CELEX: 61995CJ0235
Sosiaalipolitiikka
Työntekijöiden suoja työnantajan maksukyvyttömyystilanteessa
Direktiivi 80/987/ETY
4 artikla
Välitön oikeusvaikutus
Mahdollisuus vedota yksityisiä vastaan kansallisiin säännöksiin, joilla vahvistetaan palkkaturvavastuun enimmäismäärä ja jota ei ole ilmoitettu komissiolle

Tuomion perustelut
1 Cour d'appel de Douai on esittänyt yhteisöjen tuomioistuimelle 27.1.1995 tekemällään päätöksellä, jota se on oikaissut 31.5.1995 tekemällään päätöksellä ja joka on saapunut yhteisöjen tuomioistuimeen 6.7.1995, EY:n perustamissopimuksen 177 artiklan nojalla kaksi ennakkoratkaisukysymystä työntekijöiden suojaa työnantajan maksukyvyttömyystilanteessa koskevan jäsenvaltioiden lainsäädännön lähentämisestä 20 päivänä lokakuuta 1980 annetun neuvoston direktiivin 80/987/ETY (EYVL L 283, s. 23; jäljempänä direktiivi) tulkinnasta.
2 Nämä kysymykset on esitetty oikeusriidassa, jossa vastapuolina ovat Établissements Pierre Gilsonin (jäljempänä Gilson) entinen työntekijä François Dumon ja AGS Assedic Pas-de-Calais, joka on Association pour la gestion du régime d'assurence des créances des salariés'n (työntekijöiden palkkaturvavakuutusten hallinnoimisesta vastaava yhteenliittymä; jäljempänä AGS) edustaja, ja joka koskee palkkaturvan enimmäismäärää, jota on sovellettu Dumonin saataviin Gilsonin konkurssin yhteydessä.
Yhteisön lainsäädäntö
3 Direktiivin 1 artiklan 1 kohdan mukaan direktiiviä sovelletaan työntekijöiden työsopimuksista tai työsuhteista johtuviin saataviin työnantajalta, joka on maksukyvytön. Maksukyvyttömyys määritellään direktiivin 2 artiklan 1 kohdassa.
4 Direktiivin 3 artiklan 1 kohdan mukaan jäsenvaltioiden on, jollei 4 artiklasta muuta johdu, toteutettava tarvittavat toimenpiteet sen varmistamiseksi, että palkkaturvajärjestelmät turvaavat maksun työntekijöiden työsopimuksista tai työsuhteista johtuvista maksamatta olevista palkkasaatavista tiettyä päivää edeltävältä ajalta.
5 Direktiivin 4 artiklan 1 kohdan mukaan jäsenvaltiot saavat rajoittaa palkkaturvajärjestelmien 3 artiklassa tarkoitettua vastuuta. Saman artiklan 3 kohdassa säädetään erityisesti, että jäsenvaltiot voivat asettaa enimmäismäärän työntekijöiden erääntyneistä saatavista olevalle vastuulle, jotta direktiivin sosiaaliset päämäärät ylittävien määrien maksamiselta vältyttäisiin. Jos jäsenvaltiot käyttävät tätä mahdollisuutta, niiden on ilmoitettava komissiolle, miten enimmäismäärä asetetaan.
6 Direktiivin 11 artiklan 1 kohdassa säädetään, että jäsenvaltioiden on saatettava tämän direktiivin noudattamisen edellyttämät lait, asetukset ja hallinnolliset määräykset voimaan 36 kuukauden kuluessa sen tiedoksi antamisesta ja että niiden on ilmoitettava tästä komissiolle viipymättä. Saman artiklan 2 kohdan mukaan jäsenvaltioiden on toimitettava tässä direktiivissä tarkoitetuista kysymyksistä antamansa lait, asetukset ja hallinnolliset määräykset kirjallisina komissiolle.
Kansallinen lainsäädäntö
7 Ranskan oikeudessa code du travail (työlaki) sisältää tiettyjä säännöksiä, joista on säädetty ennen direktiivin antamista ja joilla on tarkoitus turvata palkkasaatavien maksaminen niissä tapauksissa, että työnantaja ei täytä velvoitteitaan tuomioistuinpäätökseen perustuvan pakkosaneerauksen (redressement judiciaire) tai konkurssin (liquidation judiciaire) johdosta, ja rajoittaa niiden järjestelmien vastuuta, jotka on perustettu työnantajien maksukyvyttömyyden varalta (27.12.1973 annettu laki nro 73-1194, sellaisena kuin se on muutettuna ja täydennettynä 25.1.1985 annetulla lailla nro 85-98 ja 27.12.1975 annetulla lailla nro 75-1251).
8 Code du travail'n L 143-11-1 §:n mukaan jokaisen työnantajan, joka on kauppias tai yksityisoikeudellinen oikeushenkilö, vaikkei se harjoittaisi kaupallista toimintaa, ja jolla on palveluksessaan yksi tai useampi työntekijä, on vakuutettava työntekijänsä siltä varalta, ettei se pysty pakkosaneeraustapauksessa maksamaan niitä määriä, jotka työntekijöille on maksettava työsopimuksen noudattamiseksi.
9 Code du travail'n L 143-11-4 §:ssä säädetään, että yhteenliittymä, jonka työnantajia kattavimmin edustavat kansalliset työnantajien etujärjestöt perustavat ja jonka työasioista vastaava ministeri hyväksyy, hallinnoi L 143-11-1 §:ssä säädettyä vakuutusjärjestelmää.
10 AGS, jonka jäseniä ovat Conseil national du patronat français, Confédération des petites et moyennes entreprises ja Confédération nationale de la mutualité de la coopération et du crédit agricole, on perustettu tätä tarkoitusta varten. Työministeriö on hyväksynyt hallinnointisopimuksen, jonka nämä yhteenliittymät ja Union nationale interprofessionnelle pour l'emploi dans l'industrie et le commerce (jäljempänä Unedic) ovat tehneet. AGS on valtuuttanut Unedicin sekä association pour l'emploi dans l'industrie et le commerce -yhdistykset (ns. Assedics) perimään ne vakuutusmaksut, joilla on tarkoitus rahoittaa tämä palkkaturvajärjestelmä ja antaa pakkosaneeraustilanteissa selvittäjien käyttöön ja konkurssitilanteissa pesänhoitajien käyttöön riittävät varat.
11 Code du travail'n L 143-11-8 §:n mukaan L 143-11-4 §:ssä tarkoitettujen elinten vastuu on rajoitettu kaikkien työntekijän saatavien osalta yhteen tai useampaan asetuksella vahvistettavaan määrään niin, että rajoitus määritellään käyttäen niitä kuukausittaisia enimmäismääriä, joita sovelletaan laskettaessa code du travail'n III osan V osaston 1 luvun II jakson mukaisesti työttömyysvakuutusjärjestelmän vakuutusmaksuja.
12 Code du travail'n D 143-2 §:n mukaan code du travail'n L 143-11-8 §:ssä tarkoitettu vastuun enimmäismäärä on kolmetoista kertaa se kuukausittainen enimmäismäärä, jota sovelletaan laskettaessa työttömyysvakuutusjärjestelmän vakuutusmaksuja, kun saatavat johtuvat lain tai asetuksen säännöksistä tai kollektiivisten sopimusten määräyksistä ja ovat syntyneet sellaisen työsopimuksen perusteella, joka on tehty vähintään kuusi kuukautta aikaisemmin kuin tuomioistuimen päätös pakkosaneerauksen aloittamisesta (jäljempänä ensimmäismäärä 13). Tämä vastuun enimmäismäärä, joka oli 1.7.1995  679 120 Ranskan frangia (FRF), määräytyy sen päivän mukaan, jolloin työntekijän palkkaturvasaatava tulee maksettavaksi, ja viimeistään sen päivän mukaan, jolloin tuomioistuin on tehnyt päätöksen saneeraussuunnitelmasta tai konkurssiin asettamisesta. Muissa tapauksissa vastuun enimmäismäärä on enintään neljä kertaa se kuukausittainen enimmäismäärä, jota sovelletaan laskettaessa työttömyysvakuutusjärjestelmän vakuutusmaksuja (jäljempänä enimmäismäärä 4). Tämä vastuun enimmäismäärä oli 1.7.1995  208 960 FRF.
Pääasian oikeusriita
13 Gilson otti Dumonin palvelukseensa sitä yksinoikeudella edustavaksi myyntimieheksi (voyageur représentant et placier, ns. VRP) 1.4.1977 tehdyllä työsopimuksella.
14 Tribunal de commerce de Lille asetti 22.8.1989 tekemällään päätöksellä Gilsonin konkurssiin ja määräsi asianajaja Fromentin pesänhoitajaksi. Dumon irtisanottiin taloudellisista syistä 15.9.1989 niin, että työsopimus päättyi 8.12.1989.
15 Dumon vaati Conseil de prud'hommes de Tourcoingiltä, että se vahvistaisi hänen saataviensa tarkan määrän ja velvoittaisi AGS:n, edustajanaan Assedic Pas-de-Calais, ottamaan vastattavakseen näiden saatavien maksamisen. Tarkemmin ottaen Dumon riitautti päätöksen, jolla AGS oli rajoittanut palkkaturvavastuun hänen osaltaan enimmäismäärä 4:ään, ja vaati samassa code du travail'n säännöksessä säädetyn enimmäismäärä 13:n soveltamista. Dumonin mukaan hänen saatavansa johtuivat code du travail'n D 143-2 §:n mukaisesti lain säännöksistä tai kollektiivisesta sopimuksesta ja olivat syntyneet sellaisen työsopimuksen perusteella, joka oli tehty vähintään kuusi kuukautta aikaisemmin kuin tuomioistuimen päätös konkurssiin asettamisesta.
16 AGS esitti code du travail'n D 143-2 §:n perusteella, että Dumonin saatava ei perustunut lain tai asetuksen säännöksiin taikka kollektiivisen sopimuksen määräyksiin vaan työsopimukseen. Tämän vuoksi AGS:n mukaan oli sovellettava enimmäismäärä 4:ää.
17 Conseil de prud'hommes de Tourcoing totesi 27.1.1992 antamassaan tuomiossa, että Dumonin saatava johtui lain säännöksistä eli erityisesti code du travail'n L 751-1 §:stä, jossa säädetään myyntimiehen ammatin harjoittamisen edellytyksistä, ja kollektiivisista sopimuksista eli myyntimiesten kansallisen työehtosopimuksen 5 §:stä, minkä vuoksi saatava oli vaadittavissa AGS:ltä enimmäismäärä 13:een asti eikä enimmäismäärä 4:ään asti. Tämän vuoksi kyseinen tuomioistuin vahvisti sen saatavan suuruudeksi, joka Dumonilla on Gilsonilta, 470 522 FRF ja katsoi, että Dumonin saatavasta oli maksamatta 380 840 FRF, kun otettiin huomioon AGS:n jo maksamat määrät.
18 AGS, edustajanaan Assedic Pas-de-Calais, on valittanut 13.3.1992 tästä tuomiosta Cour d'appel de Douaihin, ja se on esittänyt valituksessaan, että Dumoniin sovellettava enimmäismäärä ei ole enimmäismäärä 13 vaan enimmäismäärä 4 ja että kun otetaan huomioon jo maksetut määrät, Dumonilla ei enää ole saatavaa AGS:ltä.
19 Dumon on puolestaan vaatinut, että Cour d'appel pysyttäisi Conseil de prud'hommesin tuomion. Hän on esittänyt toissijaisesti, että code du travail'n D 143-2 § on ristiriidassa direktiivin 4 artiklan 3 kohdan kanssa ja että kyseisellä direktiivin säännöksellä on välitön oikeusvaikutus, koska se on täsmällinen ja ehdoton.
Ennakkoratkaisukysymykset
20 Cour d'appel de Douai pitää perusteltuna Conseil de prud'hommesin päätöstä siitä, että Dumonilla on tuomiossa mainitun suuruinen saatava Gilsonin konkurssissa. Koska tälle tuomioistuimelle on kuitenkin epäselvää, miten direktiiviä on tulkittava kansallisessa oikeudessa säädettyjen palkkaturvavastuun rajoitusten osalta, tämä tuomioistuin on päättänyt lykätä asian käsittelyä ja esittää yhteisöjen tuomioistuimelle seuraavat ennakkoratkaisukysymykset:
"1. Onko työntekijöiden suojaa työnantajan maksukyvyttömyystilanteessa koskevan jäsenvaltioiden lainsäädännön lähentämisestä 20 päivänä lokakuuta 1980 annetun neuvoston direktiivin 80/987/ETY 4 artikla yleisesti sovellettava ja velvoittava ja onko sillä tämän vuoksi välitön oikeusvaikutus kansallisessa oikeudessa?
2. Onko Ranskan code du travail'n D 143-2 § (jossa säädetään, että code du travail'n L 143-11-8 §:ssä tarkoitettu palkkaturvavastuun enimmäismäärä on kolmetoista kertaa se kuukausittainen enimmäismäärä, jota sovelletaan laskettaessa vakuutusmaksuja työttömyysvakuutusjärjestelmään, kun saatavat johtuvat lain tai asetuksen säännöksistä tai kollektiivisen sopimuksen määräyksistä ja ovat syntyneet sellaisen työsopimuksen perusteella, joka on tehty vähintään kuusi kuukautta aikaisemmin kuin tuomioistuimen päätös pakkosaneeraukseen asettamisesta, ja jossa säädetään myös, että muissa tapauksissa turvattu enimmäismäärä on enintään neljä kertaa edellisessä alakohdassa mainittu enimmäismäärä) yhteensopiva 20.10.1980 annetun direktiivin kanssa, kun sitä ei ole ilmoitettu komissiolle direktiivin 11 artiklan mukaisesti?"
Toinen kysymys
21 Toisella kysymyksellään, joka on tarkoituksenmukaista käsitellä ensimmäisenä, kansallinen tuomioistuin haluaa lähinnä tietää, onko direktiivin 4 artiklan 3 kohdan ja 11 artiklan vastaista se, että Ranskan code du travail'n D 143-2 §:n kaltaisia säännöksiä, joissa vahvistetaan työntekijöiden palkkaturvasaatavia koskevan vastuun enimmäismäärä, sovelletaan, vaikka kyseinen jäsenvaltio on jättänyt ilmoittamatta komissiolle ne menetelmät, joiden mukaisesti enimmäismäärä on asetettu.
22 Tältä osin on aluksi todettava, että yhteisöjen tuomioistuimelle esittämissään huomautuksissa Ranskan hallitus on tuonut esiin, että komissiolle on toimitettu vuosina 1984 ja 1986 Comité interministériel pour les questions de coopération économique européenin pääsihteeristön ja Ranskan Euroopan yhteisössä olevan pysyvän edustuston välityksellä kaksi kertomusta siitä, miten kansallisia säännöksiä on muutettu niiden saattamiseksi direktiivin mukaiseksi. Näissä asiakirjoissa eriteltiin ne menetelmät, joiden mukaisesti Ranskan lainsäädännössä säädetty palkkaturvavastuun yleinen enimmäismäärä asetetaan, ja niissä mainittiin erityisesti AGS:n vastuun rajoittamista koskevat säännökset ja esiteltiin ne yksityiskohtaiset säännöt, joiden mukaisesti vastuun enimmäismäärät asetetaan. Lisäksi Ranskan hallituksen mukaan Ranska oli jo käyttänyt jäsenvaltioille direktiivin 4 artiklassa annettua mahdollisuutta niin, että kyseisessä säännöksessä tarkoitettu järjestelmä on ollut Ranskan oikeudessa voimassa jo vuodesta 1976 lähtien; tämän vuoksi Ranskan viranomaiset olivat ainoastaan toimittaneet komissiolle taulukot siitä, mitkä Ranskan säännökset vastasivat mitäkin yhteisön säännöksiä.
23 Näin ollen Ranskan hallitus on pyytänyt yhteisöjen tuomioistuinta vahvistamaan, että Ranska on täysimääräisesti täyttänyt direktiivissä säädetyn ilmoittamisvelvollisuuden.
24 Komissio puolestaan esittää, että Ranskan lainsäädäntö on ollut mallina direktiiviä valmisteltaessa ja että komissio on voinut saada tietoonsa ne menetelmät, joiden mukaisesti enimmäismäärä asetetaan, jo vuonna 1979 tietyistä asiakirjoista, jotka Ranskan valtuuskunta oli toimittanut Euroopan unionin neuvostolle. Näin ollen komissio katsoo saaneensa Ranskan tasavallalta direktiivin 4 artiklan 3 kohdassa tarkoitetut tiedot, vaikka se ei olekaan saanut muodollista ilmoitusta direktiivin antamisen jälkeen.
25 Tältä osin on syytä todeta, että perustamissopimuksen 177 artiklassa määrätyssä menettelyssä, joka perustuu kansallisten tuomioistuimien ja yhteisöjen tuomioistuimen tehtävien selkeään jakoon, oikeusriidan tosiseikaston arvioiminen kuuluu yksinomaan kansallisen tuomioistuimen toimivaltaan (ks. asia 104/77, Oehlschläger, tuomio 16.3.1978, Kok. 1978, s. 791, 4 kohta ja asia 36/79, Denkavit Futtermittel, tuomio 15.11.1979, Kok. 1979, s. 3439, 12 kohta). Yhteisöjen tuomioistuimella on siten ainoastaan toimivalta lausua yhteisön oikeuden tulkinnasta tai pätevyydestä sellaisten tosiseikkojen perusteella, jotka kansallinen tuomioistuin on sille esittänyt (asia C-30/93, AC-ATEL Electronics Vertriebs, tuomio 2.6.1994, Kok. 1994, s. I-2305, 16 kohta ja asia C-352/95, Phytheron International, tuomio 20.3.1997, Kok. 1997, s. I-1729, 11 kohta).
26 Lisäksi, kuten yhteisöjen tuomioistuin on todennut edellä mainitussa asiassa Phytheron International antamansa tuomion 14 kohdassa, ennakkoratkaisukysymysten keskeisen sisällön muuttaminen olisi yhteensopimatonta yhteisöjen tuomioistuimelle perustamissopimuksen 177 artiklassa annetun tehtävän ja sen velvollisuuden kanssa, joka yhteisöjen tuomioistuimella on sen takaamiseksi, että jäsenvaltioiden hallituksille ja asianosaisille annetaan mahdollisuus esittää huomautuksensa EY:n tuomioistuimen perussäännön 20 artiklan mukaisesti, kun otetaan huomioon se seikka, että tämän säännöksen mukaan ainoastaan ennakkoratkaisupyynnön esittämistä koskevat päätökset annetaan tiedoksi asianosaisille.
27 Näin ollen kansallisen tuomioistuimen asiana on tutkia, ovatko ne uudet seikat, jotka ovat tulleet esiin käsiteltäessä asiaa yhteisöjen tuomioistuimessa, merkityksellisiä tai välttämättömiä pääasian ratkaisemisen kannalta.
28 Toiseen ennakkoratkaisukysymykseen vastaamiseksi on ensinnäkin tuotava esiin, että direktiivin 4 artiklan 3 kohdan toisen alakohdan mukaan niiden jäsenvaltioiden, jotka ovat ensimmäisen alakohdan mahdollistamalla tavalla asettaneet enimmäismäärän työntekijöiden saatavista olevalle vastuulle, on ilmoitettava komissiolle, miten enimmäismäärä on asetettu.
29 Tästä säännöksestä ei kuitenkaan ilmene, että tällaisella ilmoituksella pantaisiin vireille yhteisön oikeuteen perustuva valvontamenettely, jonka kohteena olisivat jäsenvaltion valitsemat menetelmät, tai että komission nimenomainen tai hiljainen suostumus olisi edellytyksenä sille, että jäsenvaltiot saavat käyttää mahdollisuutta vahvistaa vastuun enimmäismäärä.
30 Lisäksi on katsottava, että kyseisen säännöksen sanamuodon tai päämäärän perusteella ei voida päätellä, että jäsenvaltion asettamia enimmäismääriä olisi pidettävä lainvastaisina pelkästään sen vuoksi, että se on jättänyt täyttämättä jäsenvaltioilla olevan velvollisuuden ilmoittaa enimmäismäärät etukäteen (ks. vastaavan säännöksen osalta asia 380/87, Enichem Base ym., tuomio 13.7.1989, Kok. 1989, s. 2491, 22 kohta).
31 Direktiivin 4 artiklan 3 kohdan toisessa alakohdassa säädetyn ilmoittamisvelvollisuuden tarkoituksena on näin ollen ainoastaan se, että komissio saa tietää, ovatko jäsenvaltiot käyttäneet ensimmäisessä alakohdassa tarkoitettua mahdollisuuttaan ja millä tavalla ne ovat käyttäneet tätä.
32 Direktiivin 11 artiklan 2 kohdasta, jonka mukaan jäsenvaltioiden on toimitettava tässä direktiivissä tarkoitetuista kysymyksistä antamansa lait, asetukset ja hallinnolliset määräykset kirjallisina komissiolle, puolestaan ilmenee selvästi, että tämä säännös koskee jäsenvaltioiden ja komission välisiä suhteita ja että sillä ei anneta yksityisille sellaisia oikeuksia, joita loukattaisiin sillä, että jäsenvaltio jättää täyttämättä velvollisuutensa ilmoittaa etukäteen komissiolle niistä menetelmistä, joiden mukaisesti se asettaa 4 artiklan 3 kohdassa tarkoitetun enimmäismäärän.
33 Toiseen kysymykseen on näin ollen vastattava, että direktiivin 4 artiklan 3 kohdan ja 11 artiklan vastaista ei ole se, että Ranskan code du travail'n D 143-2 §:n kaltaisia säännöksiä, joissa vahvistetaan työntekijöiden palkkaturvasaatavia koskevan vastuun enimmäismäärä, sovelletaan, vaikka kyseinen jäsenvaltio on jättänyt ilmoittamatta komissiolle ne menetelmät, joiden mukaisesti tämä enimmäismäärä on asetettu.
Ensimmäinen kysymys
34 Ensimmäisellä kysymyksellään kansallinen tuomioistuin haluaa tietää, onko direktiivin 4 artikla yleisesti sovellettava ja velvoittava niin, että yksityiset voivat vedota siihen kansallisissa tuomioistuimissa.
35 Kun otetaan huomioon toiseen kysymykseen annettu vastaus, ensimmäiseen kysymykseen ei ole tarpeen vastata.
Päätökset oikeudenkäyntikuluista
Oikeudenkäyntikulut
36 Yhteisöjen tuomioistuimelle huomautuksensa esittäneille Ranskan hallitukselle ja Euroopan yhteisöjen komissiolle aiheutuneita oikeudenkäyntikuluja ei voida määrätä korvattaviksi. Pääasian asianosaisten osalta asian käsittely yhteisöjen tuomioistuimessa on välivaihe kansallisessa tuomioistuimessa vireillä olevan asian käsittelyssä, minkä vuoksi kansallisen tuomioistuimen asiana on päättää oikeudenkäyntikulujen korvaamisesta.
Päätöksen päätösosa
Näillä perusteilla
YHTEISÖJEN TUOMIOISTUIN
(kuudes jaosto)
on ratkaissut Cour d'appel de Douain 27.1.1995 tekemällään päätöksellä, jota on oikaistu 31.5.1995 tehdyllä päätöksellä, esittämät kysymykset seuraavasti:
Työntekijöiden suojaa työnantajan maksukyvyttömyystilanteessa koskevan jäsenvaltioiden lainsäädännön lähentämisestä 20 päivänä lokakuuta 1980 annetun neuvoston direktiivin 80/987/ETY 4 artiklan 3 kohdan ja 11 artiklan vastaista ei ole se, että kansallisia säännöksiä, joissa vahvistetaan työntekijöiden palkkaturvasaatavia koskevan vastuun enimmäismäärä, sovelletaan, vaikka kyseinen jäsenvaltio on jättänyt ilmoittamatta komissiolle ne menetelmät, joiden mukaisesti tämä enimmäismäärä on asetettu.