CELEX: 62001CJ0380
Direktiivi 76/207/ETY
Miesten ja naisten tasa-arvoinen kohtelu
Uralla eteneminen
Tehokkaan tuomioistuinvalvonnan periaate
Tutkimatta jättäminen

Verwaltungsgerichtshof on esittänyt yhteisöjen tuomioistuimelle 13.9.2001 tekemällään päätöksellä, joka on saapunut yhteisöjen
tuomioistuimeen 4.10.2001, EY 234 artiklan nojalla ennakkoratkaisukysymyksen miesten ja naisten tasa-arvoisen kohtelun periaatteen
toteuttamisesta mahdollisuuksissa työhön, ammatilliseen koulutukseen ja uralla etenemiseen sekä työoloissa 9 päivänä helmikuuta
1976 annetun neuvoston direktiivin 76/207/ETY (EYVL L 39, s. 40) 6 artiklan tulkinnasta.
Kysymys on esitetty asiassa, jossa ovat vastakkain Schneider ja Bundesminister für Justiz ja joka koskee viimeksi mainitun
päätöstä hylätä Schneiderin hakemus, jolla hän pyrki saamaan korvausta siitä vahingosta, jonka hän katsoi kärsineensä, koska
häntä ei ollut nimitetty tuomariksi Oberlandesgericht Wieniin (Itävalta).
Asiaa koskevat oikeussäännöt
Yhteisön lainsäädäntö
Direktiivin 76/207/ETY 1 artiklan 1 kohdassa säädetään seuraavaa:
”Tämän direktiivin tarkoituksena on toteuttaa jäsenvaltioissa miesten ja naisten tasa-arvoinen kohtelu mahdollisuuksissa työhön,
uralla etenemiseen ja ammatilliseen koulutukseen sekä työoloissa samoin kuin 2 kohdassa tarkoitetulla tavalla sosiaaliturvassa.
Tästä periaatteesta käytetään jäljempänä nimitystä ’tasa-arvoisen kohtelun periaate’.”
Direktiivin 76/207/ETY 6 artiklassa säädetään seuraavaa:
”Jäsenvaltioiden on kansallisissa oikeusjärjestyksissään toteutettava tarvittavat toimenpiteet, jotta jokainen, joka katsoo
joutuneensa loukatuksi sen vuoksi, että 3, 4 tai 5 artiklassa tarkoitettua tasa-arvoisen kohtelun periaatetta ei ole noudatettu,
voi esittää vaatimuksensa tuomioistuimessa mahdollisesti ensin saatettuaan asian muun toimivaltaisen viranomaisen käsiteltäväksi.”
Kansallinen lainsäädäntö
Yleinen vahingonkorvauskanne valtiota vastaan voidaan Itävallassa nostaa Amtshaftungsgesetzin (jäljempänä AHG) 1 §:n 1 momentin
nojalla. Mainitunlainen kanne valtion korvausvastuusta on nostettava siviilituomioistuimessa.
Bundes-Gleichbehandlungsgesetzin (Liittovaltion tasa-arvoista kohtelua koskeva laki, BgBl. I, 1993/100, jäljempänä B-GBG)
15 §:ssä säädetään, että kun mies- tai naispuoliselta virkamieheltä evätään pääsy virkaan sen vuoksi, että valtio loukkaa
B-GBG:n 3 §:n 5 momentissa säädettyä tasa-arvoisen kohtelun periaatetta, valtio on velvollinen korvaamaan aiheutuneen vahingon.
Tässä viimeksi mainitussa säännöksessä kielletään kaikki syrjintä uralla etenemisessä ja erityisesti ylennyksissä ja nimittämisissä
paremmin palkattuihin tehtäviin.
B-GBG:n 19 §:n 2 momentin mukaan virkamiesten, joita asia koskee, on vedottava mainitun lain 15 §:ään perustuviin oikeuksiinsa
valtiota vastaan esittämällä kuuden kuukauden kuluessa vaatimus sille viranomaiselle, jonka palveluksessa he ovat. Näin annettuun
päätökseen voidaan hakea muutosta Verwaltungsgerichtshofissa, joka on hallintotuomioistuin, noudattamalla Bundes-Verfassungsgesetzin
(liittovaltion perustuslaki) 130 §:ssä tätä tarkoitusta varten säädettyä menettelyä.
Pääasia ja ennakkoratkaisukysymys
Vuonna 1953 syntynyt Schneider on Arbeits- und Sozialgericht Wienin (Itävalta) tuomari. Hän haki kaksi kertaa – vuonna 1997
ja 1998 – pätevyyttään vastaavaa virkaa Oberlandesgericht Wienistä. Virat täytettiin molemmilla kerroilla iältään ja virkaiältään
Schneideria nuoremmalla naispuolisella hakijalla sillä perusteella, että naisten uralla etenemiseen varattu kiintiö ei ollut
täyttynyt.
Schneider nosti näistä päätöksistä AHG:n perusteella vahingonkorvauskanteen valtiota vastaan Landesgericht für Zivilrechtssachen
Wienissä saadakseen korvausta vahingosta, jota hän katsoi kärsineensä. Hän väitti, että ylennyspäätöksiä tehtäessä hänen henkilöönsä
liittyviä syitä ei ollut otettu huomioon. Kanteen tultua hylätyksi, Schneider teki valituksen Oberlandesgericht Wieniin, joka
hylkäsi valituksen. Schneider saattoi asian Oberster Gerichtshofin käsiteltäväksi ”Revision”-menettelyn mukaisena muutoksenhakuna.
Mainittu tuomioistuin hylkäsi muutoksenhaun 30.1.2001 antamallaan päätöksellä. Viitaten tasa-arvoisen kohtelun periaatetta
koskevaan yhteisöjen tuomioistuimen oikeuskäytäntöön direktiivin 76/207/ETY osalta (asia C-450/93, Kalanke, tuomio 17.10.1995,
Kok. 1995 s. I-3051; asia C-409/95, Marschall, tuomio 11.11.1997, Kok. 1997, s. I-6363; asia C-158/97, Badeck ym., tuomio
28.3.2000, Kok. 2000, s. I-1875 ja asia C-407/98, Abrahamsson ja Andersson, tuomio 6.7.2000, Kok. 2000, s. I-5539) kyseinen
tuomioistuin katsoi, että Itävallan toteuttama toimenpide etusijan antamiseksi naisille ei ollut yhteisön oikeuden mukainen,
koska lainsäädännössä ei ollut taattu erityisellä punnintasäännöksellä (Öffnungsklausul), että miesten henkilöön liittyvät
syyt otetaan tapauskohtaisesti huomioon. Tuomioistuin katsoi kuitenkin, että yhteisön oikeuden vastaisuuden ja väitetyn vahingon
välillä ei ollut syy-yhteyttä. Mainitun tuomioistuimen mukaan Schneider ei ollut vedonnut mihinkään seikkaan, joka olisi tullut
ottaa huomioon hänen edukseen, jos punnintasäännös olisi annettu.
Lisäksi Schneider vaati Bundesminister für Justizilta 11.1.1999 päivätyllä kirjeellä korvausta vahingosta, jota hän katsoi
kärsineensä sen vuoksi, että häntä ei ollut 14.4.1998 päivätyn hakemuksensa seurauksena nimitetty Oberlandesgericht Wienin
tuomariksi. Edellä mainittu ministeri hylkäsi tämän B-GBG:hen perustuneen korvausvaatimuksen (jäljempänä hylkäyspäätös).
Schneider riitautti tämän hylkäyspäätöksen Verwaltungsgerichtshofissa. Hän väitti muun muassa, että päätös oli lainvastainen,
koska sovellettavassa lainsäädännössä velvoitettiin henkilö, jota oli loukattu, hakemaan korvausta kärsimästään vahingosta
siltä viranomaiselta, joka oli aiheuttanut mainitun vahingon. Schneider väitti myös, että tällaiseen päätökseen kohdistuva
tuomioistuinvalvonta, jota Verwaltungsgerichtshof kassaatiotuomioistuimena harjoittaa, ei täytä tehokkaan oikeussuojan asettamia
vaatimuksia. Edellä mainitulla tuomioistuimella ei ole oikeutta ”tutkia näytön arviointia” ja näin ollen hallintoviranomainen
ratkaisee tosiasiakysymykset lopullisesti.
Verwaltungsgerichtshof korostaa ennakkoratkaisupyynnössään, että sille tehty valitus on luonteeltaan kassaatiovalitus. Kassaatiotuomioistuimena
se voi tutkia tosiasioita vain rajoitetusti. Tässä tilanteessa ja ottaen huomioon yhteisöjen tuomioistuimen oikeuskäytännön,
Verwaltungsgerichtshof katsoi, että on vähintäänkin kyseenalaista, täyttääkö oikeussuoja, jota nyt esillä olevassa asiassa
tarjoaa ainoastaan Verwaltungsgerichtshof, riittävästi direktiivin 76/207/ETY 6 artiklassa tarkoitetut yhteisön oikeuden asettamat
vaatimukset.
Katsoen tässä tilanteessa, että tämän kysymyksen ratkaiseminen on tarpeen siinä vireillä olevan oikeudenkäynnin ratkaisemiseksi,
Verwaltungsgerichtshof päätti lykätä asian käsittelyä ja esittää yhteisöjen tuomioistuimelle seuraavan ennakkoratkaisukysymyksen:
”Onko – – direktiivin 76/207/ETY 6 artiklaa tulkittava siten, että kyseisessä artiklassa asetettu vaatimus siitä, että jokaisen
loukatuksi joutuneen on voitava vedota oikeuksiinsa (tässä tapauksessa esittää vahingonkorvausvaatimus) tuomioistuimessa,
ei täyty silloin, kun ainoa mahdollisuus on saattaa asia Itävallan Verwaltungsgerichtshofin käsiteltäväksi, koska kyseisen
tuomioistuimen oikeudellinen toimivalta on rajoitettu (kyseessä on kassaatiotuomioistuin, jolla ei ole toimivaltaa tutkia
tosiseikkoja)?”
Julkisasiamiehen ratkaisuehdotuksen jälkeen Verwaltungsgerichtshof toimitti yhteisöjen tuomioistuimeen 26.3.2003 antamansa
määräyksen, jossa se esittää huomautuksensa B-BGB 15 §:n 1 momentin mukaiseen korvausvaatimukseen sovellettavan menettelyn
ja AHG:n 1 §:n 1 momentin mukaiseen siviilioikeudelliseen vahingonkorvauskanteeseen sovellettavan menettelyn välisestä suhteesta.
Ennakkoratkaisupyynnön tutkittavaksi ottaminen
Vastauksena yhteisöjen tuomioistuimen esittämään kirjalliseen kysymykseen, joka koski Schneiderin vireille panemien kahden
menettelyn – toinen Landesgericht für Zivilrechtssachen Wienissä ja toinen Verwaltungsgerichtshofissa – välistä suhdetta,
Itävallan hallitus totesi, että siviilituomioistuimissa nostettavalla vahingonkorvauskanteella valtiota vastaan ei poissuljeta
tai rajoiteta mahdollisuutta hallinnollisen kanteen nostamiseen valtion korvausvelvollisuuden toteamiseksi B-GBG:n säännösten
mukaisesti. Itävallan hallitus korostaa päinvastoin, että mikäli kantaja vetoaa hallintotuomioistuimessa oikeuksiin, joita
hänelle on syntynyt B-GBG:n säännösten rikkomisen perusteella, siviilituomioistuimilla on edelleen niiden yleisen toimivallan
nojalla toimivalta ratkaista sellaiset oikeusriidat, joissa on kyse valtion korvausvelvollisuudesta. Näin ollen pääasiassa
nostettujen kanteiden tapaiset kanteet voidaan Itävallassa nostaa samaan aikaan sekä siviilituomioistuimissa että hallintotuomioistuimissa.
Itävallan hallitus täsmentää, että siviilituomioistuimessa annettu ratkaisu ei lähtökohtaisesti sido hallintotuomioistuimia
ja vastaavasti hallintotuomioistuimessa annettu ratkaisu ei sido siviilituomioistuimia. Koska siviilituomioistuinten ja hallintotuomioistuinten
antamilla ratkaisuilla on eri kohde, sillä seikalla, että siviilituomioistuimessa vaadittu oikeus todetaan perusteettomaksi,
ei voi olla sellaista seurausta, että tämä sitoisi hallintotuomioistuinta, sen arvioidessa siinä esitettyjen vaatimusten hyväksyttävyyttä.
Lisäksi Itävallan hallituksen edellä mainitusta vastauksesta ilmenee yhtäältä, että Schneider on nostanut AHG:n nojalla vahingonkorvauskanteen
valtiota vastaan väittäen, että direktiivin 76/207/ETY 2 artiklan 4 kohta on pantu puutteellisesti täytäntöön, ja toisaalta,
että kaikki siviilituomioistuimet, joiden käsiteltäväksi asia on peräjälkeen saatettu, ovat hylänneet Schneiderin vaatimuksen
sillä perusteella, että yhteisön oikeuden väitetyn rikkomisen eli punnintasäännöksen puuttumisen ja väitetyn vahingon välillä
ei ollut suoraa yhteyttä.
Euroopan yhteisöjen komissio huomauttaa aluksi, että koska Schneiderin Landesgericht für Zivilrechtssachen Wienissä ja Oberlandesgericht
Wienissä nostamat valtion vahingonkorvausvastuuseen perustuvat kanteet ovat antaneet mahdollisuuden tutkia pääasiassa kyseessä
olevan Bundesminister für Justizin tekemän päätöksen laillisuuden kaikilta osin – yhtä lailla tosiseikkojen kuin oikeuskysymyksenkin
osalta – samanaikaisesti vireille pantuun hallinnolliseen menettelyyn sovelletuilla rajoituksilla ei ole asiassa merkitystä.
Itse asiassa, mikäli menettelyissä siviilituomioistuimissa noudatetaan direktiivin 76/207/ETY asettamia vaatimuksia, yhteisön
oikeuden asettamat vaatimukset täyttyvät pääasiassa, eikä ennakkoratkaisukysymystä voida ottaa tutkittavaksi. Huolimatta siitä,
että menettely kyseessä olevissa siviilituomioistuimissa ja hallintotuomioistuimissa on erilaista ja perustuu eri lainsäädäntöön,
menettelyllä, jolla pyritään vahingonkorvausten saamiseen, tähdätään loppujen lopuksi samaan lopputulokseen kuin hallintotuomioistuimessa
vireille pannulla menettelyllä.
Verwaltungsgerichtshofin 26.3.2003 antaman määräyksen osalta, joka saapui yhteisöjen tuomioistuimeen julkisasiamiehen ratkaisuehdotuksen
jälkeen, yhteisöjen tuomioistuin muistuttaa ensinnäkin, että asian suullinen käsittely siinä on päättynyt mainitun ratkaisuehdotuksen
esittämisen jälkeen. Yhteisöjen tuomioistuimella oli kuitenkin työjärjestyksensä nojalla mahdollisuus aloittaa uudelleen suullinen
käsittely ja antaa uudelleen aloittamisen johdosta edellä mainittu määräys tiedoksi pääasian asianosaisille ja muille osapuolille,
joita ennakkoratkaisumenettely koskee, jotta nämä voivat esittää huomautuksensa. Nyt esillä olevassa asiassa yhteisöjen tuomioistuin
katsoi, ettei suullista käsittelyä ollut tarpeen aloittaa uudelleen, ja ilmoitti tästä ennakkoratkaisua pyytäneelle tuomioistuimelle,
pääasian asianosaisille, jäsenvaltioille sekä sille huomautuksia esittäneille toimielimille.
Ennakkoratkaisukysymyksen osalta on muistettava, että vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan EY 234 artiklalla luotu menettely
on yhteisöjen tuomioistuimen ja kansallisten tuomioistuinten välisen yhteistyön väline, jonka avulla yhteisöjen tuomioistuin
esittää kansallisille tuomioistuimille ne yhteisön oikeuden tulkintaan liittyvät seikat, joita ne tarvitsevat ratkaistakseen
niiden käsiteltäviksi saatetut asiat (ks. asia C-83/91, Meilicke, tuomio 16.7.1992, Kok. 1992, s. I-4871, Kok. Ep. XIII, s. I-107,
22 kohta; asia C-378/93, La Pyramide, määräys 9.8.1994, Kok. 1994, s. I-3999, 10 kohta ja asia C-361/97, Nour, määräys 25.5.1998,
Kok. 1998, s. I-3101, 10 kohta).
Tässä yhteistyössä yksinomaan kansallisen tuomioistuimen, jossa asia on vireillä ja joka vastaa annettavasta ratkaisusta,
tehtävänä on kunkin asian erityispiirteiden perusteella harkita, onko ennakkoratkaisu tarpeen asian ratkaisemiseksi ja onko
sen yhteisöjen tuomioistuimelle esittämillä kysymyksillä merkitystä asian kannalta. Jos esitetyt kysymykset koskevat yhteisön
oikeuden tulkintaa, yhteisöjen tuomioistuimen on siten yleensä ratkaistava esitetyt kysymykset (ks. erityisesti asia C-415/93,
Bosman, tuomio 15.12.1995, Kok. 1995, s. I-4921, 59 kohta; asia C-379/98, PreussenElektra, tuomio 13.3.2001, Kok. 2001, s. I-2099,
38 kohta ja asia C-390/99, Canal Satélite Digital, tuomio 22.1.2002, Kok. 2002, s. I-607, 18 kohta).
Yhteisöjen tuomioistuin on kuitenkin katsonut, että oman toimivaltaisuutensa arvioimiseksi sen on poikkeustapauksissa tutkittava
ne olosuhteet, joiden vallitessa kansallinen tuomioistuin esitti ennakkoratkaisukysymyksen. Yhteisöjen tuomioistuin voi kieltäytyä
vastaamasta kansallisen tuomioistuimen esittämään ennakkoratkaisukysymykseen vain, jos on ilmeistä, että yhteisön oikeuden
tulkitsemisella, jota kansallinen tuomioistuin on pyytänyt, ei ole mitään yhteyttä kansallisessa tuomioistuimessa käsiteltävän
asian tosiseikkoihin tai kohteeseen tai jos kyseinen ongelma on luonteeltaan hypoteettinen, eikä yhteisöjen tuomioistuimella
ole tiedossaan niitä tosiseikkoja ja oikeudellisia seikkoja, jotka ovat tarpeen, jotta se voisi antaa hyödyllisen vastauksen
sille esitettyihin kysymyksiin (ks. em. asiat PreussenElektra, tuomion 39 kohta ja Canal Satélite Digital, tuomion 19 kohta).
Ajatus yhteistoiminnasta, jonka on oltava ennakkoratkaisutoiminnan lähtökohtana, edellyttää kansallisen tuomioistuimen ottavan
puolestaan huomioon sen, että yhteisöjen tuomioistuimen tehtävänä on myötävaikuttaa lainkäyttöön jäsenvaltioissa eikä antaa
neuvoa-antavia lausuntoja yleisluonteisista tai hypoteettisista kysymyksistä (em. asia Meilicke, tuomion 25 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
On korostettava, että direktiivin 76/207/ETY 6 artiklassa – jonka nojalla jokaisen, joka katsoo joutuneensa loukatuksi sen
vuoksi, että tasa-arvoisen kohtelun periaatetta ei ole noudatettu, on voitava esittää vaatimuksensa tuomioistuimessa – ei
täsmennetä minkä tyyppisen tuomioistuimen tehtäväksi jäsenvaltioiden on annettava mainittu tehtävä. Itse asiassa kyseisessä
6 artiklassa edellytetty vaatimus täyttyy, kunhan henkilö, joka katsoo joutuneensa loukatuksi sen vuoksi, että tasa-arvoisen
kohtelun periaatetta ei ole noudatettu, voi tehokkaasti vedota oikeuksiinsa toimivaltaisessa tuomioistuimessa.
Direktiivi 76/207/ETY on saatettu osaksi Itävallan oikeusjärjestystä B-GBG:llä, jonka soveltaminen voidaan riitauttaa ensin
hallintoviranomaisessa ja sitten hallintotuomioistuimessa.
Kuten yhteisöjen tuomioistuimelle esitetystä oikeudenkäyntiaineistosta käy ilmi, Itävallassa on kuitenkin mahdollista AHG:n
1 §:n 1 momentin nojalla nostaa siviilituomioistuimissa valtiota vastaan myös yleinen vahingonkorvauskanne, jolla vaaditaan
korvattavaksi vahinkoa, joka on syntynyt sellaisen päätöksen johdosta, jonka katsotaan olevan lainvastainen virkamiesten ja
tuomareiden uralla etenemisessä sovellettavan miesten ja naisten välisen tasa-arvoisen kohtelun periaatteen perusteella.
Näin ollen kuten julkisasiamies on tuonut esiin ratkaisuehdotuksensa 35 kohdassa,  Itävallan oikeusjärjestyksessä annetaan
valtion vahingonkorvausvastuuta koskevilla yleisillä säännöksillä, joiden soveltamista valvotaan sekä tosiseikkojen että oikeuskysymysten
osalta siviilituomioistuimissa kolmessa oikeusasteessa, yksityisen käyttöön yksi oikeussuojakeino, jonka kautta hän voi vedota
siihen, että hänen osaltaan on loukattu tasa-arvoisen kohtelun periaatetta.
Sitä, että tällainen oikeussuojakeino vastaa direktiivin 76/207/ETY 6 artiklassa tarkoitetun kaltaisia riittävän ja tehokkaan
oikeusturvan asettamia vaatimuksia, ei voida riitauttaa.
Pääasiassa on ilmeistä, että Schneider on pannut vireille oikeudenkäynnin Landesgericht Wienissä ja Oberlandesgericht Wienissä
sekä Oberster Gerichtshofissa saadakseen korvausta siitä vahingosta, jota hän oli kärsinyt, koska hylkäyspäätöksellä oli loukattu
miesten ja naisten tasa-arvoisen kohtelun periaatetta.
Näin ollen pääasiassa kyseessä olevan kaltaisessa tuomioistuinjärjestelmässä olevilla sellaisilla valtion korvausvastuuta
koskevilla oikeussuojakeinoilla, joita Schneider on käyttänyt ja joita voidaan käyttää siviilituomioistuimissa yleisten säännösten,
kuten AHG:n nojalla, täytetään täysin direktiivin 76/207/ETY 6 artiklassa asetetut vaatimukset.
Näissä olosuhteissa sen ratkaisemisella, täyttääkö menettely hallintotuomioistuimessa direktiivin 76/207/ETY 6 artiklassa
asetetut edellytykset, ei ole merkitystä pääasian oikeudenkäynnin ratkaisulle ja ennakkoratkaisukysymys on siten hypoteettinen.
Kuten tämän tuomion 22 ja 23 kohdasta ilmenee, yhteisöjen tuomioistuimella ei siten ole toimivaltaa vastata tällaiseen kysymykseen.
Kaikilla edellä esitetyillä perusteilla on todettava, että ennakkoratkaisukysymystä ei voida ottaa tutkittavaksi.
Oikeudenkäyntikulut
Yhteisöjen tuomioistuimelle huomautuksensa esittäneille Itävallan hallitukselle ja komissiolle aiheutuneita oikeudenkäyntikuluja
ei voida määrätä korvattaviksi. Pääasian asianosaisten osalta asian käsittely yhteisöjen tuomioistuimessa on välivaihe kansallisessa
tuomioistuimessa vireillä olevan asian käsittelyssä, minkä vuoksi kansallisen tuomioistuimen asiana on päättää oikeudenkäyntikulujen
korvaamisesta.
Näillä perusteilla
YHTEISÖJEN TUOMIOISTUIN (viides jaosto)
on ratkaissut Verwaltungsgerichtshofin (Itävalta) tekemällään päätöksellä esittämän kysymyksen, joka on saapunut yhteisöjen
tuomioistuimeen 4.10.2001, seuraavasti:
Verwaltungsgerichtshofin 13.9.2001 tekemällään päätöksellä esittämä ennakkoratkaisupyyntö on jätettävä tutkimatta.
Jann
Timmermans
Rosas
Julistettiin Luxemburgissa 5 päivänä helmikuuta 2004.
R. Grass
V. Skouris
kirjaaja
presidentti
–
Oikeudenkäyntikieli: saksa.