CELEX: 62008CJ0297
Jäsenyysvelvoitteiden noudattamatta jättäminen
Ympäristö
Direktiivi 2006/12/EY
4 ja 5 artikla
Jätehuolto
Huoltosuunnitelma
Riittävä ja yhtenäinen käsittelylaitosten verkosto
Vaara ihmisten terveydelle tai ympäristölle
Ylivoimainen este
Yleiseen järjestykseen liittyvät ongelmat
Järjestäytynyt rikollisuus

Euroopan komissio vaatii kanteessaan tuomioistuinta toteamaan, että Italian tasavalta ei ole noudattanut jätteistä 5.4.2006
annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2006/12/EY (EUVL L 114, s. 9) 4 ja 5 artiklan mukaisia velvoitteitaan,
koska se ei ole Campanian alueella toteuttanut kaikkia tarvittavia toimenpiteitä taatakseen, että jätteet hyödynnetään ja
että niistä huolehditaan vaarantamatta ihmisten terveyttä ja aiheuttamatta vahinkoa ympäristölle, ja etenkään koska se ei
ole perustanut riittävää ja yhtenäistä käsittelylaitosten verkostoa.

Asiaa koskevat oikeussäännöt

Yhteisön säännöstö
Jätteistä 15.7.1975 annettu neuvoston direktiivi 75/442/ETY (EYVL L 194, s. 39) on selkeyden ja järkeistämisen takia kodifioitu
direktiivillä 2006/12.
Direktiivin 2006/12 2, 6 ja 8–10 perustelukappale kuuluvat seuraavasti:
”(2) Kaikkien jätehuoltoon liittyvien säännösten keskeisenä tavoitteena olisi oltava ihmisten terveyden ja ympäristön suojeleminen
jätteiden keräilyn, kuljetuksen, käsittelyn, varastoinnin ja kaatopaikalle sijoittamisen aiheuttamilta haitallisilta vaikutuksilta.
– –
(6) Korkeatasoisen ympäristönsuojelun saavuttamiseksi jäsenvaltioiden on sen lisäksi, että ne suorittavat toimenpiteitä, joilla
varmistetaan vastuuntuntoinen jätteistä huolehtiminen ja niiden hyödyntäminen, toteutettava toimenpiteitä jätteen tuottamisen
rajoittamiseksi, erityisesti edistämällä puhtaita teknologioita ja tuotteita, jotka voidaan kierrättää ja käyttää uudelleen
ottaen huomioon talteenotetun jätteen nykyiset tai mahdolliset markkinat.
– –
(8) On tärkeää, että yhteisö kokonaisuudessaan kykenee itse huolehtimaan jätteistä, ja on suotavaa, että jokainen jäsenvaltio
osaltaan pyrkii tähän tavoitteeseen.
(9) Näiden tavoitteiden saavuttamiseksi jäsenvaltioissa olisi laadittava jätehuoltosuunnitelmat.
(10) Jätteiden siirtoja olisi rajoitettava ja jäsenvaltiot voivat toteuttaa jätehuoltosuunnitelmissaan tätä koskevia tarpeellisia
toimenpiteitä.”
Direktiivin 2006/12 4 artiklassa säädetään seuraavaa:
”1. Jäsenvaltioiden on toteutettava tarvittavat toimenpiteet sen varmistamiseksi, että jätteet hyödynnetään tai niistä huolehditaan
vaarantamatta ihmisten terveyttä ja käyttämättä menettelyjä tai menetelmiä, joista voi aiheutua vahinkoa ympäristölle ja erityisesti,
että
a)      ei vaaranneta vesiä, ilmaa, maaperää ja kasveja sekä eläimiä;
b)      ei tuoteta melu- tai hajuhaittoja;
c)      ei vahingoiteta haitallisesti maaseutua tai erityisalueita.
2. Jäsenvaltioiden on toteutettava tarvittavat toimenpiteet jätteiden hylkäämisen, upottamisen tai valvomattoman huolehtimisen
estämiseksi.”
Direktiivin 2006/12 5 artiklassa säädetään seuraavaa:
”1. Jäsenvaltioiden on toteutettava aiheelliset toimenpiteet, tarvittaessa tai milloin on suositeltavaa yhteistyössä muiden
jäsenvaltioiden kanssa, perustaakseen yhtenäisen ja riittävän käsittelylaitosten verkoston, ottaen huomioon parhaan saatavilla
olevan teknologian, josta ei aiheudu liiallisia kustannuksia. Verkoston on oltava sellainen, että yhteisö tulee kokonaisuudessaan
omavaraiseksi jätteenkäsittelyn suhteen ja jäsenvaltiot pääsevät kukin erikseen lähemmäksi tätä tavoitetta ottaen kuitenkin
huomioon maantieteelliset olosuhteet tai tietyn lajisiin jätteisiin erikoistuneiden laitosten tarpeen.
2. Verkoston avulla on oltava mahdollista huolehtia jätteistä jossakin lähimmistä asianmukaisista laitoksista sopivimpien
menetelmien ja teknologioiden avulla siten, että varmistetaan korkeatasoinen ympäristön ja ihmisten terveyden suojelu.”
Direktiivin 2006/12 7 artiklassa säädetään seuraavaa:
”1. Edellä 3, 4 ja 5 artiklassa mainittujen tavoitteiden toteuttamiseksi on 6 artiklassa tarkoitettua toimivaltaista viranomaista
tai viranomaisia vaadittava laatimaan niin pian kuin mahdollista yksi tai useampia jätehuoltosuunnitelmia. Näiden suunnitelmien
on käsitettävä erityisesti seuraavat asiat:
a)      hyödynnettävien tai käsiteltävien jätteiden lajit, määrät ja alkuperä;
b)      yleiset tekniset vaatimukset;
c)      tietynlaisia jätteitä varten mahdollisesti tarvittavat erityisjärjestelyt;
d)      sopivat paikat tai laitokset jätteistä huolehtimiseksi.
2. Edellä 1 kohdassa tarkoitetut suunnitelmat voivat koskea esimerkiksi:
– –
c)      sopivia keinoja jätteiden keräilyn, lajittelun ja käsittelyn järkeistämisen edistämiseksi.
3. Jäsenvaltioiden on oltava tarvittaessa yhteistyössä muiden jäsenvaltioiden ja komission kanssa tällaisten suunnitelmien
laatimiseksi. Niiden on ilmoitettava nämä suunnitelmat komissiolle.
– –”

Kansallinen säännöstö
Direktiivin 2006/12 4 ja 5 artikla on saatettu voimaan Italian oikeusjärjestyksessä 3.4.2006 annetulla asetuksella (decreto-legislativo)
nro 152 (GURI, Supplemento ordinario nro 96, 14.4.2006).
Asetuksen 178 §:n 2 momentissa säädetään seuraavaa:
”2. Jätteet on hyödynnettävä tai niistä on huolehdittava vaarantamatta ihmisten terveyttä ja käyttämättä menettelyjä tai menetelmiä,
joista voi aiheutua vahinkoa ympäristölle, erityisesti
a)      vaarantamatta vesiä, ilmaa, maaperää ja kasveja sekä eläimiä;
b)      tuottamatta melu- tai hajuhaittoja;
c)      vahingoittamatta voimassa olevalla lainsäädännöllä suojeltua maaseutua tai erityisalueita.”
Asetuksen nro 182 §:n 3 momentissa säädetään seuraavaa:
”3. Jätteistä on huolehdittava yhtenäisessä ja riittävässä käsittelylaitosten verkostossa käyttämällä parasta saatavilla olevaa
teknologiaa, ja ottamalla huomioon kustannusten ja kokonaishyödyn välinen suhde, jotta
a)      vaarattomien yhdyskuntajätteiden käsittelyssä saavutettaisiin omavaraisuus optimaalisissa alueellisissa ympäristöissä;
b)      jätteistä huolehdittaisiin jossakin sellaisessa asianmukaisessa laitoksessa, joka on mahdollisimman lähellä tuotanto- ja keräilypaikkoja,
jätteiden siirtojen vähentämiseksi, ottaen huomioon maantieteelliset olosuhteet tai tietyn lajisiin jätteisiin erikoistuneiden
laitosten tarve;
c)      sopivimpien menetelmien ja teknologioiden avulla varmistetaan korkeatasoinen ympäristön ja ihmisten terveyden suojelu.”
Campanian alueen 10.2.1993 annetulla alueellisella lailla nro 10/93, jolla annetaan ne säännöt ja säädetään menettelyt, joita
Campaniassa on jätteistä huolehdittaessa sovellettava (”Norme e procedure per lo smaltimento dei rifitui in Campania”), määritellään
18 yhtenäistä alueellista vyöhykettä, ja kyseisille vyöhykkeille kuuluvilla kunnilla on velvollisuus osallistua vastaavilla
alueilla tuotettujen yhdyskuntajätteiden huoltoon.

Asian tausta
Tämä kanne koskee Campanian aluetta, johon kuuluu 551 kuntaa, Napolin kaupunki mukaan lukien. Tällä alueella esiintyy yhdyskuntajätehuoltoon
ja kyseisten jätteiden käsittelyyn liittyviä ongelmia.
Italian tasavalta esittää vastineessaan, että tämä alue on vuodesta 1994 ollut julistettuna hätätilaan ja että virkamies,
jolle on annettu tavallisesti muille viranomaisille kuuluvia tehtäviä ja niille kuuluvaa toimivaltaa, nimitettiin, jotta yleisesti
”jätekriisiksi” nimitetyn ilmiön selvittämiseksi tarpeelliset toimenpiteet olisi voitu panna nopeasti täytäntöön.
Vuonna 1997 hyväksyttiin yhdyskuntajätteiden huoltosuunnitelma. Siinä hahmoteltiin jätteiden lämpöhyödyntämiseen käytettävien
teollisuuslaitosten järjestelmä, joka toimisi Campanian alueella järjestettävän eriytetyn keräilyjärjestelmän avulla.
31.3.1998 tehdyllä ministerin päätöksellä nro 2774 päätettiin järjestää tarjouspyyntömenettely, jonka tavoitteena oli jätteiden
käsittelyn uskominen kymmeneksi vuodeksi sellaisille yksityisille taloudellisille toimijoille, jotka kykenisivät perustamaan
jätteistä peräisin olevan polttoaineen (jäljempänä JPP) tuotantolaitoksia ja polttolaitoksia sekä lämmön hyödyntämiseen tarkoitettuja
laitoksia.
Kyseiset hankintasopimukset päätettiin tehdä vuoden 2000 kuluessa Impregilo-konserniin kuuluvien Fibe SpA- ja Fibe Campania
SpA ‑nimisten yhtiöiden kanssa. Näiden yhtiöiden piti toteuttaa ja hoitaa seitsemää JPP-tuotantolaitosta ja Acerrassa ja Santa
Maria La Fossassa sijaitsevaa kahta lämpövoimalaa. Campanian alueen kunnilla oli velvollisuus antaa jätteensä kyseisten yhtiöiden
käsiteltäviksi.
Suunnitelman täytäntöönpano kohtasi kuitenkin vaikeuksia yhtäältä valituilla paikoilla asuvien tiettyjen väestönosien vastustuksen
vuoksi ja toisaalta sen vuoksi, että vain pieni osa jätteistä kerättiin ja vietiin alueelliseen palveluun. Lisäksi laitosten
rakentaminen viivästyi, ja niiden suunnittelussa todettiin laiminlyöntejä, joten jätteet, joita ei voitu käsitellä kyseisissä
laitoksissa, kertyivät kaatopaikoille ja käytettävissä olleille varastointipaikoille niiden kyllästymispisteeseen asti.
Napolin syyttäjäviranomainen aloitti myös tutkinnan, jolla pyrittiin osoittamaan, että tarjouspyyntömenettelyyn liittyi petoksia.
Campanian alueen JPP-tuotantolaitokset asetettiin näin pesänhoitajan hallintoon, joten kyseisten laitteistojen sopeuttaminen
oli mahdotonta. Lopulta ne sopimukset, jotka sitoivat viranomaiset Fibe SpA- ja Fibe Campania SpA -yhtiöön, purettiin, mutta
tämän alueen jätteiden huolehtimisesta tehtävien uusien hankintasopimusten tekeminen tarjouspyyntömenettelyssä epäonnistui
useaan otteeseen muun muassa siitä syystä, että kelvollisten tarjousten lukumäärä oli riittämätön.

Oikeudenkäyntiä edeltänyt menettely
Campanian alueen tilanteesta keskusteltiin komission yksiköiden ja Italian viranomaisten kesken. Jätekriisitilannetta selvittävä
virkamies selitti 16.5.2007 päivätyssä kirjeessä komissiolle niitä syitä, jotka johtivat siihen, että 11.5.2007 annettiin
laki (decreto legge) nro 61, jossa säädetään ”poikkeustoimenpiteistä, joita tarvitaan, jotta Campanian alueen jätteistä huolehtimiseen
liittyvä kriisitilanne selvitettäisiin”, ja johon sisältyy muun muassa neljän uuden kaatopaikan rakentaminen Serren, Savignano
Irpinon, Tezignon ja Sant’Arcangelo Trimonten kuntiin.
Tuon kirjeen mukaan suunnitellut poikkeustoimenpiteet olivat perusteltuja ”epidemioiden tai terveyttä uhkaaviin muihin kriiseihin
liittyvän vaaran välttämiseksi ja väestön terveyden suojelemiseksi”. Tuossa asiakirjassa myönnettiin, että ”kriisi on viime
aikoina pahentunut sen vuoksi, ettei kaatopaikkoja, joilla jätteistä voitaisiin lopullisesti huolehtia, ole”, ja siinä pidettiin
tätä asiaintilaa ”sosiaalisesti hälyttävänä ja Campanian kansalaisten perusoikeudet vaarantavana tilanteena, joka aiheutti
myös äärimmäisen huolen ympäristöstä”, sillä ”ilman toimivaltaisten viranomaisten valvontaa perustetut laittomat kaatopaikat,
hylättyjen jätteiden itsestään tapahtuva palaminen tai tahalliset polttamiset ovat vaarantamassa ympäristön koskemattomuuden
sen vuoksi, että ilmakehään ja maaperään joutuu pilaavia aineita (mm. dioksiinia), mistä aiheutuu pohjavesikerroksille korjaamattoman
vahingon vaara”.
Koska komissio katsoi, etteivät Italian tasavallan toteuttamat toimenpiteet olleet riittäviä korkeatasoisen ympäristön ja
ihmisten terveyden suojelemisen varmistamiseksi ja erityisesti riittävän jätteiden käsittelylaitosten verkoston perustamiseksi,
ja koska tämä jäsenvaltio ei näin ollen ollut noudattanut direktiivin 2006/12 4 ja 5 artiklan mukaisia velvoitteitaan, se
lähetti 29.6.2007 kyseiselle jäsenvaltiolle virallisen huomautuksen ja kehotti sitä esittämään huomautuksensa kuukauden kuluessa
kyseisen huomautuksen vastaanottamisesta.
Komission valtuuskunta matkusti Italian tasavallan kutsumana Napoliin heinäkuussa 2007 tapaamaan viranomaisia ja toteamaan
tilanteen paikan päällä.
Italian tasavalta vastasi viralliseen huomautukseen 3.8.2007 päivätyllä kirjeellä, jonka liitteenä oli ympäristö- ja luonnonsuojeluministeriön
(elämänlaadun pääosasto) pääjohtajan 2.8.2007 päivätty kirje. Komissio piti saamiensa tietojen nojalla asianmukaisena laajentaa
väitteet koskemaan direktiivin 2006/12 3 ja 7 artiklan rikkomista, ja näin ollen se osoitti 23.10.2007 tälle jäsenvaltiolle
virallisen lisähuomautuksen kehottaen sitä esittämään huomautuksensa kahden kuukauden kuluessa sen vastaanottamisesta.
Brysselissä pidettiin 20.11.2007 uusi kokous, jonka kuluessa Italian tasavalta esitteli Campanian aluetta koskevan uuden jätehuoltosuunnitelmahankkeen
ja esitti selvityksen tilanteen kehittymisestä erityisesti tiettyjen infrastruktuurien – kuten kaatopaikkojen – rakentamisen
edistymisestä. Tämä suunnitelma hyväksyttiin 28.12.2007.
Italian tasavalta vastasi 24.12.2007 päivätyllä kirjeellä viralliseen lisähuomautukseen, ja se liitti vastaukseensa 21.12.2007
päivätyn ympäristö- ja luonnonsuojeluministeriön kirjeen.
Italian tasavallan ja komission välillä pidettiin 28.1.2008 Roomassa kokous, jonka kuluessa tämä jäsenvaltio esitteli sisällöltään
Campanian jätehuoltokysymystä koskevan uuden suunnitelman, jolla pyrittiin ratkaisemaan kriisitilanne ennen vuoden 2008 marraskuun
loppua.
Italian tasavallan näissä eri kirjeissä antamien ja muista lähteistä, kuten tiedotusvälineistä, yhdistyksiltä, järjestöiltä
ja yksityishenkilöiltä peräisin olevien tietojen valossa komissio osoitti 1.2.2008 tälle jäsenvaltiolle perustellun lausunnon
kehottaen kyseistä jäsenvaltiota noudattamaan sitä kuukauden kuluessa, tilanteen kiireellisyyden huomioiden. Italian tasavalta
vastasi kyseiseen lausuntoon 4.3.2008 komissiolle toimitetulla kirjeellä, johon oli liitetty kolme alueellisten vastuuhenkilöiden
kirjettä.
Komissio päätti näin saamansa tiedot huomioon ottaen nostaa nyt käsiteltävänä olevan kanteen.
Ison-Britannian ja Pohjois-Irlannin yhdistynyt kuningaskunta hyväksyttiin yhteisöjen tuomioistuimen presidentin 2.12.2008
antamalla määräyksellä väliintulijaksi tukemaan Italian tasavallan vaatimuksia.

Kanne
Komissio moittii kanteessaan Italian tasavaltaa siitä, että se on rikkonut direktiivin 2006/12 4 ja 5 artiklaa, koska yhtäältä
se ei ole perustanut yhtenäistä ja riittävää käsittelylaitosten verkostoa, jolla varmistettaisiin jätteenkäsittelyn omavaraisuus
maantieteellistä läheisyyttä koskevan kriteerin mukaisesti, ja koska toisaalta tästä tilanteesta aiheutui vaaraa ihmisten
terveydelle ja ympäristölle.
Komissio katsoo, että Italian tasavalta myöntää moititun jäsenyysvelvoitteiden noudattamatta jättämisen. Se katsoo Italian
tasavallan oikeudenkäyntiä edeltäneen menettelyn aikana antamien vastausten todistavan tämän. Italian hallitus oli näin alun
perin annettuun viralliseen huomautukseen vastatessaan esitellyt vuonna 1997 hyväksytyn alueellisen jätehuoltosuunnitelman
myöntäen samalla, että ”vaikka yhtenäinen jätehuoltojärjestelmä on alueellisessa suunnitelmassa määritetty asianmukaisesti,
sitä ei kuitenkaan edelleenkään ole oikeasti olemassa” muun muassa siitä syystä, että Acerraan ja Santa Maria La Fossaan suunnitellun
kahden polttolaitoksen rakennustyöt olivat molemmat myöhässä ja kaatopaikkoja oli suljettu. Italian viranomaiset olivat näin
myöntäneet sen, että ”järjestelmä oli halvaantunut” ja että jätteitä hylättiin lainvastaisesti tai ilman valvontaa, mitä ne
pitivät ”Campaniaan levinneenä ilmiönä, joka oli järjestäytyneen rikollisuuden johtama ja jonka tutkimisen oikeuslaitos oli
aloittanut”.
Italian tasavalta oli perusteltuun lausuntoon vastatessaan vahvistanut, ettei tilanne ollut ratkennut, ja tämän jäsenvaltion
antamista vastauksista ja muun muassa viimeisen jätehuoltosuunnitelman mukaisten infrastruktuureiden käyttöönotossa tarvittavista
määräajoista sekä kansallisesta lehdistöstä ilmenee komission mukaan, että kyseinen jäsenvaltio oli perustellussa lausunnossa
asetetun määräajan päättyessä vielä kaukana läheisyyskriteerin mukaisen yhtenäisen ja riittävän käsittelylaitosten verkoston
perustamisesta.
Jäsenyysvelvoitteiden noudattamatta jättämisen jatkumisen vahvistivat lisäksi vielä perustellussa lausunnossa asetetun määräajan
päättymisen jälkeen saadut tietyt tiedot. Italian tasavalta oli näin Euroopan unionin neuvoston puheenjohtajistolle toimitetuissa,
21.4. ja 28.4.2008 päivätyissä kirjeissä myöntänyt, että Savignano Irpinon ja Sant’Arcangelo Trimonten paikoille suunnitellut
kaatopaikat otettaisiin käyttöön parhaimmassa tapauksessa vasta vuoden 2008 heinäkuussa ja että tuohon ajankohtaan saakka
yksin Serren kunnassa sijaitseva Macchia Sopranan kaatopaikka palvelisi koko Campanian aluetta.
Komissio tukeutuu myös 4.6.2008 toimitettuun kirjeeseen, jolla Italian tasavalta ilmoitti sille 23.5.2008 annetun lain (decreto
legge) nro 90 (GURI, Supplemento ordinario nro 120, 23.5.2008; jäljempänä laki nro 90). Jo kyseisen lain tekstissäkin myönnetään
Campanian alueen jätteenkäsittelyjärjestelmän puutteet. Komissio painottaa myös, että jätekriisiin liittyvää ”hätätilaa” ei
ollut tämän kanteen nostamisajankohtana lakkautettu ja että se olisi ollut pidettävä voimassa 31.12.2009 asti.
On kuitenkin todettava, toisin kuin komissio väittää, että Italian tasavalta kiistää jättäneensä noudattamatta direktiivin
2006/12 4 ja 5 artiklan mukaisia velvoitteitaan. Näin ollen on tutkittava, ovatko komission kanteensa tueksi esittämät väitteet
perusteltavissa.

Direktiivin 2006/12 5 artiklan rikkominen
Asianosaisten ja muiden osapuolten lausumat
Komissio väittää, että jotta jäsenvaltion voitaisiin katsoa perustaneen direktiivin 2006/12 5 artiklassa vaaditun kaltaisen
yhtenäisen ja riittävän käsittelylaitosten verkoston, sen käytettävissä on oltava sellainen teknisten rakenteiden kokonaisuus,
jolla pyritään yhtäältä mahdollistamaan se, että niistä jätteistä, joiden hyödyntäminen ja/tai uudelleenkäyttö on mahdotonta,
huolehditaan aiheuttamatta vaaraa ympäristölle ja ihmisten terveydelle, ja toisaalta se, että omavaraisuutta ja läheisyyttä
koskevien periaatteiden noudattamiseksi polttolaitosten ja kaatopaikkojen kaltaisten jätteenkäsittelylaitosten ottotehot vastaavat
niiden jätteiden määriä, jotka kyseisellä alueella saatetaan joutua käsittelemään.
Campanian alueella käyttöön otetussa järjestelmässä on tässä suhteessa tiettyjä puutteita. Eriytetty keräily kattaa vain 10,6
prosenttia tuotetusta jätteestä, kun yhteisön keskiarvo on 33 prosenttia, kansallisen keskiarvon vaihdellessa Keski-Italian
alueiden 19,4 prosentista tämän jäsenvaltion pohjoisten alueiden 38,1 prosenttiin.
Vaikkakin kaatopaikkoja pitäisi käyttää mahdollisimman vähän, sillä ne ovat ympäristön kannalta huonoin vaihtoehto, suurin
osa Campanian alueen jätteistä viedään kaatopaikalle tai laittomasti hylätään. Lisäksi niiden hävittämiseen tarkoitetut JPP-tuotantolaitokset
ovat puutteellisia, ja todellisuudessa jätteet vain käsitellään niissä, joten ne on tämän jälkeen lähetettävä toiseen laitokseen
lopullisesti hävitettäviksi.
Acerran ja Santa Maria La Fossan kuntiin suunniteltuja polttolaitoksia ei vieläkään ole otettu käyttöön, ja koko alueella
on vain yksi laillinen toimiva kaatopaikka, Serren kaatopaikka, jonka vastaanottokyky hyvinkin alittaa todelliset tarpeet.
Useita tonneja jätettä on kuljetettu käsiteltäviksi Saksaan ja Italian muille alueille, ja Saksan liittotasavallan kanssa
on allekirjoitettu lisälähetyksiä koskeva sopimus.
Komission mukaan 2.3.2008 yleisille teille oli kasautunut 55 000 tonnia jätettä sen lisäksi, että kunnallisilla varastointipaikoilla
käsittelyä odotti 110 000–120 000 jätetonnia. Asiassa C-494/01, komissio vastaan Irlanti, 26.4.2005 annetussa tuomiossa (Kok.,
s. I-3331) on katsottu, että lähes kyllästetyllä kaatopaikkajärjestelmällä ja sillä, että koko maassa oli laittomia jätevarastoja,
rikotaan direktiivin 2006/12 5 artiklaa.
Italian tasavallan mielestä kanne on hylättävä. Sen mukaan direktiivin 2006/12 5 artiklan rikkomista koskeva väite perustuu
Campanian aluetta riepottelevan vakavan tilanteen historiallisten syiden riittämättömään tarkasteluun. Lisäksi tämä jäsenvaltio
on ponnistellut kaikin mahdollisin tavoin tämän kriisin selvittämiseksi, sillä se on antanut käyttöön merkittäviä hallinnollisia
ja sotilaallisia voimavaroja sekä toteuttanut huomattavia sijoituksia (400 miljoonaa euroa vuosina 2003–2008).
Italian tasavalta korostaa kuitenkin jätteiden keräilyn osalta, että vaikka se myöntääkin komission alueellisesta keskiarvosta
esittämien lukujen pitävän paikkansa, ylimääräisiä keräilyaloitteita tehtiin, ja yleisesti ottaen Campanian alueen eriytetyn
keräilyn tason nousemista on havaittavissa, ja Italian pääministerin määräyksen nro 3639/08 täytäntöönpanon pitäisi nostaa
sitä entisestään. Näin 14.1. ja 1.3.2008 välisenä aikana keräiltiin 348 000 tonnia jätettä etenkin kaduilta, ja se pantiin
turvaan. Tällä hetkellä jätteiden kokonaiskäsittelykapasiteetti ylittää alueen päivittäisen tuotannon. 530 kuntaa on toteuttanut
ensimmäiset eriytettyä keräilyä koskevat toimenpiteet, 73 kuntaa (n. 370 000 asukasta) oli saavuttanut 50–90 prosentin prosenttimääriä,
kun taas 134 kuntaa (n. miljoona asukasta) hipoi 25–50 prosenttia.
Lisäksi Savignano Irpinon kaatopaikka avattiin kesäkuussa 2008, ja tämän jälkeen avattiin San Arcangelo Trimonten kaatopaikka.
Italian tasavalta toteaa polttolaitoksista, että laissa nro 90 säädetyn uuden suunnitelman mukaan Napoliin ja Salernoon rakennettaisiin
kaksi muuta polttolaitosta, jotka tulisivat käyttöön Acerran ja Santa Maria La Fossan lisäksi. Myös muita infrastruktuureita,
kuten Chiaianon, Terzignon, Sant Tammaron ja Andrettan kaatopaikkoja tai vielä Acerran ja Salernon lämpövoimaloita, oltiin
toteuttamassa.
Italian tasavalta toteaa niistä seitsemästä JPP-tuotantolaitoksesta, joista komissio katsoo, etteivät ne vielä ole toimintakykyisiä,
että näissä laitoksissa todetut toimintahäiriöt johtuvat siitä, ettei sopimuksia ollut pantu toimeen, ja jopa sen tahdosta
riippumattomista tahallisista tai rikollisista menettelyistä.
Vaikka Italian tasavalta myöntääkin, että perustellussa lausunnossa asetetun määräajan päättyessä kaatopaikoista ainoastaan
Serressä sijaitseva Macchia Sopranan kaatopaikka oli toiminnassa, se korostaa joka tapauksessa, että väestön vastustustoiminta,
jota vastaan oli tarvittu jopa poliisivoimien apua, oli estänyt muiden kaatopaikka-alueiden avaamisen.
Kaikki nämä seikat ovat omiaan luomaan oikeuskäytännössä tarkoitetun ylivoimaisen esteen.
Italian tasavalta katsoo näin ollen, että direktiivin 2006/12 5 artiklan rikkomisen ei voida katsoa johtuvan sen saamattomuudesta,
ja se korostaa lisäksi, että Campanian alueella olevat jätteiden luvattomat kaatopaikat ovat jatkuvan puhdistustoiminnan kohteena,
eivätkä kansalliset viranomaiset ole koskaan esittäneet tai ehdottaneet niitä vaihtoehdoksi tai antaneet niihin lupaa, vaan
ovat tehneet kaikkensa varmistaakseen näiden jätteiden poistamisen, myös armeijaan turvautumalla.
Komissio muistuttaa vastauskirjelmässään mahdollisuudesta vedota ylivoimaiseen esteeseen, että tämä käsite edellyttää, että
kyseinen seikka tai sen toteutumatta jääminen johtuu sellaisista epätavallisista ja ennalta-arvaamattomista seikoista, joihin
se osapuoli, joka vetoaa niihin, ei voi vaikuttaa ja joiden seurauksia hän ei kaikkea huolellisuutta noudattamalla olisi voinut
välttää (asia 296/86, McNicholl ym., tuomio 8.3.1988, Kok., s. 1491, 11 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Lisäksi silloin, kun jokin seikka on voinut aiheuttaa ylivoimaisen esteen, viimeksi mainitun vaikutukset voivat kestää vain
tietyn ajan, nimittäin sen ajan, joka tavanomaista huolellisuutta noudattaville viranomaisille on aineellisesti tarpeen sen
tahdosta riippumattoman kriisitilanteen lopettamiseksi (asia 101/84, komissio v. Italia, tuomio 11.7.1985, Kok., s. 2629,
16 kohta).
Komissio muistuttaa, että Campanian jätteenkäsittelyjärjestelmä on ollut soveltumaton jo vuodesta 1994 lähtien. Se toteaa
vastalauseista ja paikallisen väestön aiheuttamista, yleiseen järjestykseen liittyvistä ongelmista, että nämä ilmiöt olivat
olleet ennakoitavissa eivätkä ne olleet mitenkään poikkeuksellisia, koska kriisitilanne ja sen aiheuttamat vastalauseet aiheutuvat
nimenomaan siitä, että kansalliset viranomaiset jatkavat direktiivissä 2006/12 säädettyjen velvoitteidensa noudattamatta jättämistä.
Rikollisjärjestöistä komissio muistuttaa, että tällä seikalla, olettaen, että se olisi näytetty toteen, ei voida perustella
sitä, ettei kyseinen jäsenvaltio noudata direktiivistä 2006/12 johtuvia velvoitteitaan (ks. asia C-263/05, komissio v. Italia,
tuomio 18.12.2007, Kok., s. I‑11745, 51 kohta).
Komissio toteaa lopuksi siitä seikasta, etteivät yritykset, joiden kanssa sopimukset oli tehty, ole noudattaneet sopimusvelvoitteitaan,
joiden mukaan niiden piti saattaa jätteidenkäsittelylaitokset toimintaan, ettei sitä voida pitää epätavallisena ja ennalta
arvaamattomana tapahtumana varsinkaan, kun viranomaiset olisivat – toisin kuin Italian tasavalta väittää – voineet varautua
siihen erityisin sopimusehdoin.
Komissio toteaa syyttäjäviranomaisten näiden yritysten tiettyjä vastuuhenkilöitä vastaan vireille panemista syytetoimista
ja siitä, että viranomaisten oli ollut vaikeaa löytää toista tarjoajaa kyseisiä toimintoja jatkamaan, että vakiintuneen oikeuskäytännön
mukaan jäsenvaltio ei voi sisäisen oikeusjärjestyksensä oikeussääntöihin, toimintatapoihin tai tilaan vetoamalla perustella
sitä, ettei se ole noudattanut direktiivissä säädettyjä velvoitteita ja määräaikoja (ks. em. asia komissio v. Italia, tuomio
18.12.2007, 51 kohta).
Yhdistynyt kuningaskunta rajoittuu huomautuksissaan tulkitsemaan direktiivin 2006/12 5 artiklaa. Tämä jäsenvaltio katsoo,
että toisin kuin komissio tämän kanteen nostamisella antaa ymmärtää, jäsenvaltiolle tämän säännöksen perusteella kuuluvat
velvollisuudet ovat sovellettavissa kansallisella eivätkä alueellisella tasolla. Näin omavaraisuutta ja läheisyyttä koskevat
periaatteet, joiden mukaan yhtenäisen ja riittävän käsittelylaitosten verkoston ”on mahdollistettava se, että yhteisö kokonaisuudessaan
kykenee itse huolehtimaan jätteistä, ja että jokainen jäsenvaltio osaltaan pyrkii tähän tavoitteeseen” ”lähimmässä asianmukaisessa
laitoksessa”, pitäisi käsittää yhteisön tai kansallisen alueen eikä alueelliselta pohjalta.
Tämä jäsenvaltio ei näin ollen yhdy komission näkemykseen, jonka mukaan direktiivin 2006/12 5 artiklaa rikotaan silloin, kun
jäsenvaltion tietyllä alueella jätteidenkäsittelylaitokset eivät riitä tuon alueen käsittelytarpeisiin. Jäsenvaltiot voivat
näet Yhdistyneen kuningaskunnan, joka on järjestänyt toimintansa tällä tavoin vaarallisten jätteiden osalta, tavoin päättää
kuljettaa jonkin alueen tietyn lajiset jätteet käsiteltäviksi ja hävitettäviksi muilla alueilla sijaitsevissa laitoksissa,
kunhan kansallinen kysyntä kokonaisuudessaan on varmistettu kansallisella jätteiden käsittelylaitosten verkostolla.
Oikeuskäytännössäkin on vahvistettu tämä kansallinen käsitys omavaraisuuden käsitteestä, ja lisäksi tällaista tulkintaa tukee
jätteistä ja tiettyjen direktiivien kumoamisesta 19.11.2008 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2008/98/EY
(EUVL L 312, s. 3) 16 artiklan 4 kohta, sillä tämän uuden jätedirektiivin tässä artiklassa säädetään, että ”läheisyys- ja
omavaraisuusperiaatteet eivät tarkoita sitä, että kullakin jäsenvaltiolla olisi oltava kaiken tyyppisiä lopulliseen hyödyntämiseen
tarkoitettuja laitoksia alueellaan”.
Italian tasavalta yhtyy tähän Yhdistyneen kuningaskunnan näkemykseen, ja se toteaa, että Campanian alueen vaikutusvalta kansalliseen
jätetuotantoon on vähäistä.
Komissio, joka katsoo, ettei Yhdistyneen kuningaskunnan esittämillä tulkintakysymyksillä ole merkitystä tässä asiassa, myöntää,
että jäsenvaltioilla on vapaus päättää jätehuollon hallinnon asianmukaisesta tasosta. Jäsenvaltio noudattaa direktiivin 2006/12
5 artiklaa, vaikka sillä olisi vain yksi kansallinen laitos, jos siellä voidaan käsitellä tuotetut jätteet, tai vain muutamia
erikoistuneita laitoksia, esimerkiksi sellaisia vaarallisia jätteitä käsitteleviä laitoksia, joita tavataan Yhdistyneessä
kuningaskunnassa.
Komissio korostaa kuitenkin, että päätettäessä, miten omavaraisuus- ja läheisyysperiaatteita on tulkittava, on tarpeen ottaa
huomioon myös jätteiden laatu ja tuotettujen jätteiden määrä. Kotitalousjätteitä tuotetaan paikallisesti ja joka päivä, joten
ne on lähtökohtaisesti keräiltävä ja käsiteltävä lähes välittömästi ja lähellä.
Italian tasavalta on valinnut omavaraisuuden ja läheisyyden maantieteelliseksi muuttujaksi ”optimaalisessa alueellisessa ympäristössä”
tapahtuvan jätehuollon. Komissio korostaa tältä osin, ettei se moiti tätä jäsenvaltiota siitä hallinnollisesta tasosta, jonka
se on valinnut toteuttaakseen jätehuoltoa ja jätteiden käsittelyä koskevan yhtenäisen järjestelmän. Sitä vastoin se moittii
sitä siitä, ettei se ole toteuttanut tällaista järjestelmää Campanian alueella, missä jätteitä ei todellisuudessa käsitellä
niiden tuotantopaikan läheisyydessä sijaitsevissa laitoksissa ja missä jätteiden kuljetukset muille alueille tai toisiin jäsenvaltioihin
ovat olleet vain tapauskohtaisia ad hoc ‑ratkaisuja terveys- ja ympäristökriisiin eivätkä näin ole käsittelylaitosten yhtenäisen
järjestelmän osa.
Unionin tuomioistuimen arviointi asiasta
On syytä todeta, että kuten komission oikeudenkäyntiä edeltävässä menettelyssä esittämistä lausumista ja tässä oikeudenkäynnissä
esitetyistä kirjelmistä ilmenee, komissio tarkoittaa kanteessaan yleisesti Campanian alueen jätteenkäsittelykysymystä ja tarkemmin
ottaen, kuten sen Yhdistyneen kuningaskunnan väliintulokirjelmään antamasta vastauksesta ilmenee, yhdyskuntajätteiden käsittelyä.
Eräästä tämän toimielimen istunnossa esitettyyn kysymykseen antamasta vastauksesta huolimatta se ei vaadi unionin tuomioistuinta
toteamaan, että Italian tasavalta olisi jättänyt jäsenyysvelvoitteensa noudattamatta vaarallisten jätteiden erityisryhmän
osalta, jotka osittain kuuluvat vaarallisista jätteistä 12.12.1991 annetun neuvoston direktiivi 91/689/ETY (EYVL L 337, s.
20) soveltamisalaan.
Direktiivin 2006/12 5 artiklan 1 kohdan mukaan jäsenvaltioiden on toteutettava aiheelliset toimenpiteet perustaakseen yhtenäisen
ja riittävän käsittelylaitosten verkoston, jolla on mahdollistettava yhtäältä se, että yhteisö tulee kokonaisuudessaan omavaraiseksi
jätteenkäsittelyn suhteen, ja toisaalta se, että jäsenvaltiot pääsevät kukin erikseen lähemmäksi tätä tavoitetta. Jäsenvaltioiden
on tässä tarkoituksessa otettava huomioon maantieteelliset olosuhteet tai tietyn lajisiin jätteisiin erikoistuneiden laitosten
tarve.
Jäsenvaltioilla on tällaista yhtenäistä verkostoa perustaessaan harkintavaltaa päättäessään siitä, mikä on niiden asianmukaisena
pitämä alueellinen perusta kansallisesti omavaraisen jätteiden käsittelykapasiteetin saavuttamiseksi, jotta yhteisö tulisi
omavaraiseksi jätteenkäsittelyn suhteen.
Kuten Yhdistynyt kuningaskunta aivan oikein huomauttaa, tietyn lajisilla jätteillä, kuten esimerkiksi vaarallisilla jätteillä,
voi olla sellaisia erityispiirteitä, joiden vuoksi ne kannattaa niiden käsittelyä varten koota ryhmiin, jotta ne voidaan käsitellä
kansallisen tason laitoksessa tai laitoksissa taikka jopa – kuten direktiivin 2006/12 5 artiklan 1 kohdassa ja 7 artiklan
3 kohdassa nimenomaisesti säädetään – muiden jäsenvaltioiden kanssa tapahtuvan yhteistyön puitteissa.
Unionin tuomioistuimella on kuitenkin jo ollut tilaisuus korostaa, että yksi tärkeimmistä jäsenvaltioiden tehtävistä silloin,
kun ne noudattavat niille direktiivin 2006/12 perusteella kuuluvaa velvollisuutta laatia jätehuoltosuunnitelmia, jotka voivat
sisältää erityisesti sopivia keinoja jätteiden keräilyn, lajittelun ja käsittelyn järkeistämisen edistämiseksi, on direktiivin
2006/12 5 artiklan 2 kohdassa säädetty tehtävä, ei se, että on pyrittävä jätteiden käsittelemiseen mahdollisimman lähellä
sijaitsevassa laitoksessa (asia C-480/06, komissio v. Saksa, tuomio 9.6.2009, 37 kohta, ei vielä julkaistu oikeustapauskokoelmassa).
Unionin tuomioistuin on näin päättänyt, että jätteiden käsittelypaikkojen sijaintikriteerit on valittava niiden tavoitteiden
valossa, joihin direktiivillä 2006/12 pyritään ja joihin kuuluvat muun muassa terveyden ja ympäristön suojelu sekä yhtenäisen
ja riittävän käsittelylaitosten verkoston perustaminen, ja että kyseisen verkoston on erityisesti mahdollistettava jätteidenkäsittely
lähimmässä asianmukaisessa laitoksessa. Näissä sijaintikriteereissä on otettava huomioon muun muassa tällaisten paikkojen
etäisyys jätteet tuottavasta asutuksesta, kielto perustaa laitoksia herkkien alueiden läheisyyteen ja se, että olemassa on
liikenneverkkoihin olevan liittymän kaltainen riittävä infrastruktuuri jätteiden kuljetusta varten (ks. yhdistetyt asiat C-53/02
ja C-217/02, Commune de Braine-le-Château ym., tuomio 1.4.2004, Kok., s. I‑3251, 34 kohta).
Vaarattomista jätteistä, joiden käsittelyyn ei lähtökohtaisesti tarvita samanlaisia erikoislaitoksia kuin vaarallisten jätteiden
käsittelyyn, on todettava, että jäsenvaltioiden on siis kovasti pyrittävä siihen, että niiden käytössä olisi verkosto, jolla
ne voivat vastata sellaisten jätteidenkäsittelylaitosten tarpeeseen, jotka sijaitsevat mahdollisimman lähellä jätteiden tuotantopaikkoja,
tämän estämättä sitä, että niillä on mahdollisuus järjestää tällainen verkosto läheisyysperiaatteen mukaisen alueiden ja jopa
valtioiden välisen yhteistyön puitteissa.
Tästä seuraa, kuten komissio on korostanut, että kun jäsenvaltio on direktiivin 2006/12 7 artiklan 1 kohdassa tarkoitetussa
”jätehuoltosuunnitelmassaan” erityisesti päättänyt järjestää alueensa jätehuollon alueelliselta pohjalta, tästä voidaan päätellä,
että jokaisen alueen, jolla on alueellinen suunnitelma, on lähtökohtaisesti varmistettava jätteidensä käsittely ja niistä
huolehtiminen mahdollisimman lähellä niiden tuotantopaikkaa. SEUT 191 artiklassa määrätty, yhteisön ympäristöalan toimintaa
koskeva periaate, jonka mukaan ympäristövahingot olisi torjuttava ensisijaisesti niiden lähteellä, edellyttää, että kunkin
alueen, kunnan tai muun paikallisen yksikön on toteutettava asianmukaiset toimenpiteet omien jätteidensä vastaanottamiseksi,
käsittelemiseksi ja niistä huolehtimiseksi, ja että jätteistä on siis huolehdittava mahdollisimman lähellä niiden syntymispaikkaa,
jotta jätteitä kuljetettaisiin mahdollisimman vähän (ks. asia C-155/91, komissio v. neuvosto, tuomio 17.3.1993, Kok., s. I‑939,
13 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Jos näin ollen tällaisessa jäsenvaltion päättämässä kansallisessa verkostossa jollain alueella ei ole määrällisesti ja riittäväksi
ajaksi riittävää infrastruktuuria kattamaan sen jätteenkäsittelytarpeita, tästä voidaan päätellä, että tällaiset alueellisen
tason vakavat riittämättömyydet saattavat vaikuttaa kyseiseen kansalliseen jätteidenkäsittelylaitosten verkostoon siten, ettei
se enää ole direktiivissä 2006/12 edellytetty yhtenäinen ja riittävä verkosto, joka mahdollistaisi sen, että kyseisen jäsenvaltion
olisi erikseen mahdollista päästä lähemmäksi omavaraisuuden tavoitetta, sellaisena kuin se määritellään tämän direktiivin
5 artiklan 1 kohdassa.
Tässä asiassa on syytä todeta, että – kuten komissio on korostanut – Italian tasavalta on itse päättänyt, että jätehuolto
tapahtuu Campanian alueella ”optimaalisessa lähiympäristössä”. Kuten vuoden 1993 alueellisesta laista ja vuonna 1997 hyväksytystä
alueellisesta jätehuoltosuunnitelmasta, sellaisena kuin se on muutettuna vuoden 2007 suunnitelmalla, ilmenee, alueellisen
omavaraisuuden saavuttamiseksi Campanian alueen kunnat päätettiin velvoittaa luovuttamaan niiden alueilta kerätyt jätteet
alueelliselle laitokselle, ja tätä velvollisuutta voidaan lisäksi perustella sillä, että on tarpeen taata näiden laitosten
olemassaolon kannalta välttämätön toiminnan taso, jotta säilytetään käsittelykapasiteetti sellaisena, että se myötävaikuttaisi
omavaraisuuden periaatteen toteutumiseen kansallisella tasolla (ks. asia C-324/99, DaimlerChrysler, tuomio 13.12.2001, Kok.,
s. I‑9897, 62 kohta).
Koska lisäksi yhtäältä Campanian alueen yhdyskuntajätteiden tuotos edustaa Italian tasavallan lausumien mukaan 7:ää prosenttia
kansallisesta jätetuotoksesta, mitä ei voida pitää vähäisenä osuutena tästä tuotannosta, ja toisaalta kyseisellä alueella
asuu noin 9 prosenttia maan väestöstä, merkittävällä puutteellisuudella tämän alueen kyvyssä huolehtia jätteistä vaarannetaan
vakavalla tavalla kyseisen jäsenvaltion kyky päästä lähemmäksi kansallisen omavaraisuuden tavoitetta.
Näin ollen on tutkittava, onko kyseisellä alueella riittävästi Italian kansallisen jätteidenkäsittelylaitosten verkostoon
kuuluvia laitoksia, jotka mahdollistavat yhdyskuntajätteiden käsittelyn niiden tuotantopaikan läheisyydessä.
Italian tasavalta on tässä suhteessa myöntänyt, että käytössä olevien laitosten, olipa kyse kaatopaikoista, polttolaitoksista
tai lämmön hyödyntämiseen tarkoitetuista laitoksista, määrä ei riittänyt kattamaan Campanian alueen jätteidenkäsittelytarpeita.
Italian tasavalta on nimittäin myöntänyt, että perustellussa lausunnossa asetetun määräajan päättyessä koko Campanian alueella
oli toiminnassa yksi ainoa kaatopaikka, että kyseisellä alueella sijaitsevissa JPP-tuotantolaitoksissa ei voitu varmistaa
jätteiden lopullista käsittelyä ja että Acerraan ja Santa Maria La Fossaan suunnitellut polttolaitokset eivät vieläkään olleet
toiminnassa.
Kuten vuonna 1997 hyväksytystä alueellisesta jätehuoltosuunnitelmasta ja Italian viranomaisten ”jätekriisin” ratkaisemiseksi
myöhemmin tekemistä suunnitelmista ilmenee, kyseiset viranomaiset olivat muun muassa katsoneet, että Campanian alueen yhdyskuntajätteiden
käsittelytarpeiden kattamiseksi oli otettava käyttöön muitakin kaatopaikkoja, kuten Savignano Irpinon ja Sant’Arcangelo Trimonten
kaatopaikat, että Acerraan ja Santa Maria La Fossaan suunniteltujen polttolaitosten lisäksi oli otettava käyttöön kaksi muuta
polttolaitosta ja että JPP-tuotantolaitokset oli saatava todella toimimaan.
Vaikka direktiivin 2006/12 5 artikla mahdollistaakin alueiden ja jopa jäsenvaltioiden välisen yhteistyön jätehuollossa ja
jätteenkäsittelyssä, nyt esillä olevassa asiassa on kuitenkin todettava, ettei edes Italian muiden alueiden eikä Saksan viranomaisten
avustuksella ollut mahdollista korjata Campanian alueella tuotettujen yhdyskuntajätteiden käsittelyyn tarvittavien laitosten
rakenteellista puutteellisuutta. Tämän todistavat tässä suhteessa ne suuret jätemäärät, jotka olivat levinneet tämän alueen
yleisille teille.
Lisäksi se, että Campanian alueen eriytetyn keräilyn aste oli vähäistä suhteessa kansalliseen ja yhteisön keskiarvoon, vain
pahensi tilannetta.
Italian tasavalta on oikeudenkäynnin kuluessa vedonnut siihen, että se oli ponnistellut Campanian alueen tilanteen korjaamiseksi,
ja se on ilmoittanut Savignano Irpinon ja San Arcangelo Trimonten kaatopaikkojen 2.5.2008 jälkeen tapahtuvasta tosiasiallisesta
käyttöönotosta ja 23.5.2008 päivätyn uuden suunnitelman mukaisten toimenpiteiden, joihin kuului neljän muun kaatopaikan toteuttaminen,
kahden muun polttolaitoksen rakentaminen ja Acerran ja Salernon lämmön hyödyntämiseen tarkoitettujen laitosten rakentaminen,
toteuttamisesta. Eriytetyn keräilyn aste oli lisäksi selvästi kasvamassa ja päivittäinen jätteenkäsittelykapasiteetti alueella
ylitti tuotannon, joten ”jätekriisitilanteen” pitäisi pikkuhiljaa selvitä.
Vaikka nämä toimenpiteet osoittavatkin, että muutamia aloitteita oli tehty Campanian alueen ongelmien ratkaisemiseksi, kuitenkin
näin menetellessään Italian tasavalta selvästi myöntää, että perustellussa lausunnossa asetetun määräajan päättyessä Campanian
alueella olemassa olleet ja toimineet laitokset eivät lähestulkoonkaan kattaneet tämän alueen todellisia jätteenkäsittelytarpeita.
Lisäksi ja joka tapauksessa on muistutettava, että unionin tuomioistuin on useaan otteeseen katsonut, että arvioitaessa sitä,
onko jäsenvaltio jättänyt noudattamatta jäsenyysvelvoitteitaan, on otettava huomioon jäsenvaltion tilanne sellaisena kuin
se oli perustellussa lausunnossa asetetun määräajan päättyessä, eikä unionin tuomioistuin voi ottaa huomioon tämän jälkeen
tapahtuneita muutoksia (ks. mm. asia C‑168/03, komissio v. Espanja, tuomio 14.9.2004, Kok., s. I‑8227, 24 kohta ja asia C-23/05,
komissio v. Luxemburg, tuomio 27.10.2005, Kok., s. I-9535, 9 kohta).
Italian tasavalta väittää vielä, ettei moitittua jäsenyysvelvoitteiden noudattamatta jättämistä voida lukea sen syyksi, vaan
se on sitä vastoin johtunut tietyistä ylivoimaisena esteenä pidettävistä tapahtumista, kuten siitä, että väestö vastusti kaatopaikkojen
sijoittamista kuntiensa alueelle, että alueella oli rikollista toimintaa ja etteivät viranomaisten sopimuskumppanit noudattaneet
alueella tarvittavien tiettyjen laitosten toteuttamiseen liittyviä velvollisuuksiaan.
Tältä osin on todettava, että SEUT 258 artiklassa määrätty menettely perustuu siihen, että jäsenvaltion on objektiivisesti
todettu jättäneen noudattamatta perustamissopimuksen tai johdetun oikeuden mukaisia velvoitteitaan (ks. asia 301/81, komissio
v. Belgia, tuomio 1.3.1983, Kok., s. 467, Kok. Ep. VII, s. 37, 8 kohta ja asia C‑508/03, komissio v. Yhdistynyt kuningaskunta,
tuomio 4.5.2006, Kok., s. I‑3969, 67 kohta).
Jos näin on, kuten tässä asiassa, todettu, sillä, perustuuko jäsenyysvelvoitteiden noudattamatta jättäminen siitä vastuussa
olevan jäsenvaltion tahtoon, jäsenvaltion laiminlyöntiin tai sen kohtaamiin teknisiin vaikeuksiin, ei ole merkitystä (asia
C-71/97, komissio v. Espanja, tuomio 1.10.1998, Kok., s. I‑5991, 15 kohta).
Vastustuksesta, jota paikallinen väestö osoitti tiettyjen käsittelylaitosten sijoittamista kohtaan, on todettava, että vakiintuneen
oikeuskäytännön mukaan jäsenvaltio ei voi sisäiseen tilaansa, kuten yhteisön toimenpiteen täytäntöönpanossa ilmenneisiin soveltamisvaikeuksiin,
mukaan lukien yksityisten vastarintaan liittyvät vaikeudet, vetoamalla perustella sitä, ettei se ole noudattanut yhteisön
oikeussääntöjen mukaisia velvoitteita ja määräaikoja (ks. asia C-45/91, komissio v. Kreikka, tuomio 7.4.1992, Kok., s. I‑2509,
20 ja 21 kohta ja asia C‑21/07, komissio v. Ranska, tuomio 9.12.2008, Kok., s. I-9159, 72 kohta).
Rikollisen toiminnan olemassaolosta tai siitä, että jätehuoltoalalla työskentelee henkilöitä, jotka toimivat ”laillisuuden
rajoilla”, riittää, kun todetaan, että tällä seikalla, olettaen, että se olisi näytetty toteen, ei voida perustella sitä,
ettei kyseinen jäsenvaltio noudata direktiivistä 2006/12 johtuvia velvoitteitaan (em. asia komissio v. Italia, tuomio 18.12.2007,
51 kohta).
Siitä, että tiettyjen jätteidenkäsittelylaitosten toteuttamisesta vastanneet yritykset eivät noudattaneet sopimuksia, on siitäkin
riittävää todeta, että vaikka ylivoimaisen esteen käsite ei edellytä ehdotonta mahdottomuutta, se on kuitenkin ymmärrettävä
niin, että kyseisen tosiseikan toteutumatta jääminen johtuu sellaisista epätavallisista ja ennalta-arvaamattomista seikoista,
joihin se osapuoli, joka vetoaa niihin, ei voi vaikuttaa ja joiden seurauksia hän ei kaikkea huolellisuutta noudattamalla
olisi voinut välttää (em. asia McNicholl ym., tuomion 11 kohta).
Huolellisten viranomaisten olisi pitänyt ryhtyä tarvittaviin toimenpiteisiin joko varustautuakseen Campanian alueella kyseessä
olleisiin sopimusten noudattamatta jättämisiin tai varmistautuakseen, että alueen jätteidenkäsittelyssä tarvittavat infrastruktuurit
valmistuisivat tosiasiallisesti ja haluttuna aikana näistä puutteista huolimatta.
Italian tasavallan moitteesta, jossa se kritisoi komissiota siitä, että tämä nosti tämän kanteen vuosia jätekriisin ilmenemisen
jälkeen ja juuri sillä hetkellä, kun tämä jäsenvaltio toteutti kriisin ratkaisemisen edellyttämät toimenpiteet, on syytä muistuttaa,
että vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan SEUT 258 artiklan määräyksiä on sovellettava ilman, että komissio olisi velvollinen
noudattamaan jotakin tiettyä määräaikaa (ks. mm. asia C-96/89, komissio v. Alankomaat, tuomio 16.5.1991, Kok., s. I‑2461,
15 kohta ja asia C-523/04, komissio v. Alankomaat, tuomio 24.4.2007, Kok., I‑3267, 38 kohta). Komissiolla on täten valta harkita,
minä ajankohtana kanne on syytä nostaa, eikä unionin tuomioistuimen lähtökohtaisesti kuulu valvoa tämän harkintavallan käyttämistä
(asia C‑422/92, komissio v. Saksa, tuomio 10.5.1995, Kok., s. I‑1097, 18 kohta).
Edellä oleva huomioiden on todettava, että Italian tasavalta ei ole noudattanut velvollisuuttaan perustaa yhtenäinen ja riittävä
jätteenkäsittelylaitosten verkosto, jonka avulla se voisi päästä lähemmäksi jätteenkäsittelyn varmistamista koskevaa tavoitetta,
koska se ei ole varmistanut, että Campanian alueella olisi alueellisen jätehuollon puitteissa riittävästi laitoksia yhdyskuntajätteiden
käsittelemiseksi niiden tuotantopaikan läheisyydessä, joten se ei ole noudattanut direktiivin 2006/12 5 artiklan mukaisia
velvoitteitaan.

Direktiivin 2006/12 4 artiklan rikkominen
Asianosaisten ja muiden osapuolten lausumat
Komissio korostaa, ettei Italian tasavalta ole koskaan kiistänyt sitä, että yhtenäisen ja riittävän käsittelylaitosten verkoston
puuttumisen aiheuttama tilanne on erittäin vakava ympäristölle ja ihmisten terveydelle. Päinvastoin, tämä jäsenvaltio on myöntänyt
tämän nimenomaisesti.
Komissio katsoo erityisesti asiassa C-135/05, komissio vastaan Italia, 26.4.2007 annettuun tuomioon (Kok., s. I‑3475) ja asiassa
C-361/05, komissio vastaan Espanja, 24.5.2007 annettuun tuomioon nojautuen olevan kiistatonta, että yleisille teille kasautuneet
jätteet ja varastointipaikoilla käsittelyä odottavat jätteet heikentävät merkittävästi ympäristön ja maiseman tilaa ja ovat
tosiasiallinen uhka niin ympäristölle kuin ihmisten terveydellekin. Näin levinneet jätteet saattavat näet aiheuttaa maaperän
ja pohjavesikerrosten pilaantumisen, jätteiden itsestään tapahtuvassa palamisessa ja väestön sytyttämissä tulipaloissa syntyvien
pilaavien aineiden pääsyn ilmakehään, tästä seuraavan maataloustuotteiden ja juomaveden saastumisen tai vielä pahanhajuisia
päästöjä.
Italian tasavalta väittää erääseen jätekriisiä selvittävän virkamiehen yksikön tekemään tutkimukseen nojautuen, että Campanian
alueen jätehuoltotilanteesta ei ole ollut haitallisia seurauksia yleiselle turvallisuudelle eikä ihmisten terveydelle. Se
katsoo myös, että komission esittämä väite on liian yleinen, koska siinä ei täsmennetä, mihin direktiivin 2006/12 4 artiklan
a–c alakohdassa tarkoitetusta kolmesta tilanteesta tämä kanne liittyy.
Lisäksi Italian tasavalta katsoo, ettei komissio esitä minkäänlaista näyttöä väitteidensä tueksi. Komissio tyytyy tukeutumaan
edellä mainitussa asiassa komissio vastaan Italia 26.4.2007 annetussa tuomiossa esitettyihin toteamuksiin, jotka koskevat
Italian alueella olevia laittomia kaatopaikkoja. Se yrittää lisäksi päätellä, että direktiivin 2006/12 5 artiklan rikkomisesta
seuraa automaattisesti tämän direktiivin 4 artiklan rikkominen.
Italian viranomaiset olivat tarkkailleet läheltä teille hylättyjen jätteiden vaikutuksia henkilöiden terveyteen mutta eivät
olleet havainneet, että laittomat kaatopaikat olisivat aiheuttaneet tartuntatautien määrän tai kasvaimien taikka synnynnäisten
epämuodostumien aiheuttaman kuolleisuuden lisääntymistä. Pohjavesikerrosten saastumisesta se toteaa, että jos rajoitetuilla
vyöhykkeillä tapahtuneet kaksi satunnaista ylittymistä jätetään huomiotta, pohjavesikerroksissa ja pohjavesissä ei ollut esiintynyt
kemiallista tai biologista poikkeavuutta. Tämä koski myös väestön altistumista jätekasojen palamisesta syntyneille savuille,
minkä osalta ei – yhtä tapausta lukuun ottamatta – ollut havaittu minkäänlaista riskiä.
Tutkimuksesta, johon Italian tasavalta tukeutuu ja jonka mukaan ”edes Campanian kriisin vaikeimmassa vaiheessa ei todettu
minkäänlaisia vahingollisia seurauksia yleiselle turvallisuudelle eikä etenkään yleiselle terveydelle”, komissio toteaa, että
kyseisen tutkimuksen, joka tehtiin yhdessä Maailman terveysjärjestön kanssa, tulokset ”tukevat Napolin maakunnan koillis-osassa
ja Casertan maakunnan lounaisessa osassa sijaitsevalla vyöhykkeellä ilmenneitä poikkeamia; tämä on se sama vyöhyke, jolla
on useimmiten lainvastaisesti käsitelty ja poltettu kiinteitä yhdyskuntajätteitä ja vaarallisia jätteitä”. Tässä tutkimuksessa
oli myös vahvistunut ”olettama, jonka mukaan korkeat kuolleisuus- ja epämuodostumaluvut pyrkivät keskittymään vyöhykkeille,
joilla on eniten tunnettuja jätteidenkäsittelypaikkoja”, ja joka tapauksessa siinä todetaan, että ”– – terveystietojen huono
erittely ja – – ympäristötietojen riittämättömyys – – johtavat todennäköisesti riskin aliarviointiin”.
Italian tasavalta ei ole tukenut väitettään, jonka mukaan terveydelle ei ollut aiheutunut vahingollisia seurauksia, itse esittämiinsä
tieteellisin todistein, minkä lisäksi se näyttää asettavan direktiivin 2006/12 4 artiklan rikkomisen edellytykseksi sen, että
olemassa on tosiasiallisesti jätekriisistä välittömästi aiheutuvia terveysongelmia. Komissio sitä vastoin katsoo, että kyseisestä
4 artiklasta johtuvat velvollisuudet ovat luonteeltaan ennalta ehkäiseviä. Jäsenvaltioiden pitää komission mukaan näin ryhtyä
asianmukaisiin toimenpiteisiin välttääkseen vaaratilanteet. Ympäristölle ja yleiselle terveydelle aiheutuva vaara on tässä
asiassa enemmänkin kuin osoitettu, ja tämä vaara on kestänyt jo kauan ollen tulosta Italian toimivaltaisten viranomaisten
menettelystä tai pikemminkin toimimatta jättämisestä.
Unionin tuomioistuimen arviointi asiasta
Aluksi on syytä muistuttaa, että vaikka direktiivin 4 artiklan 1 kohdassa ei täsmennetä, millaisia niiden toimenpiteiden on
käytännössä oltava, jotka on toteutettava sen varmistamiseksi, että jätteistä huolehditaan vaarantamatta ihmisten terveyttä
ja aiheuttamatta vahinkoa ympäristölle, on kuitenkin niin, että tämä direktiivi sitoo jäsenvaltioita saavutettavaan tavoitteeseen
nähden, vaikkakin sillä jätetään niille harkintavaltaa, kun ne arvioivat tällaisten toimenpiteiden tarpeellisuutta (asia C‑365/97,
komissio v. Italia, tuomio 9.11.1999, Kok., s. I‑7773, 67 kohta ja asia C-420/02, komissio v. Kreikka, tuomio 18.11.2004,
Kok., s. I-11175, 21 kohta).
Lähtökohtaisesti ei siis ole mahdollista päätellä automaattisesti, että aina silloin kun käytännön tilanne ei ole yhdenmukainen
direktiivin 2006/12 4 artiklan 1 kohdassa vahvistettujen tavoitteiden kanssa, jäsenvaltio on välttämättä jättänyt noudattamatta
tämän säännöksen mukaisen velvollisuutensa varmistaa, että jätteistä huolehditaan vaarantamatta ihmisten terveyttä ja aiheuttamatta
vahinkoa ympäristölle. Tällaisen tilanteen jatkuminen voi kuitenkin osoittaa, että jäsenvaltiot ovat ylittäneet tässä säännöksessä
niille annetun harkintavallan, erityisesti jos ympäristön tila on jo pitkään huomattavasti heikentynyt toimivaltaisten viranomaisten
puuttumatta asiaan (em. asiat komissio v. Italia, tuomio 9.11.1999, 68 kohta ja komissio v. Kreikka, tuomio 18.11.2004, 22
kohta).
Jäsenyysvelvoitteiden väitetyn noudattamatta jättämisen alueellisesta laajuudesta on todettava, että se seikka, että komission
kanteessa tyydytään väittämään Italian tasavallan laiminlyöneen velvollisuutensa toteuttaa tarvittavat toimenpiteet pelkästään
Campanian alueella, ei vaikuta jäsenyysvelvoitteiden mahdollisen noudattamatta jättämisen toteamiseen (ks. em. asia komissio
v. Italia, tuomio 9.11.1999, 69 kohta).
Direktiivin 2006/12 4 artiklan 1 kohdan mukaisen velvollisuuden laiminlyönnin seuraukset saattavat nimittäin jo velvollisuuden
luonteenkin vuoksi vaarantaa ihmisten terveyden ja vahingoittaa ympäristöä, vaikka vain rajallisella alueella jäsenvaltiota
(em. asia komissio v. Italia, tuomio 9.11.1999, 70 kohta), mistä oli kyse myös edellä mainitussa asiassa komissio vastaan
Kreikka 7.4.1992 annetussa tuomiossa.
On siis tutkittava, onko komissio näyttänyt oikeudellisesti riittävällä tavalla toteen sen, että Italian tasavalta oli perustellussa
lausunnossa asetetun määräajan päättyessä jo pidemmän aikaa laiminlyönyt ryhtyä tarvittaviin toimenpiteisiin varmistuakseen,
että Campanian alueella tuotetut jätteet hyödynnettäisiin tai että niistä huolehdittaisiin vaarantamatta ihmisten terveyttä
ja käyttämättä menetelmiä tai tapoja, joilla saatettaisiin vahingoittaa ympäristöä.
Vaikka komission onkin SEUT 258 artiklaan perustuvassa jäsenyysvelvoitteiden noudattamatta jättämistä koskevassa oikeudenkäynnissä
näytettävä toteen väitetyn noudattamatta jättämisen olemassaolo esittämällä unionin tuomioistuimelle ne seikat, joita tämä
tarvitsee tarkistaakseen, onko tämä noudattamatta jättäminen olemassa, eikä komissio voi turvautua minkäänlaiseen oikeudelliseen
olettamaan (asia C-150/07, komissio v. Portugali, tuomio 22.1.2009, 65 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen), on syytä ottaa
huomioon, että kun tarkistetaan, onko kansallisia säännöksiä, joilla on tarkoitus varmistaa direktiivin 2006/12 tehokas täytäntöönpano,
käytännössä sovellettu asianmukaisesti, komissio, jolla ei ole omia tutkintavaltuuksia tällä alalla, on suuressa määrin riippuvainen
tiedoista, joita mahdolliset kantelijat, yksityiset ja julkiset yhteisöt, lehdistö sekä asianomainen jäsenvaltio itse toimittavat
(ks. vastaavasti asia C-494/01, komissio v. Irlanti, tuomio 26.4.2005, Kok., s. I-3331, 43 kohta ja em. asia komissio v. Italia,
tuomio 26.4.2007, 28 kohta).
Tästä seuraa muun muassa, että kun komissio on esittänyt riittävästi näyttöä tietyistä tosiseikoista vastaajana olevan jäsenvaltion
alueella, viimeksi mainitun tehtävänä on kiistää esitetyt tiedot ja niiden seuraukset perustellusti ja yksityiskohtaisesti
(ks. vastaavasti em. asia komissio v. Italia, tuomio 9.11.1999, 84 ja 86 kohta ja asia C‑189/07, komissio v. Espanja, tuomio
22.12.2008, 82 kohta, ei vielä julkaistu oikeustapauskokoelmassa).
Tästä on aivan aluksi todettava, ettei Italian tasavalta kiistä, että perustellussa lausunnossa asetetun määräajan päättyessä
yleisille teille oli kasautunut 55 000 tonnia jätettä sen lisäksi, että kunnallisilla varastointipaikoilla käsittelyä odotti
110 000–120 000 jätetonnia. Joka tapauksessa nämä tiedot ilmenevät jätekriisistä vastaavan virkamiehen 2.3.2003 päivätystä
kirjeestä, joka on tämän jäsenvaltion perusteltuun lausuntoon antaman vastauksen liitteenä. Kyseisen valtion antamien tietojen
mukaan näiden jätekasojen raivostuttama väestö sytytti lisäksi oma-aloitteisesti ja ympäristölle sekä omalle terveydelleen
vahinkoa aiheuttaen talousjätekasat tuleen.
Edellä olevasta ilmenee siis kiistattomasti, että tämä jäsenvaltio ei ole kyennyt Campanian alueella noudattamaan sille direktiivin
2006/12 4 artiklan 2 kohdan mukaan kuuluvaa velvoitetta toteuttaa tarvittavat toimenpiteet jätteiden hylkäämisen, upottamisen
tai valvomattoman huolehtimisen estämiseksi.
On muistutettava jätteiden olevan erityislaatuisia tavaroita, joiden kerääntyminen, jopa ennen kuin niistä tulee terveydelle
vaarallisia, on vaaraksi ympäristölle, ottaen erityisesti huomioon kunkin alueen tai paikallisen seudun rajalliset mahdollisuudet
ottaa vastaan jätteitä (asia C-2/90, komissio v. Belgia, tuomio 9.7.1992, Kok., s. I-4431, Kok. Ep. XIII, s. I‑31, 30 kohta).
Campanian alueella perustellussa lausunnossa asetetun määräajan päättyessä vallinneella tilanteella, jossa näin suuret jätemäärät
tällä tavoin kasautuivat yleisille teille ja väliaikaisille varastointipaikoille, on siis epäilyksettä ”vaaranne[ttu] vesiä,
ilmaa, maaperää” ja ”kasveja sekä eläimiä” direktiivin 2006/12 4 artiklan 1 kohdan a alakohdassa tarkoitetuin tavoin. Lisäksi
tällaisista jätemääristä aiheutuu vääjäämättä tämän artiklan 1 kohdan b alakohdassa tarkoitettuja ”melu- tai hajuhaittoja”
etenkin silloin, kun jätteet jäävät pitkäksi ajaksi taivasalle kaduille ja teille.
Kun lisäksi otetaan huomioon, ettei kaatopaikkoja ollut riittävästi, asianmukaisten ja luvallisten varastointipaikkojen ulkopuolella
olevat tällaiset jätemäärät saattavat vahingoittaa ”haitallisesti maaseutua tai erityisalueita” direktiivin 2006/12 4 artiklan
1 kohdan c alakohdassa tarkoitetuin tavoin.
Komission esittämien seikkojen, etenkin itse Italian viranomaisten laatimien ja Euroopan toimielimille esitettyjen eri kertomusten
sekä komission kanteeseen liitettyjen lehtileikkeiden yksityiskohtaisuuden sekä vielä tämän tuomion 80 ja 81 kohdassa mieliin
palautetun oikeuskäytännön huomioon ottaen Italian tasavalta ei voi tyytyä väittämään, ettei moitittuja tekoja ole näytetty
toteen tai ettei jätteiden kaataminen etenkin Napolin kaduille riippunut tämän jäsenvaltion tahdosta.
Kuten komissio aivan oikein väittää, lisäksi direktiivin 2006/12 4 artiklan 1 kohdalla on ennalta ehkäisevä tarkoitus siinä
mielessä, että jäsenvaltiot eivät saa vaarantaa ihmisten terveyttä, kun ne hyödyntävät jätteitä tai huolehtivat niistä.
Italian tasavalta on itsekin myöntänyt Campanian alueen tilanteen vaarallisuuden ihmisten terveydelle muun muassa Euroopan
toimielimille toimitetuissa kertomuksissa ja kirjeissä. Tältä osin lain nro 90, jonka Italian tasavalta on ilmoittanut Euroopan
unionin neuvoston puheenjohtajistolle, perustelukappaleissa viitataan nimenomaisesti siihen, että ”[jätehuollon alan] hätätilanteesta
johtuva sosiaalinen, taloudellinen ja ympäristöllinen konteksti on vakava ja se saattaa vakavasti vaarantaa – – hygienia-,
terveys- ja ympäristöriskeille altistetun Campanian alueen väestön perusoikeudet”.
Tästä seuraa, että niillä seikoilla, jotka Italian tasavalta on esittänyt tässä oikeudenkäynnissä osoittaakseen, ettei kyseisellä
tilanteella ole käytännössä ollut mitään seurauksia tai että sillä on ollut ainoastaan vähäisiä vaikutuksia ihmisten terveyteen,
eivät ole sellaisia, että ne tekisivät tyhjäksi toteamuksen, jonka mukaan huolestuttavalla tilanteella, jossa jätteitä on
kertynyt yleisille teille, on asetettu väestön terveys alttiiksi todelliselle vaaralle, ja että tämä on direktiivin 2006/12
4 artiklan 1 kohdan vastaista.
Tästä seuraa, että komission peruste, jonka mukaan direktiivin 2006/12 4 artiklaa on rikottu, on todettava perustelluksi.
Kaikki edellä lausuttu huomioon ottaen on todettava, että Italian tasavalta ei ole noudattanut direktiivin 2006/12 4 ja 5
artiklan mukaisia velvoitteitaan, koska se ei ole Campanian alueella toteuttanut kaikkia tarvittavia toimenpiteitä taatakseen,
että jätteet hyödynnetään ja että niistä huolehditaan vaarantamatta ihmisten terveyttä ja aiheuttamatta vahinkoa ympäristölle,
ja etenkään koska se ei ole perustanut riittävää ja yhtenäistä käsittelylaitosten verkostoa.

Oikeudenkäyntikulut
Työjärjestyksen 69 artiklan 2 kohdan mukaan asianosainen, joka häviää asian, velvoitetaan korvaamaan oikeudenkäyntikulut,
jos vastapuoli on sitä vaatinut. Koska komissio on vaatinut Italian tasavallan velvoittamista korvaamaan oikeudenkäyntikulut
ja koska viimeksi mainittu on hävinnyt asian, se on velvoitettava korvaamaan oikeudenkäyntikulut. Yhdistyneen kuningaskunnan
on työjärjestyksen 69 artiklan 4 kohdan nojalla vastattava omista oikeudenkäyntikuluistaan.
Näillä perusteilla unionin tuomioistuin (neljäs jaosto) on ratkaissut asian seuraavasti:
1)
Italian tasavalta ei ole noudattanut jätteistä 5.4.2006 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2006/12/EY 4
ja 5 artiklan mukaisia velvoitteitaan, koska se ei ole Campanian alueella toteuttanut kaikkia tarvittavia toimenpiteitä taatakseen,
että jätteet hyödynnetään ja että niistä huolehditaan vaarantamatta ihmisten terveyttä ja aiheuttamatta vahinkoa ympäristölle,
ja etenkään koska se ei ole perustanut riittävää ja yhtenäistä käsittelylaitosten verkostoa.
2)
Italian tasavalta velvoitetaan korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
3)
Ison-Britannian ja Pohjois-Irlannin yhdistynyt kuningaskunta vastaa omista oikeudenkäyntikuluistaan.
Allekirjoitukset
*
Oikeudenkäyntikieli: italia.