CELEX: 61991CJ0220
Appel
EKSF
Fællesskabets ansvar uden for kontraktsforhold

1 Ved appelskrift indleveret til Domstolens Justitskontor den 3. september 1991 har Kommissionen for De Europaeiske Faellesskaber i medfoer af artikel 49 i EKSF-statutten for Domstolen ivaerksat appel til proevelse af en dom afsagt af Retten i Foerste Instans den 27. juni 1991 (sag T-120/89, Stahlwerke Peine-Salzgitter mod Kommissionen, Sml. II, s. 279), hvori Retten fastslog, at en raekke kommissionsbeslutninger om leveringskvoter gaeldende for Stahlwerke Peine-Salzgitter AG (sagsoegeren) i aarene 1985 til 1988 var behaeftet med en mangel, der begrunder ansvar for Faellesskabet, at sagsoegeren var blevet paafoert en direkte og saerlig skade ved disse beslutninger, og hvori Retten paalagde Kommissionen at baere stoerstedelen af omkostningerne.
2 Det fremgaar af Rettens konstateringer i dommen (praemis 1-22), at Kommissionen i henhold til den generelle beslutning 234/84/EKSF af 31. januar 1984 om forlaengelse af overvaagningsordningen og systemet for produktionskvoter for visse produkter for virksomhederne i jern- og staalindustrien for 1984 og 1985 (EFT L 29, s. 1) hvert kvartal for hver virksomhed fastsatte produktionskvoterne og den del af disse kvoter, der kunne leveres paa det faelles marked (herefter benaevnt "leveringskvoter"), paa basis af de i beslutningen fastsatte referenceproduktioner og referencemaengder, og efter paa disse referenceproduktioner og referencemaengder at have anvendt visse reduktionssatser, der blev fastsat hvert kvartal.
3 Ifoelge artikel 14 i den generelle beslutning kan Kommissionen traeffe bestemte foranstaltninger, naar produktionsbegraensningerne eller leveringsbegraensningerne skaber usaedvanlige vanskeligheder for en virksomhed. Kommissionen, der var klar over de vanskeligheder, som den tyske virksomhed Stahlwerke Peine-Salzgitter AG (herefter benaevnt "Salzgitter") stod over for paa grund af det ugunstige forhold mellem virksomhedens leveringskvote og dens produktionskvote (det saakaldte "I:P-forhold"), foretog en tilpasning af leveringskvoten for de sidste tre kvartaler af 1984. Kommissionen afslog imidlertid ved beslutning af 11. juni 1985 at tilpasse virksomhedens kvoter for de to foerste kvartaler af 1985 med den begrundelse, at Forbundsrepublikken Tysklands myndigheder havde ydet stoette i loebet af fjerde kvartal 1984, og at virksomheden som helhed havde haft overskud herefter.
4 Ved en foerste dom af 14. juli 1988 i sag 103/85 (Stahlwerke Peine-Salzgitter AG mod Kommissionen, Sml. s. 4131) annullerede Domstolen Kommissionens beslutning af 11. juni 1985 om ikke i henhold til artikel 14 i den generelle beslutning nr. 234/84 at tilpasse Salzgitter' s leveringskvoter for foerste kvartal 1985. Denne dom var for det foerste begrundet med, at Kommissionen ikke ved afgoerelsen af, om der forelaa usaedvanlige vanskeligheder, kunne tage udgangspunkt i virksomhedens situation som en helhed, men alene i situationen for de enkelte produktgrupper, for hvilke der anvendtes en hoej reduktionssats, og for det andet med, at stoetten fra Forbundsrepublikken Tyskland ikke kunne anses for at vaere en stoette til daekning af driftstab, som var til hinder for tildeling af tillaegskvoter.
5 Uafhaengigt af forloebet af denne foerste sag for Domstolen gav Kommissionen gentagne gange udtryk for oensket om at tage spoergsmaalet om I:P-forholdet op til fornyet overvejelse, inden kvotesystemet forlaengedes for en ny periode paa to aar. Efter at have indhentet en udtalelse fra Det Raadgivende Udvalg for EKSF anmodede Kommissionen Raadet om samtykke til de paataenkte nye bestemmelser.
6 Raadet afslog imidlertid at give samtykke, og Kommissionen vedtog den 27. november 1985 den generelle beslutning nr. 3485/85/EKSF, der forlaengede overvaagningsordningen og systemet for produktionskvoter for visse produkter for virksomhederne i jern- og staalindustrien for 1986 og 1987 (EFT L 340, s. 5). Denne generelle beslutning omfattede ikke den tilpasning af I:P-forholdet, som Kommissionen selv havde foreslaaet Raadet.
7 Ifoelge artikel 5 i den generelle beslutning nr. 3485/85 skulle Kommissionen hvert kvartal for hver virksomhed fastsaette produktions- og leveringskvoterne paa basis af de i beslutningen fastsatte referenceproduktioner og -maengder og efter paa disse referenceproduktioner og -maengder at have anvendt visse reduktionssatser, der var omhandlet i en anden artikel. Kommissionen kunne inden for visse graenser foretage en tilpasning af de saaledes fastsatte kvoter, men denne tilpasning maatte ikke foere til, at kvoterne oversteg et bestemt maksimum pr. kvartal for virksomhedens produktgrupper taget under ét. I medfoer af artikel 5 tilstillede Kommissionen den 30. december 1985 og den 21. marts 1986 Salzgitter individuelle beslutninger om fastsaettelse for foerste og andet kvartal 1986 af virksomhedens leveringskvoter.
8 Ved endnu en dom af 14. juli 1988 i de forenede sager 33/86, 44/86, 110/86, 226/86 og 285/86 (Stahlwerke Peine-Salzgitter m.fl. mod Kommissionen, Sml. s. 4309) annullerede Domstolen artikel 5 i den generelle beslutning nr. 3485/85 samt de ovennaevnte individuelle beslutninger, der var udstedt i henhold til denne artikel. I denne dom udtalte Domstolen for det foerste, at ifoelge EKSF-traktatens artikel 58 er Raadets samtykke kun paakraevet med hensyn til kvotesystemets indfoerelse og dets vaesentligste elementer, og at det tilkommer Kommissionen i medfoer af sine egne befoejelser at udforme systemet i detaljer med henblik paa at fastsaette kvoterne paa et rimeligt grundlag. Domstolen fastslog derefter, at Kommissionen ved ikke i henhold til EKSF-traktatens artikel 58, stk. 2, at foretage den aendring af I:P-forholdet, som Kommissionen selv havde fundet noedvendig for at fastsaette kvoterne paa et rimeligt grundlag, havde forfulgt et andet maal end at gennemfoere denne bestemmelse og dermed havde begaaet magtfordrejning i forhold til sagsoegerne.
9 Mellem 1985 og 1988, hvor kvotesystemet ophoerte, blev der vedtaget andre individuelle beslutninger vedroerende Salzgitter' s leveringskvoter. Disse beslutninger har ikke vaeret genstand for annullationssoegsmaal. Virksomheden har for at undgaa en unoedig retssag begraenset sig til at indhente Kommissionens tilsagn om, at den med hensyn til disse beslutninger ville drage de samme slutninger, som ville blive resultatet af en eventuel annullation af de beslutninger, der faktisk blev indbragt for Domstolen.
10 Det bemaerkes imidlertid, at Domstolen ved dom af 14. juni 1989 (forenede sager 218/87, 223/87 samt 72/88 og 92/88, Hoogovens Groep m.fl. mod Kommissionen, Sml. s. 1711) annullerede artikel 5 i Kommissionens generelle beslutning nr. 194/88/EKSF af 6. januar 1988 om forlaengelse af overvaagningsordningen og systemet for produktionskvoter for visse produkter for virksomhederne i jern- og staalindustrien for det foerste halvaar af 1988 (EFT L 25, s. 1), en artikel, som indholdsmaessigt svarede til artikel 5 i den generelle beslutning nr. 3485/85, og som udgjorde retsgrundlaget for de individuelle beslutninger, Kommissionen havde udstedt for foerste og andet kvartal 1988.
11 Allerede kort efter afsigelsen af Domstolens to domme af 14. juli 1988 forsoegte sagsoegeren at opnaa daekning eller rimelig genoprettelse af den skade, der var en foelge af Kommissionens ulovlige beslutninger. Men hverken samtaler mellem sagsoegerens medarbejdere og Kommissionens tjenestegrene eller en brevveksling mellem sagsoegerens bestyrelse og Kommissionens repraesentanter foerte til enighed.
12 Ved staevning indleveret til Domstolens Justitskontor den 3. juli 1989, som ved kendelse af 15. november 1989 i henhold til artikel 14 i Raadets afgoerelse af 24. oktober 1988 om oprettelse af De Europaeiske Faellesskabers Ret i Foerste Instans blev hjemvist til Retten, nedlagde sagsoegeren principalt i medfoer af EKSF-traktatens artikel 34, subsidiaert i medfoer af EKSF-traktatens artikel 40, paastande om, at de af Domstolen annullerede beslutninger samt de beslutninger om leveringskvoterne for 1985 til 1988, der ikke har vaeret genstand for et annullationssoegsmaal, var behaeftede med en mangel, som begrunder ansvar for Faellesskabet, samt om, at Kommissionen tilpligtedes at betale sagsoegeren en erstatning for den skade, sagsoegeren var blevet paafoert paa grund af de ulovlige fejlbehaeftede beslutninger.
13 Salzgitter opgjorde denne skade til forskellen mellem de indtaegter, som sagsoegeren ville have haft, hvis Kommissionen behoerigt havde tildelt virksomheden en hoejere leveringskvote for det faelles marked, hvor priserne var hoejere, og de indtaegter, som virksomheden faktisk oppebar, fordi den var forpligtet til at saelge til lavere priser i tredjelande. Sagsoegeren opgjorde beloebet til 73 065 405 DM samt renter. Under sagen forhoejede sagsoegeren paastanden til 77 603 528 DM.
14 Ved dom af 27. juni 1991 fastslog Retten, at de naevnte kommissionsbeslutninger var behaeftet med en mangel, der begrunder ansvar for Faellesskabet, at sagsoegeren var blevet paafoert en direkte og saerlig skade ved beslutningerne, at sagsoegte maatte frifindes for erstatningskravet, da det var for tidligt fremsat, at sagen maatte hjemvises til Kommissionen, som havde pligt til at traeffe forholdsregler, der er egnet til at sikre en rimelig genoprettelse af skaden, og tilpligtede Kommissionen at betale sine egne omkostninger og 90% af sagsoegerens.
15 Kommissionen har til stoette for sin paastand om ophaevelse af denne dom fremsat en raekke anbringender vedroerende formaliteten, vedroerende EKSF-traktatens ansvarsregler, vedroerende foelgerne af den ulovlighed, der var blevet fastslaaet ved Domstolens foerste dom af 14. juli 1988, vedroerende foelgerne af de ulovligheder, som Domstolen har fastslaaet baade i sin anden dom af 14. juli 1988 og i sin dom af 14. juni 1989, og endelig vedroerende eksistensen af en skade, der giver ret til erstatning.
16 Peine-Salzgitter har paastaaet appellen forkastet, men har ikke gjort indsigelse mod, at Retten ikke giver virksomheden medhold i dens erstatningspaastand.
17 Hvad naermere angaar retsforhandlingernes forloeb samt parternes indlaeg henvises til retsmoederapporten. Disse omstaendigheder omtales derfor kun i det foelgende i det omfang, det er noedvendigt for forstaaelsen af Domstolens argumentation.
Formaliteten
18 Retten forkastede en formalitetsindsigelse, som var begrundet med, at nogle af de omtvistede beslutninger ikke var blevet annulleret forinden. Retten udvidede den loesning, som Domstolen valgte i dommen af 26. april 1988 (forenede sager 97/86, 193/86, 99/86 og 215/86, Asteris m.fl. mod Kommissionen, Sml. s. 2181), med henblik paa anvendelsen af EOEF-traktatens artikel 176 til ogsaa at omfatte EKSF-traktatens artikel 34, og ligestillede dermed den annullerede retsakt og de udtrykkelige eller stiltiende retsakter, der i det vaesentlige havde samme indhold som den annullerede retsakt, og som var udstedt mellem datoen for dennes ikrafttraeden og annullationsdommen (praemis 47).
19 Kommissionen har anfaegtet Rettens forkastelse af dens formalitetsindsigelse. Analogien mellem EOEF-traktatens artikel 176 og EKSF-traktatens artikel 34 er ifoelge Kommissionen ikke fuldstaendig; den vedroerer ikke betingelserne for antagelse af et erstatningssoegsmaal for Domstolen i medfoer af EKSF-traktatens artikel 34, idet denne artikel kraever forudgaaende annullation af de omtvistede beslutninger.
20 Sagsoegeren har derimod forsvaret den begrundelse, der blev givet i foerste instans, og har endvidere gjort gaeldende, at selv om soegsmaalet ikke kunne admitteres paa grundlag af EKSF-traktatens artikel 34, kan det antages paa grundlag af artikel 40, som sagsoegeren subsidiaert har paaberaabt sig.
21 EKSF-traktaten foreskriver to muligheder for at drage Faellesskabet til ansvar ad rettens vej. Domstolen har allerede fastslaaet, at de saerlige bestemmelser i artikel 34 ikke er til hinder for, at en virksomhed, der mener at have lidt et tab paa grund af en ikke-annulleret faellesskabsbeslutning, paaberaaber sig Faellesskabets ansvar i henhold til EKSF-traktatens artikel 40, stk. 1. Der er hverken efter denne bestemmelses ordlyd eller system noget grundlag for at begraense dens anvendelsesomraade til kun at omfatte de tilfaelde, hvor der ikke er tvivl om, at beslutningerne er ulovlige (jf. dom af 30.1.1992, forenede sager C-363/88 og C-364/88, Finsider m.fl. mod Kommissionen, Sml. I, s. 359, praemis 15 og 16).
22 Efter selve ordlyden af artikel 34 og artikel 40, stk. 1, i EKSF-traktaten kan der under henvisning til begge artikler anlaegges erstatningssag mod Faellesskabet paa samme grundlag, nemlig at der foreligger en "mangel" (jf. ovennaevnte dom af 30.1.1992, forenede sager C-363/88 og C-364/88, praemis 20).
23 Som det fremgaar af praemis 23 i den appellerede dom og af praemis 12 i denne dom, er der i den foreliggende sag nedlagt paastand om erstatning i henhold til EKSF-traktatens artikel 34, subsidiaert artikel 40, for de skader, som haevdes at vaere en foelge af de fejlbehaeftede kommissionsbeslutninger.
24 Med henblik paa sagsoegerens erstatningspaastand spiller det ingen rolle, om den ene eller den anden af de anfoerte artikler bliver anvendt som hjemmel, da begge aabner mulighed for at opnaa erstatning for en skade, som er en foelge af beslutninger, der er behaeftet med mangler, der begrunder ansvar for Faellesskabet.
25 Derfor er det ikke noedvendigt at undersoege, om nogle af de omtvistede beslutninger kan ligestilles med beslutninger, der er annulleret af Domstolen, og om Faellesskabets erstatningsansvar kan goeres gaeldende paa grundlag af EKSF-traktatens artikel 34, der finder anvendelse paa tilfaelde af annullation. Uanset om artikel 34 eller artikel 40 er retsgrundlaget for paastanden med hensyn til de ikke -annullerede beslutninger, kan sagsoegeren paaberaabe sig Faellesskabets ansvar for at opnaa erstatning for de skader, der er opstaaet som foelge af disse beslutninger.
26 Kommissionens foerste anbringende kan derfor ikke tiltraedes.
Ansvarspaadragende mangel
27 For i videst muligt omfang at sikre en ensartet anvendelse af faellesskabsretten for saa vidt angaar Faellesskabets ansvar uden for kontraktforhold som foelge af ulovlige generelle retsakter, fandt Retten det hensigtsmaessigt at fortolke begrebet "mangel, der begrunder ansvar for Faellesskabet", jf. EKSF-traktatens artikel 34, stk. 1, i lyset af de kriterier, Domstolen har fastsat i sin praksis vedroerende EOEF-traktatens artikel 215, stk. 2 (praemis 78).
28 Kommissionen har erklaeret sig enig i denne henvisning, men har indvendt, at den appellerede dom i flere henseender fraviger Domstolens praksis vedroerende Faellesskabets ansvar som foelge af ulovlige generelle retsakter; anvendelsen af de meget strenge betingelser for dette ansvar afhaenger ifoelge Kommissionen ikke saa meget af den omtvistede akts normative karakter som af, hvor vidtgaaende faellesskabinstitutionens skoensbefoejelser er.
29 Ifoelge Domstolens praksis skal der ved bedoemmelsen af beskaffenheden af den fejl, der er en forudsaetning for ansvar for Faellesskabet, det vaere sig i medfoer af EKSF-traktatens artikel 34 eller artikel 40, der ikke indeholder naermere angivelser herom, henses til de omraader, faellesskabsinstitutionen beskaeftiger sig med, og de betingelser, hvorunder dens virksomhed her har udfoldet sig. Herved boer der navnlig tages hensyn til de indviklede forhold, som institutionen skal regulere, vanskelighederne ved anvendelsen af retsreglerne og det skoen, institutionen i medfoer af disse retsregler raader over (ovennaevnte dom af 30.1.1992, forenede sager C-363/88 og C-364/88, praemis 24).
30 Ganske vist har Retten med rette henvist til parallellerne mellem ansvarsordningerne i EKSF- og EOEF-traktaten og ladet sig lede af principper, der er faelles for forskellige tilfaelde, hvor faellesskabsinstitutionen raader over vide skoensbefoejelser med hensyn til afgoerelsen af komplicerede problemer. Dog skal Domstolen i lyset af kriterierne for anvendelsen af EKSF-traktatens artikel 34 og artikel 40 efterproeve, om foersteinstansen paa grundlag af de konstateringer og vurderinger, som kun den har kompetence til at foretage, har bedoemt sagen retligt korrekt og kvalificeret den eller de mangler, der begrunder ansvar for Faellesskabet tilstraekkeligt.
Foelgerne af de retlige mangler, som Domstolen har fastslaaet i den foerste dom af 14. juli 1988
31 Retten har foerst fastslaaet, at Kommissionen, naar henses til Domstolens dom af 22. juni 1983 (sag 317/82, Boël mod Kommissionen, Sml. s. 2041), ikke kunne vaere uvidende om, at den ved udstedelsen af beslutningerne om ikke at tilpasse kvoterne ikke var bemyndiget til, ved afgoerelsen af, om der forelaa usaedvanlige vanskeligheder i henhold til artikel 14 i ovennaevnte generelle beslutning nr. 234/84, at tage hensyn til situationen for andre produktgrupper end dem, der var daekket af kvoterne, hvorfor den ikke gyldigt kunne stoette sin afgoerelse paa det forhold, at virksomheden i det hele havde overskud (praemis 89). Kommissionens fortolkning var derfor behaeftet med en aabenbar fejl, naar henses til ordlyden af artikel 14 i den generelle beslutning nr. 234/84 og til Domstolens fortolkning af denne bestemmelse (praemis 90). Desuden forstaerkes karakteren af denne fejl af, at Kommissionen skiftede mening, og af, at den tilsidesatte princippet om ligebehandling af erhvervsdrivende, hvilket fremgaar af dens adfaerd (praemis 91 og 92). Som Domstolen nemlig fastslog i sin foerste dom af 14. juli 1988, har Kommissionen i adskillige tilfaelde tildelt tillaegskvoter, selv om de paagaeldende virksomheder havde overskud.
32 Desuden kunne Kommissionen efter Domstolens dom af 15. januar 1985 (sag 250/83, Finsider mod Kommissionen, Sml. s. 131) ikke vaere uvidende om, at den virkning, som en stoette kan have for en virksomheds resultatopgoerelse, ikke kan anses for et gyldigt kriterium til karakterisering af stoette til daekning af driftstab, jf. artikel 14, idet enhver stoette kan foere til, at eventuelle driftstab helt eller delvis udlignes (praemis 93 og 94).
33 Paa grundlag af disse konstateringer og vurderinger sluttede Retten, at Kommissionen ved over for Salzgitter at afslaa at anvende artikel 14 i den generelle beslutning nr. 234/84 for saa vidt angaar samtlige kvartaler af 1985 havde truffet en beslutning, der var behaeftet med en mangel, som begrunder ansvar for Faellesskabet (praemis 96).
34 Mod de konklusioner, som foersteinstansen dermed udledte af den ved Domstolens ovennaevnte dom af 14. juli 1988 (sag 103/85, Stahlwerke Peine-Salzgitter AG mod Kommissionen) fastslaaede ulovlighed, har Kommissionen anfoert, at Retten ikke har taget fuldt hensyn til, at Faellesskabet ifoelge Domstolens retspraksis kun kan ifalde ansvar, naar et organ "aabenbart og groft" har overskredet graenserne for sine befoejelser. Kommissionen har endvidere anfoert, at Retten har sidestillet dette i retspraksis fastslaaede krav med et kriterium om uagtsomhed og fremsat subjektive meningstilkendegivelser, mens anvendelsen af de af Domstolen fastlagte kriterier er betinget af eksistensen af objektive omstaendigheder. Endelig har Retten underkendt Kommissionens administrative praksis, som dengang gik ud paa at betragte virksomhedernes situation som helhed og ikke de enkelte produktgrupper.
35 Denne argumentation kan ikke tiltraedes.
36 Vedroerende det foerste punkt er det tilstraekkeligt at fastslaa, at Retten, der af de i praemis 30 anfoerte grunde ikke behoevede at gaa naermere ind paa alle enkeltheder, har efterproevet ikke blot, om det var aabenbart, at institutionen havde overskredet sine befoejelser, men ogsaa, hvor groft tilfaeldet var, hvilket udtrykkelig er naevnt i praemis 91.
37 Vedroerende det andet punkt bemaerkes, at kvalificeringen af en ansvarspaadragende mangel forudsaetter en vurdering af de faktiske omstaendigheder, og en saadan maa noedvendigvis rumme subjektive synspunkter.
38 Vedroerende det tredje punkt er det tilstraekkeligt at fastslaa, at Kommissionens administrative praksis, der i oevrigt ogsaa blev erklaeret for ulovlig ved Domstolens foerste dom af 14. juli 1988, ikke kan ligestilles med en retsforskrift.
39 Kommissionen har saaledes ikke godtgjort, at Retten med sin konstatering og vurdering af de faktiske omstaendigheder, der i oevrigt var stoettet paa de konstateringer og vurderinger, som Domstolen havde foretaget i de anfoerte domme, kvalificerede sagens omstaendigheder retligt forkert, med henblik paa bestemmelserne om Faellesskabets ansvar, da den fastslog, at der var begaaet en fejl, der var tilstraekkelig grov til at begrunde dette ansvar.
Foelgerne af de retlige mangler, som Domstolen har fastslaaet i sin anden dom af 14. juli 1988 og i sin dom af 14. juni 1989
40 Disse retlige mangler forstaas bedre, naar henses til kompetencefordelingen i henhold til EKSF-traktatens artikel 58. Ifoelge EKSF-traktatens artikel 58, stk. 1, kan Kommissionen enten paa eget initiativ eller efter at have indhentet udtalelse fra Det Raadgivende Udvalg og med Raadets samtykke eller paa grundlag af et paalaeg fra Raadet indfoere et kvotesystem; hvis Kommissionen ikke tager skridt hertil, kan en medlemsstat henvende sig til Raadet, som efter enstemmig afgoerelse kan paalaegge Kommissionen at indfoere et kvotesystem. Ifoelge stk. 2 fastsaetter Kommissionen paa grundlag af undersoegelser foretaget i samarbejde med virksomhederne og deres organisationer under hensyntagen til de i artikel 2, 3 og 4 i traktaten naevnte principper kvoterne paa et rimeligt grundlag.
41 Hvad angaar foelgerne af de retlige mangler, som Domstolen fastslog i sin anden dom af 14. juli 1988 og i dommen af 14. juni 1989, har Retten foerst henvist til Domstolens anden dom af 14. juli 1988, hvori Domstolen udtalte, at Kommissionen ved ikke at foretage den aendring af I:P-forholdet, som den fandt noedvendig med henblik paa at fastsaette kvoterne paa et rimeligt grundlag, havde begaaet magtfordrejning. Ved at fastslaa, at artikel 5 i den generelle beslutning nr. 3485/85 var ulovlig som foelge af magtfordrejning, underkendte Domstolen klart en generel retsregel, der var karakteriseret ved udoevelsen af vide skoensbefoejelser. Den samme betragtning kunne goeres gaeldende for artikel 5 i den generelle beslutning nr. 194/88, der af samme grund blev annulleret i henhold til Domstolens ovennaevnte dom af 14. juni 1989 (praemis 109). De individuelle beslutninger, der blev truffet til gennemfoerelse af disse generelle beslutninger, var noedvendigvis behaeftet med samme magtfordrejning som de generelle beslutninger, der dannede retsgrundlaget herfor (praemis 110).
42 Retten fandt, at baade den af Domstolen fastslaaede magtfordrejning og den klare tilsidesaettelse dels af EKSF-traktatens artikel 58, stk. 2, dels af lighedsprincippet under de foreliggende omstaendigheder maatte betegnes som en mangel, der begrunder ansvar for Faellesskabet (praemis 111).
43 Retten begrundede denne kvalificering med, at Domstolen i sin dom af 11. maj 1983 (sag 244/81, Kloeckner-Werke mod Kommissionen, Sml. s. 1451) klart havde fastslaaet, at Raadets samtykke kun var noedvendigt for at indfoere en produktionskvoteordning paa grundlag af EKSF-traktatens artikel 58 (praemis 112).
44 Endvidere havde Kommissionen selv i sag 119/81 (jf. Domstolens dom af 7.7.1982, sag 119/81, Kloeckner Werke mod Kommissionen, Sml. s. 2627, praemis 4) anfoert, at "kravet om samtykke i henhold til artikel 58 opfyldes ... naar Raadet i princippet har godkendt indfoerelsen af et kvotasystem", og at det "ikke [er] paakraevet, at Raadet udtaler sig om udformningen af systemet i enkeltheder" (praemis 113).
45 Endelig havde Domstolen i dom af 21. februar 1984 (forenede sager 140/82, 146/82, 221/82 og 226/82, Walzstahl-Vereinigung m.fl. mod Kommissionen, Sml. s. 951) udtalt, at Kommissionens befoejelser i henhold til EKSF-traktaten blev brugt paa en maade, der var i strid med deres legale formaal, dersom Kommissionen udelukkende eller dog i det mindste overvejende anvendte dem med det formaal at omgaa en fremgangsmaade, der saerligt var fastsat ved traktaten for at imoedegaa de problemer, som Kommissionen skulle loese (praemis 114).
46 Retten fastslog, at Kommissionen efter forhandlinger i Det Raadgivende Udvalgs regi og navnlig i sin meddelelse til Raadet af 25. september 1985 havde fastslaaet, at I:P-forholdet burde tilpasses med henblik paa at fastsaette kvoterne paa et rimeligt grundlag. Alligevel vedtog Kommissionen ikke i medfoer af EKSF-traktatens artikel 58, stk. 2, de noedvendige bestemmelser til at gennemfoere denne konklusion. Selv om Raadet allerede principielt havde givet sit samtykke til indfoerelsen af et kvotasystem, begraensede Kommissionen sig til at forelaegge Raadet et forslag paa grundlag af artikel 58, stk. 1, selv om den ikke kunne vaere uvidende om, at det ikke var noedvendigt, at Raadet udtalte sig om fastsaettelsen af produktions- og referencemaengderne med henblik paa at fastsaette kvoterne. Da Kommissionen ikke indhentede Raadets samtykke, udstedtes de generelle beslutninger nr. 3485/85 og nr. 194/88 uden aendring af leveringskvotesystemet (praemis 115 og 116).
47 Paa grundlag af ovenstaaende var Retten af den opfattelse, dels at Kommissionen maatte have vaeret vidende om sin pligt til paa eget ansvar at fastsaette leveringskvoterne paa et rimeligt grundlag, dels, at den ikke kunne vaere uvidende om, at tilsidesaettelsen af denne forpligtelse over for et begraenset antal virksomheder, hvis I:P-forhold havde vaeret saerlig ugunstigt, var i strid med princippet om en rimelig fordeling af leveringskvoterne (praemis 117). Derfor begik Kommissionen, da den udstedte artikel 5 i de generelle beslutninger nr. 3485/85 og nr. 194/88 samt de individuelle beslutninger, der er udstedt til gennemfoerelse heraf, en fejl, der begrunder ansvar for Faellesskabet i henhold til EKSF-traktaten (praemis 118).
48 Kommissionen har foerst og fremmest bebrejdet Retten, at den hverken har undersoegt, om der foreligger en mangel, eller fastslaaet eksistensen af en mangel i henhold til EKSF-traktatens artikel 34, for det andet, at Retten ikke har undersoegt, om Kommissionens adfaerd graenser til vilkaarlighed, og endelig har Kommissionen anfoert, at Retten har taget fejl af raekkevidden af Kommissionens skoensbefoejelser i henhold til EKSF-traktatens artikel 58 og anset en simpel procedurefejl for en grov fejl.
49 Denne argumentation kan ikke tiltraedes.
50 For det foerste er det tilstraekkeligt at henvise til, at Retten i praemis 108 i den appellerede dom har efterproevet, om den omtvistede beslutning blev udstedt paa grundlag af en fejlagtig, men undskyldelig opfattelse, eller paa en uundskyldelig fejl, og at den ° efter at have draget de anfoerte slutninger ° i praemis 111 og 118 udtalte, at den magtfordrejning og de oevrige fejl, som Domstolen havde fastslaaet, maatte betegnes som en mangel, der kan tilskrives Kommissionen, og som begrunder ansvar for Faellesskabet, jf. EKSF-traktatens artikel 34, stk. 1.
51 For det andet behoevede Retten af de i praemis 30 anfoerte grunde ikke at tage stilling til de kriterier, som er blevet fastlagt i Domstolens faste praksis vedroerende Faellesskabets ansvar for ulovlige retsakter, der er udstedt inden for rammerne EOEF-traktaten. Hvad i oevrigt angaar begrebet vilkaarlighed, der kun er behandlet i dommene af 5. december 1979 (forende sager 116/77 og 124/77, Amylum mod Raadet og Kommissionen, Sml. s. 3497, og sag 143/77, Koninklijke Scholten-Honig mod Raadet og Kommissionen, Sml. s. 3583) ° Kommissionen har henvist til den sidste dom ° tillader dette begreb ikke den antagelse, at konstateringen af en til vilkaarlighed graensende adfaerd er en noedvendig forudsaetning, der skal vaere opstillet, for at Faellesskabet kan ifalde ansvar i henhold til EOEF-traktaten ifoelge den naevnte domspraksis.
52 Endelig kunne Retten paa grundlag af sin konstatering af de faktiske omstaendigheder og vurderinger, som i oevrigt hvilede paa konstateringer og vurderinger, som Domstolen havde foretaget i de ovennaevnte domme, isaer hvad angik Kommissionens kendskab til den egentlige raekkevidde af EKSF-traktatens artikel 58, fastslaa, at der forelaa en mangel, der var tilstraekkelig kvalificeret til at begrunde ansvar for Faellesskabet. Kommissionen kan derfor ikke med foeje anfaegte denne retlige kvalificering med henblik paa ansvarsreglerne.
Skaden
53 Retten har for det foerste fastslaaet, at det var Kommissionens culpoese adfaerd, der foraarsagede den af sagsoegeren paaberaabte skade (praemis 126), for det andet, at denne adfaerd har ramt en begraenset og klart identificeret gruppe af erhvervsdrivende, og at den paastaaede skade gaar ud over graenserne for de oekonomiske risici, som er forbundet med virksomhed i den paagaeldende sektor (praemis 136).
54 Kommissionen har foerst fremfoert, at en simpel difference mellem en mulig indtaegt paa Faellesskabets indre marked og den faktiske indtaegt paa markederne i tredjelande ikke kan anses for en skade i henhold til EKSF-traktatens artikel 34. Endvidere har Retten miskendt den endelige opgoerelse, da sagsoegeren har haft flere fordele end ulemper af kvotesystemet. Endelig er den paastaaede skade ikke en "saerlig skade", da den, i modsaetning til Rettens opfattelse, ikke gaar ud over graenserne for de oekonomiske risici, som er forbundet med virksomhed i den paagaeldende sektor.
55 Denne argumentation kan ikke tiltraedes.
56 For det foerste har Kommissionen ganske vist gjort gaeldende, at en virksomheds ugunstige I:P-forhold ikke er en foelge af kvotesystemet, men af virksomhedens egen produktions- og afsaetningsstruktur. Den indroemmer dog, at paa den ene side er kvotetilpasningen og paa den anden side aendringen af I:P-forholdet, som Kommissionen selv havde foreslaaet Raadet, foranstaltninger, der var bestemt til at afhjaelpe usaedvanlige vanskeligheder for de paagaeldende virksomheder i forbindelse med anvendelsen af kvotesystemet. Den kan derfor ikke med foeje haevde, at Retten ikke har undersoegt, om der var en direkte aarsagssammenhaeng mellem undladelsen af disse foranstaltninger og den skade, som sagsoegeren havde lidt.
57 For det andet fremgaar det af de af Kommissionen anfoerte domme af 4. oktober 1979, navnlig i sag 238/78 (Ireks-Arkady mod Raadet og Kommissionen, Sml. s. 2955) og i de forenede sager 261/78 og 262/78 (Interquell Staerke-Chemie mod Raadet og Kommissionen, Sml. s. 3045), at vurderingen af en skade skal tage hensyn til alle de momenter, der har forbindelse med aarsagen til skaden, og som i givet fald kan udligne den. I denne sag skyldes sagsoegerens skade imidlertid udelukkende de anfaegtede beslutninger og ikke anvendelsen af kvotesystemet som saadan. Kommissionen kan saaledes ikke bebrejde Retten, at den ikke har vaeret opmaerksom paa de fordele, som virksomheden generelt har haft af dette system.
58 Da skaden endelig skyldes retlige mangler, der maa tilskrives Kommissionen, kunne skaden ikke indregnes i virksomhedens normale planlaegning. I oevrigt har Retten i praemis 132 i den appellerede dom henvist til, at Domstolen i dommen af 14. juli 1988 har udtalt, at "det er ubestridt, at de ugunstige I:P-forhold skaber saerlige oekonomiske vanskeligheder for sagsoegerne", og i praemis 134 henviste til de betydelige tillaeg, som ville have kunnet begrunde anvendelsen af artikel 14 i den generelle beslutning nr. 234/84 i 1985, og som Kommissionen selv havde opgjort i 1988. Kommissionen kan saaledes hverken goere gaeldende, at sagsoegernes skade ikke gaar ud over graenserne for de oekonomiske risici, som er forbundet med virksomhed i den paagaeldende sektor, eller bestride skadernes omfang med den begrundelse, at den opfattelse, som Kommissionen selv havde i 1985, havde vaeret "fejlagtig og subjektiv".
59 Kommissionens appel boer derfor forkastes.
Afgørelse om sagsomkostninger
Sagens omkostninger
60 I henhold til procesreglementets artikel 69, stk. 2, paalaegges det den tabende part at betale sagens omkostninger. Da Kommissionen ikke har faaet medhold, boer den paalaegges at betale sagens omkostninger.
Afgørelse
Paa grundlag af disse praemisser
udtaler og bestemmer
DOMSTOLEN
1) Appellen forkastes.
2) Kommissionen betaler sagens omkostninger.