CELEX: 62009CJ0261
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu
Tiesu iestāžu sadarbība krimināllietās
Eiropas apcietināšanas orderis
Pamatlēmums 2002/584/TI
3. panta 2. punkts
Ne bis in idem
Jēdziens "tas pats nodarījums"
Iespēja izpildes tiesu iestādei atteikt Eiropas apcietināšanas ordera izpildi
Galīgs spriedums izsniegšanas dalībvalstī
Narkotisku vielu nelikumīga glabāšana
Narkotisku vielu nelikumīga tirdzniecība
Noziedzīga organizācija

Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt Padomes 2002. gada 13. jūnija Pamatlēmuma 2002/584/TI par Eiropas
apcietināšanas orderi un par nodošanas procedūrām starp dalībvalstīm (OV L 190, 1. lpp.; turpmāk tekstā – “Pamatlēmums”) 3. panta
2. punktu un it īpaši principu
ne bis in idem
.
Šis lūgums ir iesniegts saistībā ar tāda Eiropas apcietināšanas ordera izpildi Vācijā, kas saistīts ar kriminālvajāšanu, ko
Itālijas iestādes uzsākušas pret G. Mantello [
G. Mantello
] un 76 citām personām, kuras tiek turētas aizdomās par nelikumīgu kokaīna tirdzniecību Vitorijas [
Vittoria
] reģionā Itālijā.

Atbilstošās tiesību normas

Savienības tiesības
Pamatlēmuma preambulas pirmais, piektais, astotais, desmitais un divpadsmitais apsvērums ir izteikti šādā redakcijā:
“1)      Saskaņā ar 1999. gada 15. un 16. oktobra Eiropadomes Tamperes sanāksmes secinājumiem, it īpaši to 35. punktu, starp dalībvalstīm
ir jāatceļ formālā izdošanas procedūra attiecībā uz personām, kas mēģina izvairīties no soda izciešanas pēc tam, kad attiecībā
uz tām pieņemts galīgs spriedums, un ir jāpaātrina izdošanas procedūras attiecībā uz personām, kuras tur aizdomās par nodarījuma
izdarīšanu.
[..]
5)      Eiropas Savienībai nospraustais mērķis kļūt par brīvības, drošības un tiesiskuma telpu liek atcelt izdošanu starp dalībvalstīm
un to aizstāt ar nodošanas sistēmu starp tiesu iestādēm. Ieviešot jaunu, vienkāršotu sistēmu, saskaņā ar kuru notiesātas vai
aizdomās turētas personas nodod sodu izpildei vai kriminālvajāšanai, būs iespējams izvairīties no sarežģītības un iespējamās
kavēšanās, kas piemīt pastāvošajām izdošanas procedūrām. Tradicionālās sadarbības attiecības, kas līdz šim pārsvarā pastāvēja
starp dalībvalstīm, ir jāaizvieto ar sistēmu, kura brīvības, drošības un tiesiskuma telpā paredz brīvu tiesu nolēmumu apriti
krimināllietās un kas attiecas gan uz procesuālajiem, gan uz galīgajiem nolēmumiem.
[..]
8)      Nolēmumiem par Eiropas apcietināšanas ordera izpildi ir jābūt pakļautiem pietiekamai kontrolei, kas nozīmē, ka dalībvalsts
tiesas iestādei, kurā pieprasītā persona ir apcietināta, būs jāpieņem lēmums par tās nodošanu.
[..]
10)      Eiropas apcietināšanas ordera mehānisma pamatā ir augsta dalībvalstu savstarpēja uzticība. Tā īstenošanu var apturēt tikai
gadījumā, ja viena no dalībvalstīm nopietni un vairākkārt pārkāpj principus, kas paredzēti LES 6. panta 1. punktā, ko konstatē
Padome, ievērojot LES 7. panta 1. punktu, ar sekām, kas izklāstītas attiecīgā līguma 7. panta 2. punktā.
[..]
12)      Šajā pamatlēmumā ievērotas pamattiesības un principi, kas atzīti LES 6. pantā un atspoguļoti Eiropas Savienības Pamattiesību
hartā, īpaši tās VI nodaļā. Neko šajā pamatlēmumā nevar interpretēt kā aizliegumu atteikt tādas personas nodošanu, par kuru
izsniegts Eiropas apcietināšanas orderis, ja, pamatojoties uz objektīviem apstākļiem, ir iemesls domāt, ka minētais apcietināšanas
orderis ir izsniegts, lai veiktu personas vajāšanu vai sodīšanu tās dzimuma, rases, reliģijas, nacionālās izcelsmes, valstiskās
piederības, valodas, politisko uzskatu vai seksuālās orientācijas dēļ, vai ka šīs personas stāvokli varētu pasliktināt kāda
no šiem iemesliem dēļ. Šis pamatlēmums dalībvalstīm neliedz piemērot to konstitucionālos noteikumus attiecībā uz taisnīgu
tiesu, biedrošanās tiesībām, preses brīvību un vārda brīvību citos masu informācijas līdzekļos.
[..]”
Pamatlēmuma 1. pantā ir noteikts:
“1.      Eiropas apcietināšanas orderis ir tiesas nolēmums, ko izsniedz dalībvalsts, lai cita dalībvalsts apcietinātu un nodotu pieprasīto
personu kriminālvajāšanas veikšanai vai lai izpildītu brīvības atņemšanas sodu, vai arī lai piemērotu ar brīvības atņemšanu
saistītu drošības līdzekli.
2.      Dalībvalstis izpilda ikvienu Eiropas apcietināšanas orderi, pamatojoties uz savstarpējas atzīšanas principu un saskaņā ar
šī pamatlēmuma noteikumiem.
3.      Šis pamatlēmums groza [negroza] pienākumu ievērot pamattiesības un tiesību pamatprincipus, kā tie minēti Līguma par Eiropas
Savienību 6. pantā.”
Pamatlēmuma 2. panta 1. un 2. punktā ir noteikts:
“1.      Eiropas apcietināšanas orderi var izsniegt par darbībām, par kurām izsniegšanas dalībvalsts tiesībās paredzēts brīvības atņemšanas
sods vai ar brīvības atņemšanu saistīts drošības līdzeklis, kura maksimālais ilgums ir vismaz 12 mēneši, vai par jau piespriestu
sodu vai jau piemērotu drošības līdzekli, kuru ilgums ir vismaz četri mēneši.
2.      Šādi nodarījumi, ja par tiem izsniegšanas dalībvalstī var piemērot brīvības atņemšanas sodu vai ar brīvības atņemšanu saistītu
drošības līdzekli, kura maksimālais ilgums ir vismaz trīs gadi, un tādi, kā tie definēti izsniegšanas dalībvalsts tiesībās,
saskaņā ar šī pamatlēmuma noteikumiem un nepārbaudot darbības abpusējo sodāmību ir pamats nodošanai, pamatojoties uz Eiropas
apcietināšanas orderi:
–        dalība noziedzīgā organizācijā,
[..]
–        narkotisku un psihotropu vielu nelikumīga tirdzniecība,
[..].”
Pamatlēmuma 3. pantā ar nosaukumu “Eiropas apcietināšanas ordera obligātas neizpildīšanas pamats [pamati]” ir noteikts:
“Izpildes dalībvalsts tiesas iestāde (turpmāk tekstā – “izpildes tiesas iestāde”) atsaka Eiropas apcietināšanas ordera izpildīšanu
šādos gadījumos:
[..]
2)      ja izpildes tiesas iestāde ir informēta par to, ka par pieprasīto personu dalībvalstī pieņemts galīgs spriedums attiecībā
uz tādām pašām darbībām, ar nosacījumu, ka, ja ir piespriests sods, tad tas ir izciests vai to pašlaik izcieš, vai to vairs
nevar izpildīt saskaņā ar notiesāšanas dalībvalsts tiesībām;
[..].”
Pamatlēmuma 15. pantā ar nosaukumu “Lēmums par nodošanu” ir noteikts:
“1.      Izpildes tiesu iestāde termiņos un saskaņā ar šajā pamatlēmumā noteiktajiem nosacījumiem pieņem lēmumu par to, vai persona
ir jānodod.
2.      Ja izpildes tiesu iestāde uzskata, ka informācija, ko paziņojusi izsniegšanas dalībvalsts, ir nepietiekama, lai ļautu pieņemt
lēmumu par nodošanu, tā lūdz, lai steidzami piegādā vajadzīgo papildu informāciju, konkrēti to, kas attiecas uz 3. līdz 5. pantu
un 8. pantu, un tā var noteikt termiņu tās saņemšanai, ņemot vērā to, ka ir vajadzīgs ievērot termiņus, kas noteikti 17. pantā.
3.      Izsniegšanas tiesu iestāde var ikvienā brīdī pārsūtīt jebkādu papildu derīgu informāciju izpildes tiesu iestādei.”
Konvencijas, ar ko īsteno Šengenas 1985. gada 14. jūnija Nolīgumu starp Beniluksa Ekonomikas savienības valstu valdībām, Vācijas
Federatīvās Republikas valdību un Francijas Republikas valdību par pakāpenisku kontroles atcelšanu pie kopīgām robežām (OV 2000,
L 239, 19. lpp.) (turpmāk tekstā – “KĪŠN”), kas parakstīta 1990. gada 19. jūnijā Šengenā (Luksemburga), 54. pantā ir noteikts:
“Personu, kura ar galīgu tiesas spriedumu notiesāta vienā Līgumslēdzējā Pusē, nedrīkst par to pašu nodarījumu notiesāt citā
Līgumslēdzējā Pusē, ar nosacījumu, ka notiesāšanas gadījumā sods jau ir izciests, to izcieš vai to vairs nevar izpildīt atbilstīgi
tās Līgumslēdzējas Puses likumiem, kurā spriedums pieņemts.”
KĪŠN 57. panta 1. un 2. punktā ir noteikts:
“1.      Ja kādā Līgumslēdzējā Pusē apsūdz personu kādā nodarījumā un šīs Līgumslēdzējas Puses kompetentām iestādēm ir iemesls uzskatīt,
ka apsūdzība saistīta ar to pašu nodarījumu, par kuru citā Līgumslēdzējā Pusē jau ir pieņemts galīgais spriedums, tad šīs
iestādes, ja uzskata par vajadzīgu, lūdz attiecīgu informāciju no tās Līgumslēdzējas Puses kompetentām iestādēm, kuras teritorijā
spriedums ir pieņemts.
2.      Lūgto informāciju sniedz iespējami drīz, un to ņem vērā turpmākā procesa gaitā.”
No 1999. gada 1. maija
Eiropas Kopienu Oficiālajā Vēstnesī
publicētās informācijas par Amsterdamas līguma spēkā stāšanās datumu (OV L 114, 56. lpp.) izriet, ka Vācijas Federatīvā Republika
ir pieņēmusi deklarāciju saskaņā ar LES 35. panta 2. punktu, ar kuru tā ir pieņēmusi Tiesas kompetenci sniegt prejudiciālus
nolēmumus saskaņā ar LES 35. panta 3. punkta b) apakšpunktā paredzētajiem noteikumiem.

Valstu tiesības
Vācijas tiesības
Pamatlēmuma 3. panta 2. punkts Vācijas tiesībās tika transponēts ar 83. panta 1. punktu 1982. gada 23. decembra Likumā par
starptautisko tiesisko palīdzību krimināllietās (
Gesetz über die internationale Rechtshilfe in Strafsachen
) redakcijā ar 2006. gada 20. jūlija Likuma par Eiropas apcietināšanas orderi (
Europäisches Haftbefehlsgesetz
) [
BGBI
. 2006 I, 1721. lpp. (
EuHbG
)] grozījumiem. Šajā pantā ar nosaukumu “Pieļaujamības papildu nosacījumi” ir noteikts:
“Izdošana nav pieļaujama, ja:
1.      Persona par to pašu nodarījumu, kurš ir pieprasījuma pamatā, ar spēkā stājušos tiesas spriedumu jau ir tikusi notiesāta citā
dalībvalstī, ar nosacījumu, ka piespriestais sods jau ir ticis izciests, tiek izciests, vai saskaņā ar notiesāšanas dalībvalsts
tiesībām to vairs nav iespējams izpildīt [..].
[..]”
Itālijas tiesības
Republikas prezidenta 1990. gada 9. oktobra Dekrēta Nr. 309/90, kurā ietverts konsolidēts likumu par narkotiskajām un psihotropajām
vielām, narkomānijas novēršanu, ārstēšanu un reintegrāciju teksts (turpmāk tekstā – Prezidenta Dekrēts Nr. 309/90), 73. un
74. panta redakcija ir šāda:
“73. pants. Narkotisko vai psihotropo vielu nelikumīga izgatavošana, tirdzniecība un glabāšana
1.      Persona, kura bez 17. pantā minētās atļaujas audzē, izgatavo, ražo, ekstrahē, attīra, pārdod, piedāvā vai piegādā tirdzniecībai,
pārvieto, izplata, tirgo, pārvadā, sagādā, sūta, nodod, nodod tranzītā vai piegādā [..] narkotiskās vai psihotropās vielas
jebkādiem mērķiem, tiek sodīta ar brīvības atņemšanu uz laiku no sešiem līdz divdesmit gadiem un naudas sodu no EUR 26 000
līdz EUR 260 000 [..].
[..]
6.      Ja nodarījumu ir izdarījušas trīs vai vairākas personas, kopīgi darbojoties, sodu palielina.
74. pants. Grupa, kuras mērķis ir narkotisko vai psihotropo vielu nelikumīga tirdzniecība
1.      Ja trīs vai vairākas personas darbojas grupā ar mērķi izdarīt vairākus 73. pantā uzskaitītus nodarījumus, personu, kura veicina,
nodibina, vada, organizē vai finansē šo grupu, soda tikai ar brīvības atņemšanu uz vismaz divdesmit gadiem.
2.      Jebkuru šīs grupas dalībnieku soda ar brīvības atņemšanu uz vismaz desmit gadiem.
3.      Sodu palielina, ja līdzdalībnieku skaits ir desmit [..].
[..]”
Saskaņā ar Itālijas Kriminālprocesa kodeksa 649. pantu “pret apsūdzēto, kurš ir ticis attaisnots vai notiesāts krimināllietā
ar galīgu spēku ieguvušu spriedumu vai rīkojumu, nevar ierosināt jaunu krimināllietu par to pašu nodarījumu, pat ja tas ir
aplūkojams citādāk no juridiskās kvalifikācijas, smaguma pakāpes vai apstākļu viedokļa”.
Kā norādījusi Itālijas valdība, no
Corte suprema di cassazione
(Augstākā kasācijas tiesa) (Itālija) judikatūras tomēr izriet, ka “Kriminālprocesa kodeksa 649. pantā paredzētais izņēmums
nav piemērojams, ja nodarījums, par kuru taisīts galīgs spriedums, attiecas uz noziedzīgu nodarījumu ideālo kopību, ar nosacījumu,
ka rīcību, par kuru jau taisīts galīgs spriedums, var pārkvalificēt par faktisku apstākli un atbilstoši atšķirīgam vai pat
alternatīvam vērtējumam – to klasificēt plašākas apsūdzības kategorijā”.

Pamata lietas fakti un prejudiciālie jautājumi
2008. gada 7. novembrī
Tribunale di Catania
(Katānijas tiesa; Itālija) izdeva Eiropas apcietināšanas orderi (turpmāk tekstā ‑ “apcietināšanas orderis”) attiecībā uz G. Mantello,
lai viņu aizturētu un nodotu Itālijas iestādēm saistībā ar pret viņu uzsākto kriminālvajāšanu. Šis apcietināšanas orderis
ir izdots, pamatojoties uz valsts apcietināšanas orderi, ko 2008. gada 5. septembrī šī pati tiesa bija izsniegusi attiecībā
uz G. Mantello un 76 citiem apsūdzētajiem.
Eiropas apcietināšanas ordera pamatojumā G. Mantello tiek apsūdzēts divu noziedzīgu nodarījumu izdarīšanā.
Pirmkārt, laikposmā no 2004. gada janvāra līdz 2005. gada novembrim viņš esot piedalījies nelikumīgā kokaīna tirdzniecībā
Vitorijā, citās Itālijas pilsētās, kā arī Vācijā – noziedzīgā grupā, kurā bija vismaz desmit citas personas. G. Mantello darbojās
ne tikai kā pārvadātājs un starpnieks, bet arī bija atbildīgs par kokaīna iegādi un tirdzniecību. Saskaņā ar Prezidenta Dekrēta
Nr. 309/90 74. panta 1. un 3. punktu šāds noziedzīgs nodarījums Itālijas tiesībās tiek sodīts ar brīvības atņemšanu uz vismaz
divdesmit gadiem.
Otrkārt, šajā laikā viņš tajās pašās vietās viens pats vai kopā ar citām personām nelikumīgi esot iegādājies kokaīnu, to glabājis,
pārvadājis, pārdevis vai nodevis citām personām. Par šī noziedzīgā nodarījuma izdarīšanu persona atbilstoši Itālijas tiesībām
tiek sodīta ar brīvības atņemšanu uz laiku no astoņiem līdz divdesmit gadiem, un šo sodu var palielināt.
Šajā ziņā G. Mantello tika piemēroti atbildību pastiprinoši apstākļi, jo kokaīns ar noziedzīga tīkla starpniecību tika nodots
nepilngadīgajam.
Atbilstoši norādēm valsts apcietināšanas orderī kopš 2004. gada janvāra dažādas Itālijas iestādes ir veikušas izmeklēšanu
sakarā ar nelikumīgu kokaīna tirdzniecību Vitorijas reģionā. Izmeklēšanas laikā tika veiktas apjomīgas telefonsakaru noklausīšanās,
tādējādi ļaujot atklāt noziedzīga tīkla, kas sastāv no diviem noziedzīgiem grupējumiem, pastāvēšanu, līdz ar to kļuva piemērojams
Prezidenta Dekrēta Nr. 309/90 74. pants. Turklāt, veicot G. Mantello telefonsakaru noklausīšanos no 2005. gada 19. janvāra
līdz 13. septembrim, tika apstiprināta šīs personas dalība minētajā tīklā. Izmeklētāji arī izsekoja G. Mantello dažos maršrutos,
it īpaši, viņam pārvietojoties starp Sicīliju (Itālija) un Milānu (Itālija) 2005. gada 28. jūlijā un 12. augustā, kā arī starp
Sicīliju, Eslingeni [
Esslingen
] (Vācija) un Katāniju 2005. gada 12. septembrī.
Pēdējā pārbrauciena laikā G. Mantello Eslingenē nopirka 150 gramus kokaīna, un atpakaļceļā 2005. gada 13. septembra vakarā
Katānijas stacijā pēc izkāpšanas no vilciena viņu aizturēja un pārmeklēja dzelzceļa policija, kas atklāja, ka viņš ved divus
maisiņus ar attiecīgi 9,5 un 145,96 gramiem kokaīna, kas atbilst 599–719 individuālām devām.
Ar 2005. gada 30. novembra spriedumu
Tribunale di Catania
notiesāja G. Mantello, piespriežot brīvības atņemšanu uz trim gadiem, sešiem mēnešiem un divdesmit dienām un naudas sodu
EUR 13 000 apmērā. Prokurors apsūdzēja G. Mantello par to, ka 2005. gada 13. septembrī Katānijā viņš bija nelikumīgi glabājis
155,46 gramus kokaīna, kas bija paredzēts tālākpārdošanai.
Tribunale di Catania
uzskatīja, ka noziegums ir pierādīts pēc būtības. Pēc G. Mantello lūguma minētā tiesa taisīja spriedumu paātrinātā kārtībā,
līdz ar to apsūdzētajam tika samazināts sods. Šo spriedumu
Corte d’appello di Catania
(Katānijas Apelācijas tiesa) apstiprināja ar 2006. gada 18. aprīļa spriedumu.
Pēc tam
Tribunale di Catania
samazināja G. Mantello sodu un viņš faktiski pavadīja apcietinājumā tikai 10 mēnešus un 20 dienas, turklāt arī viņa naudassods
tika samazināts.
2008. gada 3. decembrī ar Šengenas informācijas sistēmas starpniecību saņemot informāciju par Eiropas apcietināšanas orderi,
2008. gada 29. decembrī
Generalstaatsanwaltschaft Stuttgart
(Štutgartes ģenerālprokuratūra) apcietināja G. Mantello viņa dzīvesvietā un nodeva
Amtsgericht Stuttgart
(Štutgartes Pirmās instances tiesa). Nopratināšanas laikā G. Mantello iebilda pret viņa nodošanu izsniegšanas tiesu iestādei
un neatteicās no specialitātes principa piemērošanas. Pēc minētās prokuratūras pieprasījuma 2009. gada 22. janvārī
Oberlandesgericht Stuttgart
lūdza Itālijas iestādēm pārbaudīt, ciktāl 2005. gada 30. novembra sprieduma pasludināšana nav šķērslis Eiropas apcietināšanas
ordera izpildei.
Nesaņemot nekādu informāciju no šīm iestādēm, 2009. gada 20. martā
Oberlandesgericht Stuttgart
nolēma apturēt Eiropas apcietināšanas ordera izpildi. Ņemot vērā pamata lietas faktisko un juridisko apstākļu sarežģītību,
Štutgartes pirmās instances tiesa norīkoja G. Mantello aizstāvi.
Atbildot uz izpildes tiesu iestādes informācijas pieprasījumu,
Tribunale di Catania
izmeklēšanas tiesnesis kā apcietināšanas ordera izsniegšanas tiesu iestāde 2009. gada 4. aprīlī visbeidzot sniedza skaidrojumu,
ka 2005. gada 30. novembra spriedums nav šķērslis apcietināšanas orderī paredzētajai kriminālvajāšanai un līdz ar to princips
“
ne bis in idem
” nav piemērojams. Līdz ar to Štutgartes prokuratūra lūdza iesniedzējtiesu izpildīt apcietināšanas orderi.
Tomēr
Oberlandesgericht Stuttgart
ir šaubas par to, vai tā var atteikties izpildīt šo orderi, kas izdots saistībā ar noziedzīgiem nodarījumiem, kas izdarīti
organizētā grupā, ņemot vērā, ka, viņasprāt, jau laikā, kad notika izmeklēšana, kuras rezultātā Mantello tika notiesāts par
tālākpārdošanai paredzēta kokaīna glabāšanu, Itālijas izmeklēšanas iestāžu rīcībā bija pietiekami pierādījumi, lai šai personai
izvirzītu apsūdzību un pret viņu uzsāktu kriminālvajāšanu saistībā ar Eiropas apcietināšanas orderī minētajiem apsūdzības
pamatiem, tostarp par narkotiku tirdzniecību organizētā grupā. Tomēr izmeklēšanas interesēs, lai varētu atklāt šo tirdzniecību
un apcietināt citas iesaistītās personas, šīs izmeklēšanas iestādes savā rīcībā esošo informāciju un pierādījumus nenodeva
izmeklēšanas tiesnesim un nepieprasīja saistībā ar šiem nodarījumiem veikt kriminālvajāšanu.
Iesniedzējtiesa uzskata, ka Vācijas tiesībās, kā tās interpretējusi
Bundesgerichtshof
(Federālā augstākā tiesa), kriminālvajāšanu sakarā ar nodarījumu, kas izpaužas kā dalība noziedzīgā grupā, principā ir iespējams
uzsākt
a posteriori
, ja, pirmkārt, iepriekšējā apsūdzība un tiesas izmeklēšana ir attiekusies tikai uz šādas grupas locekļa atsevišķām darbībām
un ja, otrkārt, apsūdzētajam nav bijis tiesiskās paļāvības par to, ka iepriekšējā kriminālprocesā ir bijušas ietvertas visas
grupā veiktās darbības. Tomēr šķiet, ka iesniedzējtiesa pilnībā nepiekrīt šim
Bundesgerichtshof
viedoklim. Proti, tā uzskata, ka būtu jāpievieno vēl trešais nosacījums, saskaņā ar kuru brīdī, kad tiek pasludināts attaisnojošs
spriedums par atsevišķo noziedzīgo nodarījumu, izmeklēšanas iestādēm noteikti nav bijis zināms par vēl citu atsevišķu noziedzīgu
nodarījumu un nodarījuma, kas izpaužas kā dalība noziedzīgā grupā, pastāvēšanu, tomēr Itālijas izmeklēšanas iestāžu situācija
bija citādāka.
Turklāt
Oberlandesgericht Stuttgart
atzīmē, pirmkārt, ka pamata lietā neesot pārrobežu aspekta, jo iespējamo elementu “
idem
” veidojot tiesas nolēmums, kas pieņemts pašā izsniegšanas dalībvalstī, nevis citā dalībvalstī. Otrkārt, minētā tiesa uzsver,
ka Tiesa saistībā ar Eiropas apcietināšanas orderi vēl nav interpretējusi jēdzienu “tas pats nodarījums”. Tādēļ minētajai
tiesai ir šaubas par to, vai saistībā ar KĪŠN izveidoto judikatūru var piemērot tādā situācijā kā pamata lietā.
Šādos apstākļos
Oberlandesgericht Stuttgart
nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:
“1)      Vai jautājums par to, vai pastāv “tas pats nodarījums” [pamatlēmuma] 3. panta 2. punkta izpratnē, ir izvērtējams saskaņā ar:
a)      izsniegšanas dalībvalsts tiesībām vai
b)      izpildes dalībvalsts tiesībām, vai
c)      jēdziena “tas pats nodarījums” autonomu Savienības interpretāciju?
2)      Vai pamatlēmuma 3. panta 2. punkta izpratnē nelikumīga narkotisko vielu ievešana ir “tas pats nodarījums” kā dalība grupā,
kuras mērķis ir nelikumīga narkotisko vielu tirdzniecība, ja brīdī, kad tika pasludināts notiesājošs spriedums saistībā ar
narkotisko vielu nelikumīgu ievešanu, izmeklēšanas iestāžu rīcībā bija informācija un pierādījumi, kas pamatoja aizdomas par
dalību [noziedzīgā] grupā, tomēr izmeklēšanas interesēs tās šo informāciju un pierādījumus nenodeva tiesai un šajā sakarā
neuzsāka kriminālvajāšanu?”
Pēc iesniedzējtiesas lūguma, kura pamatā bija rūpes par to, lai neievilktos Itālijas iestāžu pieprasītā nodošanas procedūra,
norīkotā Tiesas palāta ir izskatījusi nepieciešamību šai lietai piemērot steidzamības tiesvedību, kas ir paredzēta Tiesas
Reglamenta 104.b pantā. Ar 2009. gada 20. jūlija lēmumu, kas tika pieņemts saskaņā ar iepriekš minētā panta 1. punkta ceturto
daļu, norīkotā palāta pēc ģenerāladvokāta uzklausīšanas nolēma noraidīt šo lūgumu.

Par prejudiciālajiem jautājumiem
Ar saviem prejudiciālajiem jautājumiem iesniedzējtiesa būtībā vēlas uzzināt, vai tādos apstākļos kā pamata lietā aplūkotie
iesniedzējtiesa, pamatojoties uz Pamatlēmuma 3. panta 2. punktu, var atteikt apcietināšanas ordera izpildi.
Proti, no pirmā jautājuma par to, vai iepriekš minētā 3. panta 2. punktā ietvertais jēdziens “tas pats nodarījums” ir autonoms
Savienības tiesību jēdziens, izriet, ka iesniedzējtiesa uzskata, ka, ja šis jēdziens ir jāaplūko vienīgi saistībā ar izsniegšanas
dalībvalsts vai izpildes dalībvalsts tiesībām, tad iesniedzējtiesai būtu jāveic G. Mantello nodošanas procedūra. Tas tā būtu
tādēļ, ka, pirmkārt, atbilstoši Vācijas tiesībām, kā tās ir interpretējusi
Bundesgerichtshof
, kriminālvajāšanu sakarā ar nodarījumu, kas izpaužas kā dalība noziedzīgā grupā, principā ir iespējams uzsākt
a posteriori
, ja iepriekšējā apsūdzība un tiesas izmeklēšana ir attiekusies tikai uz šādas grupas locekļa atsevišķām darbībām un ja apsūdzētajam
nav bijis tiesiskās paļāvības par to, ka iepriekšējā kriminālprocesā ir bijušas ietvertas visas grupā veiktās darbības. Otrkārt,
ņemot vērā
Corte suprema di cassazione
judikatūru, kas minēta šī sprieduma 14. punktā, un informāciju, kas iekļauta šī sprieduma 26. punktā, kuru 2009. gada 4. aprīlī
Tribunale di Catania
izmeklēšanas tiesnesis sniedza iesniedzējtiesai,
Tribunale di Catania
2005. gada 30. novembra spriedums atbilstoši Itālijas tiesībām nav šķērslis, lai veiktu kriminālvajāšanu attiecībā uz apsūdzībām,
kas iekļautas apcietināšanas orderī.
Ar otro jautājumu iesniedzējtiesa vēlas uzzināt, vai, ja turpretī 3. panta 2. punktā ietvertais jēdziens “tas pats nodarījums”
ir uzskatāms par autonomu Savienības tiesību jēdzienu, atšķirībā no Vācijas un Itālijas tiesībām, kā tās interpretējušas šo
dalībvalstu augstākās instances tiesas, šajā pamatlēmuma tiesību normā ir paredzēts, ka, lai attiecībā uz personu varētu veikt
kriminālvajāšanu, kuras priekšmets ir plašāks nekā jau pasludinātā galīgā sprieduma priekšmets attiecībā uz atsevišķu darbību,
ir jābūt tā, ka izmeklēšanas iestādēm nav bijis zināms par vēl citu atsevišķu noziedzīgu nodarījumu un nodarījuma, kas izpaužas
kā dalība noziedzīgā grupā, pastāvēšanu, tomēr Itālijas izmeklēšanas iestāžu situācija bija citādāka.
Vispirms ir jāatgādina, kā it īpaši izriet no minētā pamatlēmuma 1. panta 1. un 2. punkta, kā arī no tā preambulas piektā
un septītā apsvēruma, ka tā mērķis ir aizstāt daudzpusējas izdošanas starp dalībvalstīm sistēmu ar sistēmu, saskaņā ar kuru
notiesātās vai aizdomās turētās personas nodod starp tiesu iestādēm spriedumu izpildei vai kriminālvajāšanas veikšanai un
kas balstīta uz savstarpējās atzīšanas principu (skat. 2009. gada 6. oktobra spriedumu lietā C‑123/08
Wolzenburg
, Krājums, I‑9621. lpp., 56. punkts).
Savstarpējās atzīšanas princips, kurš ir pamatlēmuma sistēmas pamats, atbilstoši minētā lēmuma 1. panta 2. punktam nozīmē,
ka dalībvalstīm principā ir jāizpilda ikviens Eiropas apcietināšanas orderis (2008. gada 1. decembra spriedums lietā C‑388/08 PPU
Leymann
un
Pustovarov
, Krājums, I‑8983. lpp., 51. punkts).
Proti, dalībvalstis var atteikties izpildīt šo orderi tikai minētā pamatlēmuma 3. un 4. pantā uzskaitītajos obligātas neizpildes
gadījumos (šajā ziņā skat. iepriekš minēto spriedumu lietā
Leymann
un
Pustovarov
, 51. punkts).
Šajā ziņā jēdziens “tas pats nodarījums”, kas ir ietverts pamatlēmuma 3. panta 2. punktā, nevar tikt atstāts katras dalībvalsts
tiesu iestāžu ziņā atbilstoši attiecīgās valsts tiesībām. Proti, no Savienības tiesību vienveidīgas piemērošanas prasības
izriet, ka šī tiesību norma, kurā tās satura un piemērošanas jomas noskaidrošanai nav nevienas tiešas norādes uz dalībvalstu
tiesībām, parasti visā Savienībā ir interpretējama autonomi un vienveidīgi (pēc analoģijas skat. 2008. gada 17. jūlija spriedumu
lietā C‑66/08
Kozłowski
, Krājums, I‑6041. lpp., 41. un 42. punkts). Tātad šis ir autonoms Savienības tiesību jēdziens un kā tāds tas var būt tāda
prejudiciālā nolēmuma lūguma priekšmets, ko var uzdot jebkura tiesu iestāde atbilstoši nosacījumiem, kas paredzēti LESD 36. protokola
VII sadaļā par pārejas noteikumiem.
Ir jānorāda, ka jēdziens “tas pats nodarījums” ir iekļauts arī KĪŠN 54. pantā. Šajā ziņā minētais jēdziens ir ticis interpretēts
kā tāds, kas attiecas tikai uz nodarījuma būtību un ko saprot kā konkrētu apstākļu, kas ir savstarpēji nedalāmi saistīti,
kopumu neatkarīgi no šo apstākļu vai aizsargājamo tiesisko interešu juridiskās kvalifikācijas (skat. 2006. gada 9. marta spriedumu
lietā C‑436/04
Van Esbroeck
, Krājums, I‑2333. lpp., 27., 32. un 36. punkts, kā arī 2006. gada 28. septembra spriedumu lietā C‑150/05
Van Straaten
, Krājums, I‑9327. lpp., 41., 47. un 48. punkts).
Ņemot vērā KĪŠN 54. panta un pamatlēmuma 3. panta 2. punkta kopīgo mērķi – novērst, ka pret kādu personu no jauna tiktu uzsākta
kriminālvajāšana vai tiesvedība par vienu un to pašu nodarījumu, ir jāpieņem, ka šī jēdziena interpretācija saistībā ar KĪŠN
ir piemērojama arī saistībā ar pamatlēmumu.
Tiklīdz izpildes tiesu iestādei tiek darīts zināms, ka kādā dalībvalstī ir pasludināts galīgs tiesas spriedums par “to pašu
nodarījumu”, uz ko attiecas tai iesniegtais Eiropas apcietināšanas orderis, šī tiesu iestāde atbilstoši pamatlēmuma 3. panta
2. punktam atsaka izpildīt apcietināšanas orderi ar nosacījumu, ka notiesājoša sprieduma gadījumā sods ir izciests vai to
pašlaik izcieš, vai to vairs nevar izpildīt saskaņā ar notiesāšanas dalībvalsts tiesībām.
Lūgumā sniegt prejudiciālu nolēmumu iesniedzējtiesa norāda, ka pirmajā brīdī tā tiektos uzskatīt, ka fakti, uz kuriem ir balstīts
2005. gada 30. novembrī pasludinātais galīgais spriedums, proti tas, ka 2005. gada 13. septembrī G. Mantello Vitorijas reģionā
bija nelikumīgi glabājis 155,46 gramus kokaīna, nav vērtējami kā “tas pats nodarījums”, jo tie atšķiras no apcietināšanas
orderī minētajiem faktiem, proti, pirmkārt, faktiem, kas norisinājās laikā no 2004. gada janvāra līdz 2005. gada novembrim
un kas attiecās uz G. Mantello dalību noziedzīgā grupā, kur viņš bija pārvadātājs, starpnieks, kā arī atbildēja par kokaīna
iegādi, kā arī, otrkārt, faktiem, kas attiecas uz narkotisko vielu nelikumīgu glabāšanu šajā laikposmā vairākās Itālijas un
Vācijas pilsētās.
Līdz ar to ir jāpieņem, ka iesniedzējtiesas jautājums drīzāk attiecas uz jēdzienu “galīgs spriedums”, nevis uz jēdzienu “tas
pats nodarījums”. Proti, iesniedzējtiesa jautā, vai gadījumā, ja sprieduma pasludināšanas brīdī – 2005. gada 30. novembrī
– Itālijas izmeklētāju rīcībā ir bijuši pierādījumi par faktiem, kas norisinājās laikposmā no 2004. gada janvāra līdz 2005. gada
novembrim, ar kuriem bija iespējams pierādīt G. Mantello dalību noziedzīgā grupā, kā arī narkotisku vielu nelikumīgu glabāšanu,
tad šo spriedumu varētu uzskatīt ne tikai par galīgu notiesājošu spriedumu, kas aptver atsevišķus 2005. gada 13. septembra
noziedzīgos nodarījumus, kuri tika kvalificēti kā tālākpārdošanai paredzētu narkotisku vielu nelikumīga glabāšana, bet arī
par spriedumu, kas liedz tālāku kriminālvajāšanu par apsūdzībām, kas norādītas apcietināšanas orderī.
Citiem vārdiem sakot, iesniedzējtiesa jautā, vai apstāklis, ka izmeklēšanas iestāžu rīcībā ir bijuši pierādījumi attiecībā
uz noziedzīgiem nodarījumiem, kas ir minēti apcietināšanas orderī, un ka šīs iestādes tos nav nodevušas izvērtēšanai
Tribunale di Catania
laikā, kad tā taisīja spriedumu attiecībā uz atsevišķiem 2005. gada 13. septembra noziedzīgajiem nodarījumiem, ļauj uzskatīt
šo spriedumu par galīgu attiecībā uz noziedzīgajiem nodarījumiem, kas ir minēti apcietināšanas orderī.
Šajā ziņā ir jāatzīst, ka pieprasītā persona ir jāuzskata par tādu, kuras lietā par tiem pašiem nodarījumiem ir pasludināts
galīgs tiesas spriedums pamatlēmuma 3. panta 2. punkta izpratnē, ja pēc kriminālprocesa beigām turpmāks kriminālprocess ir
aizliegts (pēc analoģijas skat. 2003. gada 11. februāra spriedumu apvienotajās lietās C‑187/01 un C‑385/01
Gözütok
un
Brügge
,
Recueil
, I‑1345. lpp., 30. punkts, kā arī 2008. gada 22. decembra spriedumu lietā C‑491/07
Turanský
, Krājums, I‑11039. lpp., 32. punkts) vai arī ja dalībvalsts tiesu iestādes ir pasludinājušas spriedumu, ar kuru apsūdzētais
tiek galīgi attaisnots pierādījumu trūkuma dēļ (pēc analoģijas skat. iepriekš minētos spriedumus lietā
Van Straaten
, 61. punkts, un lietā
Turanský
, 33. punkts).
Tas, vai spriedums ir “galīgs” pamatlēmuma 3. panta 2. punkta izpratnē, ir atkarīgs no tās dalībvalsts tiesībām, kurā tas
ir pasludināts.
Tādējādi nolēmums, kurš saskaņā ar dalībvalsts, kura pret kādu personu ir uzsākusi kriminālvajāšanu, tiesībām galīgi neaizliedz
turpmāku kriminālprocesu valsts mērogā par noteiktiem nodarījumiem, principā nevar būt procesuāls šķērslis, lai kriminālvajāšana
pret šo personu par tiem pašiem nodarījumiem, iespējams, netiktu uzsākta vai turpināta citā Savienības dalībvalstī (pēc analoģijas
skat. iepriekš minēto spriedumu lietā
Turanský
, 36. punkts).
Šajā ziņā, tāpat kā KĪŠN 57. pantā paredzētie sadarbības pamati, arī pamatlēmuma 15. panta 2. punktā izpildes tiesu iestādei
ir atļauts lūgt juridisku informāciju no dalībvalsts, kurā ir pasludināts spriedums, tiesu iestādēm par konkrēto šī lēmuma
raksturu, lai precīzi noskaidrotu, vai šis spriedums atbilstoši tās valsts tiesībām, kas to ir pasludinājusi, ir jāuzskata
par tādu, ar ko galīgi tiek aizliegts turpmākais kriminālprocess valsts mērogā (pēc analoģijas skat. iepriekš minēto spriedumu
lietā
Turanský
, 37. punkts).
Pamata lietā iesniedzējtiesa ir tieši izmantojusi pamatlēmuma 15. panta 2. punktā paredzētos sadarbības pamatus. Savā atbildē
izsniegšanas tiesu iestāde tai skaidri ir norādījusi, ka atbilstoši Itālijas tiesībām apsūdzētais ir ticis notiesāts ar galīgu
spriedumu par atsevišķiem nodarījumiem par narkotisku vielu nelikumīgu glabāšanu, taču kriminālvajāšana, uz ko attiecas apcietināšanas
orderis, ir par citiem nodarījumiem saistībā ar organizēto noziedzību un tālākpārdošanai paredzētu narkotisku vielu nelikumīgu
glabāšanu, uz kuriem 2005. gada 30. novembra spriedums neattiecas. Līdz ar to, kaut arī izmeklēšanas iestāžu rīcībā jau ir
zināma informācija par faktiem, kas attiecas uz šiem pārkāpumiem, no izsniegšanas tiesu iestādes sniegtās atbildes izriet,
ka pirmais
Tribunale di Catania
spriedums nevar tikt uzskatīts par tādu, ar ko galīgi aizliegts veikt turpmāku kriminālprocesu valsts mērogā par apcietināšanas
orderī minētajiem nodarījumiem.
Līdz ar to tādos apstākļos kā pamata lietā esošie, kad, atbildot uz informācijas pieprasījumu, kuru pamatlēmuma 15. panta
2. punkta izpratnē ir veikusi izpildes tiesu iestāde, izsniegšanas tiesu iestāde, pamatojoties uz skaidrojumiem, ir skaidri
konstatējusi, ka tās iepriekšējais spriedums neaptver apcietinājuma orderī minētos noziedzīgos nodarījumus un tādējādi nerada
šķēršļi šajā apcietināšanas orderī paredzētajai kriminālvajāšanai, šai izpildes tiesu iestādei ir jāveic attiecīgi secinājumi
atbilstoši izsniegšanas tiesu iestādes atbildē ietvertajam vērtējumam.
Ņemot vērā visus iepriekš minētos apsvērumus, uz iesniedzējtiesas uzdotajiem jautājumiem ir jāatbild, ka saistībā ar Eiropas
apcietināšanas ordera izdošanu un izpildi pamatlēmuma 3. panta 2. punktā iekļautais jēdziens “tas pats nodarījums” ir autonoms
Savienības tiesību jēdziens. Tādos apstākļos kā pamata lietā esošie, kad, atbildot uz informācijas pieprasījumu, kuru pamatlēmuma
15. panta 2. punkta izpratnē ir veikusi izpildes tiesu iestāde, izsniegšanas tiesu iestāde, piemērojot savas valsts tiesības
un ievērojot prasības, kas izriet no jēdziena “tas pats nodarījums”, kas ir paredzēts šī pamatlēmuma 3. panta 2. punktā, ir
skaidri konstatējusi, ka atbilstoši tās tiesību sistēmai iepriekšējais spriedums nav uzskatāms par galīgu spriedumu, kurš
attiecas uz apcietināšanas orderī minētajiem nodarījumiem, un līdz ar to nerada šķēršļus apcietināšanas orderī paredzētajai
kriminālvajāšanai, izpildes tiesu iestādei nav nekāda iemesla attiecībā uz šādu spriedumu piemērot obligātas neizpildes pamatu,
kas ir paredzēts iepriekš minētajā 3. panta 2. punktā.

Par tiesāšanās izdevumiem
Attiecībā uz lietas dalībniekiem šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās
izdevumiem. Izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto lietas dalībnieku tiesāšanās izdevumi,
nav atlīdzināmi.
Ar šādu pamatojumu Tiesa (virspalāta) nospriež:
Saistībā ar Eiropas apcietināšanas ordera izdošanu un izpildi Padomes 2002. gada 13. jūnija Pamatlēmuma 2002/584/TI par Eiropas
apcietināšanas orderi un par nodošanas procedūrām starp dalībvalstīm 3. panta 2. punktā ietvertais jēdziens “tas pats nodarījums”
ir autonoms Savienības tiesību jēdziens.
Tādos apstākļos kā pamata lietā esošie, kad, atbildot uz informācijas pieprasījumu, kuru pamatlēmuma 15. panta 2. punkta izpratnē
ir iesniegusi izpildes tiesu iestāde, izsniegšanas tiesu iestāde, piemērojot savas valsts tiesības un ievērojot prasības,
kas izriet no jēdziena “tas pats nodarījums”, kas ir paredzēts šī pamatlēmuma 3. panta 2. punktā, ir skaidri konstatējusi,
ka atbilstoši tās tiesību sistēmai iepriekšējais spriedums nav uzskatāms par galīgu spriedumu, kurš attiecas uz apcietināšanas
orderī minētajiem nodarījumiem, un līdz ar to nerada šķēršļus apcietināšanas orderī paredzētajai kriminālvajāšanai, izpildes
tiesu iestādei nav nekāda iemesla attiecībā uz šādu spriedumu piemērot obligātas neizpildes pamatu, kas ir paredzēts iepriekš
minētajā 3. panta 2. punktā.
[Paraksti]
*
Tiesvedības valoda – vācu.