CELEX: 62001TJ0309
Tuontitullien kirjaaminen tileihin jälkikäteen
Edellytykset
Asetuksen (EY) N:o 2193/02 220 artiklan 2 kohdan b alakohta
Havaittavissa oleva virhe
Huolellisuus
Asetus (EY) N:o 774/94
Yhdistetty nimikkeistö
WTO:n tariffikiintiöt

Asiaa koskevat oikeussäännöt
Tiettyjen korkealaatuista naudanlihaa, sianlihaa, siipikarjanlihaa, vehnää sekä vehnän ja rukiin sekaviljaa ja leseitä, lesejauhoja
ja muita jätetuotteita koskevien yhteisön tariffikiintiöiden avaamisesta ja hallinnosta 29 päivänä maaliskuuta 1994 annetun
neuvoston asetuksen (EY) N:o 774/94 (EYVL L 91, s. 1) 3 artiklalla avattiin 1.7.1994 alkaen CN-koodeihin 0207 41 10, 0207
41 41 ja 0207 41 71 kuuluvalle kananlihalle vuotuinen yhteisön tariffikiintiö, jonka kokonaismäärä on 15 000 tonnia. Kiintiössä
kannettava yhteinen tullitariffi vahvistettiin 0 prosentiksi. Tämä sama vuotuinen yhteisön tariffikiintiö, jossa tulliprosentti
on 0, pysytettiin voimassa asetuksen N:o 774/94 muuttamisesta 18.9.1995 annetun komission asetuksen N:o 2198/95 (EYVL L 221,
s. 3) 1 artiklassa, ja tätä asetusta sovelletaan sen 2 artiklan mukaisesti 1 päivästä heinäkuuta 1995.
Asetuksessa (EY) N:o 774/94 säädetyn tuontijärjestelmän soveltamista koskevista yksityiskohtaisista säännöistä siipikarjanliha-alalla
22 päivänä kesäkuuta 1994 annetun komission asetuksen (EY) N:o 1431/94 (EYVL L 156, s. 9), joka sen 8 artiklan mukaan tuli
voimaan 26.6.1994, 1 artiklassa säädetään seuraavaa: Liitteessä I määrättyihin ryhmiin kuuluvia tuotteita asetuksen ─ ─ N:o 774/94 3 ja 4 artiklassa avattujen tariffikiintiöiden
mukaisesti yhteisöön tuotaessa on esitettävä tuontitodistus.Järjestelmään kuuluva tuotemäärä ja maksu esitetään kunkin ryhmän osalta liitteessä I.
Asetuksen N:o 1431/94 liitteessä I  0 prosentin suuruista maksua on sovellettu Thaimaasta peräisin olevan, CN-koodeihin 0207 41 10,
0207 41 41 ja 0207 41 71 kuuluvan kananlihan 5 100 tonnin vuosittaiseen määrään (2 ryhmä). Samaa maksua on sovellettu Brasiliasta
peräisin olevan, edellä mainittuihin CN-koodeihin kuuluvan kananlihan 7 100 tonnin vuosittaiseen määrään (ryhmä 1) ja muista
yhteisön ulkopuolisista maista peräisin olevan kananlihan 3 300 tonnin vuosittaiseen määrään (3 ryhmä).
Tariffi- ja tilastonimikkeistöstä ja yhteisestä tullitariffista 23 päivänä heinäkuuta 1987 annetun neuvoston asetuksen (ETY)
N:o 2658/87 (EYVL L 256, s. 1) 1 artiklalla on otettu käyttöön uusi tavaroiden nimikkeistö (jota nimitetään yhdistetyksi nimikkeistöksi
tai lyhennettynä CN-nimikkeistöksi). Yhdistetty nimikkeistö on tämän asetuksen liitteessä I, ja tässä liitteessä vahvistetaan
myös sovellettavat tulliprosentit sekä muut vaaditut tekijät.
13.6.1995 annetulla komission asetuksella N:o 1359/95 (EYVL L 142, s. 1) muutettiin neuvoston asetuksen N:o 2658/87 liitteitä I
ja II ja kumottiin asetus N:o 802/80. Asetuksen N:o 1359/95  3 artiklan mukaan kyseinen asetus tuli voimaan 1.7.1995.
Näin muutetussa muodossa tämän saman liitteen I, jonka otsikkona on
Yhdistetty nimikkeistö, kolmannessa osassa, jonka otsikkona on
Tariffiliitteet, olevassa III jaksossa, jonka otsikkona on
Kiintiöt, on liite 7, jonka otsikkona on
WTO-kiintiöt, jotka toimivaltaiset viranomaiset avaavat. Tämän viimeksi mainitun liitteen 18. järjestysnumerossa todetaan seuraavaa:
Järjestys-numero
CN-koodi
Tavaran kuvaus
Kiintiönmäärä
Tulli(%)
Muutehdot jaedellytykset
...
...
...
...
...
...
0207 41 10
0207 41 41
0207 41 71
Kanan palat, jäädytetyt:luuttomatrinta ja sen palatmuut
15 500 t
Yhteisön tullikoodeksista 12 päivänä lokakuuta 1992 annetun neuvoston asetuksen (EY) N:o 2913/92 (EYVL L 302, s. 1; jäljempänä
tullikoodeksi) 220 artiklan 2 kohdan b alakohdassa säädetään seuraavaa: 2. ─ ─ tileihin kirjaaminen ei tapahdu jälkikäteen, jos:─ ─b) lain mukaan kannettavien tullien määrät ovat jääneet kirjaamatta tileihin tulliviranomaisten erehdyksen vuoksi, jota osaltaan
vilpittömässä mielessä toiminut ja kaikkia voimassa olevia tulli-ilmoitusta koskevia säännöksiä noudattanut velan maksamisesta
vastuussa ollut ei ole voinut kohtuudella havaita;─ ─
Tosiseikat ja asian käsittelyn vaiheet
Peter Biegi Nahrungsmittel GmbH ja Commonfood Handelsgesellschaft für Agrar-Produkte mbH (jäljempänä ensimmäisestä käytetään
nimitystä Biegi ja jälkimmäisestä nimitystä Commonfood ja näistä molemmista yhdessä nimitystä kantajat) ovat Saksan oikeuden
mukaan perustettuja toisiinsa sidoksissa olevia yhtiöitä, jotka harjoittavat siipikarjanlihan kauppaa. Kantajat ovat kaksi
Saksan tärkeimmistä kananlihantuojista.
Saksan liittotasavallan valtiovarainministeriö muutti 29.6.1995 antamallaan asetuksella (jäljempänä Eilverteiler) Saksan käyttötullitariffia
lisäämällä siihen muun muassa tariffikiintiön K 4047 (kananliha), jonka osalta tulliprosentti oli 0 ja joka tuli voimaan 1.7.1995.
Tämä kiintiö vastaa edellä mainittuja CN-nimikkeitä 0207 41 10, 0207 41 41 ja 0207 41 71. Eilverteilerissä ei ollut mitään
mainintaa edellytyksestä, jonka mukaan edellä mainittuun kiintiöön kuuluvien tuotteiden tuonnissa olisi esitettävä tuontitodistus.
Ajanjaksona 13.─18.7.1995 ja ajanjaksona 4.─22.9.1995 Biegi ilmoitti tuotavaksi eri lähetyksissä jäädytettyjä kanan paloja
(CN-koodi 0207 41 10), jotka olivat peräisin Thaimaasta. Commonfood ilmoitti 24.7.1995 tuotavaksi eri lähetyksissä tähän samaan
CN-koodiin kuuluvia jäädytettyjä kanan paloja, jotka olivat peräisin Thaimaasta. Kantajat eivät liittäneet tulli-ilmoituksiinsa
tuontitodistuksia.
Eilverteilerillä Saksan käyttötullitariffiin tehtyjen muutosten johdosta toimivaltainen tullitoimipaikka kuitenkin käytti
edellä mainittua yhteisön tariffikiintiötä ja myönsi kantajille vapautuksen tullimaksuista.
Vuoden 1995 elokuun aikana kantajat, joilla oli herännyt epäilyjä heinäkuussa 1995 suoritetuissa tulliselvityksissä sovellettujen
tullien suhteen, esittivät hallintojohtajansa välityksellä tuontitodistuksia ja ottivat puhelimitse yhteyttä liittotasavallan
valtiovarainministeriöön sekä tariffikiintiöiden keskusvalvontavirastoon saadakseen kyseisten tuotteiden tuontiin sovellettavaa
järjestelmää koskevia tarkempia tietoja. Aluksi yksiköt, joiden puoleen oli käännytty, ilmoittivat puhelimitse, että sovelletut
tullit olivat oikeita vaikka tulli-ilmoitusten tueksi ei esitetty tuontitodistusta. Kantajat pyysivät tällöin tämän tiedon
kirjallista vahvistamista.
Saksan tulliviranomaisten kirjallisessa vastauksessa, joka toimitettiin kantajille 22.8.1995 päivätyllä kirjeellä, todettiin
kuitenkin, että kiintiön käyttäminen edellytti sitä, että tulli-ilmoituksen tueksi esitetään tuontitodistus. Samana päivänä
liittotasavallan valtiovarainministeriö muutti takautuvasti Saksan käyttötullitariffia. Tästä muutoksesta seurasi, että 1.7.1995
alkaen oli tarpeen esittää tuontitodistus kyseisen tariffikiintiön käyttämiseksi.
Niinpä toimivaltainen tullitoimipaikka eli Hauptzollamt Bremen-Freihafen määräsi kahdella verojen ja maksujen muuttamista
koskevalla päätöksellä, jotka oli tehty 12. ja 13.8.1996, jälkikäteen kannettavaksi tuontitullit, joiden suuruus Commonfoodin
suorittamien tuontien osalta oli yhteensä 222 116,06 Saksan markkaa (DEM) (12.8.1996 tehty päätös) ja Biegin suorittamien
tuontien osalta yhteensä 259 270,23 DEM, joista 218 605,64 DEM heinäkuussa 1995 suoritettujen tuontien osalta ja 40 664,59
DEM syyskuussa 1995 suoritettujen tuontien osalta (13.8.1996 tehty päätös).
Kantajat vetosivat vilpittömään mieleensä, Saksan viranomaisten erehdykseen ja siihen, että erehdys oli sellainen, ettei sitä
voitu havaita, ja vaativat, ettei tuontitulleja kirjata tileihin jälkikäteen.
Toimivaltaisen tullitoimipaikan hylättyä kantajien vaatimukset 30.7.1997 kantajat saattoivat asian Finanzgericht Bremenin
(Saksa) käsiteltäväksi. Kuten asian selvittämisen jälkeen 14.12.1999 pidetyn istunnon pöytäkirjasta ilmenee, kyseinen tuomioistuin
katsoi Biegin syyskuussa 1995 tekemien tulli-ilmoitusten osalta, että Biegin kanteella oli vain vähän menestysmahdollisuuksia,
koska tälle yhtiölle oli saksalaisen tulliviranomaisen edellä mainitulla 22.8.1995 päivätyllä kirjeellä asianmukaisesti ilmoitettu
oikeasta oikeustilasta. Niinpä Finanzgericht Bremen suositteli Biegille sitä, että tämä harkitsisi mahdollisuutta peruuttaa
näitä ilmoituksia koskevan kanteensa. Sen sijaan heinäkuussa 1995 tehtyjen tulli-ilmoitusten osalta tämä sama tuomioistuin
katsoi väliaikaisesti, että oli mahdollista myöntää kantajille tullikoodeksin 220 artiklan 2 kohdassa tarkoitettu luottamuksensuoja,
ja ehdotti toimivaltaiselle tullitoimipaikalle, että tämä tarkistaisi, olisiko edellä mainitut 12. ja 13.8.1996 tehdyt verojen
ja maksujen muuttamista koskevat päätökset mahdollista peruuttaa näiden ilmoitusten osalta.
Tietyistä yhteisön tullikoodeksista annetun neuvoston asetuksen (ETY) N:o 2913/92 soveltamista koskevista säännöksistä 2 päivänä
heinäkuuta 1993 annetun komission asetuksen (ETY) N:o 2454/93 (EYVL L 253, s. 1), sellaisena kuin se on muutettuna, 871 artiklan
nojalla Saksan liittotasavalta pyysi 2.8.2000 ja 17.4.2001 päivätyillä kirjeillä komissiota päättämään tullikoodeksin 220 artiklan
2 kohdan b alakohdan nojalla, oliko perusteltua olla kirjaamatta tuontitulleja jälkikäteen tileihin asioissa, joissa asianosaisina
ovat yhtäältä tulliviranomainen ja toisaalta Biegi ja Commonfood.
Komissio katsoi, ettei asian olosuhteista ilmennyt itse tulliviranomaisten tehneen sellaista tullikoodeksin 220 artiklan 2 kohdan
b alakohdassa tarkoitettua erehdystä, jota vilpittömässä mielessä toiminut toimija ei olisi voinut havaita, ja se päätti 14.8.2001
tekemässään päätöksessä (asia T-309/01), joka annettiin tiedoksi Biegille 5.10.2001, ja 5.3.2001 tekemässään päätöksessä (asia
T-239/02), joka annettiin tiedoksi Commonfoodille 25.6.2002 (jäljempänä yhdessä riidanalaiset päätökset), että tuontitullit,
joita Saksan liittotasavallan edellä mainitut pyynnöt koskivat, oli kirjattava tileihin.
Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimeen 12.12.2001 ja 8.8.2002 toimittamillaan kannekirjelmillä kantajat nostivat nämä kanteet,
joista ensiksi mainittu kirjattiin numerolle T-309/01 ja jälkimmäinen numerolle T-239/02.
Asiassa T-309/01 kirjallinen menettely päätettiin 1.7.2002.
Asiassa T-239/02 ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin (neljäs jaosto) päätti 10.12.2002 ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen
työjärjestyksen 47 artiklan 1 kohdan mukaisesti, sellaisena kuin kyseinen kohta on muutettuna 6.12.2000 (EYVL L 322, s. 4),
ettei toinen kirjelmien vaihto ollut tarpeen, koska asiakirja-aineisto oli riittävän täydellinen, jotta asianosaiset voivat
sen perusteella kehitellä perusteitaan ja väitteitään suullisessa käsittelyssä. Koska Commonfood ei ollut pyytänyt lupaa täydentää
asiakirja-aineistoa, kirjallinen käsittely asiassa T-239/02 päätettiin 17.12.2002.
Asiat T-309/01 ja T-239/02 yhdistettiin ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen neljännen jaoston puheenjohtajan 17.1.2003
antamalla määräyksellä suullista käsittelyä ja tuomion antamista varten ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen työjärjestyksen
50 artiklan mukaisesti.
Prosessinjohtotoimenpiteenä komissiota kehotettiin esittämään tietty asiakirja, ja komissio esitti kyseisen asiakirjan asetetussa
määräajassa.
Esittelevän tuomarin kertomuksen perusteella ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin (neljäs jaosto) päätti aloittaa suullisen
käsittelyn, ja asianosaisten lausumat ja vastaukset ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen esittämiin kysymyksiin kuultiin
2.4.2003 pidetyssä istunnossa.
Asianosaisten vaatimukset
Asiassa T-309/01 Biegi vaatii, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin
─
kumoaa komission 14.8.2001 tekemän päätöksen (REC 4/00) siltä osin kuin siinä määrätään kirjattavaksi jälkikäteen tileihin
218 605,64 DEM:n suuruiset tuontitullit ja
kumoaa komission 14.8.2001 tekemän päätöksen (REC 4/00) siltä osin kuin siinä määrätään kirjattavaksi jälkikäteen tileihin
218 605,64 DEM:n suuruiset tuontitullit ja
─
velvoittaa komission korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
velvoittaa komission korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
Asiassa T-239/02 Commonfood vaatii, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin
─
kumoaa komission 5.3.2002 tekemän päätöksen (REC 4/01), jossa määrätään kirjattavaksi jälkikäteen tileihin 222 116,06 DEM:n
suuruiset tuontitullit ja
kumoaa komission 5.3.2002 tekemän päätöksen (REC 4/01), jossa määrätään kirjattavaksi jälkikäteen tileihin 222 116,06 DEM:n
suuruiset tuontitullit ja
─
velvoittaa komission korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
velvoittaa komission korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
Komissio vaatii näissä kahdessa asiassa T-309/01 ja T-239/02, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin
─
hylkää kanteet ja
hylkää kanteet ja
─
velvoittaa kantajat korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
velvoittaa kantajat korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
Oikeudellinen arviointi
Kanteidensa tueksi kantajat vetoavat kolmeen perusteeseen, joista ensimmäinen koskee tullikoodeksin 220 artiklan 2 kohdan
b alakohdan rikkomista, toinen suhteellisuusperiaatteen loukkaamista ja kolmas hyvän hallinnon periaatteen ja yhdenvertaisen
kohtelun periaatteen loukkaamista.
Ensimmäinen peruste, joka koskee tullikoodeksin 220 artiklan 2 kohdan b alakohdan rikkomista
Asianosaisten lausumat
Kantajat katsovat, että tullikoodeksin 220 artiklan 2 kohdan b alakohdan soveltamisedellytykset täyttyvät nyt esillä olevassa
tapauksessa heinäkuussa 1995 suoritettujen riidanalaisten tuontien osalta. Niinpä ei olisi ollut perusteltua kirjata jälkikäteen
tileihin näihin tuonteihin liittyviä tuontitulleja, joten riidanalaiset päätökset olisi kumottava.
Kantajat esittävät tältä osin ensinnäkin, että Saksan toimivaltaisten viranomaisten erehdystä ei voida kiistää. Eilverteilerissä,
jolla Saksan liittotasavallan valtiovarainministeriö on muuttanut Saksan käyttötullitariffia siten, että muutos tuli voimaan
1.7.1995, ei nimittäin ollut mitään mainintaa tarpeesta esittää tuontitodistus Eilverteilerissä mainitun tariffikiintiön K
4047 käyttämiseksi. Kantajien mukaan myös tulliselvityksestä vastaaville saksalaisille viranomaisille, kuten Hauptzollamt
Bremen-Freihafenille, Bremerhavenille ja Hamburg-Ericusille (nykyisin Hamburg-Freihafen) on tapahtunut tämä sama erehdys samoin
kuin Oberfinanzdirektion Kölnin tariffikiintiöiden keskusvalvontayksiköille, jotka kantajien mukaan katsoivat, että kiintiöiden
käyttäminen ei edellyttänyt tuontitodistuksen esittämistä.
Kantajat väittävät tässä yhteydessä, että niiden tuontitodistuksista vastaava työntekijä, Steiner-niminen henkilö, olisi heinäkuun
1995 alussa saanut puhelimitse tariffikiintiöiden keskusvalvontayksikön toimivaltaiselta virkamieheltä tietoja, joiden mukaan
Eilverteilerin tariffikiintiö K 4047 oli erityinen lisäkiintiö, joka ei edellyttänyt tuontitodistusten esittämistä. Myös liittotasavallan
valtiovarainministeriö ja tariffikiintiöiden keskusvalvontayksikkö ovat kantajien mukaan antaneet riidanalaisten tuontien
tapahduttua tämän saman tiedon 18.8.1995 käydyssä puhelinkeskustelussa, minkä johdosta kantajat olivat pyytäneet tämän tiedon
kirjallista vahvistamista. Kantajat pyytävät tältä osin ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimelta, että niiden Steiner- ja
Paparatti-nimisiä työntekijöitä kuultaisiin näistä seikoista.
Vastauksena komission väitteeseen, jonka mukaan kantajille ennen riidanalaisten tuontien suorittamista puhelimitse annetuiksi
väitetyt tiedot olisivat toteennäyttämättömiä ja asian kannalta merkityksettömiä ja jonka mukaan niihin olisi vedottu myöhään
eli ensimmäistä kertaa vasta kannekirjelmässä, Biegi viittaa 2.6.2000 päivättyyn kirjeeseen, jonka Saksan tulliviranomaiset
toimittivat komissiolle, ja Finanzgericht Kölnissä 14.12.1999 pidetyn istunnon edellä mainittuun pöytäkirjaan, jotka Biegin
mukaan vahvistavat sen, että kyseiset tiedot oli tosiaan annettu.
Toiseksi kantajat väittävät, että ne eivät voineet havaita tulliviranomaisten edellä mainittua erehdystä, vaikka ne toimivatkin
tuontialalla.
Kantajien mukaan se, ettei kyseistä erehdystä voitu havaita, johtuu ensinnäkin sovellettavan lainsäädännön monimutkaisuudesta.
Vaikka on totta, että komission asetuksessa N:o 1431/94 täsmennettiin, että neuvoston asetuksella N:o 774/94 avatun etuuskohteluun
oikeuttavan tariffikiintiön käyttämisen edellytyksenä oli tuontitodistuksen esittäminen, asetuksen N:o 2658/87 liitteessä I,
sellaisena kuin se on muutettuna asetuksella N:o 1359/95, jolla otettiin käyttöön tavaroiden uusi yhdistetty nimikkeistö,
olevassa kolmannessa osassa olevassa liitteessä 7 olevassa 18. järjestysnumerossa ei nimittäin sen kuudennessa sarakkeessa,
jonka otsikkona on
Muut ehdot ja edellytykset, ollut mitään tämän suuntaista mainintaa. Kyse on kantajien mukaan siis uudesta tariffikiintiöstä, joka kuuluu asetuksen
N:o 1359/95 alaisuuteen ja joka on asetuksista N:o 774/94 ja N:o 1431/94 erillinen, minkä vuoksi kantajien oli mahdotonta
todeta vaadittua yhteyttä ja tehdä siitä edellytettyjä johtopäätöksiä.
Se, ettei erehdystä voitu havaita, johtuu kantajien mukaan myös siitä, että Saksan käyttötullitariffissa, sellaisena kuin
se on muutettuna 29.6.1995 annetulla Eilverteilerillä, ei ollut mitään viittausta asetukseen N:o 1431/94.
Lukuisat erehdykset, joita eri toimivaltaisille saksalaisille viranomaisille, joiden käsiteltäväksi ongelma oli saatettu,
oli tapahtunut ennen riidanalaisia tuonteja ja niiden jälkeen, vahvistavat kantajien mukaan sekä sen, että oikeudellinen tilanne
ei ollut selvä eikä avoin, että sen, että kantajat eivät voineet havaita erehdystä.
Niinpä kantajat katsovat, että ne eivät voineet havaita toimivaltaisten saksalaisten viranomaisten erehdystä siipikarjankaupan
alalla hankkimastaan kokemuksesta huolimatta. Biegi toteaa lisäksi, että koska sillä ei ole oikeudellista yksikköä, sen oli
mahdoton oikeudellisesti arvioida eri asetusten välillä vallitsevaa suhdetta. Sillä sen sijaan on oikeus luottaa tältä osin
Saksan käyttötullitariffiin sisältyviin tietoihin samoin kuin tietoihin, joita ylimmät hallintoviranomaiset, joiden käsiteltäväksi
kysymys oli saatettu, ovat antaneet.
Kolmanneksi kantajat väittävät, että ne ovat noudattaneet huolellisuusvelvollisuuttaan ja toimineet vilpittömässä mielessä.
Biegi toteaa lisäksi, että kun se pyysi useaan otteeseen tietoja ylimmiltä toimivaltaisilta saksalaisilta tulliviranomaisilta,
se toimi yhteisöjen tuomioistuimen sellaisen oikeuskäytännön mukaisesti, jonka mukaan elinkeinonharjoittajan on silloin, kun
sillä on tullilainsäädännön soveltamista koskevia epäilyjä, hankittava kaikki mahdolliset selvitykset varmistaakseen, ovatko
sen epäilyt perusteltuja vai eivät (asia C-64/89, Deutsche Fernsprecher, tuomio 26.6.1990, Kok. 1990, s. I-2535, 22 kohta).
Osoittaakseen toteen huolellisuutensa kantajat esittävät, että ne eivät ole luottaneet yksinomaan Saksan käyttötullitariffiin
vaan että ne ovat myös pyytäneet toimivaltaisilta kansallisilta viranomaisilta aina liittotasavallan valtiovarainministeriöön
asti asiaa koskevia tietoja. Kaikkien näiden viranomaisten puhelimitse antamien tietojen, joiden mukaan asianomaisen tariffikiintiön
käyttäminen ei edellytä tuontitodistuksen esittämistä, perusteella kantajille syntyi perusteltu luottamus, jonka nojalla niillä
oli oikeus toimia. Kantajat ovat sitä paitsi noudattaneet velvollisuuttaan lukea virallisia lehtiä, eikä näistä lehdistä yhdestäkään
ilmennyt tuontitodistuksen tarvetta eikä yhteyttä asetusten N:o 774/94 ja N:o 1431/94 kesken. Kantajien mukaan niiden tapaus
siis eroaa asiayhteydestä, josta oli kyse asiassa C-370/96, Covita, 26.11.1998 annetussa tuomiossa (Kok. 1998, s. I-7711),
johon komissio on virheellisesti vedonnut.
Kantajat esittävät myös, että kun otetaan huomioon se, että siipikarjanlihan alalla useat kiintiöt toimivat
ensiksi tullut, ensiksi palveltu -säännön mukaan, näiden tuotteiden tuontia koskevat liiketaloudelliset päätökset on tehtävä nopeasti. Kantajien on näin ollen
mahdotonta pyytää etukäteen kirjallisesti eri viranomaisia valaisemaan tilannetta. Tällainen pyyntö johtaisi siihen, että
kantajat eivät voisi ryhtyä tuontitoimiin, koska vastauksen saaminen vie aikaa.
Biegi katsoo lisäksi, että sen toiminnan ansiosta Saksan tulliviranomainen sai tietää erehdyksestään ja muutti 22.8.1995 Saksan
käyttötullitariffia ja että komissio pystyi välttämään muut tuontitullien menetykset. Biegi lisää, että päinvastoin kuin komissio
esittää, sillä ei ollut mitään velvollisuutta pyytää tietoja komissiolta, sillä tullilainsäädännön soveltaminen kuuluu kansallisten
tulliviranomaisten toimivaltaan ja asianosaisilla itsellään on vain oikeus tulla kuulluksi. Biegi katsoo myös, että komissio
menettelee virheellisesti moittiessaan Biegiä siitä, että tämä ei ole lähettänyt kirjallista tietojensaantipyyntöä maanviljelyä
ja elintarvikkeita koskevista asioista vastaavalle liittotasavallan virastolle (Bundesanstalt für Landwirtschaft und Ernährung
─ BLE), sillä äskettäin käyttöön otetun WTO-kiintiön käsittelemistä koskevat kysymykset eivät kuulu kyseisen viraston vaan
tariffikiintiöiden keskusvalvontayksikön toimivaltaan.
Biegi esittää vielä, että sen vilpitöntä mieltä ei voida kyseenalaistaa komission mainitseman sen seikan perusteella, että Biegin johtajalle, Peter Biegille, on hänen toimiessaan jo vuosien ajan riistan ja
siipikarjanlihan tukkukaupan ja kansainvälisen kaupan saksalaisen liiton puheenjohtajana kertynyt siipikarjanliha-alalla tietoa
ja kokemusta, joka voitaisiin katsoa Biegille kuuluvaksi. Tämän liiton puheenjohtajuus muodostaa Biegin mukaan nimittäin kunniatehtävän,
ja kyseisen liiton hallinnosta ja juoksevista asioista vastaa sen päätoiminen johtaja. Peter Biegi ei koskaan ole osallistunut
erilaisten
komiteoiden kokouksiin Brysselissä, eikä hänellä siis ole erityisiä tai konkreettisia tietoja riidanalaisesta tariffikiintiöstä tai asetusten
N:o 1431/94 ja N:o 1359/95 välillä mahdollisesti olevista yhteyksistä. Biegi vaatii, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin
kuulee Peter Biegiä ja edellä mainitun saksalaisen liiton pääsihteeriä, Caspar von der Cronea, tästä kysymyksestä.
Lopuksi kantajat esittävät, että ne ovat noudattaneet kaikkia voimassa olevia tulli-ilmoituksia koskevia säännöksiä.
Komissio esittää tähän, että tullikoodeksin 220 artiklan 2 kohdan b alakohdan soveltamisedellytykset eivät ole täyttyneet
nyt esillä olevassa tapauksessa, joten tuontitullien kirjaaminen jälkikäteen tileihin on perusteltua.
Ensinnäkin Saksan tulliviranomaisten erehdysten osalta komissio esittää, että ainoat tullikoodeksin 220 artiklan 2 kohdan
b alakohdassa tarkoitetut asian kannalta merkitykselliset erehdykset ovat liittotasavallan valtiovarainministeriön laatima
Saksan käyttötullitariffin virheellinen versio ja se, että kantajien vuoden 1995 heinäkuussa tuomat tavarat toistuvasti tulliselvitettiin
siten, että niille myönnettiin tullietuuskohtelu ilman, että olisi esitetty tuontitodistusta.
Komissio sen sijaan kiistää nimenomaisesti kantajien väitteen, joka ensimmäisen kerran esitettiin kannekirjelmissä ja jonka
mukaan kantajat olisivat Steiner-nimisen työntekijänsä välityksellä saaneet Oberfinanzdirektion Kölnin tariffikiintiöiden
keskusvalvontayksiköltä virheellisiä tietoja puhelimitse ennen riidanalaisten tuontien suorittamista.
Päinvastoin kuin kantajat väittävät, komissio esittää, että 2.6.2000 ja 2.8.2000 päivätyissä asiakirjoissa, jotka Saksan tulliviranomaiset
ovat sille toimittaneet, Biegin komissiolle 8.6.2001 osoittamissa huomautuksissa ja kantajien 25.7.1997 Hauptzollamt Bremen-Freihafenille
osoittamissa huomautuksissa ei mitenkään viitata ennen riidanalaisten tuontien suorittamista puhelimitse annettuihin tietoihin,
vaan niissä viitataan ainoastaan oikeudellista tilannetta koskeviin puheluihin, jotka soitettiin 18.8.1995 eli riidanalaisten
tuontien suorittamisen jälkeen. Näin tehdään myös Finanzgericht Bremenin 14.12.1999 pidetyn istunnon pöytäkirjassa ja Steinerin
ja Paparattin kyseisessä tuomioistuimessa antamissa todistajanlausunnoissa. Näin ollen komissio katsoo, että kantajien pyyntö
Steinerin ja Paparattin kuulemisesta on tarpeeton ja että se on hylättävä.
Komissio joka tapauksessa katsoo, että vaikka ennen riidanalaisten tuontien suorittamista käydyiksi väitetyt puhelinkeskustelut,
joihin kantajat ovat myöhässä vedonneet, voitaisiin näyttää toteen, niillä ei ole seurauksia nyt esillä olevissa asioissa,
koska kantajat eivät ole vedonneet niihin hallinnollisessa menettelyssä. Saksan tulliviranomaisten elokuussa 1995 kantajille
puhelimitse antamien virheellisten tietojen osalta komissio esittää, että näillä tiedoilla ei ole merkitystä käsiteltäessä
nyt esillä olevia kanteita, jotka koskevat vain heinäkuussa 1995 suoritettuja tuonteja.
Toiseksi komissio esittää, Saksan tulliviranomaisten erehdykset olivat helposti kantajien havaittavissa.
Tältä osin komissio katsoo ensinnäkin, että tapaukseen sovellettava lainsäädäntö ei ole epäselvää eikä monimutkaista. Kantajien
mainitsema asetus N:o 1359/95 on komission mukaan vain tariffi- ja tilastonimikkeistöä koskevaa yleisasetusta N:o 2658/87
muuttava asetus, jonka merkitys on yksinomaan toteava (asia 9/73, Schlüter, tuomio 24.10.1973, Kok. 1973, s. 1135, Kok. Ep. II,
s. 157, julkisasiamies Roemerin ratkaisuehdotus, s. 1163). Tämä asetus ei komission mukaan selvästikään koske uuden tariffikiintiön
avaamista tai tuontitodistuksen vaatimatta jättämistä, vaan tuontitodistuksen esittämisvaatimuksesta säädetään asetuksessa
N:o 774/94 ja soveltamisasetuksessa N:o 1431/94, jonka 1 artiklassa on kesäkuusta 1994 lähtien eli yli vuosi ennen riidanalaisten
tuontien suorittamista lähtien edellytetty tuontitodistuksen esittämistä.
Toiseksi komissio esittää, että kantajat eivät ole noudattaneet niille vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan kuuluvaa huolellisuusvelvollisuutta
vaan ne ovat tukeutuneet yksinomaan Saksan käyttötullitariffiin ja puhelimitse saamiinsa tietoihin, jotka yleensä eivät ole
sitovia ja jotka ne väittävät saaneensa kansallisilta viranomaisilta, tutkimatta tai tutkituttamatta koskaan Euroopan yhteisöjen
asianomaisia virallisia lehtiä ja niissä julkaistuja säädöksiä.
Tältä osin komissio korostaa ensinnäkin laajaa kokemusta, joka on kertynyt kantajille, jotka ovat useiden vuosikymmenten ajan
harjoittaneet asianomaisten tavaroiden myyntiä ja maahantuontia. Kantajat ovat komission mukaan näin ollen erityisen hyvässä
asemassa tuntemaan asiaan sovellettavat oikeussäännöt.
Lisäksi komissio katsoo, että kun otetaan huomioon se, että asetus N:o 1431/94 on julkaistu Euroopan yhteisöjen virallisessa
lehdessä 22.6.1994 ja asetus N:o 1359/95 26.6.1995, kantajilla oli ennen tuonti-ilmoituksia runsaasti aikaa lähettää hyvissä ajoin kirjallinen pyyntö Saksan tulliviranomaisille
tai komissiolle hälventääkseen epäilyjään, jotka koskivat vaatimusta esittää tuontitodistus riidanalaisten tuontien osalta.
Lopuksi komissio esittää, että kantajat eivät voi perustaa erityistä vilpitöntä mieltä siihen, että tullitoimipaikat ovat
toistuvasti tulliselvittäneet tavarat tuontitodistusten puuttumisesta huolimatta. Vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan on nimittäin
niin, että tulli-ilmoituksen hyväksyminen tuontitullitoimipaikassa ei yleensä merkitse tulliviranomaisten erehdystä (yhdistetyt
asiat C-153/94 ja C-204/94, Faroe Seafood ym., tuomio 14.5.1996, Kok. 1996, s. I-2465, 93 kohta).
Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen arviointi asiasta
Tullikoodeksin 220 artiklan 2 kohdan b alakohdan mukaan kolmen edellytyksen on täytyttävä samanaikaisesti, jotta toimivaltaiset
viranomaiset voisivat jättää tuontitullit kirjaamatta tileihin jälkikäteen. Ensinnäkin edellytetään, että tulleja ei ole kannettu
itse toimivaltaisten viranomaisten erehdyksen vuoksi; toiseksi toimivaltaisten viranomaisten erehdyksen on oltava sellainen,
että vilpittömässä mielessä toiminut tullivelan maksamisesta vastuussa oleva henkilö ei ole voinut sitä kohtuudella havaita,
ja kolmanneksi edellytetään, että tullivelan maksamisesta vastuussa oleva henkilö on noudattanut kaikkia voimassa olevia tulli-ilmoitusta
koskevia säännöksiä (ks. vastaavasti asia 161/88, Binder, tuomio 12.7.1989, Kok. 1989, s. 2415, 15 ja 16 kohta; asia C-348/89,
Mecanarte, tuomio 27.6.1991, Kok. 1991, s. I-3277, 12 kohta; asia C-292/91, Weis, tuomio 4.5.1993, Kok. 1993, s. I-2219, 14 kohta;
em. yhdistetyt asiat Faroe Seafood ym., tuomion 83 kohta; asia C-299/98 P, CPL Imperial 2 ja Unifrigo v. komissio, määräys
9.12.1999, Kok. 1999, s. I-8683, 22 kohta; asia C-30/00, William Hinton & Sons, määräys 11.10.2001, Kok. 2001, s. I-7511,
68, 69, 71 ja 72 kohta ja asia T-75/95, Günzler Aluminium v. komissio, tuomio 5.6.1996, Kok. 1996, s. II-497, 42 kohta).
Ensinnäkin edellä mainituista edellytyksistä ensimmäisen osalta on todettava, että Saksan tulliviranomaisten kaksi erehdystä
eli Eilverteilerin virheellinen versio ja kantajien heinäkuussa 1995 tuomien tavaroiden tulliselvitys, jossa tavaroille myönnettiin
tullietuuskohtelu ilman tuontitodistuksen esittämistä, ovat selviä nyt esillä olevassa tapauksessa.
Se erehdys, joka koostuu siitä, että Saksan liittotasavallan valtiovarainministeriö ja tariffikiintiöiden keskusvalvontavirasto
ovat antaneet puhelimitse virheellisiä tietoja kantajien eräälle työntekijälle vuoden 1995 elokuussa eli 18.8.1995, on heti
sivuutettava merkityksettömänä näiden kanteiden osalta, sillä nämä kanteet koskevat vain heinäkuussa 1995 suoritettuja tuonteja.
Kantajien liittotasavallan valtiovarainministeriölle 18.8.1995 osoittamaan kirjalliseen pyyntöön 22.8.1995 antamassaan vastauksessa
Saksan tulliviranomaiset sitä paitsi jättivät vahvistamatta nämä puhelimitse saadut tiedot ja ilmoittivat selvästi, että riidanalaisen
kiintiön käyttäminen edellytti tuontitodistuksen esittämistä tulli-ilmoituksen tueksi.
Kannekirjelmissään kantajat vetoavat toiseen erehdykseen, joka muodostuu siitä, että tariffikiintiöiden keskusvalvontaviraston
eräs virkamies on puhelimitse antanut kantajien Steiner-nimiselle työntekijälle ennen päivämäärää 13.7.1995 eli ennen riidanalaisten
tuontien suorittamista virheellisiä tietoja tuontitodistuksen esittämisvelvollisuutta koskevasta kysymyksestä. Siitä irrallaan,
että nämä puhelimitse saadut tiedot on annettu myöhään ja että komissio kiistää niiden merkityksen, on kuitenkin todettava,
että kyseiset tiedot eivät mitenkään käy toteen asiakirjavihkoon liitetyistä asiakirjoista.
Asiakirjoissa, joihin kantajat viittaavat, eli edellä mainituissa sisällöltään samanlaisissa 2.6.2000 ja 2.8.2000 päivätyissä
kirjeissä, jotka Saksan tulliviranomaiset ovat toimittaneet komissiolle, viitataan nimittäin ainoastaan 18.8.1995 käytyyn
puhelinkeskusteluun. Sama koskee Biegin 8.6.2001 komissiolle lähettämiä huomautuksia samoin kuin 25.7.1997 päivättyjä huomautuksia,
jotka kantajat osoittivat Bremen-Freihafenin päätullitoimipaikalle. Kuten komissio perustellusti on korostanut, myöskään Finanzgericht
Bremenin 14.12.1999 pidetyn istunnon pöytäkirja sekä Steinerin ja Paparattin kyseisessä tuomioistuimessa esittämät todistajanlausunnot
eivät vahvista näitä väitteitä. Tästä pöytäkirjasta, jota sitä paitsi ei ole toimitettu komissiolle hallinnollisessa menettelyssä,
ilmenee, että Steiner on ilmoittanut
heinä/elokuun 1995 likimääräiseksi ajankohdaksi, jona puhelinkeskustelu käytiin Düsseldorfissa sijaitsevien tariffikiintiöyksikköjen kanssa,
kun taas Paparatti esitti laatineensa muistion 21.8.1995
muutama päivä kyseisessä muistiossa mainittujen puhelinkeskustelujen käymisen jälkeen. Näin ollen ei ole tarpeen määrätä kantajien pyytämästä asian selvittämistoimesta eli siitä, että ensimmäisen oikeusasteen
tuomioistuin kuulisi Steineria ja Paparattia tästä seikasta.
Toiseksi on todettava, että riidanalaisissa päätöksissä komissio on katsonut, että tullikoodeksin 220 artiklan 2 kohdan b alakohdan
toinen soveltamisedellytys, joka on mainittu edellä kohdassa 55, ei täyttynyt nyt esillä olevassa tapauksessa. On siis tarkasteltava,
onko komissio menetellyt perustellusti katsoessaan, että kantajat olisivat kohtuudella voineet havaita Saksan tulliviranomaisten
erehdyksen.
Vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan toimivaltaisten tulliviranomaisten erehdyksen havaittavuutta arvioitaessa on otettava
huomioon erehdyksen laatu, kyseisillä toimijoilla oleva kokemus sekä se, miten huolellisesti nämä ovat toimineet (ks. em.
yhdistetyt asiat Faroe Seafood ym., tuomion 99 kohta; em. asia Covita, tuomion 26 kohta; asia C-371/90, Beirafrio, tuomio
8.4.1992, Kok. 1992, s. I-2715, 21 kohta; asia C-187/91, Belovo, tuomio 16.7.1992, Kok. 1992, s. I-4937, 17 kohta; asia C-250/91,
Hewlett Packard France, tuomio 1.4.1993, Kok. 1993, s. I-1819, 22 kohta; asia C-15/99, Sommer, tuomio 19.10.2000, Kok. 2000,
s. I-8989, 37 kohta ja asia C-251/00, Ilumitrónica, tuomio 14.11.2002, Kok. 2002, s. I-10433, 54 kohta).
Erehdyksen laatua on arvioitava erityisesti ottaen huomioon se, onko kysymyksessä oleva säännöstö monimutkainen vai onko se
päinvastoin riittävän yksinkertainen (ks. em. asia Deutsche Fernsprecher, tuomion 20 kohta; em. asia Belovo, tuomion 18 kohta;
em. asia Hewlett Packard France, tuomion 23 kohta ja em. yhdistetyt asiat Faroe Seafood ym., tuomion 100 kohta) sekä ajanjakso,
jonka ajan viranomaiset ovat pysyttäytyneet erehdyksessä (ks. asia C-38/95, Foods Import, tuomio 12.12.1996, Kok. 1996, s. I-6543,
30 kohta ja em. asia Ilumitrónica, tuomion 56 kohta).
Nyt esillä olevissa tapauksissa yhteisön riidanalaisen tariffikiintiön käyttöön sovellettavat oikeussäännöt annetaan säädöksissä,
jotka koskevat kyseisen kiintiön avaamista ja hallintotapaa ja tällaisen säädöksen soveltamisen yksityiskohtaisia sääntöjä,
eli siis asetuksessa N:o 774/94, sellaisena kuin se on muutettuna asetuksella N:o 2198/95, ja asetuksessa N:o 1431/94. Asetuksen
N:o 1431/94, jonka soveltamista ei ole ajallisesti rajoitettu, 1 artiklassa säädetään selvästi, että tuotaessa tämän monivuotisen
tariffikiintiön mukaisesti yhteisöön tuotteita on esitettävä tuontitodistus. Lisäksi tämän saman asetuksen 2 artiklassa säädetään
vuodeksi 1994 ja sitä seuraaviksi vuosiksi vahvistetun määrän porrastamisesta ja sen 3 ja 4 artiklassa tuontitodistusten hakemisen
yksityiskohdista. Tämä säädös ei näin ollen vaikuta monimutkaiselta. Kantajat eivät sitä paitsi ole kiistäneet sitä, että
tämä lainsäädäntö on melko yksinkertaista.
Kantajat väittävät kuitenkin, että sovellettavan lainsäädännön monimutkaisuus on tosiasiassa seurausta komission asetuksesta
N:o 1359/95 ja erityisesti siitä seikasta, että tämän asetuksen edellä mainitussa liitteessä 7 olevassa 18. järjestysnumerossa
otettiin 1.7.1995 alkaen käyttöön uusi WTO-tariffikiintiö, jossa tulliprosentti on 0, näihin samoihin CN-koodeihin kuuluvan
kananlihan 15 500 tonnin suuruiselle määrälle ilman, että siinä olisi viitattu asetukseen N:o 1431/94 ja velvollisuuteen esittää
tässä asetuksessa käyttöön otettu tuontitodistus.
Tältä osin on huomautettava, että asetuksen N:o 1359/95, jolla komissio julkaisi tavaroiden yhdistetystä nimikkeistöstä uuden
version, joka tuli voimaan 1.7.1995, edellä mainitussa liitteessä 7 on luettelo WTO-kiintiöistä, jotka toimivaltaiset yhteisön
viranomaiset myöntävät. Kuten komissio perustellusti toteaa riidanalaisissa päätöksissä, tätä luetteloa ei missään tapauksessa
pidä ymmärtää viittaukseksi siinä mainittuihin kiintiöihin sovellettaviin asetuksiin, koska yhdistettyä nimikkeistöä ja yhteistä
tullitariffia koskevissa asetuksissa olevilla viittauksilla tullilainsäädännön muihin oikeussääntöihin on vain toteava merkitys
ja koska näillä viittauksilla ei saateta näitä oikeussääntöjä yhteisen tullitariffin osaksi (ks. vastaavasti julkisasiamies
Roemerin edellä mainittu ratkaisuehdotus asiassa Schlüter, s. 1169).
Päinvastoin kuin kantajat väittävät, asetuksella N:o 1359/95 ei näin ollen ole avattu 1.7.1995 alkaen uutta, asetuksella N:o 774/94,
sellaisena kuin se on muutettuna, käyttöönotetusta tullietuuskiintiöstä erilliseksi väitettyä tullietuuskiintiötä, vaan asetuksen
N:o 1359/95 edellä mainitussa liitteessä 7 yksinkertaisesti mainitaan 15 500 tonnin suuruinen tariffikiintiö, joka lukuun
ottamatta asetuksen N:o 774/94 ranskankielistä versiota, jossa virheellisesti viitataan 15 000 tonnin suuruiseen kiintiöön,
sisältyi jo kaikkiin muihin tämän asetuksen kieliversioihin ja erityisesti sen saksankieliseen versioon sekä asetuksen N:o 1431/94
liitteeseen I. Tämä sama tullietuuskohteluun oikeuttava kiintiömäärä pysytettiin sittemmin voimassa asetuksella N:o 2198/95
Uruguayn kierroksen neuvottelujen yhteydessä tehdyn sopimuksen, joka tuli voimaan samana päivänä kuin asetus N:o 1359/95,
johdosta (ks. tämän asetuksen toinen perustelukappale). On kuitenkin selvää, että tällä viimeksi mainitulla asetuksella ei
ole muutettu eikä varsinkaan kumottu asetusta N:o 774/94, sellaisena kuin se on muutettuna, eikä asetusta N:o 1431/94. On
näin ollen vaikea ajatella, että kaksi samansuuruista etuuskohteluun oikeuttavaa yhteisön kiintiötä, jotka koskevat samoja
CN-koodeja ja joilla on sama alkuperä, olisi avattu siten, että niillä olisi sama voimaantulopäivä eli päivämäärä 1.7.1995
ja että näistä kiintiöistä ensimmäinen eli asetuksen N:o 774/94, sellaisena kuin se on muutettuna, mukainen kiintiö edellyttäisi
tuontitodistuksen esittämistä kun taas jälkimmäinen eli asetuksen N:o 1359/95 mukainen kiintiö ei olisi edellyttänyt kyseisen
todistuksen esittämistä.
Erehdyksen laadun arvioimiseksi on myös otettava huomioon se, että toimivaltaiset tulliviranomaiset eivät ole pysyttäytyneet
erehdyksessä vaan ovat korjanneet sen hyvin lyhyessä ajassa eli kuukauden kuluessa erehdyksen tapahtumisesta. Tämän seikan
perusteella voidaan siis ajatella, että kyseessä oleva ongelma ei ollut vaikea ratkaista (ks. päinvastoin em. asia Belovo
v. komissio, tuomion 18 kohta; em. yhdistetyt asiat Faroe Seafood ym., tuomion 7 ja 104 kohta ja em. asia Ilumitrónica, tuomion
56─58 kohta).
Joka tapauksessa on niin, että vaikka oletettaisiin, että asetusta N:o 1359/95 voitaisiin pitää indisiona sovellettavan lainsäädännön
tietynlaisesta monimutkaisuudesta, joka on johtanut kantajat harhaan siltä osin kuin kyse on tarpeesta esittää tuontitodistus
riidanalaisen kiintiön käyttämiseksi, on tarkasteltava, pystyivätkö kantajat kohtuudella havaitsemaan tämän erehdyksen, kun
otetaan huomioon kantajien alalla hankkima kokemus ja niille tämän tuomion 61 kohdassa mainitun oikeuskäytännön nojalla kuuluva
huolellisuusvelvollisuus.
Asianomaisen toimijan tietyn alan kokemuksen osalta on vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan tutkittava, onko kyseistä toimijaa
pidettävä ammattimaisena elinkeinonharjoittajana, joka harjoittaa pääasiallisesti tuonti- ja vientitoimintaa, ja oliko tällä
jo tiettyä kokemusta kysymyksessä olevien tavaroiden kaupasta (em. asia Deutsche Fernsprecher, tuomion 21 kohta; em. asia
Belovo, tuomion 19 kohta; em. asia Hewlett Packard France, tuomion 26 kohta ja asia C-80/89, Behn Verpackungsbedarf, tuomio
28.6.1990, Kok. 1990, s. I-2659, 14 kohta).
Nyt esillä olevassa tapauksessa ei ole epäilystäkään siitä, että kantajat kuuluvat tähän kokeneiden elinkeinonharjoittajien
ryhmään. Kantajat nimittäin ovat Saksan tärkeimpien kananlihantuojien joukossa ja ilmoittavat omaavansa kokemusta siipikarjanlihan
kaupasta. Kantajat eivät myöskään kiistä komission väitettä, jonka mukaan kantajat ovat olleet hyvin aktiivisia tällä alalla
jo useiden vuosikymmenten ajan.
Kantajat väittävät kuitenkin, että huolimatta alalla hankkimastaan kokemuksesta niillä oli vain rajoitetusti tietoja kyseistä
kiintiötä koskevasta asetuksesta ja että ne eivät näiden tietojen perusteella voineet todeta yhtäältä asetusten N:o 774/94
ja N:o 1431/94 ja toisaalta asetuksella N:o 1359/95 käyttöön otetun yhdistetyn nimikkeistön uuden version välistä yhteyttä.
Näin tehdessään kantajat kuitenkin myöntävät tunteneensa kyseistä kiintiötä koskevan lainsäädännön. Koska kantajat yhtäältä
olivat jo tehneet vastaavanlaisia toimia ja koska ne näin ollen olivat hankkineet kokemusta kyseisten tavaroiden maahantuonnista,
ja koska toisaalta näiden tavaroiden maahantuonti edellytti vuodesta 1994 alkaen tuontitodistuksen esittämistä, on lisäksi
katsottava, että kantajat olivat tietoisia siitä, mikä merkitys kyseisellä todistuksella oli näitä tavaroita koskevan monivuotisen
tariffikiintiön soveltamiselle.
Tätä johtopäätöstä, jonka mukaan kantajat eivät ainoastaan kyenneet toteamaan asetusten N:o 774/94 ja N:o 1431/94 sekä asetuksen
N:o 1359/95 välistä yhteyttä vaan ne myös tosiasiallisesti olivat todenneet tällaisen yhteyden, vahvistavat ne epäilyt, joita
kantajilla tältä osin oli, sekä ne toimet, joihin ne ryhtyivät eri saksalaisten tulliviranomaisten luona vuoden 1994 elokuussa
hälventääkseen kyseiset epäilyt ja saadakseen tarkempia tietoja asianomaisen lainsäädännön sisällöstä. Näin ollen ei ole tarpeen
määrätä kantajien pyytämästä asian selvittämistoimesta eli siitä, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin kuulisi Peter
Biegiä ja Caspar von der Cronea kantajilla tällä alalla olevista, vähäisiksi väitetyistä tiedoista.
Asianomaisen elinkeinonharjoittajan huolellisuuden osalta on todettava, että oikeuskäytännön mukaan taloudellisen toimijan
on silloin, kun sillä on epäilyjä sen suhteen, onko tuontitodistus tarpeen tullietuuskohteluun oikeuttavan kiintiön soveltamiseksi,
otettava asiasta selvää ja hankittava kaikki mahdolliset lisätiedot varmistaakseen, ovatko sen epäilyt perusteltuja vai eivät
(em. asia Deutsche Fernsprecher, tuomion 22 kohta ja em. asia Hewlett Packard France, tuomion 24 kohta).
Nyt esillä olevassa tapauksessa kantajat väittävät ensinnäkin, että ne ovat toimineet huolellisesti tutkiessaan Saksan käyttötullitariffia,
sellaisena kuin se on muutettuna Eilverteilerillä, jossa ei ole mainintaa siitä, että tuontitodistus on esitettävä riidanalaisen
tariffikiintiön käyttämiseksi.
Tältä osin on huomautettava, että hyvin vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan yhteisön sovellettavat tariffisäännökset muodostavat
siitä lähtien, kun ne on julkaistu Euroopan yhteisöjen virallisessa lehdessä, ainoan alaa koskevan positiivisen oikeuden,
josta kaikkien katsotaan olevan tietoisia. Saksan käyttötullitariffin kaltainen kansallisten viranomaisten laatima käyttötariffi
on näin ollen vain tulliselvitystoimien käsikirja, jolla on yksinomaan ohjaava merkitys. Tästä seuraa, että elinkeinonharjoittajan,
jonka toiminta olennaisilta osilta koostuu tavaroiden tuonnista ja viennistä ja jolla jo on tietty kokemus alalta, on varmistuttava asianmukaisia virallisia lehtiä lukemalla
suorittamiinsa toimiin sovellettavasta yhteisön oikeudesta. Tällainen elinkeinonharjoittaja ei näin ollen voi sovellettavan
tulliprosentin selvittämiseksi toimia yksinomaan kansallisessa käyttötariffissa annetun tiedon perusteella (ks. em. asia Binder,
tuomion 19 kohta; em. asia Behn Verpackungsbedarf, tuomion 13 ja 14 kohta ja em. asia Hinton & Sons, tuomion 71 kohta).
Kantajat esittävät tämän jälkeen, että ne ovat toimineet huolellisesti kääntymällä eri tulliviranomaisten puoleen. Kyseiset
viranomaiset ovat kantajien mukaan antaneet niille tuontitodistuksen esittämisvaatimuksesta puhelimitse virheellisiä tietoja
sekä ennen riidanalaisten tuontien suorittamista että sen jälkeen. Kantajille on näiden tietojen perusteella syntynyt perusteltu
luottamus, joka kantajien mukaan on oikeuttanut heidät toimimaan.
Tämä väite on hylättävä edellä 57─59 esitettyjen seikkojen ja huomautusten perusteella. Erillisenä kysymyksenä siitä, annettiinko
puhelimitse annetuiksi väitettyjä tietoja tosiasiallisesti vai ei ja mikä näyttöarvo näillä tiedoilla on, on sitä paitsi todettava,
että nämä tiedot yksinkertaisesti olisivat tukeneet Eilverteileria: kyseisillä tiedoilla ei myöskään voi olla merkitystä arvioitaessa
kantajien velvollisuutta tutustua huolellisesti Euroopan yhteisöjen virallisessa lehdessä julkaistuihin asianomaisiin säädöksiin
ja hankkia silloin, kun näiden säädösten merkityksestä on epäilyjä, kaikki mahdolliset lisätiedot sen varmistamiseksi, ovatko
nämä epäilyt perusteltuja vai eivät.
On vielä hylättävä väite, jonka mukaan kantajilla ei ollut riittävästi aikaa pyytää toimivaltaisilta viranomaisilta kirjallista
selvitystä oikeudellisesta tilanteesta sen vuoksi, että tällaiseen pyyntöön vastaaminen vei paljon aikaa ja että useat siipikarjanliha-alan
kiintiöt toimivat
ensin tullut, ensin palveltu -säännön mukaisesti.
Ensinnäkin on nimittäin todettava, että jos ainoastaan sellaisten taloudellisten seikkojen pitäisi ohjata asianomaisten toimijoiden
toimintaa, joihin kantajat ovat vedonneet, näiden toimijoiden huolellisuusvelvoite, sellaisena kuin se on määritelty oikeuskäytännössä,
menettäisi kokonaan merkityksensä.
Toiseksi asetuksen N:o 774/94 ja asetuksen N:o 1431/94 asian kannalta merkitykselliset tuontitodistuksia koskevat säännökset
on julkaistu yksi vuosi ennen riidanalaisten tuontien suorittamista, ja ne olivat tällöin sovellettavia. Myös asetus N:o 1359/95
on julkaistu 26.6.1995 eli kolme viikkoa ennen Biegin heinäkuussa 1995 suorittamia riidanalaisia tuonteja ja neljä viikkoa
ennen Commonfoodin suorittamia tuonteja. Kantajilla oli siis ennen riidanalaisia tuonteja riittävästi aikaa kääntyä kirjallisesti
Saksan toimivaltaisten tulliviranomaisten tai komission puoleen hälventääkseen epäilyjään ja saadakseen selvennystä sovellettavaan
lainsäädäntöön. On kuitenkin selvää, että kantajat eivät ole ryhtyneet näihin toimiin ajoissa.
Kolmanneksi kantajien väitteellä siitä, että vastaus kirjalliseen pyyntöön veisi väistämättäkin paljon aikaa, mikä näin ollen
estäisi kantajia noudattamasta
ensin tullut, ensin palveltu -järjestelmästä seuraavia määräaikoja, ei ole merkitystä arvioitaessa huolellisuutta, jota kantajien kokeneina elinkeinonharjoittajina
olisi pitänyt noudattaa nyt esillä olevassa tapauksessa. Sitä paitsi tämä kantajien väite, joka koskee kirjalliseen pyyntöön
annettavan vastauksen viemän ajan pituutta, ei ole osoittautunut paikkansapitäväksi nyt esillä olevassa asiassa. On nimittäin
selvää, että kantajien liittotasavallan valtiovarainministeriölle riidanalaisten tuontien suorittamisen jälkeen eli 18.8.1995
lähettämään kirjalliseen pyyntöön vastattiin kirjallisesti neljän päivän kuluttua eli 22.8.1995 päivätyllä edellä mainitulla
kirjeellä.
Näin ollen on katsottava, että kantajat eivät ole noudattaneet sitä huolellisuutta, jota niiden olisi pitänyt noudattaa elinkeinonharjoittajina,
joilla on kokemusta kyseisten tavaroiden tuonnin alalta.
Kaikista edellä esitetyistä huomioista seuraa, että komissio on menetellyt oikein katsoessaan, että tullikoodeksin 220 artiklan
2 kohdan b alakohdassa säädetyistä kumulatiivisista edellytyksistä järjestyksessä toinen ei ollut täyttynyt nyt esillä olevassa
tapauksessa ja että oli perusteltua kirjata riidanalaisten tuontien tuontitullit jälkikäteen tileihin.
Niinpä ensimmäinen kanneperuste on hylättävä perusteettomana.
Toinen kanneperuste, joka koskee suhteellisuusperiaatteen loukkaamista
Asianosaisten lausumat
Kantajat esittävät, että riidanalaisissa päätöksissä loukataan suhteellisuusperiaatetta, koska komissio asettaa niissä liian
pitkälle meneviä huolellisuusvelvollisuuksia elinkeinonharjoittajille, vaikka komissio itse on laiminlyönyt sen, että se olisi
selventänyt oikeudellisen tilanteen pelkällä asetuksessa N:o 1359/95 olevalla viittauksella asetukseen N:o 774/94 ja asetukseen
N:o 1431/94.
Komissio vastaa tähän, että kantajien väite on osittain päällekkäinen asetuksen N:o 1359/95 epäselväksi väitettyä luonnetta
koskevan, ensimmäisen kanneperusteen yhteydessä esitetyn väitteen kanssa. Komission mukaan on joka tapauksessa niin, että
silloin, kuten nyt esillä olevassa tapauksessa, kun tullikoodeksin 220 artiklan 2 kohdan b alakohdan soveltamisedellytykset
eivät täyty, tuontitullien kirjaaminen jälkikäteen tileihin ei voi merkitä suhteellisuusperiaatteen loukkaamista.
Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen arviointi asiasta
Kun tullikoodeksin 220 artiklan 2 kohdan b alakohdan soveltamisedellytykset eivät täyty, tuontitullien kirjaaminen jälkikäteen
tileihin ei merkitse suhteellisuusperiaatteen loukkaamista (em. asia Faroe Seafood ym., tuomio 114 kohta).
Koska tullikoodeksin 220 artiklan 2 kohdan b alakohdan soveltamisedellytykset eivät täyty nyt esillä olevassa tapauksessa,
riidanalaisista tuonneista kannettavien tullien kirjaaminen jälkikäteen tileihin riidanalaisilla päätöksillä ei sellaisenaan
voi merkitä suhteellisuusperiaatteen loukkaamista.
Tästä seuraa, että toinen kanneperuste on hylättävä.
Kolmas kanneperuste, joka koskee hyvän hallinnon periaatteen ja yhdenvertaisen kohtelun periaatteen loukkaamista
Asianosaisten lausumat
Kantajat esittävät, että tehdessään riidanalaiset päätökset komissio on loukannut hyvän hallinnon periaatetta ja yhdenvertaisen
kohtelun periaatetta, jotka vahvistetaan yhteisön oikeudessa. Kantajien mukaan riidanalaiset päätökset nimittäin poikkeavat
kantajien haitaksi eräästä aiemmasta samankaltaisessa tapauksessa 24.3.2000 tehdystä päätöksestä.
Komissio katsoo, että kantajat eivät ole perustelleet hyvän hallinnon periaatteen loukkaamista koskevaa väitettään, joten
se on jätettävä huomiotta.
Yhdenvertaisen kohtelun tai syrjintäkiellon periaatteen loukkaamisen osalta komissio toteaa, että menettely REC 11/98 ja riidanalaiset
menettelyt (REC 4/00 ja 4/01) eivät ole toisiinsa rinnastettavissa. Menettelyssä REC 11/98 tulliviranomaisten erehdys ei muodostunut
ainoastaan virheellisen kansallisen tullitariffin julkaisemisesta, vaan myös ja varsinkin siitä, että Ranskan tulliviranomaiset
olivat kahden vuoden aikana hyväksyneet erittäin suuren joukon tuonti-ilmoituksia, joissa mainittiin virheellinen tulliprosentti.
Niinpä menettelyssä REC 11/98 kyseessä olleen erehdyksen laatu ja kesto sekä kyseessä olleiden tuontien määrät eivät ole rinnastettavissa
nyt riidanalaisissa menettelyissä kyseessä oleviin.
Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen arviointi asiasta
Ensiksi on todettava, että hyvän hallinnon periaatteen loukkaamista koskevaa väitettä ei ole mitenkään perusteltu, joten se
on hylättävä.
Toiseksi on yhdenvertaisen kohtelun periaatteen loukkaamisen osalta muistutettava, että vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan
tämä periaate edellyttää, että toisiinsa rinnastettavia tapauksia ei kohdella eri tavalla, ellei tällaista eroa voida objektiivisesti
perustella (ks. asia 283/83, Racke, tuomio 13.11.1984, Kok. 1984, s. 3791, 7 kohta ja asia C-442/00, Fogasa, tuomio 12.12.2002,
32 kohta, ei vielä julkaistu oikeustapauskokoelmassa).
Nyt esillä olevassa tapauksessa kantajat väittävät, että riidanalaiset päätökset poikkeavat menettelyssä REC 11/98, jonka
kantajat väittävät olevan samankaltainen nyt esillä olevien menettelyjen kanssa, 24.3.2000 tehdystä aiemmasta päätöksestä,
jossa komissio katsoi, ettei tuontitullien kirjaaminen tileihin jälkikäteen ollut perusteltua.
Kuten komissio on huomauttanut ja ilman, että kantajat olisivat mitenkään kiistäneet tätä kirjallisessa menettelyssä ja istunnossa,
menettely REC 11/98 ei kuitenkaan ole rinnastettavissa nyt kyseessä oleviin menettelyihin. Niinpä tämä väite on hylättävä
merkityksettömänä.
Kolmas kanneperuste on näin ollen hylättävä.
Kaikki edellä esitetyt seikat huomioon ottaen nyt esillä olevat kanteet on hylättävä.
Oikeudenkäyntikulut
Yhteisöjen ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen työjärjestyksen 87 artiklan 2 kohdan mukaan asianosainen, joka häviää asian,
velvoitetaan korvaamaan oikeudenkäyntikulut, jos vastapuoli on sitä vaatinut. Koska kantajat ovat hävinneet asian, ne on velvoitettava
korvaamaan oikeudenkäyntikulut komission vaatimusten mukaisesti.
Näillä perusteilla
YHTEISÖJEN ENSIMMÄISEN OIKEUSASTEEN TUOMIOISTUIN (neljäs jaosto)
on antanut seuraavan tuomiolauselman:
1)
Kanteet hylätään.
2)
Kantajat velvoitetaan korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
Tiili
Mengozzi
Vilaras
Julistettiin Luxemburgissa 17 päivänä syyskuuta 2003.
H. Jung
V. Tiili
kirjaaja
jaoston puheenjohtaja
–
Oikeudenkäyntikieli: saksa.