CELEX: 61991CJ0267
Volný pohyb zboží
Zákaz dalšího prodeje se ztrátou

Dvěma
rozsudky ze dne 27. června 1991, došlými Soudnímu dvoru dne
16. října 1991, položil Tribunal de grande instance ve Štrasburku
na základě článku 177 Smlouvy o EHS dvě předběžné otázky týkající
se výkladu pravidel téže Smlouvy, týkajících se hospodářské soutěže
a volného pohybu ve Společenství.
Tyto
otázky byly položeny v rámci trestních řízení zahájených proti B.
Keckovi a D. Mithouardovi, stíhaným za to, že v rozporu
s ustanoveními článku 1 francouzského zákona č. 63-628 ze dne
2. července 1963, novelizovaného článkem 32 nařízení
č. 86-1243 ze dne 1. prosince 1986, za daného stavu dále
prodávali výrobky za nižší ceny, než byla jejich skutečná kupní cena.
Bernard
Keck a D. Mithouard se hájili tím, že obecný zákaz dalšího prodeje
se ztrátou tak, jak je stanoven v uvedených ustanoveních, je
neslučitelný s článkem 30 Smlouvy, jakož i se zásadami volného
pohybu osob, služeb, kapitálu a volné hospodářské soutěže ve
Společenství.
Tribunal
de grande instance ve Štrasburku měl za to, že potřebuje výklad
některých ustanovení práva Evropského společenství, a proto se
rozhodl obě řízení přerušit a položit Soudnímu dvoru následující
předběžnou otázku:
„Je zákaz dalšího
prodeje se ztrátou ve Francii stanovený článkem 32 nařízení
č. 86-1243 ze dne 1. prosince 1986 slučitelný se zásadami
volného pohybu osob, služeb a kapitálu, svobody usazování, volné
hospodářské soutěže na společném trhu a nediskriminace
z důvodu státní příslušnosti stanovenými Smlouvou o založení
EHS ze dne 25. března 1957, a především články 3 a 7
uvedené Smlouvy, jsou-li francouzské právní předpisy způsobilé narušit
hospodářskou soutěž:
a)
jednak tím, že trestně stíhají pouze
další prodej se ztrátou, zatímco z působnosti tohoto zákazu
vylučují výrobce, který může na trhu prodávat výrobek, který vyrábí,
upravuje nebo zdokonaluje, byť pouze mírně, za cenu nižší, než byly jeho
výrobní náklady;
b)
a jednak tím, že narušují
hospodářskou soutěž, zvláště v příhraničních oblastech, mezi
různými hospodářskými subjekty v závislosti na státní příslušnosti
a místě jejich usazení.“
Pro
podrobnější popis skutkového základu sporu v původním řízení,
průběhu řízení, jakož i písemných vyjádření předložených Soudnímu
dvoru se odkazuje na zprávu k jednání. Tyto části spisu jsou níže
převzaty jen v rozsahu nezbytném k uvažování Soudního dvora.
Úvodem
je třeba uvést, že ustanovení Smlouvy týkající se volného pohybu osob,
služeb a kapitálu ve Společenství jsou irelevantní, pokud jde
o obecný zákaz dalšího prodeje se ztrátou, který se vztahuje
k uvádění zboží na trh, a nemají tedy nic společného
s předmětem sporu v původním řízení.
Pokud
jde o zásadu zákazu diskriminace v článku 7 Smlouvy,
z předkládajících rozsudků vyplývá, že vnitrostátní soud má
pochybnosti o slučitelnosti zákazu dalšího prodeje se ztrátou
s tímto ustanovením, jelikož by tento zákaz mohl znevýhodnit
podniky, na něž se vztahuje, vzhledem k jejich soutěžitelům
působícím v členských státech, kde je další prodej se ztrátou
povolen.
V tomto
ohledu je namístě se domnívat, že skutečnost, že podniky zabývající se
prodejem v různých členských státech podléhají různým právním
předpisům, z nichž některé další prodej se ztrátou zakazují
a jiné jej naopak povolují, nezakládá diskriminaci ve smyslu článku
7 Smlouvy, jelikož se vnitrostátní právní předpisy dotčené ve sporu
v původním řízení použijí na jakýkoli prodej na vnitrostátním území
bez ohledu na státní příslušnost provozujících osob (viz rozsudek ze
dne 14. července 1988, Lambert, 308/86, Recueil, s. 4369).
Z předběžné
otázky dále vyplývá, že si předkládající soud chce nechat objasnit
případné protisoutěžní účinky dotčené právní úpravy, přičemž se dovolává
základů Společenství popsaných v článku 3 Smlouvy, aniž by však
odkazoval na konkrétní pravidla Smlouvy, která tyto základy
v oblasti hospodářské soutěže provádějí.
Za
těchto okolností vzhledem k argumentům, které byly předloženy,
jakož i k jednání před Soudním dvorem, a také proto, aby
byla předkládajícímu soudu poskytnuta užitečná odpověď, je třeba
přezkoumat zákaz dalšího prodeje se ztrátou z hlediska volného
pohybu zboží.
Podle
článku 30 Smlouvy jsou množstevní omezení dovozu, jakož i veškerá
opatření s rovnocenným účinkem mezi členskými státy zakázána. Podle
ustálené judikatury představuje opatření s rovnocenným účinkem
množstevnímu omezení jakékoliv opatření, které může přímo, nebo nepřímo,
skutečně, nebo potenciálně narušit obchod uvnitř Společenství.
Je
třeba konstatovat, že účelem vnitrostátních právních předpisů, které
obecně zakazují další prodej se ztrátou, není upravit obchod se zbožím
mezi členskými státy.
Je
pravda, že takovéto právní předpisy mohou omezit objem prodeje
a následně pak objem prodeje výrobků pocházejících z jiných
členských států, jelikož subjekty zbavují jedné z metod zvyšování
prodeje zboží. Je však namístě si položit otázku, zda tato eventualita
postačuje k tomu, aby dotčené právní předpisy byly kvalifikovány
jako opatření s účinkem rovnocenným množstevnímu omezení dovozu.
Vzhledem
k tomu, že se hospodářské subjekty stále více dovolávají článku 30
Smlouvy, aby zpochybnily různé druhy právní úpravy, které omezují
jejich obchodní svobodu, i když se netýkají výrobků pocházejících
z jiných členských států, považuje Soudní dvůr za nezbytné znovu
přezkoumat a upřesnit svou judikaturu v dané oblasti.
V tomto
ohledu je namístě připomenout, že v souladu s judikaturou
Cassis de Dijon (rozsudek ze dne 20. února 1979, Rewe-Zentral,
120/78, Recueil, s. 649) představují opatření s rovnocenným
účinkem zakázaná článkem 30 překážky volnému pohybu zboží vyplývající,
při neexistenci harmonizace právních předpisů, z použití na zboží
pocházející z ostatních členských států, kde je toto zboží legálně
vyrobeno a uvedeno na trh, pravidel týkajících se podmínek, které
toto zboží musí splňovat (takových, jako jsou pravidla týkající se názvu
zboží, jeho tvaru, rozměrů, hmotnosti, složení, vzhledu, opatření
etiketami, balení), i když jsou tato pravidla bez rozdílu
použitelná na všechny výrobky, ledaže jejich použití může být odůvodněno
cílem obecného zájmu, který má přednost před požadavky volného pohybu
zboží.
Naproti
tomu je namístě mít za to, že v rozporu s tím, jak bylo do
současné doby rozhodováno, použití vnitrostátních právních předpisů,
které omezují či zakazují některé způsoby prodeje, na výrobky
pocházející z jiných členských států, nemůže narušovat přímo, nebo
nepřímo, skutečně, nebo potenciálně obchod mezi členskými státy ve
smyslu judikatury Dassonville (rozsudek ze dne 11. července 1974, 8/74,
Recueil, s. 837) za předpokladu, že jsou tyto právní předpisy
použitelné na všechny dotčené subjekty provozující svou činnost na
vnitrostátním území, a pokud postihují stejným způsobem, právně
i fakticky, uvádění tuzemských i zahraničních výrobků
pocházejících z jiných členských států na trh.
Pokud
jsou tyto podmínky splněny, použití právní úpravy tohoto typu na prodej
výrobků, které pocházejí z jiného členského státu
a odpovídají právním předpisům stanoveným tímto státem, totiž
nebrání jejich přístupu na trh nebo je nepostihuje víc než tuzemské
výrobky. Tyto právní úpravy tedy nespadají do rozsahu působnosti článku
30 Smlouvy.
Je
tedy namístě odpovědět vnitrostátnímu soudu tak, že článek 30 Smlouvy
o EHS musí být vykládán v tom smyslu, že se nepoužije na
právní předpisy členského státu stanovící obecný zákaz dalšího prodeje
se ztrátou.

K nákladům řízení
Výdaje
vzniklé francouzské a řecké vládě a Komisi Evropských
společenství, které předložily Soudnímu dvoru vyjádření, se nenahrazují.
Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky
původního řízení, povahu incidenčního řízení vzhledem ke sporu
probíhajícímu před vnitrostátním soudem, je k rozhodnutí
o nákladech řízení příslušný uvedený soud.
Z těchto
důvodů Soudní rozhodl o otázkách, které mu byly položeny dvěma
rozsudky Tribunal de grande instance ve Štrasburku ze dne
27. června 1991, takto:
Článek
30 Smlouvy o EHS musí být vykládán v tom smyslu, že se
nepoužije na právní předpisy členského státu stanovící obecný zákaz
dalšího prodeje se ztrátou.
Due
Mancini      Moitinho de Almeida
Diez de Velasco
Edward
Kakouris      Joliet
Schockweiler
Rodríguez Iglesias
Grévisse      Zuleeg      Kapteyn
Murray
Takto vyhlášeno na veřejném zasedání v Lucemburku dne 24. listopadu 1993.
Vedoucí soudní kanceláře

Předseda
J.-G. Giraud

O. Due
*
Jednací jazyk: francouzština.