikel 17 (jf. i denne retning dom af 10.3.1992, sag C-214/89,
Powell Duffryn, Sml. I, s. 1745, præmis 14).
52     I øvrigt støttes den fortolkning af Bruxelles-konventionens artikel 21, som følger af disse bemærkninger, af konventionens
artikel 19, som bestemmer, at pligten for en ret til på embeds vegne at erklære sig inkompetent alene gælder for den ret,
»for hvilken der som det væsentligste indbringes en retstvist, der i medfør af artikel 16 henhører under en i en anden kontraherende
stat beliggende rets enekompetence«. Bruxelles-konventionens artikel 17 nævnes ikke i artikel 19.
53     Endelig bemærkes, at problemer som dem, Det Forenede Kongeriges regering har peget på, og som følger af de forhalinger, som
parterne selv er skyld i, idet de ud fra ønsket om at forsinke afgørelsen af en tvist vedrørende realiteten anlægger en sag
ved en ret, som de ved ikke har kompetence til at træffe afgørelse, fordi der er indgået en værnetingsaftale, ikke kan ændre
den fortolkning af en af bestemmelserne i Bruxelles-konventionen, som følger af konventionens ordlyd og formål.
54     Herefter skal andet spørgsmål besvares med, at Bruxelles-konventionens artikel 21 skal fortolkes således, at den ret, ved
hvilken sagen senere er anlagt, selv om denne rets kompetence hævdes at følge af en værnetingsaftale, skal udsætte sagen,
indtil den ret, ved hvilken sagen først er anlagt, har erklæret sig inkompetent.

Tredje spørgsmål
55     Med sit tredje spørgsmål ønsker den forelæggende ret nærmere bestemt oplyst, om Bruxelles-konventionens artikel 21 skal fortolkes
således, at bestemmelsen kan fraviges, når procedurerne ved retterne i den kontraherende stat, hvor den ret, ved hvilken sagen
først er anlagt, er beliggende, generelt er urimeligt langvarige.

Antagelsen af spørgsmålet til besvarelse
56     Kommissionen har rejst tvivl om, hvorvidt dette spørgsmål, og derfor også de følgende spørgsmål, der har en sammenhæng med
det, kan antages til besvarelse af Domstolen, fordi den forelæggende ret ikke har givet oplysninger om konkrete forhold, der
gør det muligt at konkludere, at Tribunale civile e penale di Roma har tilsidesat sin forpligtelse til at træffe afgørelse
inden en rimelig frist, og således har tilsidesat artikel 6 i den europæiske konvention til beskyttelse af menneskerettigheder
og grundlæggende frihedsrettigheder, der blev undertegnet i Rom den 4. november 1950 (herefter »EMRK«).
57     Denne indsigelse må forkastes. Således som generaladvokaten har bemærket i punkt 87 i forslaget til afgørelse, er det netop
i lyset af den omstændighed, at den gennemsnitlige varighed af procedurerne ved retterne i den medlemsstat, hvor den ret,
ved hvilken sagen først er anlagt, er beliggende, er urimelig lang, at den forelæggende ret har stillet spørgsmålet, om den
ret, ved hvilken sagen senere er anlagt, med rette kan undlade at anvende Bruxelles-konventionens artikel 21. For at besvare
dette spørgsmål, som den forelæggende ret har fundet relevant for afgørelse af tvisten i hovedsagen, er det ikke nødvendigt,
at den fremlægger oplysninger om forløbet af proceduren ved Tribunale civile e penale di Roma.
58     Tredje spørgsmål skal således besvares.

Besvarelse af tredje spørgsmål
Indlæg for Domstolen
59     Gasser har gjort gældende, at Bruxelles-konventionens artikel 21 under alle omstændigheder skal fortolkes således, at den
udelukker urimeligt langvarige procedurer (dvs. hvis varighed overstiger tre år), som er i strid med EMRK’s artikel 6, og
udelukker, at der opstår begrænsninger i retten til fri bevægelighed som omhandlet i artikel 28 EF, 39 EF, 48 EF og 49 EF.
Det tilkommer Den Europæiske Unions tjenestegrene eller de nationale retter at udpege de stater, hvori procedurerne ved retterne
notorisk er urimeligt langvarige.
60     Hvis der således ikke er truffet nogen afgørelse om kompetencen senest seks måneder efter anlæggelsen af sagen ved den ret,
ved hvilken sagen først er anlagt, eller der ikke er truffet endelig afgørelse om kompetencen i løbet af det år, der følger
sagens anlæg, bør Bruxelles-konventionens artikel 21 ikke finde anvendelse. Under alle omstændigheder bør retterne i den stat,
ved hvilken sagen senere er anlagt, have ret til selv at træffe afgørelse vedrørende såvel kompetencespørgsmålet som, efter
en vis periode, sagens realitet.
61     Det Forenede Kongeriges regering har ligeledes anført, at Bruxelles-konventionens artikel 21 bør fortolkes i overensstemmelse
med EMRK’s artikel 6. Regeringen har i den forbindelse gjort gældende, at en potentiel debitor i en handelssag ofte indleder
en retssag ved en ret efter eget valg med påstand om at blive fritaget for enhver forpligtelse, fordi sagsøgeren ved, at en
sådan procedure vil være særligt langvarig, og idet han har til hensigt at forsinke en for ham bebyrdende retsafgørelse i
adskillige år.
62     Den automatiske anvendelse af artikel 21 i en sådan situation giver en potentiel debitor en væsentlig og urimelig fordel,
som gør det muligt for ham at kontrollere proceduren eller endog få kreditor til at opgive at gøre sine rettigheder gældende
ved en domstol.
63     Under disse omstændigheder har Det Forenede Kongeriges regering foreslået Domstolen at anerkende en undtagelse til artikel
21, som vil gøre det muligt for den ret, ved hvilken sagen senere er anlagt, at bedømme, om den ret, ved hvilken sagen først
er anlagt, har kompetence, når:
1)      sagsøgeren i ond tro har anlagt sag ved en inkompetent ret med det formål at blokere proceduren ved retterne i en anden kontraherende
stat, som er kompetente i henhold til Bruxelles-konventionen, og når
2)      den ret, ved hvilken sagen først er anlagt, ikke har truffet afgørelse om sin kompetence inden for en rimelig frist.
64     Det Forenede Kongeriges regering har tilføjet, at disse betingelser skal vurderes af de nationale retter under hensyn til
alle relevante omstændigheder.
65     MISAT, den italienske regering og Kommissionen har derimod gjort gældende, at Bruxelles-konventionens artikel 21 fuldt ud
bør finde anvendelse uanset urimeligt langvarige retlige procedurer i en af de pågældende stater.
66     Ifølge MISAT ville en bekræftende besvarelse af tredje spørgsmål skabe retsusikkerhed og forøge den økonomiske byrde for parterne
i sagen, som ville skulle føre sag i to forskellige stater og være tvunget til at give møde ved begge de retter, hvor sagerne
er anlagt, uden at kunne forudse, hvilken ret der træffer afgørelse først. Det allerede store antal tvister vedrørende kompetencespørgsmål
ville blive unødvendigt forøget, hvilket vil føre til en paralysering af det retlige system.
67     Kommissionen har anført, at Bruxelles-konventionen hviler på en forudsætning om gensidig tillid, såvel som om lighed mellem
retterne i de kontraherende stater, og skaber en bindende kompetenceordning, som alle de retter, der er omfattet af konventionens
anvendelsesområde, skal respektere. Dette gør det muligt at forpligte de kontraherende stater til gensidigt at anerkende og
fuldbyrde retsafgørelser på en enkel måde. Den bindende kompetenceordning skaber samtidig retssikkerhed, fordi parterne og
retterne i kraft af Bruxelles-konventionens regler forskriftsmæssigt og enkelt kan få klarhed over spørgsmålet om den internationale
kompetence. Inden for rammerne af denne ordning har konventionens afdeling 8 i afsnit II til formål at hindre kompetencekonflikter
og modstridende afgørelser.
68     Det ville være uforeneligt med tankegangen bag og formålene med Bruxelles-konventionen, hvis de nationale retter udelukkende
skulle have pligt til at iagttage reglerne vedrørende litispendens, hvis de finder, at den ret, ved hvilken sagen først er
anlagt, træffer afgørelse inden for en rimelig frist. Konventionen tillader nemlig på intet sted, at retterne under påskud
af forsinkelser i proceduren i andre kontraherende stater kan undlade at anvende konventionens bestemmelser.
69     Det tidspunkt, hvorfra varigheden af en procedure bliver urimeligt lang, til det punkt, hvor det kan skade en parts interesser
alvorligt, kan nemlig alene fastsættes på grundlag af en bedømmelse, der tager alle omstændigheder ved den konkrete sag i
betragtning. Dette spørgsmål kan ikke afgøres inden for rammerne af Bruxelles-konventionen. Det tilkommer Den Europæiske Menneskerettighedsdomstol
at tage stilling hertil, og de nationale retter kan ikke sætte sig i Menneskerettighedsdomstolens sted under henvisning til
Bruxelles-konventions artikel 21.
Domstolens besvarelse
70     Således som anført af såvel Kommissionen som generaladvokaten i punkt 88 og 89 i forslaget til afgørelse, er en fortolkning
af Bruxelles-konventionens artikel 21, hvorefter denne bestemmelse ikke skal finde anvendelse i tilfælde, hvor den ret, ved
hvilken sagen først er anlagt, er beliggende i en medlemsstat, hvor procedurerne ved retterne i forbindelse med sagernes behandling
generelt set er urimeligt langvarige, helt åbenbart i modstrid med såvel ordlyden som opbygningen af og formålet med konventionen.
71     For det første indeholder konventionen ingen bestemmelse om, at dens bestemmelser og navnlig artikel 21 ophører med at finde
anvendelse på grund af varigheden af procedurerne ved retterne i den pågældende kontraherende stat.
72     For det andet skal det bemærkes, at Bruxelles-konventionen nødvendigvis hviler på den tillid, som de kontraherende stater
gensidigt tillægger deres retssystemer og retsinstitutioner. Det er denne gensidige tillid, der har gjort det muligt at indføre
en bindende kompetenceordning, som alle de retter, der er omfattet af konventionens anvendelsesområde, har pligt til at respektere,
og samme staters modsvarende afståelse fra at anvende nationale regler om anerkendelse og fuldbyrdelse af fremmede retsafgørelser,
til fordel for en forenklet ordning for anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser. Det ligger ligeledes fast, at konventionen
således har til formål at skabe retssikkerhed, idet den gør det muligt for borgerne med den fornødne sikkerhed at forudse,
hvilken ret der har kompetence.
73     Herefter skal det tredje præjudicielle spørgsmål besvares med, at Bruxelles-konventionens artikel 21 skal fortolkes således,
at bestemmelsen ikke kan fraviges, når procedurerne ved retterne i den kontraherende stat, hvor den ret, ved hvilken sagen
først er anlagt, er beliggende, generelt er urimeligt langvarige.

Fjerde til sjette spørgsmål
74     På baggrund af besvarelsen af det tredje spørgsmål er det ufornødent at besvare fjerde, femte og sjette spørgsmål, som alene
er stillet af den forelæggende ret for det tilfælde, at tredje spørgsmål besvares bekræftende.

Sagens omkostninger
75     De udgifter, der er afholdt af den italienske regering, af Det Forenede Kongeriges regering og af Kommissionen, som har afgivet
indlæg for Domstolen, kan ikke erstattes. Da sagens behandling i forhold til hovedsagens parter udgør et led i den sag, der
verserer for den nationale ret, tilkommer det denne at træffe afgørelse om sagens omkostninger.
På grundlag af disse præmisser kender
DOMSTOLEN (plenum)
vedrørende de spørgsmål, der er forelagt af Oberlandesgericht Innsbruck ved kendelse af 25. marts 2002, for ret:
1)
En national ret kan i medfør af protokollen af 3. juni 1971 vedrørende Domstolens fortolkning af konventionen af 27. september
1968 om retternes kompetence og om fuldbyrdelse af retsafgørelser i borgerlige sager, herunder handelssager, som ændret ved
konventionen af 9. oktober 1978 om Kongeriget Danmarks, Irlands og Det Forenede Kongerige Storbritannien og Nordirlands tiltrædelse,
ved konventionen af 25. oktober 1982 om Den Hellenske Republiks tiltrædelse, ved konventionen af 26. maj 1989 om Kongeriget
Spaniens og Den Portugisiske Republiks tiltrædelse og ved konventionen af 29. november 1996 om Republikken Østrigs, Republikken
Finlands og Kongeriget Sveriges tiltrædelse, forelægge Domstolen en anmodning om fortolkning af konventionen, selv om den
herved lægger anbringender til grund, som er fremført af en af parterne i hovedsagen, men som retten endnu ikke har efterprøvet
i realiteten, når retten i lyset af sagens særlige omstændigheder finder, at en præjudiciel afgørelse er nødvendig for at
kunne træffe afgørelse, og de præjudicielle spørgsmål, som den forelægger for Domstolen, er relevante. Det påhviler imidlertid
den forelæggende ret at forsyne Domstolen med de faktiske og retlige oplysninger, der gør det muligt for denne at give en
fortolkning af konventionen, der kan benyttes af den forelæggende ret, og at angive grundene til, at den finder, at en besvarelse
af dens spørgsmål er nødvendig for tvistens løsning.
2)
Artikel 21 i konventionen af 27. september 1968 skal fortolkes således, at den ret, ved hvilken sagen senere er anlagt, selv
om denne rets kompetence hævdes at følge af en værnetingsklausul, skal udsætte sagen, indtil den ret, ved hvilken sagen først
er anlagt, har erklæret sig inkompetent.
3)
Artikel 21 i konventionen af 27. september 1968 skal fortolkes således, at bestemmelsen ikke kan fraviges, når procedurerne
ved retterne i den kontraherende stat, hvor den ret, ved hvilken sagen først er anlagt, er beliggende, generelt er urimeligt
langvarige.
Skouris
Jann
Timmermans
Gulmann
Cunha Rodrigues
Rosas
Edward
La Pergola
Puissochet
Schintgen

Macken
Colneric

von Bahr
Afsagt i offentligt retsmøde i Luxembourg den 9. december 2003.
R. Grass

V. Skouris
Justitssekretær

Præsident
*
Processprog: tysk.