CELEX: 62002CJ0103
Tagállami kötelezettségszegés
75/442/EGK és 91/689/EGK irányelv
A hulladékmennyiség fogalma
Az engedélyeztetési kötelezettség alóli mentesség

Keresetében az Európai Közösségek Bizottsága annak megállapítását kéri a Bíróságtól, hogy az Olasz Köztársaság – azzal, hogy
elfogadta az 1997. február 5‑i 22. sz. rendelet 31. és 33. cikkében előírt egyszerűsített hasznosítási eljárás alá tartozó
nem veszélyes hulladékok azonosításáról szóló, 1998. február 5‑i rendeletet, amely
–       az 1991. március 18‑i 91/156/EGK tanácsi irányelvvel (HL L 78., 32. o.; magyar nyelvű különkiadás 15. fejezet, 2. kötet, 3. o.)
módosított, a hulladékokról szóló 1975. július 15‑i 75/442/EGK tanácsi irányelv (HL L 194., 39. o.; magyar nyelvű különkiadás
15. fejezet, 1. kötet, 23. o., a továbbiakban: 75/442 irányelv) 10. cikkének és 11. cikke (1) bekezdésének megsértésével a
nem veszélyes hulladékokat hasznosító létesítményeket és vállalkozásokat anélkül mentesíti az engedélyeztetési kötelezettség
alól, hogy e mentesítést alávetné 1) a maximálisan hasznosítható hulladékmennyiség meghatározásának, illetve 2) a 75/442 irányelv
4. cikkében előírt, az engedélyeztetés alól mentesülő hulladékhasznosítóban feldolgozott hulladék mennyiségére vonatkozó feltételnek;
–       a 75/442 irányelv 1. cikke (1) bekezdése első albekezdésének megsértésével nem határozta meg pontosan az engedélyeztetés alól
mentesülő hulladéktípusokat, és bizonyos esetekben megengedi – az 1991. december 12‑i 91/689/EGK tanácsi irányelv (HL L 377.,
20. o.; magyar nyelvű különkiadás 15. kötet, 2. fejezet, 78. o., a továbbiakban: 91/689 irányelv) megsértésével – megengedi,
hogy bizonyos fajta veszélyes hulladék hasznosítását végző létesítmények vagy vállalkozások a nem veszélyes hulladékokra vonatkozó
kevésbé szigorú előírások alapján mentesüljenek az engedélyeztetési kötelezettség alól, mert az említett rendelet nem volt
kellően egyértelmű és pontos;
–        az 1996. május 24‑i 96/350/EK bizottsági határozattal (HL L 135., 32. o.; magyar nyelvű különkiadás 15. kötet, 3. fejezet,
59. o.) módosított 75/442 irányelv 1. cikkének e) és f) pontjával összefüggésben értelmezendő 9. és 11. cikkének, illetve
II. A. és II. B. mellékletének megsértésével egyes ártalmatlanításnak minősülő műveleteket „környezethasznosítónak” minősített,
lehetővé téve ezáltal, hogy a saját maguk által termelt hulladék helyszínen történő ártalmatlanítását saját maguk végző létesítmények
és vállalkozások különböző ártalmatlanítási műveleteik során – ugyanúgy, mintha hasznosítást végeznének – mentesüljenek az
engedélyeztetési kötelezettség alól –
nem teljesítette a 75/442 irányelv 1., 9., 10. és 11. cikkéből, valamint a 91/689 irányelv 3. cikkéből eredő kötelezettségeit.

Jogi háttér

A közösségi szabályozás
A 75/442 irányelv
A 75/442 irányelv célja
A 75/442 irányelv célja az, hogy biztosítsa a hulladékok ártalmatlanítását és hasznosítását, valamint elősegítse a hulladéktermelés
korlátozását célzó intézkedések elfogadását, különösen a tiszta technológiák, illetve újrafeldolgozható és újrahasznosítható
termékek támogatásával.
Az említett irányelv 1. cikke pontosan meghatározza, hogy mi értendő a „hulladék”, az „ártalmatlanítás” és a „hasznosítás”
kifejezésen.
Az irányelv 4. cikke értelmében:
„A tagállamok megteszik a szükséges intézkedéseket annak biztosítására, hogy a hulladék hasznosítása vagy ártalmatlanítása
az emberi egészség veszélyeztetése, valamint anélkül történjen, hogy olyan folyamatokat vagy módszereket használnának, amelyek
veszélyesek lehetnek a környezetre, így különösen:
–        ne jelentsen kockázatot a vízre, [a] levegőre, [a] talajra, [a] növény- és állatvilágra,
–        ne okozzon kellemetlen zajt vagy szagot,
–        ne befolyásolja hátrányosan a tájképet vagy a különleges érdeklődésre számot tartó helyeket.
A tagállamoknak megteszik a szükséges intézkedéseket azért is, hogy megtiltsák a hulladékok ellenőrizetlen elvezetését vagy
lerakását, illetve ellenőrizetlen ártalmatlanítását.”
A 75/442 irányelv 9–11. cikke felsorolja, hogy a hulladékok ártalmatlanításához és hasznosításához mely esetekben szükséges
beszerezni az illetékes hatóság engedélyét. Ezek a műveletek külön-külön az irányelv 96/350 rendelettel módosított változatának
II. A. és II. B. mellékletében szerepelnek.
A 75/442 irányelv 9. cikkének (1) bekezdése előírja, hogy az irányelv 4. cikkének végrehajtása céljából minden olyan létesítménynek
vagy vállalkozásnak, amely a II. A. mellékletben meghatározott ártalmatlanítási műveleteket végez, engedélyt kell beszereznie
az illetékes hatóságtól.
„Ennek az engedélynek különösen a következőkre kell kiterjednie:
–      a hulladék típusára és mennyiségére,
–      a műszaki követelményekre,
–      a meghozandó biztonsági intézkedésekre,
–      a hulladékártalmatlanítás helyére,
–      a kezelési módszerre.”
Az irányelv 9. cikkének (2) bekezdése értelmében:
„Engedély adható egy meghatározott időszakra [helyesen: Az engedély megadható meghatározott időszakra], megújítható, alávethető
bizonyos feltételeknek és kötelezettségeknek, vagy ha a tervezett ártalmatlanítási módszer környezetvédelmi szempontból nem
elfogadható, akkor megtagadható.”
Az irányelvnek a II. B. mellékletben meghatározott hasznosítási műveletekkel kapcsolatos 10. cikke értelmében:
„A 4. cikkben szereplő célok végrehajtása érdekében valamennyi olyan létesítménynek vagy vállalkozásnak, amely a II. B. mellékletben
meghatározott műveleteket végez, engedélyt kell beszereznie.”
A 11. cikk biztosítja az összes hulladékra vonatkozó engedélyeztetés alóli mentesség lehetőségét, azon veszélyes hulladékok
kivételével, amelyekre különleges rendelkezések vonatkoznak:
„(1)      […] a következők mentesíthetők a 9. vagy 10. cikkekben előírt kötelezettségek alól:
a)      olyan létesítmények vagy vállalkozások, amelyek maguk végzik [a] saját maguk által termelt hulladékuk helyszínen történő ártalmatlanítását;
és
b)      olyan létesítmények vagy vállalkozások, amelyek hulladékhasznosítást végeznek.
Ezt a mentesítést csak akkor lehet alkalmazni:
–        ha az illetékes hatóságok általános szabályokat fogadtak el valamennyi tevékenységtípusra, amelyekben meg vannak jelölve a
hulladékok típusai és mennyiségei, valamint azok a feltételek, amelyek mellett a kérdéses tevékenységet mentesíteni lehet
az engedélyezési kötelezettség alól,
és
–        ha a hulladékok típusa vagy mennyisége és ártalmatlanításuk vagy hasznosításuk módja olyan, hogy az kielégíti a 4. cikkben
megszabott feltételeket.
(2)      Az (1) bekezdésben meghatározott létesítményeket vagy vállalkozásokat az illetékes hatóságoknak nyilvántartásba kell venniük.
(3)      A tagállamok tájékoztatják a Bizottságot az (1) bekezdés értelmében elfogadott általános szabályokról.”
A 91/689 irányelv
A veszélyes hulladékokról szóló 91/689 irányelv 3. cikkének (1) és (2) bekezdése kimondja:
„(1)      Az ezen irányelv hatálya alá tartozó veszélyes hulladékok esetében nem alkalmazható a saját hulladékuk ártalmatlanítását végző
létesítményekre vagy vállalkozásokra vonatkozóan a 75/442/EGK irányelv 11. cikke (1) bekezdésének a) pontjában megállapított
engedélyezési kötelezettségtől való eltérés.
(2)      A 75/442/EGK irányelv 11. cikke (1) bekezdésének b) pontjával összhangban bármely tagállam eltekinthet az említett irányelv
10. cikkének alkalmazásától azon létesítmények vagy vállalkozások esetében, amelyek az ezen irányelv hatálya alá eső hulladékot
hasznosítanak akkor:
–      ha a tagállam általános szabályokat fogad el a hulladék típusának és mennyiségének felsorolására és a speciális feltételekre
(a hulladék veszélyes összetevőinek koncentrációjára vonatkozó határértékek, kibocsátási határértékek, a tevékenység típusa)
vonatkozóan, továbbá más szükséges követelményeket állapít meg a hasznosítás különböző formáinak megvalósítására, és
–      ha a hulladék típusai vagy mennyiségei és a hasznosítás módszerei megfelelnek a 75/442/EGK irányelv 4. cikkében előírt feltételeknek.”

A nemzeti szabályozás
A 91/156 és 91/689 irányelvet az 1997. február 5‑i 22. sz. rendelet 31. és 33. cikke szerinti egyszerűsített hasznosítási
eljárás alá tartozó nem veszélyes hulladékok azonosításáról szóló, a Ministerio dell’Ambiente által kibocsátott 1998. február
5‑i rendelet (a 88. sz. GURI 72. sz. rendes melléklete, 1998. április 16., a továbbiakban: rendelet) ülteti át a nemzeti jogrendbe.
Az említett rendelet 5. cikkének „A környezet hasznosítása” című (1) bekezdése értelmében:
„Az 1. mellékletben meghatározott környezethasznosítási tevékenységek a károsodott területek morfológiai átalakítás útján
történő, termelési vagy társadalmi célú rehabilitálására irányulnak”.
Az említett rendelet „Mennyiségek” című 7. cikke értelmében:
„(1)      A mellékletben kifejezetten előírt rendelkezések sérelme nélkül a jelen rendelet által szabályozott hasznosítási tevékenység
keretében felhasználható maximális éves hulladékmennyiséget annak a létesítménynek az éves feldolgozóképessége alapján kell
meghatározni, amelyben a tevékenységet végzik, a felhasznált nyersanyag mennyiségének levonásával, és ügyelni kell arra, hogy
a tevékenység ne jelentsen semmiféle veszélyt az emberi egészségre és a környezetre.
[…]
(2)      A 2. mellékletben szabályozott energetikai hasznosítási eljárással kapcsolatban a maximális hulladékmennyiség meghatározására
a hulladék fűtőértéke, az energetikai hasznosítást végző létesítmény névleges hőteljesítménye és az egyes hasznosítást végző
létesítmények becsült működési időtartama alapján kerül sor.
(3)      A felhasználásra szánt éves hulladékmennyiséget a tevékenység megkezdéséről szóló közleményben kell megjelölni, és kell emelni
a jelen cikkben meghatározott feltételek tiszteletben tartását.”

A pert megelőző eljárás
2000. február 28‑i felszólító levelében a Bizottság tájékoztatta az olasz hatóságokat, hogy a rendelet elfogadásával az Olasz
Köztársaság megszegte a 75/442 irányelv 1., 9., 10. és 11. cikkéből, valamint a 91/689 irányelv 3. cikkéből eredő kötelezettségeit.
Az EK 226. cikk alapján a Bizottság felszólította az olasz hatóságokat, hogy a felszólító levél átvételét követő két hónapon
belül közöljék az esetleges észrevételeiket.
Az olasz hatóságok két, 2000. május 3‑án, illetve 26‑án kelt levélben válaszoltak.
Mivel az olasz hatóságok által adott válaszok bizonyos pontjait a Bizottság nem találta kielégítőnek, 2001. április 11‑én
indokolással ellátott véleményt küldött az olasz kormánynak, amelyben felszólította, hogy az értesítést követő két hónapon
belül hozza meg a véleményben foglaltaknak való megfeleléshez szükséges intézkedéseket.
Az olasz hatóságok 2001. augusztus 17‑i levelükben küldték meg a választ.
Mivel ez a válasz nem győzte meg a Bizottságot, megindította a jelen keresetet.

Az első, az engedélyeztetési kötelezettség alól mentesíthető hulladékmennyiség meghatározására vonatkozó kifogásról

A felek érvei
A Bizottság álláspontja szerint a rendelet 7. cikke sérti a 75/442 irányelv 11. cikkének rendelkezéseit, mivel nem határozza
meg az engedélyeztetési kötelezettség alól mentesíthető, hasznosításra szánt hulladék maximális mennyiségét, hanem az egyes
létesítmények éves feldolgozóképessége alapján meghatározott, viszonylagos mennyiséget ír elő.
Az Olasz Köztársaság értelmezése hátrányosan befolyásolná az emberi egészség és a környezet védelmének a 75/442 irányelv 4. cikkében
foglalt célját, ugyanis a hasznosítást végző vállalkozások akkor is mentesülhetnének az engedélyeztetési kötelezettség alól,
ha jelentős mennyiségű hulladékot kezelnének. E megközelítés alapján elveszne az általános engedélyeztetési eljárás gyakorlati
jelentősége.
Az olasz kormány álláspontja szerint a tagállamok nem kötelesek a maximális mennyiséget számszerűen meghatározni. A 75/442
irányelv 11. cikke erre vonatkozóan nem tartalmaz egyetlen konkrét rendelkezést sem.
Az olasz kormány arra hivatkozik, hogy a 11. cikk (1) bekezdésének b) pontja értelmében a mentesség igénybevételéhez az említett
pont két franciabekezdésében foglalt egy-egy feltétel közül elegendő az egyiket teljesíteni. A második feltétel értelmében
– az egészség és a környezet védelmére vonatkozó, az irányelv 4. cikkében foglalt előírások teljesítéséhez – a tagállamok
vagy az érintett hulladék típusát, vagy annak mennyiségét kötelesek meghatározni. Ezt támasztja alá a „hulladék típusát vagy
mennyiségét” fordulatban található „vagy” kifejezés.
Amennyiben ez a feltétel teljesül – és az irányelv 4. cikkében foglalt követelményeket is teljesítik –,az első franciabekezdésben
előírt feltételt már nem szükséges teljesíteni. E két feltétel tehát két eltérő esetre vonatkozik, amelyek a tagállamok választásától
függő vagylagos, nem pedig konjunktív feltételek.
Az olasz kormány kiemeli, hogy a rendeletben foglalt rendelkezések célja – összességükben is, illetve a vonatkozó maximális
mennyiség meghatározására vonatkozóan is – a környezet magas szintű védelme, amelynek jobban eleget tesznek így, mintha számszerűen
meghatároznák a maximális mennyiséget. Az olasz kormány szerint ellentétes volna a 75/442 irányelv általános elveivel, ha
a nagy kapacitású létesítményeknek megtiltanák, hogy a hasznosított hulladék mennyisége meghaladjon valamely számszerűen meghatározott
értéket, illetve előírnák, hogy a létesítmények kötelesek ártalmatlanítani e hulladékot.

A Bíróság álláspontja
Annak megállapítása érdekében, hogy az Olasz Köztársaság megfelelően alkalmazta‑e a 75/442 irányelvet, azt kell ellenőrizni,
hogy az irányelv előírja‑e a tagállamoknak a hasznosításra szánt és az engedélyeztetés alól mentesülő hulladék maximális mennyiségének
számszerű meghatározását, vagy a tagállamok e mennyiséget az egyes létesítmények feldolgozóképessége alapján határozhatják
meg. E célból meg kell vizsgálni a 75/442 irányelv 11. cikke (1) bekezdésének b) pontjában lévő kifejezéseket.
Először is e rendelkezés megfogalmazásából következik, hogy az engedélyeztetési kötelezettség alóli mentesség csak két feltétel
teljesítése esetén lehetséges. Mivel mindkét feltételt egy-egy gondolatjel vezeti be, és a két feltétel az „és” kötőszóval
kapcsolódik egymáshoz, ezért semmi kétség nem fér ahhoz, hogy – ellentétben az olasz kormány állításával – a két feltétel
konjunktív, és nem vagylagos.
Ezt követően meg kell határozni az első feltételben szereplő, a mennyiség meghatározására vonatkozó kötelezettség mértékét,
mivel a tagállamok azt ugyanúgy kötelesek teljesíteni, mint a második feltételt.
Ezen első feltétel kifejezetten előírja, hogy az illetékes hatóságok valamennyi tevékenységtípusra általános szabályokat kötelesek
elfogadni, amelyekben „meg vannak jelölve a hulladékok típusai és mennyiségei, valamint azok a feltételek”, amelyek mellett
a kérdéses tevékenységet mentesíteni lehet az engedélyezési kötelezettség alól.
Bár a „számszerűen meghatározott maximális mennyiség” kifejezés nem szerepel kifejezetten az irányelvben, e rendelkezés szövegéből
következik, hogy a mennyiség fogalma az egyes hulladéktípusokra vonatkozó azon felső értékre utal, amely felett a hasznosítási
műveletek nem mentesülhetnek az engedélyeztetés alól, tehát engedélyeztetni kell őket.
A 75/442 irányelv szerkezete is ezt az érvelést támasztja alá. Az irányelv ugyanis a 9. és 10. cikkben foglalt engedély beszerzésére
irányuló kötelezettséget magában foglaló általános eljárást ír elő. Az irányelv 11. cikke, amely bizonyos feltételek esetén
mentességet enged e kötelezettség alól, egyszerűsített eljárást ír elő. Ennek a – mentesítő jellegű – eljárásnak a lehető
legegyszerűbben alkalmazandónak és ellenőrizhetőnek kell lennie, ami viszont nem lenne kivitelezhető, ha a hulladék mennyisége
létesítményenként változna.
Nem releváns az olasz kormány azon érvelése, hogy a rendeletben foglalt rendelkezések alkalmasabbak a környezet védelmére,
mint a 75/442 irányelvben előírtak.
Mint azt a Bíróság korábban is kimondta: az irányelv teljes hatályosulának biztosítására vonatkozó kötelezettség – céljának
megfelelően – nem értelmezhető úgy, hogy a tagállamok mentesülnek az átültetéshez szükséges intézkedések elfogadása alól,
ha véleményük szerint nemzeti rendelkezéseik jobbak, mint a szóban forgó közösségi szabályok, és ezért jobban biztosítják
az irányelv által elérni kívánt cél megvalósítását. A Bíróság ítélkezési gyakorlata alapján a nemzeti szabályok léte csak
akkor teheti feleslegessé a konkrét törvényi vagy rendeleti intézkedések meghozatalát, ha e szabályok hatékonyan biztosítják
az irányelvnek a nemzeti szervek által történő maradéktalan végrehajtását (lásd különösen a C‑194/01. sz., Bizottság kontra
Ausztria ügyben 2004. április 29‑én hozott ítélet [EBHT 2004., I‑0000. o.] 39. pontját). Ezért tehát jelen esetben nem engedhető
meg a tagállamok számára, hogy eltérjenek a 75/442 irányelv által előírt szabályoktól oly módon, hogy az engedélyeztetés nélkül
hasznosítható hulladékok típusonként meghatározott maximális mennyiségét az egyes hasznosítást végző létesítmények egyéni
kapacitása szerinti mennyiséggel helyettesítik.
Ezenfelül téves az olasz kormány azon állítása, amelynek értelmében a Bizottság értelmezése ellentétes az irányelv céljával,
minthogy az alapján a nagy létesítmények csak csekély mennyiségű, a meghatározott maximális mennyiségen belül eső hulladékot
hasznosíthatnának, illetve az ezt meghaladó hulladékot kénytelenek lennének ártalmatlanítani. Valójában semmi sem akadályozza
meg e vállalkozásokat abban, hogy a maximális mennyiséget meghaladó hulladékot hasznosítsák, feltéve, hogy van rá engedélyük.
Meg kell tehát állapítani, hogy az Olasz Köztársaság – mivel a rendeletben nem az engedélyeztetés nélkül hasznosítható hulladékok
típusa alapján határozta meg e hulladékok maximális mennyiségét – nem teljesítette a 75/442 irányelv 10. cikkéből és 11. cikkének
(1) bekezdéséből eredő kötelezettségeit.

A második, az enegélyeztetés alól mentesülő hulladéktípusok pontatlan meghatározására vonatkozó kifogásról

A felek érvei
A Bizottság két kifogást hoz fel: elsőként azt, hogy a rendelet I. és II. mellékletében felsorolt műszaki előírások megfogalmazása
roppant általánosan határozza meg az egyes hulladéktípusokat; másodsorban pedig azt, hogy az európai hulladékkatalógusban
(a továbbiakban: EWC) használt kódot sokszor nem tüntetik fel, illetve még ha feltüntetik is, az nem felel meg a műszaki előírásokban
használt meghatározásnak. Mindebből következik, hogy egyes veszélyes hulladékok bekerülhetnek a nem veszélyes hulladékok csoportjába,
és így a feldolgozást végző létesítmények és vállalkozások – a nem veszélyes hulladékokra megállapított, kevésbé szigorú feltételekre
támaszkodva – mentesülhetnek az engedélyeztetés alól.
A Bizottság három konkrét esettel támasztja alá kifogását.
Először is azt hozza fel példaként, hogy a rendelet 1. mellékletének a „dielektrikus, féldielektrikus és fémes burkolattal
ellátott optikai szálas kábeldarabokra” vonatkozó 5.9. pontja semmilyen EWC-kódot nem említ.
A rendelet 1. mellékletében szereplő 7.8. pont, amely „a magas hőmérsékletű égetőkemencéből származó hőálló anyagok hulladékára”
vonatkozik, több olyan EWC-kódot is felsorol, amelyek alapján nem állapítható meg, hogy az alumíniumkohászatból származó burkolóanyagok
felhasználása ezen előírás hatálya alá tartozik‑e, vagy sem, és ezért a veszélyes és nem veszélyes hulladékok összetéveszthetőségéhez
vezet.
Végül a rendelet 1. mellékletének 3.10. pontjában foglalt, „kimerült ezüst-oxidos elemekkel” kapcsolatos műszaki előírás a
160605-ös EWC-kód alatt szerepel, amely a nem veszélyes hulladékok között szereplő „egyéb elemek és akkumulátorok” pontjába
tartozik ahelyett, hogy – figyelembe véve az elemek higanytartalmát – a „higanytartalmú szárazelemekre” vonatkozó, veszélyes
hulladéknak minősülő 160603-as EWC-kód alatt szerepelne. A Bizottság ezzel kapcsolatban kifejti, hogy a 160603‑as kódhoz tartozó
megnevezést a 2000/532/EK bizottsági határozat (HL L 226., 3. o.; magyar nyelvű különkiadás 15. fejezet, 5. kötet, 151. o.)
„higanytartalmú szárazelemekre” módosította.
Az olasz kormány arra hivatkozik, hogy a Bizottság által vizsgált három eset egymástól független, és hogy a Bizottság tévesen
feltételezte ezekből azt, hogy az engedélyeztetés alól mentesülő hulladéktípusokat nem határozták meg, illetve hogy e meghatározás
hibás.
A 3.10. pontban foglalt, kimerült ezüst-oxidos elemekre vonatkozó műszaki előírással kapcsolatban az olasz kormány kifejti,
hogy az EWC-kódhoz tartozó normát és meghatározást a hulladékok eredetének, illetve kémiai és fizikai jellemzőinek vizsgálatával
egyidejűleg kell értelmezni. E konkrét esetben a nem veszélyes hulladékokhoz tartozó EWC-kódnak a szóban forgó hulladékokhoz
való hozzárendelése teljesen megfelel a rendeletben előírt kémiai és fizikai jellemzőknek, amelyek a „legalább 1%-nyi ezüst-oxidokat
és/vagy ezüstsókat, valamint legfeljebb 9%-nyi cinket és 55%‑nyi nikkelt tartalmazó acélborításra” vonatkoznak.

A Bíróság álláspontja
Második kifogásában a Bizottság általánosságban azt rója fel az Olasz Köztársaságnak, hogy nem határozta meg pontosan az egyszerűsített
eljárás alapján hasznosításra szánt nem veszélyes hulladékok típusát. Az e típusokra vonatkozó műszaki előírásokat az Olasz
Köztársaság roppant általánosan határozza meg, az EWC-kódot pedig vagy nem tünteti fel, vagy helytelenül hivatkozik rá. A
Bizottság három műszaki előírással támasztja alá kifogását.
Ezzel kapcsolatban meg kell állapítani, hogy a Bizottság csak három konkrét esetet hoz fel, és egyáltalán nem jelöl meg olyan
bizonyítékot, amely alapján a Bíróság ellenőrizhetné, hogy a kifogás a rendeletben foglalt valamennyi műszaki előírás megsértésére
vonatkozóan megalapozott. A kifogás vizsgálatát tehát az említett három esetre kell korlátozni.
Az 5.9. pontban szereplő műszaki előírással kapcsolatban meg kell állapítani, hogy az olasz kormány a Bizottság felszólító
levelére és indokolással ellátott véleményére adott válaszában először kifejtette, hogy tervezte az EWC-kódok feltüntetését,
majd ellenkérelmében jelezte, hogy a 2000/532/EK határozat alapján elfogadta az EWC‑kódokat.
Bár az olasz kormány azt állítja, hogy az általa elfogadott EWC-kódok megegyeznek a tagállamok által a kifogásolt tényállásnál
későbbi időpontig, 2002. január 1-jéig átültetendő 2000/532/EK határozatban előírt kódokkal, meg kell állapítani, hogy az
olasz kormány nem tagadta, hogy a 75/442 irányelv rendelkezéseivel összhangban a szóban forgó hulladékokra vonatkozóan még
ezen időpont előtt el kellett fogadnia az EWC-kódot.
Meg kell tehát állapítani, hogy – mivel az Olasz Köztársaság az indokolással ellátott véleményben előírt határidő leteltekor
az 5.9. pontban szereplő műszaki előíráshoz nem határozott meg EWC-kódot – az előírásra vonatkozó bizottsági kifogás megalapozott.
A 7.8. pontban szereplő műszaki előírásra vonatkozó bizottsági kifogással kapcsolatban elegendő azt megállapítani, hogy az
olasz kormány ellenkérelmében már jelezte, hogy az alkalmazott EWC-kódokat a lehető leghamarabb módosítani kell. Ebből következően
tehát az olasz kormány nem vitatta, hogy az alkalmazott kódok nem feleltek meg a 75/442 irányelv rendelkezéseinek, ezért meg
kell állapítani, hogy a Bizottság által kifogásolt kötelezettségszegés erre az előírásra vonatkozóan fennáll.
A harmadik eset a 3.10. pontban szereplő műszaki előírásra vonatkozott. Ezzel kapcsolatban meg kell állapítani, hogy az olasz
kormány nem válaszolt a Bizottság felvetésére, miszerint az említett szárazelemek higanyt tartalmaztak. Az olasz kormány csak
arra hivatkozott, hogy a termék jellemzőinek a rendeletben foglalt leírása nem tesz említést higanyról, ami szerinte indokolta
a nem veszélyes hulladékra vontkozó EWC-kód használatát.
Meg kell tehát állapítani, hogy amennyiben az említett szárazelemek higanyt tartalmaztak, a Bizottság úgy vélhette, hogy veszélyes
hulladékról van szó, és hogy a higanytartalmú szárazelemekre vonatkozó 160603‑as kód lett volna a megfelelő EWC-kód, nem pedig
a nem veszélyes hulladékokat jelölő, szárazelemekre és akkumulátorokra vonatkozó 160605-as kód. Ugyanakkor a Bizottság feladata
lett volna bizonyítani, hogy az említett szárazelemek higanyt tartalmaztak, azonban ez a Bírósághoz benyújtott iratokból nem
állapítható meg. Bizonyítékok hiányában a 3.10. pontban szereplő előírásra vonatkozó bizottsági kifogást tehát el kell utasítani.
A fenti megállapításokra tekintettel meg kell állapítani, hogy az Olasz Köztársaság – mivel a rendelet 1. mellékletének 5.9.
és 7.8. pontjában szereplő műszaki előírásoknak megfelelő hulladéktípusokat nem határozta meg pontosan – nem teljesítette
a 75/442 irányelv 11. cikkének (1) bekezdéséből, valamint 91/689 irányelv 3. cikkéből eredő kötelezettségeit.

A harmadik, az egyes ártalmatlanítási tevékenységek hasznosítási tevékenységként való meghatározására vonatkozó kifogásról

A felek érvei
A Bizottság azt rója fel Olaszországnak, hogy ártalmatlanítási műveleteket hasznosítási műveletként tüntetett fel, és ezzel
megsértette a 75/442 irányelv engedélyeztetési rendszerre vonatkozó 9. és 11. cikkét, amelyeket az ugyanezen irányelv 1. cikkének
e) és f) pontjával, illetve az e műveletek meghatározását tartalmazó II. A. és II. B. mellékletével összefüggésben kell értelmezni.
Az említett műveleteket az irányelv 5. cikke sorolja fel. Ezek célja a károsodott területek morfológiai átalakítással való
termelési vagy társadalmi célú rehabilitálása, beleértve a hulladéklerakók befedését is.
A Bizottság álláspontja szerint a károsodott területek termelési vagy társadalmi célú rehabilitálásával kapcsolatos műveleteket
a morfológiai átalakításra vonatkozó intézkedések miatt tévesen sorolták a 75/442 irányelv II. B. mellékletének R 10. pontja
alá. Ez a pont a hulladék talajon történő mezőgazdasági vagy ökológiai célú szétterítésre, illetve – a Bizottság szerint –
az iszap mezőgazdasági felhasználására vonatkozik.
A hulladéklerakók befedésére vonatkozó műveletekkel kapcsolatban – a befedés tulajdonképpen a hulladék már meglévő hulladékokra
történő lerakását jelenti – a Bizottság kijelenti, hogy ez nem minősül olyan újrahasznosítási vagy hasznosítási tevékenységnek,
amely a 75/442 irányelv II. B. mellékletének R 5. pontjában szerepelhetne, vagyis ahova Olaszország tévesen besorolta. A szemétlerakók
befedése a Bizottság szerint a 75/442 irányelv II. A. mellékletének az ártalmatlanítási műveletekre vonatkozó, „Lerakás a
talaj felszínére vagy a talajba (pl. hulladéklerakóban stb.)” című D 1. pontja alá tartozik.
Az Olasz Köztársaság ellenben fenntartja, hogy a „környezet helyreállítását célzó” műveleteknek a „Szétterítés a talajon mezőgazdasági
vagy ökológiai feljavítás céljából” című R 10. pont alá való besorolása helyes. Ez utóbbiak célja a környezet rehabilitációja,
ezért helyesen kerültek e pont alá. A környezet rehabilitációja azonban nem keverendő össze az ártalmatlanítással.
A „hulladékok befedését” illetően az olasz kormány kiemeli, hogy ez a művelet – hasonlóan „a környezet helyreállításához”
– nem ártalmatlanítási, hanem a szó szoros értelmében vett rehabilitációs műveletet jelent.
Válaszában a Bizottság kifejti, hogy – a Bíróságnak a „hasznosítás” és az „ártalmatlanítás” közötti különbségre vonatkozó
ítélkezési gyakorlata alapján – a rendelet 5. cikkében előírt egyes morfológiai átalakítási műveletek az R 10. pontba tartozónak
minősülhetnek.
A Bizottság ugyanakkor fenntartja, hogy, a legfeljebb 50 kg/t szénhidrogént és 300 kg/t kevésbé mérgező dízelolajat/olajat
tartalmazó fúrási iszap és hulladékok felhasználására vonatkozó, a 7.14. és a 7.15. pontban szereplő műszaki előírások nem
tekinthetők a környezet hasznosításának.

A Bíróság álláspontja
Meg kell állapítani, hogy – mint az a Bizottság válaszából következik – a Bizottság már csak a rendelet 7.14. és 7.15. pontjában
szereplő, a hulladékok hasznosítására és a fúrási iszap felhasználására vonatkozó műszaki előírásokkal kapcsolatos kifogásait
tartja fenn. E hulladékok felhasználása a Bizottság szerint nem hasznosításnak, hanem ártalmatlanításnak minősül.
A Bizottság nem említi, hogy e hulladékokkal kapcsolatban miért tartja fenn kifogását, és csupán azt hozza fel, hogy azok
túlságosan sok szénhidrogént, illetve gázolajat és kevésbé mérgező olajat tartalmaznak. A Bizottság tehát úgy véli, hogy az
említett hulladékok veszélyes összetevőket tartalmaznak, amelyek miatt nem lehet őket hasznosítani.
A Bíróság ugyanakkor kimondta, hogy a hulladékok veszélyes vagy nem veszélyes jellege nem olyan szempont, amely befolyásolná
annak eldöntését, hogy a hulladékkezelési művelet az irányelv 1. cikkének f) pontja értelmében vett „hasznosításnak” minősül‑e.
A hulladékhasznosítási művelet lényeges jellemzője az, hogy elsődleges célja a hulladékok – ugyanazon célra szánt más anyagok
helyett való – hasznos felhasználása, ami lehetővé teszi a természetes erőforrások megőrzését (a C‑6/00. sz. ASA-ügyben 2002. február
27‑én hozott ítélet [EBHT 2002., I‑1961. o.] 68. és 69. pontja).
Mindebből következően önmagában az a tény, hogy az említett hulladékok nagy mennyiségben tartalmaznak szénhidrogént, gázolajat
és kevésbé mérgező olajat, még nem jelenti azt, hogy e hulladékokat ne lehetne hasznosítási célból felhasználni.
Mint azt a főtanácsnok indítványának 36. pontjában is megállapította, a Bizottság elismerte, hogy a környezet rehabilitációjára
és a hulladékok befedésére irányuló egyes műveleteket a 4.4. pontban szereplő műszaki előírás alapján hasznosítási műveletnek
lehet tekinteni. A 7.14. és a 7.15. pontban szereplő műszaki előírásokban  szereplő tevékenységek leírása azonos, illetve
szinte megegyezik e műveletekkel.
Meg kell tehát állapítani, hogy a Bizottság nem támasztotta alá, hogy Olaszország hulladékártalmatlanítási műveleteket tévesen
hasznosítási műveletként minősített volna, ezért a Bizottság harmadik kifogását teljes egészében el kell utasítani.

A költségekről
Az eljárási szabályzat 69. cikkének 2. §‑a alapján a Bíróság a pervesztes felet kötelezi a költségek viselésére, ha a pernyertes
fél ezt kérte. Azonban ugyanezen szabályzat 69. cikkének 3. §‑a értelmében részleges pernyertesség esetén a Bíróság elrendelheti
a költségeknek a felek közötti megosztását, vagy határozhat úgy, hogy mindegyik fél maga viselje saját költségeit. Jelen esetben
– mivel mindegyik fél részben pervesztes lett – a felek maguk viselik saját költségeiket.
A fentiek alapján a Bíróság (első tanács) a következőképpen határozott:
1)
Az Olasz Köztársaság – mivel az 1997. február 5‑i 22. sz. rendelet 31. és 33. cikkében előírt egyszerűsített hasznosítási
eljárás alá tartozó nem veszélyes hulladékok azonosításáról szóló, 1998. február 5‑i rendeletben nem határozta meg hulladéktípusonként
a hulladékoknak az engedélyeztetés alóli mentesítés rendszerében maximálisan hasznosítható mennyiségét – nem teljesítette
az 1991. március 18‑i 91/156/EGK tanácsi irányelvvel módosított, a hulladékokról szóló, 1975. július 15‑i 75/442/EGK tanácsi
irányelv 10. cikke és 11. cikke (1) bekezdéséből eredő kötelezettségeit.
2)
Az Olasz Köztársaság – mivel nem határozta meg pontosan az említett rendelet 1. mellékletének 5.9. és 7.8. pontjában előírt
műszaki előírásoknak megfelelő hulladéktípusokat– nem teljesítette a módosított 75/442 irányelv 11. cikkének (1) bekezdéséből,
valamint a veszélyes hulladékokról szóló, 1991. december 12‑i 91/689/EGK tanácsi irányelv 3. cikkéből eredő kötelezettségeit.
3)
A keresetet ezt meghaladóan elutasítja.
4)
A felek maguk viselik saját költségeiket.
Aláírások
*
Az eljárás nyelve: olasz.