CELEX: 62007CJ0415
Statligt sysselsättningsstöd
Riktlinjer för sysselsättningsstöd
Riktlinjer för statligt stöd för regionala ändamål
Förordning (EG) nr 2204/2002
Begreppet skapande av arbetstillfällen
Beräkning av ökningen av antalet arbetstillfällen

Begäran om förhandsavgörande avser tolkningen av riktlinjerna för sysselsättningsstöd (
EGT C 334, 1995, s. 4
), riktlinjerna för statligt stöd för regionala ändamål (
EGT C 74, 1998, s. 9
) och kommissionens förordning (EG) nr 2204/2002 av den 12 december 2002 om tillämpningen av artiklarna 87 och 88 i EG-fördraget på statligt sysselsättningsstöd (
EGT L 337, s. 3
).
Begäran har framställts i ett förfarande som anhängiggjorts av Lodato Gennaro & C. SpA (nedan kallat Lodato) avseende ett beslut rörande socialavgifter utfärdat av Istituto Nazionale della Previdenza Sociale (INPS) (Nationella institutet för social trygghet) till följd av en rapport som institutet upprättat.
Tillämpliga bestämmelser
Gemenskapsrätten
I punkt 17 i riktlinjerna för sysselsättningsstöd stadgas följande:
”… Det bör nämnas att med skapande av arbetstillfällen avses skapade nettoarbetstillfällen, dvs. arbetstillfällen utöver de faktiska (i genomsnitt under en viss period) vid det berörda företaget. Att endast byta ut en arbetstagare utan att antalet anställda ökar och alltså utan att det skapas nya arbetstillfällen innebär inget verkligt skapande av arbetstillfällen.”
Enligt punkt 21 tredje strecksatsen i samma riktlinjer ska Europeiska gemenskapernas kommission vid bedömningen av sysselsättningsstöd ägna uppmärksamhet bland annat åt bestämmelserna i anställningskontrakten, såsom skyldigheten att bibehålla det nyskapade arbetstillfället under en minimitid efter att det tillkommit.
I gemenskapens riktlinjer för statligt stöd till små och medelstora företag (
EGT C 213, 1996, s. 4
) anges det i fotnot 8 i punkt 3.2 att ”[a]ntalet anställda motsvarar antalet arbetskraftsenheter per år, dvs. antalet löntagare som är anställda på heltid under ett år, medan deltidsarbete eller säsongsarbete utgör delar av arbetskraftsenheter”.
I punkt 4.12 i riktlinjerna för statligt stöd för regionala ändamål föreskrivs följande:
”Med skapande av sysselsättning förstås en nettoökning av antalet arbetstillfällen … vid en anläggning i förhållande till genomsnittet under en referensperiod. Från det antal arbetstillfällen som har skapats under den aktuella perioden skall alltså de arbetstillfällen som eventuellt har försvunnit under samma period dras av...”
I fotnot 33 i sistnämnda riktlinjer preciseras det att ”[a]ntalet arbetstillfällen motsvarar antalet årsverken[*], dvs. antalet avlönade heltidsanställda under ett år. Deltidsarbete och säsong[s]arbete är bråkdelar av ett årsverke[*].” [* I överensstämmelse med terminologin i bland annat gemenskapens riktlinjer för statligt stöd till små och medelstora företag används vid hänvisning till denna bestämmelse nedan begreppet arbetskraftsenheter per år. Övers. anm.]
Punkt 4.14 i samma riktlinjer har följande lydelse: ”Sysselsättningsstöden skall genom sättet för utbetalning eller genom de villkor som är förenade med dem göras beroende av att de skapade arbetstillfällena behålls under minst fem år.”
I artikel 4.6 punkterna b och c i kommissionens förordning (EG) nr 70/2001 av den 12 januari 2001 om tillämpningen av artiklarna 87 och 88 i EG-fördraget på statligt stöd till små och medelstora företag (
EGT L 10, s. 33
), föreskrivs det att ”[i]nvesteringsprojektet måste leda till en nettoökning av antalet sysselsatta i den berörda anläggningen i förhållande till det genomsnittliga antalet anställda under de senaste tolv månaderna” och att ”[d]en skapade sysselsättningen måste bibehållas under en period av minst fem år”.
I artikel 4.4 a respektive b i förordning nr 2204/2002 föreskrivs att ”[d]en skapade sysselsättningen måste leda till en nettoökning av antalet sysselsatta både i anläggningen och på företaget i fråga i förhållande till det genomsnittliga antalet anställda under de senaste tolv månaderna” och att ”[d]en skapade sysselsättningen måste bibehållas under en period av minst tre år eller om det rör sig om små eller medelstora företag två år”. Enligt artikel 2 e i samma förordning ska med ”antal anställda” förstås ”antalet arbetskraftsenheter per år, det vill säga antalet heltidsanställda under ett år, medan deltidsarbete eller säsongsarbete utgör delar av arbetskraftsenheter [per år]”.
Samma definition av ”antalet anställda” återfinns i fotnot 52 i riktlinjerna för statligt regionalstöd för 2007–2013 (
EUT C 54, 2006, s. 13
). I punkt 58 i dessa riktlinjer anges att ”skapande av sysselsättning” avser ”en nettoökning av antalet arbetstagare … som är direkt anställda vid en anläggning i förhållande till genomsnittet under de föregående tolv månaderna” och att ”[f]rån det antal arbetstillfällen som har skapats under den tolvmånadersperioden skall alltså de arbetstillfällen som eventuellt har försvunnit under samma period dras av”.
Kommissionens beslut angående de stödordningar som är i fråga i målet vid den nationella domstolen
Den 10 augusti 1999 beslutade kommissionen att inte invända mot en ordning för sysselsättningsstöd som inrättats enligt artikel 3.5 och 3.6 i lag nr 448 av den 23 december 1998 (ordinarie tillägg till GURI nr 302 av den 29 december 1998), som Republiken Italien hade underrättat kommissionen om den 16 december 1998.
I artikel 3.5 i lag nr 448 föreskrevs att privata arbetsgivare och offentliga organ som bedriver ekonomisk verksamhet i regionerna Kampanien, Basilicata, Sicilien, Puglia, Kalabrien och Sardinien, med avseende på nyanställningar under åren 1999–2001 som medförde en ökning jämfört med antalet anställda per den 31 december 1998, under en period på tre år från den dag då den enskilde arbetstagaren anställdes skulle befrias från samtliga sådana socialavgifter som ska erläggas till INPS med avseende på lön för vilken avgift ska erläggas till Fondo pensioni lavoratori dipendenti (pensionsfond för anställda). Nämnda bestämmelse var tillämplig även i regionerna Abruzzo och Molise, men endast såvitt avsåg nyanställningar under år 1999.
I artikel 3.6 i samma lag stadgades villkoren för stödet. Efter skriftväxling mellan de italienska myndigheterna och kommissionen formulerades villkoret angående ökningen av antalet anställda på följande sätt:
”Det ska ske en ökning av antalet heltidsanställda i företaget. Det gäller även nybildade företag. Skapandet av arbetstillfällen ska beräknas i förhållande till det genomsnittliga antalet anställda i företaget under den tolvmånadersperiod som föregick nyanställningen. Det genomsnittliga antalet anställda ska beräknas i antal arbetskraftsenheter per år … i enlighet med det begrepp som avses i fotnot 8 i punkt 3.2 i Gemenskapens riktlinjer för statligt stöd till små och medelstora företag.”
I beslut av den 6 december 2002 fann kommissionen att även en annan ny stödordning var förenlig med EG-fördraget. Denna inrättades genom artikel 44 i lag nr 448 av den 28 december 2001 (ordinarie tillägg till GURI nr 301 av den 29 december 2001) och innebar att giltigheten av den föregående stödordningen förlängdes. Republiken Italien underrättade kommissionen om den nya stödordningen den 28 november 2001. I den nya stödordningen bibehölls samma villkor som i den tidigare. Efter det att kommissionen hade framfört vissa synpunkter formulerades villkoret angående ökningen av antalet anställda i enlighet med vad som angetts ovan, men denna gång med hänvisning till punkt 4.12 och fotnot 33 i riktlinjerna för statligt stöd för regionala ändamål.
I de två ovannämnda besluten gjorde kommissionen skillnad mellan sysselsättningsstöd som inte är kopplade till någon investering och sysselsättningsstöd som tvärtom är beroende av en investering. Den granskade den förstnämnda typen av stöd mot bakgrund av riktlinjerna för sysselsättningsstöd och den sistnämnda mot bakgrund av riktlinjerna för statligt stöd för regionala ändamål samt, såvitt avser beslutet av den 6 december 2002, med hänsyn till förordning nr 70/2001. Kommissionen ansåg att de föreslagna stödordningarna var förenliga med den gemensamma marknaden med tillämpning av undantagen i artikel 87.3 a och c EG.
Tvisten i målet vid den nationella domstolen och tolkningsfrågan
Lodato är ett företag inom industrin för livsmedelskonservering. Dess huvudsakliga verksamhet i regionen Kampanien är konservering av tomater. Månaderna juli–oktober var högsäsong för Lodato, och företaget brukade därför rekrytera säsongsanställda under denna period. Företaget kom att omfattas av båda de nu aktuella stödordningarna, eftersom det först anställde sju personer som omfattades av den första stödordningen och senare två personer som omfattades av den andra.
Inspektörerna från INPS ansåg inte att samtliga dessa nyanställningar hade medfört en ökning av antalet anställda i företaget. Den 21 november 2005 upprättades därför den rapport som senare låg till grund för det beslut om sociala avgifter som är i fråga i målet vid den nationella domstolen.
Det framgår av beslutet om hänskjutande att Lodato till stöd för sitt överklagande anförde att INPS, vid kontrollen av huruvida villkoret om ökningen av antalet anställda var uppfyllt, jämförde uppgifter av olika art. I stället för att jämföra det genomsnittliga antalet arbetskraftsenheter per år avseende året före nyanställningen med det genomsnittliga antalet arbetskraftsenheter per år avseende året efter nyanställningen, jämförde INPS nämligen den förstnämnda uppgiften med uppgiften om det exakta antalet anställda på dagen för nyanställningen.
Den nationella domstolen ställde sig i sitt beslut frågan hur de gemenskapsrättsliga bestämmelserna ska tolkas såvitt avser det andra ledet i den jämförelse av antalet anställda som ska vidtas för att avgöra huruvida villkoret avseende ökningen av antalet anställda är uppfyllt. Den anser att den metod som INPS använde är oskälig och diskriminerande mot företag med säsongsbunden verksamhet samt att ”det förefaller vara mer förenligt med stödets andemening, nämligen att främja skapandet av nya bestående arbetstillfällen, att jämföra antalet arbetskraftsenheter per år avseende året före nyanställningen med antalet arbetskraftsenheter per år avseende året efter nyanställningen”.
Trots sitt ställningstagande anser Tribunale ordinario di Nocera Inferiore att det är oklart exakt hur gemenskapsrätten ska tolkas i detta avseende och beslutade därför att vilandeförklara målet och hänskjuta följande tolkningsfråga till domstolen:
”Ska gemenskapsrätten, såsom den följer av riktlinjerna för sysselsättningsstöd, riktlinjerna för statligt stöd för regionala ändamål och kommissionens förordning … nr 2204/2002 … tolkas så, att det vid kontrollen av huruvida det skett en ökning av arbetstillfällen ska göras en jämförelse mellan det genomsnittliga antalet arbetskraftsenheter per år avseende året före nyanställningen och det genomsnittliga antalet arbetskraftsenheter per år avseende året efter nyanställningen, eller ska gemenskapsrätten i stället tolkas så, att det ska – eller kan – göras en jämförelse mellan det genomsnittliga antalet arbetskraftsenheter per år avseende året före nyanställningen och antalet anställda på själva dagen för nyanställningen?”
Prövning av tolkningsfrågan
För det första ska det påpekas att det i kommissionens beslut om godkännande av de nu aktuella stödordningarna hänvisas till riktlinjerna för sysselsättningsstöd och riktlinjerna för statligt stöd för regionala ändamål, men inte till förordning nr 2204/2002, eftersom förordningen antogs först efter besluten. Nämnda förordning ska därför inte tolkas i det nu aktuella målet.
För det andra ska det erinras om att förfarandet i målet vid den nationella domstolen rör sysselsättningsstöd som inte är kopplade till någon investering, vilka kommissionen har granskat mot bakgrund av riktlinjerna för sysselsättningsstöd. Även om tolkningsfrågan egentligen bara omfattar tolkningen av dessa riktlinjer, ska de tolkas i nära samband med riktlinjerna för statligt stöd för regionala ändamål, eftersom begreppet skapande av arbetstillfällen finns med i båda dessa riktlinjer. I punkt 17 respektive punkt 4.12 i riktlinjerna har detta begrepp definierats som en nettoökning av antalet arbetstillfällen i förhållande till genomsnittet under en referensperiod.
För det tredje ska det framhållas att kommissionen i besluten av den 10 augusti 1999 och den 6 december 2002 ansåg att de två nu aktuella stödordningarna, i deras lydelse efter kompletterande information från de nationella myndigheterna, var förenliga med den gemensamma marknaden. I beslutet av den 10 augusti 1999 hänvisades det uttryckligen, angående frågan vilken beräkningsmetod som skulle användas vid fastställandet av ökningen av antalet arbetstillfällen, till fotnot 8 i punkt 3.2 i gemenskapens riktlinjer för statligt stöd till små och medelstora företag. I beslutet av den 6 december 2002 hänvisades det i detta avseende – även här uttryckligen – till den väsentligen identiska beräkningsmetoden i fotnot 33 i punkt 4.12 i riktlinjerna för statligt stöd för regionala ändamål.
Tolkningsfrågan avser det andra ledet i den jämförelse av antalet anställda i företaget som ska göras i syfte att avgöra huruvida det verkligen har skett en nettoökning av antalet arbetstillfällen i företaget i förhållande till genomsnittet under en referensperiod. Ordalydelsen i punkt 17 i riktlinjerna för sysselsättningsstöd innehåller inte någon exakt anvisning i detta avseende. Detsamma gäller för övrigt även artikel 4.6 b i förordning nr 70/2001, som utgjorde ett ytterligare stöd för kommissionens beslut av den 6 december 2002 angående den senare av de två nu aktuella stödordningarna.
I riktlinjerna för statligt stöd för regionala ändamål finns det däremot en mer exakt definition av det andra ledet i jämförelsen. I punkt 4.12 i de nämnda riktlinjerna anges att skapande av sysselsättning avser en nettoökning av antalet arbetstillfällen vid den berörda anläggningen i förhållande till genomsnittet under en referensperiod, vilket innebär att de arbetstillfällen som eventuellt har försvunnit under den aktuella perioden ska dras av från det antal arbetstillfällen som har skapats under samma period. Vidare anges det i fotnot 33 i riktlinjerna att antalet arbetstillfällen motsvarar antalet arbetskraftsenheter per år, det vill säga antalet avlönade heltidsanställda under ett år, varvid deltidsarbete och säsongsarbete utgör bråkdelar av arbetskraftsenheter per år.
Härav framgår att skapande av arbetstillfällen enligt de sistnämnda riktlinjerna uppstår vid en nettoökning av antalet heltidsanställda under ett år (varvid deltidsarbete och säsongsarbete utgör delar av arbetskraftsenheter per år) vid den berörda anläggningen i förhållande till genomsnittet under en referensperiod. Enligt nämnda riktlinjer ska således det andra ledet i jämförelsen i tiden av antalet anställda inte utgöras av det exakta antalet anställda i företaget på dagen för nyanställningen, utan av antalet anställda beräknade i arbetskraftsenheter per år, och således med avseende på en ettårsperiod.
Nyssnämnda definition av det andra ledet i jämförelsen av antalet anställda är i övrigt densamma som den som senare har använts i artikel 4.4 a i förening med artikel 2 e i förordning nr 2204/2002, liksom i punkt 58 i riktlinjerna för statligt regionalstöd för 2007–2013.
Det framgår vid en granskning av samtliga de ovannämnda bestämmelserna att kommissionen successivt har preciserat beräkningsmetoden avseende nettoökningen av antalet arbetstillfällen eller anställda. Av preciseringarna följer att det andra ledet i jämförelsen i tiden av antalet anställda i ett företag, i likhet med det första ledet, utgörs av ett antal arbetskraftsenheter per år. Båda leden i denna jämförelse avser således förhållandena under en ettårsperiod.
Denna metod för beräkning av ökningen av antalet arbetstillfällen eller anställda ska alltså göras med utgångspunkt från en jämförelse av likartade uppgifter. Metoden gör det möjligt att mäta vilka ansträngningar i tiden det stödmottagande företaget har gjort för att skapa arbetstillfällen, medan metoden bestående i en jämförelse mellan det genomsnittliga antalet arbetskraftsenheter per år avseende året före nyanställningen och det exakta antalet anställda i företaget på dagen för nyanställningen ger ett mer slumpartat resultat i detta avseende, eftersom resultatet varierar beroende på tillfälliga förändringar och därför är mindre representativt för den verkliga sysselsättningssituationen i företaget.
Denna beräkningsmetod svarar också mot den vilja att främja stabila och bestående arbetstillfällen som har framhållits särskilt i punkt 21 tredje strecksatsen i riktlinjerna för sysselsättningsstöd och som kommer till uttryck bland annat genom den i de nämnda riktlinjerna stadgade skyldigheten att bibehålla de nyskapade arbetstillfällena under en minimitid. Metoden är således inte diskriminerande i förhållande till företag med säsongsbunden verksamhet, eftersom säsongsarbete ingår som delar av arbetskraftsenheter per år i det andra ledet i den jämförelse som görs för att avgöra huruvida villkoret om en nettoökning av antalet arbetstillfällen är uppfyllt. I likhet med vad generaladvokaten har påpekat i punkterna 57–71 i sitt förslag till avgörande är det inte berättigat att särbehandla denna typ av företag i förhållande till övriga företag, med hänsyn till att även företag med säsongsbunden verksamhet är underkastade skyldigheten att bibehålla det skapade arbetstillfället under en minimitid för att ha rätt till stöd.
Mot bakgrund av det ovan anförda ska tolkningsfrågan besvaras på följande sätt. Riktlinjerna för sysselsättningsstöd ska tolkas så, att det vid bedömningen av huruvida det skett en ökning av antalet arbetstillfällen ska göras en jämförelse mellan det genomsnittliga antalet arbetskraftsenheter per år avseende året före nyanställningen och det genomsnittliga antalet arbetskraftsenheter per år avseende året efter nyanställningen.
Rättegångskostnader
Eftersom förfarandet i förhållande till parterna i målet vid den nationella domstolen utgör ett led i beredningen av samma mål, ankommer det på den nationella domstolen att besluta om rättegångskostnaderna. De kostnader för att avge yttrande till domstolen som andra än nämnda parter har haft är inte ersättningsgilla.

Mot denna bakgrund beslutar domstolen (andra avdelningen) följande:

Riktlinjerna för sysselsättningsstöd ska tolkas så att det vid bedömningen av huruvida det skett en ökning av antalet arbetstillfällen ska göras en jämförelse mellan det genomsnittliga antalet arbetskraftsenheter per år avseende året före nyanställningen och det genomsnittliga antalet arbetskraftsenheter per år avseende året efter nyanställningen.

Underskrifter
(
*1
)	Rättegångsspråk: italienska.