CELEX: 62001CJ0042
Koncentracijų tarp įmonių Bendrijos kontrolė
Tarybos reglamento (EEB) Nr. 4064/89 21 straipsnio 3 dalis
Valstybių narių teisėtų interesų apsauga
Komisijos kompetencija

Pagal EB 230 straipsnio pirmą punktą pareikštu ieškiniu, kurį Teisingumo Teismo sekretoriatas gavo 2001 m. vasario 1 d., Portugalijos
Respublika prašo panaikinti 2000 m. lapkričio 22 d. Komisijos sprendimą Nr. C(2000) 3543 galutinis-PT, susijusį su procedūra,
numatyta 1989 m. gruodžio 21 d. Tarybos reglamento (EEB) Nr. 4064/89 dėl koncentracijų tarp įmonių kontrolės 21 straipsnyje
(Byla Nr. COMP/M.2054 −
Secil/Holderbank/Cimpor
, toliau – ginčijamas sprendimas).

Ieškinio pagrindas

Bendrijos teisės aktai
1989 m. gruodžio 21 d. Tarybos reglamento (EEB) Nr. 4064/89 dėl koncentracijų tarp įmonių kontrolės 4 straipsnio 1 dalis (OL
L 395, p. 1), su pakeitimais, padarytais 1997 m. birželio 30 d. Tarybos reglamentu Nr. 1310/97 (OL L 180, p. 1, toliau – reglamentas
dėl koncentracijų), nustato:
Apie šiame reglamente apibrėžtas Bendrijos mastu vykdomas koncentracijas ne vėliau kaip per savaitę nuo sutarties sudarymo,
viešojo konkurso paskelbimo arba kontrolinio įmonės akcijų paketo įsigijimo pranešama Komisijai. Savaitė pradedama skaičiuoti
įvykdžius pirmąjį iš pirmiau nurodytų veiksmų.
Pagal reglamento dėl koncentracijų 6 straipsnio 1 dalį Komisija nagrinėja pranešimus iš karto juos gavusi.
Iš reglamento dėl koncentracijų 10 straipsnio 1 dalies išplaukia, kad Komisija turi per vieną mėnesį išnagrinėti, ar pradėti
formalią tyrimo procedūrą dėl to, kad Bendrijos mastu vykdoma koncentracija yra suderinama su bendrąja rinka. Vadovaujantis
to paties straipsnio 3 dalimi sprendimas dėl koncentracijos pripažinimo nesuderinama su bendrąja rinka turi būti priimamas
ne vėliau kaip per keturis mėnesius nuo formalios procedūros pradžios.
Reglamento dėl koncentracijų 21 straipsnis numato:
1. Komisija turi išimtinę kompetenciją priimti šiame reglamente numatytus sprendimus, kuriuos gali peržiūrėti Teisingumo Teismas.
2. Valstybės narės negali taikyti savo nacionalinių konkurencijos teisės aktų Bendrijos mastu vykdomai koncentracijai.
<...>
3. Nepaisydamos 1 ir 2 dalių, valstybės narės gali imtis atitinkamų priemonių kitiems šiame reglamente nenagrinėjamiems teisėtiems,
su bendraisiais Bendrijos teisės principais ir kitomis jos nuostatomis suderinamiems interesams apsaugoti.
Valstybės saugumas, žiniasklaidos pliuralizmas ir priežiūros taisyklės turi būti laikomi 1 dalyje nurodytais teisėtais interesais.
Imtis pirmiau nurodytų priemonių dėl bet kokių kitų viešųjų interesų suinteresuota valstybė narė gali tik apie juos iš anksto
pranešusi Komisijai bei šiai juos pripažinus, įvertinus jų atitikimą bendruosius Bendrijos teisės principus ir kitas jos nuostatas.
Komisija informuoja suinteresuotą valstybę narę apie savo sprendimą per vieną mėnesį nuo pranešimo.

Nacionaliniai teisės aktai
Šiame procese Portugalijos teisės sistemoje privatizaciją teisiškai reglamentuoja 1990 m. balandžio 5 d. pagrindų įstatymas
Nr. 11/90 dėl privatizacijų (
Diário da República
I, A serija, Nr.  80, 1990 m. balandžio 5 d., p. 1664) ir pagal šį pagrindų įstatymą priimtas 1993 m. lapkričio 15 d. dekretas-įstatymas
Nr.  380/93 (
Diário da República
I, A serija, Nr.  267, p. 6362). Dekretas-įstatymas Nr. 380/93 nustato ir reglamentuoja specialią valstybės priežiūros procedūrą,
taikomą privatizuojamų įmonių akcininkų struktūrų raidai. Įsigijant ne visiškai privatizuotų įmonių kapitalo dalį, suteikiančią
daugiau kaip 10 % balsų, pagal šio dekreto-įstatymo 1 straipsnį reikia finansų ministro leidimo.

Bylos aplinkybės
2000 m. birželio 15 d.
Secilpar SL
, pagal Ispanijos teisę įsteigta įmonė (toliau –
Secilpar
), kurios 100 % akcijų paketą kontroliuoja
Secil-Companhia Geral de Cal
e Cimento, SA
, pagal Portugalijos teisę įsteigta įmonė (toliau –
Secil
), paskelbė preliminarų pranešimą dėl oficialaus pasiūlymo pirkti
Cimpor-Cimentos de
Portugal SGPS, SA
, pagal Portugalijos teisę įsteigtos įmonės (toliau –
Cimpor
) kontrolinį akcijų paketą.
Cimpor
yra buvusi valstybinė įmonė, privatizuota 1994 m. pradžioje, kurioje Portugalijos valstybė, laipsniškai pardavusi savo akcijų
dalis, oficialaus pasiūlymo paskelbimo metu turėjo 12,7 % akcijų, iš kurių 10 % suteikė specialiąsias teises. Preliminariame
pranešime buvo nurodyta, kad
Holderbank Financière Glaris, SA
, pagal Šveicarijos teisę įsteigta įmonė (toliau –
Holderbank
), veikė kartu su
Secilpar
ir
Secil
.
Pagal šį preliminarų pranešimą dėl oficialiojo pasiūlymo taikomos tokios sąlygos:
–        pasiūlymą priima akcininkai, turintys ne mažiau kaip 67 %
Cimpor
akcijų,
–        pasibaigia Portugalijos valstybės specialiosios teisės, kuriomis pastaroji naudojosi kaip
Cimpor
akcininkė,
–        panaikinami balsavimo teisės įgyvendinimo apribojimai, numatyti
Cimpor
bendrovės sutartyje.
Vadovaudamiesi dekretu-įstatymu Nr. 380/93, 2000 m. birželio 16 d.
Secilpar
ir
Holderbank
paprašė Portugalijos finansų ministro paskelbti oficialų pasiūlymą pirkti kontrolinį akcijų paketą ir leisti įsigyti iki
100 %
Cimpor
akcijų kapitalo su teise balsuoti laikantis,
inter alia
, oficialiajame pasiūlyme nurodytų sąlygų.
Prašyme buvo patikslinta, kad pirmajame etape pasiūlymu siekiama įsigyti iki 100 %
Cimpor
akcijų per specialiai įsteigtą bendrovę
Secilpar
. Antrajame etape
Secil
ir
Holderbank
turėjo pasidalyti
Cimpor
aktyvus, kad galiausiai
Secil
perimtų
Cimpor
veiklą Ispanijoje ir Egipte, taip pat dalį veiklos Brazilijoje, o
Holderbank
– Cimpor
veiklą Portugalijoje, Maroke, Tunise ir Mozambike, taip pat kitą jos veiklos dalį Brazilijoje.
Pagal reglamento dėl koncentracijų 4 straipsnį 2000 m. liepos 4 d. Komisija gavo pranešimą dėl koncentracijos projekto, kurios
metu pagal 2000 m. birželio 15 d. pateiktą oficialųjį pasiūlymą pirkti kontrolinį akcijų paketą
Holderbank
ir
Secil
įsigytų, atsižvelgiant į reglamento 3 straipsnio 1 dalies b punktą, bendrą
Cimpor
kontrolę (žr. preliminarų pranešimą dėl oficialaus pasiūlymo dėl koncentracijos) (OL C 198, p. 5, toliau – 2000 m. liepos
4 d. pranešimas).
2000 m. liepos 5 d. dekretu finansų ministras atmetė 2000 m. liepos 16 d. prašymą ir nurodė, kad Portugalijos valstybė nenori
atsisakyti savo specialiųjų teisių, kuriomis ji naudojosi kaip
Cimpor
akcininkas, ir prieštaravo, kad būtų panaikinti
Cimpor
bendrovės sutartyje nustatyti apribojimai dėl naudojimosi balsavimo teise.
2000 m. liepos 7 d. raštu, atsakydama į prieš dieną gautą laišką,
Secil
pranešė
Comissão do Mercado de Valores Mobiliários
(vertybinių popierių rinkos komisija, toliau – VPRK) apie savo ketinimus, susijusius su oficialiuoju pasiūlymu pirkti kontrolinį
akcijų paketą. Vadovaudamiesi dekretu-įstatymu Nr. 380/93, tą pačią dieną
Secilpar
ir
Holderbank
finansų ministrui pateikė naują prašymą dėl daugiau kaip 10 %
Cimpor
akcijų, pirmiausia rinkoje, įsigijimo. Šiuo prašymu jos, visų pirma, atsisakė oficialiojo pasiūlymo pirkti kontrolinį akcijų
paketą sąlygos dėl Portugalijos valstybės, kaip
Cimpor
akcininkės, specialiųjų teisių pabaigos.
2000 m. liepos 20 d. Komisija įvertinusi, kad 2000 m. liepos 4 d. pranešimas buvo neišsamus, paprašė šalių jį papildyti iki
2000 m. rugpjūčio 28 d. Atsižvelgus į šalių prašymą šis laikotarpis buvo pratęstas iki 2000 m. rugsėjo 15 d. Tačiau, kadangi
šalys nepateikė prašomos informacijos, Komisija sustabdė koncentracijos tyrimą.
2000 m. rugpjūčio 11 d. dekretu finansų ministras, viena vertus, nurodė, kad
Cimpor
visuotiniam akcininkų susirinkimui atmetus pasiūlymą panaikinti balsavimo teisės įgyvendinimo apribojimus, oficialusis pasiūlymas
pirkti kontrolinį akcijų paketą, atrodo, prarado teisinę galią. Kita vertus, ministras dar kartą atmetė
Secilpar
ir
Holderbank
prašymą nurodydamas, kad šalių tikslai apskritai prieštaravo pakartotinio privatizavimo tikslams. 2000 m. rugpjūčio 11 d.
dekretas nurodė atmetimo motyvus: i) įsigijusi akcijas,
Cimpor
pasitrauktų iš Portugalijos kapitalo rinkos; ii) pareiškėjo verslo planas yra nesuderinamas su Portugalijos vyriausybės strategija,
susijusia su restruktūrizavimo sektoriumi; iii) įsigijimas kliudytų Portugalijos valstybei parduoti savo
Cimpor
akcijas tinkamomis ekonominėmis bei finansinėmis sąlygomis, taip pat iv) įsigijimas paskatintų vienodo požiūrio principo
pažeidimą paskutiniame
Cimpor
privatizavimo proceso etape.
Tačiau siekdama atsižvelgti į Portugalijos valdžios institucijų išreikštą susirūpinimą 2000 m. rugpjūčio 11 d.
Secilpar
pranešė VPRK apie tam tikrus preliminaraus pranešimo dėl oficialaus pasiūlymo pirkti
Cimpor
kontrolinį akcijų paketą pakeitimus.
Tos pačios dienos rašte VPRK, atsižvelgdama į 2000 m. rugpjūčio 11 d. dekretą ir manydama, kad oficialaus pasiūlymo pakeitimai
tapo nebereikalingi, informavo
Secilpar
apie savo sprendimą įsakyti atšaukti šios įmonės oficialųjį pasiūlymą pirkti kontrolinį akcijų paketą.
2000 m. rugpjūčio 16 d. raštu finansų ministro kabineto vadovas Komisijos nario, atsakingo už konkurencijos politiką, kabineto
vadovui privačiai pateikė 2000 m. rugpjūčio 11 d. dekreto kopiją.
Šis Komisijos narys 2000 m. m. rugsėjo 21 d. raštu informavo finansų ministrą apie 2000 m. liepos 4 d. pranešimą ir nurodė,
kad pagal pirminį Komisijos vertinimą Portugalijos Respublika, iš anksto nepranešusi Komisijai apie savo ketinimus neleisti
koncentracijos, taip pat – apie interesus, kuriuos ji nori apsaugoti priėmusi šią priemonę, neįvykdė savo įsipareigojimų pagal
Bendrijos taisykles koncentracijų kontrolės srityje.
Šiame rašte dar buvo patikslinta, kad atrodė, jog nuspręsdama prieštarauti
Secil
ir
Holderban
k oficialiajam pasiūlymui įsigyti
Cimpor
ir prieš priimdama nagrinėjamas priemones nepranešusi Komisijai apie savo motyvus bei nesuteikusi šiai galimybės įvertinti
tų viešojo intereso motyvų atitikimo Bendrijos teisės aktus, Portugalijos Respublika neįvykdė savo įsipareigojimų pagal reglamento
dėl koncentracijų 21 straipsnio 3 dalį. Jeigu Komisija prieitų prie išvados, kad motyvai, kuriais remėsi Portugalijos Respublika,
neatitiko nė vienos iš reglamento dėl koncentracijų  21 straipsnio 3 dalyje paminėtų trijų sąlygų, Komisija gali imtis toje
nuostatoje numatytų priemonių. Dėl šio klausimo Portugalijos Respublikos buvo paprašyta pateikti savo pastabas ne vėliau kaip
iki 2000 m. spalio 5 d.
Be to, tame 2000 m. rugsėjo 21 d. rašte buvo nurodyta: jeigu Komisija padarytų išvadą, kad finansų ministro dekretai nebuvo
pagrįsti kitų teisėtų interesų apsauga reglamento dėl koncentracijų 21 straipsnio 3 dalies prasme, ji imtųsi reikiamų priemonių.
Šiuo klausimu Portugalijos Respublikai taip pat buvo pasiūlyta pateikti savo pastabas ne vėliau kaip 2000 m. spalio 5 d.
2000 m. spalio 3 d. raštu finansų ministras atsakė, kad jis
Secilpar
ir
Holderbank
oficialiojo pasiūlymo pirkti kontrolinį akcijų paketą atžvilgiu taikė ne Portugalijos konkurencijos teisės aktus, bet dekretą-įstatymą
Nr. 380/93. Jis taip pat nurodė, kad paskutinis privatizavimo etapas tuoj įvyks, dėl ko bus atšauktos specialiosios teisės,
kuriomis Portugalijos valstybė naudojosi kaip
Cimpor
akcininkė, tad dekretas-įstatymas Nr. 380/93 nebebus taikomas
Cimpor
akcijoms įsigyti.
2000 m. lapkričio 22 d. Komisija priėmė ginčijamą sprendimą.
2001 m. sausio 11 d. buvo atšauktas 2000 m. liepos 4 d. pranešimas.
2002 m. birželio 4 d. Sprendime
Komisija prieš Portugaliją
(C-367/98, Rink. p. I‑4731) Teisingumo Teismas patenkino 1998 m. spalio 14 d. Komisijos pareikštą ieškinį dėl įsipareigojimų
nevykdymo, kiek tai susiję su EB sutarties 73 b straipsnio (tapusio EB 56 straipsniu) pažeidimu. Teisingumo Teismas pripažino,
kad priimdama ir palikdama galioti, visų pirma, įstatymą Nr.  11/90 ir dekretą-įstatymą Nr.  380/93 Portugalijos Respublika
neįvykdė įsipareigojimų pagal šį straipsnį.

Ginčijamas sprendimas
Iš ginčijamo sprendimo motyvuojamosios dalies 1 ir 2 punktų išplaukia, kad jis priimamas dėl 2000 m. liepos 5 d. ir 2000 m.
rugpjūčio 11 d. dekretų atitikimo reglamento dėl koncentracijų 21 straipsnį.
Ginčijamo sprendimo motyvuojamosios dalies 11 punkte Komisija konstatuoja, kad vykdydami koncentraciją, apie kurią pranešta,
ir siekdami nedelsiant pasidalyti įgytus aktyvus,
Secil
ir
Holderbank
įsigyja
Cimpor
. Taigi šiuo įsigijimu siekiama dviejų koncentracijų, kurias įvykdžiusi kiekviena įmonė įsigytų dalį
Cimpor
.
Dėl ginčijamo sprendimo dalies Portugalijos valdžios institucijų priimtų priemonių atitikimas reglamento dėl koncentracijų
21 straipsnį ginčijamojo sprendimo motyvuojamosios dalies 49 punkte Komisija pažymi, kad Portugalijos institucijos nepranešė
apie jokį viešąjį interesą, kurį, jų manymu, būtina apsaugoti 2000 m. liepos 5 d. ir 2000 m. rugpjūčio 11 d. dekretais.
Ginčijamo sprendimo motyvuojamosios dalies 50 punkte Komisija pažymi, kad (2000 m. liepos 5 d. ir 2000 m. rugpjūčio 11 d.)
dekretuose, kaip plačiai žinomas dekreto-įstatymo Nr.  380/93 tikslas, yra paminėtas akcininkų struktūrų plėtimas privatizuojamose
įmonėse, siekiant stiprinti verslinius gebėjimus bei nacionalinius gamybos pajėgumus pagal Portugalijos ekonominės politikos
gaires.
Ginčijamo sprendimo motyvuojamosios dalies 55 punkte Komisija konstatuoja, kad šiuo tikslu nesiekiama apsaugoti interesų (valstybės
saugumas, žiniasklaidos pliuralizmas ir priežiūros taisyklės), laikomų teisėtais reglamento dėl koncentracijų 21 straipsnio
3 dalies antrosios pastraipos prasme.
Ginčijamo sprendimo motyvuojamosios dalies 56 ir 57 punktuose Komisija pripažįsta, kad Portugalijos Respublika, nepranešdama
apie nagrinėjamą interesą, neįvykdė įsipareigojimų pagal reglamento dėl koncentracijų 21 straipsnį. Tačiau ji vis dėl to konstatuoja,
kad motyvai, kuriais grindžiami 2000 m. liepos 5 d. ir 2000 m. rugpjūčio 11 d. dekretai, aiškiai išplaukia iš pačių dekretų
teksto.
Šiuo klausimu Komisija ginčijamo sprendimo motyvuojamosios dalies 58 punkte pažymi, kad argumentai, kuriais grindžiami abu
koncentraciją draudžiantys sprendimai, yra paminėti antrojo dekreto tekste, pagal kurį būtina saugoti akcininkų struktūrų
plėtrą privatizuojamose įmonėse, siekiant stiprinti verslinius gebėjimus bei nacionalinius gamybos pajėgumus pagal Portugalijos
ekonominės politikos gaires. Abu dekretai numato sutartyje nustatytus įsisteigimo laisvės ir laisvo kapitalo judėjimo apribojimus
ir negali būti laikomi pateisinamais viešąja tvarka, kaip tai pripažinta Teisingumo Teismo praktikoje. Bet kuriuo atveju,
Portugalijos Respublika nepateikė tokių pagrindimų. Be to, bendrasis vienodo požiūrio principas, kurio pagrindu Portugalijos
Respublika priėmė savo pirmąjį dekretą, tinkamai niekaip nepapildo anksčiau nurodytų argumentų.
Todėl Komisija ginčijamo sprendimo motyvuojamosios dalies 59 punkte daro išvadą, jog nepriklausomai nuo to, kad Portugalijos
Respublika tinkamu laiku Komisijai nepranešė motyvų, kuriais vadovaujantis buvo priimti dekretai, pagal reglamento (dėl koncentracijų)
21 straipsnio 3 dalį Komisija turi atsisakyti pripažinti jų teisėtumą.
Ginčijamo sprendimo motyvuojamosios dalies 60 punkto „Išvadose“ Komisija nurodo, kad priimdama sprendimus, kuriais atsisakoma
leisti įsigyti daugiau kaip 10 %
Cimpor
akcijų, Portugalijos Respublika iš tikrųjų uždraudė pranešančioms šalims įsigyti kontrolinį
Cimpor
akcijų paketą.
Ginčijamo sprendimo motyvuojamosios dalies 61 punkte Komisija pažymi: kadangi 2000 m. liepos 5 d. dekretas, pakeistas 2000
m. rugpjūčio 11 d., kuriuo atsisakoma leisti įsigyti daugiau kaip 10 %
Cimpor
akcijų, atrodo, nėra paremtas visuomenės saugumo, žiniasklaidos pliuralizmo ir priežiūros taisyklėmis, Portugalijos institucijos
negalėjo įsikišti bei uždrausti vykdyti Bendrijos mastu koncentracijos prieš priimdamos priemones, kurios sudaro šio dekreto
dalyką, nepranešusios pagal reglamento (dėl koncentracijų) 21 straipsnio 3 dalį Komisijai apie bet kurį kitą viešąją interesą,
kurį jos norėjo apsaugoti.
Ginčijamo sprendimo motyvuojamosios dalies 62 punkte Komisija pažymi, kad reglamento (dėl koncentracijų) 21 straipsnio 3 dalis
nebūtų veiksminga, jeigu Komisija, negavusi pranešimo negalėtų nagrinėti klausimo, ar valstybės narės priimta priemonė yra
pateisinama interesų, aiškiai laikomų teisėtais pagal 21 straipsnio 3 dalį. Valstybės narės, nepranešdamos Komisijai apie
tokias priemones, galėtų lengvai išvengti šios tyrimo. 21 straipsnio struktūra paremta pusiausvyra tarp valstybės narės įpareigojimo
iš anksto pranešti Komisijai apie interesą, kurį jos laiko teisėtu ir įpareigojimo Komisijai priimti sprendimą dėl tariamo
intereso suderinamumo su Bendrijos teise per vieną mėnesį.
Pagal ginčijamo sprendimo motyvuojamosios dalies 63 punktą Komisija mano, kad galima daryti išvadą, jog nepriklausomai nuo
to, ar apie priemonę buvo pranešta, pagal 21 straipsnį Komisija turi teisę priimti sprendimą, nustatantį, ar ši priemonė prieštarauja
reglamente (dėl koncentracijų) nustatytam išimtinės kompetencijos principui.
Ginčijamo sprendimo motyvuojamosios dalies 64 punkte Komisija daro išvadą, kad Portugalijos institucijų priimtos priemonės,
susijusios su koncentracija, apie kurią yra pranešta (ypač 2000 m. liepos 5 d. ir 2000 m. rugpjūčio 11 d. dekretai), negali
būti laikomos priemonėmis, skirtomis apsaugoti teisėtus interesus, suderinamus su bendraisiais Bendrijų teisės principais
ir kitomis jos nuostatomis. Vadinasi, šios priemonės prieštarauja Bendrijos teisei, ypač reglamento (dėl koncentracijų) 21
straipsniui“.
Ginčijamo sprendimo motyvuojamosios dalies 65 punkte nurodoma, kad būtų laikomasi Bendrijos teisės aktų, Portugalijos Respublika
įpareigojama imtis būtinų priemonių atšaukdama nagrinėjamus dekretus.
Ginčijamo sprendimo 1 straipsnis nustato:
Portugalijos finansų ministro 2000 m. liepos (5 d.) dekretu, pakeistu 2000 m. rugpjūčio 11 d., ginami pagrindiniai interesai,
apie kuriuos, pažeidžiant reglamento (dėl koncentracijų) 21 straipsnio 3 dalies nuostatas, nebuvo pranešta Komisijai, yra
nesuderinami su Bendrijos teise.

Dėl ieškinio
Portugalijos Respublika papildomai pateikia klausimą dėl ginčijamo sprendimo negaliojimo. Siekdama pagrįsti savo ieškinį,
toliau ji remiasi šešiais pagrindais, išplaukiančiais atitinkamai iš:
–      EB 253 straipsnio pažeidimo, kadangi nebuvo tiksliai ir pakankamai nurodytas ginčijamo sprendimo teisinis pagrindas,
–      EB 253 straipsnio pažeidimo, kadangi tariamas nacionalinių priemonių nesuderinamumas su Bendrijos teise nebuvo pagrįstas,
–      EB 7 straipsnio 1 dalies ir reglamento dėl koncentracijų 21 straipsnio 1 dalies ir 3 dalies trečios pastraipos pažeidimo,
kadangi Komisija nebuvo kompetentinga priimti ginčijamą sprendimą, negavusi Portugalijos Respublikos pranešimo dėl nacionalinėmis
priemonėmis saugomų interesų,
–      EB 220 straipsnio ir reglamento dėl koncentracijų 21 straipsnio 1 dalies pažeidimų, kadangi Komisija, priimdama ginčijamą
sprendimą negavusi minėto pranešimo, pažeidė teisminės kontrolės principą,
–      EB 5 straipsnio trečios pastraipos ir proporcingumo principo pažeidimo, kadangi, pirma, Komisija neapsiribojo įvertindama
tik vieną Bendrijos mastu vykdomą koncentraciją, tai yra
Holderbank/Cimpor
ir, antra, nepaisydama pranešančiųjų šalių neveikimo, ji priėmė galutinį bei neatšaukiamą sprendimą,
–        procedūros pažeidimo, kadangi, nepaisydama to, kad ji negavo pirma minėto Portugalijos Respublikos pranešimo, Komisija priėmė
ginčijamą sprendimą, užuot pareiškusi ieškinį dėl įsipareigojimų nevykdymo pagal EB 226 straipsnį.

Dėl prejudicinio klausimo, susijusio su ginčijamo sprendimo negaliojimu
Portugalijos Respublika tvirtina, kad ginčijamas sprendimas buvo priimtas pagal procedūrą, pradėtą gavus 2000 m. liepos 4
d. pranešimą. Po ginčijamo sprendimo priėmimo, 2001 m. sausio 11 d. atšaukus dekretą, procedūra buvo užbaigta, dėl ko ieškinio
pagrindas, kuriuo įrodinėdama savo kompetenciją veikti pagal reglamento dėl koncentracijų 21 straipsnį rėmėsi Komisija, išnyko.
Todėl ginčijamas sprendimas nebegalioja.
Šiuo klausimu pakanka konstatuoti, kad pagal generalinio advokato išvados 32 ir 33 punktuose nurodytus motyvus pranešimo atšaukimas
priėmus ginčijamą sprendimą jokiu atveju negalėjo šio panaikinti. Todėl ginčijamas sprendimas toliau galioja, ir dėl jo Portugalijos
Respublika gali paduoti ieškinį.

Dėl trečiojo, ketvirtojo ir šeštojo ieškinio pagrindų
Trečiuoju, ketvirtuoju ir šeštuoju ieškinio pagrindais, kuriuos reikia nagrinėti pirmiausia ir kartu, Portugalijos vyriausybė
iš esmės tvirtina, kad nesant Portugalijos Respublikos pranešimo dėl 2000 m. liepos 5 d. bei 2000 m. rugpjūčio 11 d. dekretais
saugomų interesų, Komisija neturėjo kompetencijos priimti ginčijamo sprendimo.
Visų pirma, sutikdama, kad 2000 m. liepos 5 d. ir 2000 m. rugpjūčio 11 d. dekretais ginami interesai nepatenka į jokią reglamento
dėl koncentracijų  21 straipsnio 3 dalies antroje pastraipoje aiškiai nurodytą interesų grupę, Portugalijos vyriausybė pažymi,
jog pagal minėtos dalies trečią pastraipą galima saugoti kitus viešuosius nacionalinius interesus, valstybei narei laikantis
įpareigojimo pranešti Komisijai.
Taip būtų tik tuo atveju, kai valstybė narė praneštų Komisijai apie savo norą remtis kitais viešaisiais interesais, kad pastaroji
galėtų pareikšti savo sprendimą suinteresuotai valstybei narei. Kol valstybė narė nepateikė tokio išaiškinimo, Komisija nėra
kompetentinga nuspręsti dėl interesų, nustatytų reglamento dėl koncentracijų 21 straipsnio 3 dalies antroje pastraipoje.
Be to, Portugalijos vyriausybė tvirtina, kad Komisija, negavusi pranešimo, gali priimti sprendimą ne dėl to viešojo intereso,
kurį nacionalinį sprendimą priėmusi institucija iš tiesų norėjo ginti.
Taip pat Portugalijos vyriausybė tvirtina, kad atsižvelgdama į tai, jog suinteresuota valstybė narė nepateikė pranešimo, Komisija
negali priimti sprendimo pagal reglamento dėl koncentracijų 21 straipsnio 3 dalies trečią pastraipą, kadangi kontrolės funkciją
bei teisėtumą užtikrina Teisingumo Teismas arba nacionaliniai teismai, vadovaudamiesi vidaus procedūromis. Taigi priimdama
ginčijamą sprendimą Komisija pažeidė jų kompetenciją, o kartu – ir minėto reglamento 21 straipsnio 1 dalį bei EB 220 straipsnį.
Be to, Portugalijos vyriausybė tvirtina, kad, išskyrus Komisijos kompetenciją priimti sprendimą pagal reglamento dėl koncentracijų,
kaip pastarąjį išaiškino ši vyriausybė, 21 straipsnio 3 dalies trečioje pastraipoje numatytas sąlygas, valstybių narių pareigos
pranešti arba bet kokio galimo viešųjų interesų atitikimo esmines ribas pažeidimo atveju turi būti pareiškiamas ieškinys dėl
įsipareigojimų nevykdymo pagal EB 226 straipsnį. Todėl priimdama ginčijamą sprendimą Komisija tiesiogiai pažeidė minėtą straipsnį
bei piktnaudžiavo procedūra.
Viena vertus, reikia priminti, kad reglamentas dėl koncentracijų yra paremtas nacionalinių ir Bendrijos kontrolės institucijų
tikslaus kompetencijų pasidalijimo principu. Šio reglamento dvidešimt devintoje konstatuojamoje dalyje nustatoma, kad koncentracijos,
kurioms netaikomas šis reglamentas, iš esmės priklauso valstybių narių jurisdikcijai. Atvirkščiai – tik Komisija yra kompetentinga
priimti visus sprendimus, susijusius su Bendrijos mastu vykdomomis koncentracijomis (2003 m. rugsėjo 25 d. Sprendimo
Schlüsselverlag J. S. Moser ir kt. prieš Komisiją
, C-170/02 P, neskelbtas Rinkinyje, 32 punktas).
Kita vertus, reglamentas dėl koncentracijų taip pat apima nuostatas, kuriomis teisinio tikrumo bei suinteresuotų įmonių interesų
sumetimais siekiama apriboti Komisijos atliekamų koncentracijų tyrimo procedūrų trukmę. Taigi pagal šio reglamento 4 straipsnį
pranešimas apie Bendrijos mastu vykdomas koncentracijas Komisijai pateikiamas per savaitę. Šio reglamento 6 ir 10 straipsnių
1 dalys numato, kad Komisija nagrinėja pranešimus iš karto juos gavusi ir paprastai ne vėliau kaip per vieną mėnesį priima
sprendimą pradėti oficialų tyrimą dėl šios koncentracijos suderinamumo su bendrąja rinka. Pagal šio reglamento 10 straipsnio
3 dalį Komisija turi priimti sprendimą dėl koncentracijų, apie kurias pranešta, iš esmės ne vėliau kaip per keturis mėnesius
nuo procedūrų pradžios. To paties straipsnio 6 dalyje nustatyta jeigu Komisija nepriėmė sprendimo <...> per nustatytus terminus
<...> laikoma, kad koncentracija buvo paskelbta suderinama su bendrąja rinka (pirma nurodyto sprendimo
Schlüsselverlag J. S. Moser ir kt. prieš Komisiją
33 punktas).
Taip pat apie bet kokį kitą viešąją interesą suinteresuota valstybė narė pagal reglamento dėl koncentracijų 21 straipsnio
3 dalies trečią pastraipą turi pranešti Komisijai, o pastaroji – informuoti suinteresuotą valstybę narę apie savo sprendimą
per vieną mėnesį nuo minėto pranešimo.
Iš to darytina išvada, kad Bendrijos teisės aktų leidėjas siekė aiškiai apibrėžti nacionalinių ir Bendrijos institucijų galimybių
įsikišti ribas ir kad jis norėjo užtikrinti koncentracijų kontrolę laikantis terminų, suderinamų su tinkamo administravimo
bei verslo organizavimo reikalavimais (žr. minėto sprendimo
Schlüsselverlag J. S. Moser ir kt. prieš Komisiją
34 punktą).
Todėl Portugalijos vyriausybės palaikomas reglamento dėl koncentracijų 21 straipsnio 3 dalies trečios pastraipos aiškinimas,
pagal kurį Komisija, negavusi pranešimo apie 2000 m. liepos 5 d. ir 2000 m. rugpjūčio 11 d. dekretais saugomus interesus,
negalėjo priimti sprendimo dėl minėtų interesų atitikimo Bendrijos teisę, nėra priimtinas.
Iš tikrųjų, kaip tinkamai pažymėjo generalinis advokatas savo išvados 51 punkte, jeigu negavusi suinteresuotos valstybės narės
pranešimo Komisija galėtų tik pareikšti ieškinį dėl įsipareigojimų nevykdymo pagal EB 226 straipsnį, per reglamente dėl koncentracijų
numatytus trumpus terminus būtų neįmanoma priimti Bendrijos sprendimo, ir dėl to padidėtų rizika, kad  toks sprendimas bus
priimtas tik po to, kai nacionalinės priemonės galutinai pažeidė Bendrijos mastu vykdomą koncentraciją.
Be to, pagal Portugalijos vyriausybės aiškinimą reglamento dėl koncentracijų 21 straipsnio 3 dalies trečioji pastraipa prarastų
savo veiksmingumą, o tai suteiktų valstybėms narėms galimybę lengvai išvengti šioje nuostatoje nustatytos kontrolės.
Iš to išplaukia: siekiant, jog reglamento dėl koncentracijų 21 straipsnio 3 dalies antroje pastraipoje nenurodytų viešųjų
interesų kontrolė, minėtos dalies trečiąja pastraipa patikėta Komisijai, būtų veiksminga, šiai institucijai reikia suteikti
įgaliojimus priimti sprendimą dėl tų interesų suderinamumo su bendraisiais Bendrijos teisės principais ir kitomis jos nuostatomis,
neatsižvelgiant į tai, ar apie minėtus interesus buvo pranešta.
Nors be suinteresuotos valstybės narės pranešimo Komisijos uždavinys taptų neaiškesnis ir sudėtingesnis, kadangi pastarajai
gali būti sunku nustatyti nacionalinėmis priemonėmis saugomus interesus, tačiau, pasak generalinio advokato pastabos jo išvados
55 punkte, Komisija visuomet turi galimybę paprašyti suinteresuotos valstybės narės pateikti informaciją. Jeigu, nepaisydama
šio prašymo, valstybė narė nepateikia informacijos, Komisija gali priimti sprendimą remdamasi savo turima medžiaga (kiek tai
susiję su valstybės pagalba, pagal analogiją žiūrėti 1990 m. vasario 14 d. Sprendimo
Prancūzija prieš Komisiją
, dar vadinamo
Boussac Saint Frères
, C-301/87, Rink. p. I‑307, 22 punktą).
Tačiau tokiomis kaip šios bylos aplinkybėmis, kai valstybė narė nepateikia pranešimo apie susijusiomis nacionalinėmis priemonėmis
saugomus interesus, yra būtina, kad Komisija visų pirma išnagrinėtų, ar minėtos priemonės pateisinamos bent vienu iš reglamento
dėl koncentracijų 21 straipsnio 3 dalies antroje pastraipoje numatytų interesų. Iš tikrųjų, jeigu atlikusi šį tyrimą Komisija
konstatuotų, kad valstybė narė nagrinėjamas priemones priėmė siekdama garantuoti bent vieną iš minėtoje pastraipoje išvardytų
teisėtų interesų, ji neturėtų šio tyrimo tęsti ir tikrinti, ar minėtos priemonės yra pateisinamos atsižvelgiant į kitą trečioje
pastraipoje numatytą viešąjį interesą.
Todėl, kaip tai išplaukia iš šio sprendimo 57 punkto, pagal reglamento dėl koncentracijų 21 straipsnio 3 dalies trečią pastraipą
Komisija yra kompetentinga priimti sprendimą dėl šios dalies antroje pastraipoje nenurodytų valstybių narių saugomų viešųjų
interesų suderinamumo su bendraisiais Bendrijos teisės principais bei kitomis jos nuostatomis ir negavusi suinteresuotos valstybė
narės pranešimo apie šiuos interesus, galima daryti išvadą, kad priimdama ginčijamą sprendimą ši institucija nepažeidė Teisingumo
Teismo ar nacionalinių teismų kompetencijų, vadinasi, nepažeidė nei reglamento dėl koncentracijų 21 straipsnio 3 dalies, nei
EB sutarties 220 straipsnio. Ji taip pat nepažeidė nei EB 226 straipsnio, nei procedūros reikalavimų.
Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, trečiasis, ketvirtasis ir šeštasis ieškinio pagrindai atmestini kaip nepagrįsti.

Dėl pirmo ieškinio pagrindo
Nurodydama savo pirmą ieškinio pagrindą, Portugalijos vyriausybė tvirtina, kad Komisija, pakankamai tiksliai nenurodydama
ginčijamo sprendimo teisinio pagrindo, pažeidė EB 253 straipsnyje numatytą pareigą motyvuoti.
Pakanka konstatuoti, kad iš ginčijamo sprendimo teksto, ypač iš jo motyvuojamosios dalies 60–64 punktų, aiškiai išplaukia,
kad tas sprendimas yra pagrįstas reglamento dėl koncentracijų 21 straipsnio 3 dalies trečiąja pastraipa.
Vadinasi, pirmas ieškinio pagrindas, kuriuo remiasi Portugalijos vyriausybė, taip pat turi būti atmestas kaip nepagrįstas.

Dėl antrojo ieškinio pagrindo
Nurodydama savo antrą ieškinio pagrindą, Portugalijos vyriausybė prieštarauja Komisijai, kad ji nepakankamai motyvavo tariamą
nacionalinių priemonių nesuderinamumą su Bendrijos teise. Ginčijamame sprendime nepateikiamas joks konkretus Portugalijos
institucijų priimtose priemonėse įtvirtintų pagrindinių interesų materialinis vertinimas, paremtas faktinių ir teisinių aplinkybių,
tinkamai išaiškintų pagal atitinkamą Bendrijos sistemą.
Reikia priminti, kad pagal nusistovėjusią teismų praktiką ir EB 253 straipsnį motyvacija turi būti pritaikyta prie nagrinėjamo
akto pobūdžio, ir reikia pateikti aiškų bei nedviprasmišką aktą priėmusios institucijos pagrindimą, kad suinteresuotieji asmenys
galėtų susipažinti su priimta priemone, o kompetentingas teismas – vykdyti šio akto priežiūrą. Pareiga motyvuoti turi būti
vertinama atsižvelgiant į konkrečias aplinkybes, ypač į akto turinį, motyvų, kuriais remiamasi, pobūdį bei į interesą gauti
paaiškinimus, kurį asmenys, kuriems šis aktas skirtas, arba kiti šiuo aktu tiesiogiai bei konkrečiai suinteresuotieji asmenys
gali turėti. Nurodant motyvus, nėra reikalaujama tiksliai nurodyti visų svarbių faktinių ir teisinių aplinkybių sudedamųjų
dalių, kadangi tai, ar akto motyvacija tenkina EB 253 straipsnio reikalavimus, turi būti vertinama atsižvelgiant ne tik į
jų tekstą, bet ir į priėmimo aplinkybes bei nagrinėjamąją sritį reglamentuojančių teisės normų visumą (žr. pirmiausia 1985
m. kovo 13 d. Sprendimo
Nyderlandai ir Leeuwarder Papierwarenfabriek prieš Komisiją
, 296/82 ir 318/82, Rink. p. 809, 19 punktą; 1998 m. balandžio 2 d. Sprendimo,
Komisija prieš Sytraval ir Brink’s France
, C-367/95 P, Rink. p. I-1719, 63 punktą ir 2003 m. rugsėjo 30 d. Sprendimo
Vokietija prieš Komisiją
, C-301/96, neskelbtas Rinkinyje, 87 punktą).
Iš tikrųjų ginčijamame sprendime pateikiama motyvų, dėl kurių 2000 m. liepos 5 d. ir 2000 m. rugpjūčio 11 d. dekretus grindžiančius
interesus Komisija laikė nesuderinamais su bendraisiais Bendrijos teisės principais bei kitomis jos nuostatomis, santrauka.
Tačiau, kaip pastebėjo generalinis advokatas savo išvados 66 ir 67 punktuose, Komisija, nacionalinėse priemonėse identifikavusi
saugomus interesus ir konstatavusi, kad jie negali būti laikomi teisėtais reglamento dėl koncentracijų 21 straipsnio 3 dalies
antros pastraipos prasme, ginčijamo sprendimo motyvuojamosios dalies 58 punkte pateikė motyvus, kurie, nors ir labai glausti,
leidžia suvokti teiginius, kuriais grindžiamas aiškinimas.
Be to, generalinis advokatas savo išvados 68 punkte pažymėjo, kad ginčijamas sprendimas buvo priimtas esant Portugalijos vyriausybei
gerai žinomoms jai pareikšto ieškinio dėl įsipareigojimų neįvykdymo aplinkybėms, kuriomis buvo priimtas minėtas sprendimas
Komisija prieš Portugaliją
; be to, Portugalijos vyriausybė, net atsakydama į 2000 m. rugsėjo 21 d. Komisijos raštą, nepateikė net mažiausios nuorodos
dėl nagrinėjamų nacionalinių priemonių saugomų viešųjų interesų suderinamumo su Bendrijos teise.
Atsižvelgiant į šias aplinkybes reikia pripažinti, kad ginčijamas sprendimas galėjo būti motyvuotas sutrumpintai (žr. 1975
m. lapkričio 26 d. Sprendimo
Groupement des fabricants de papiers peints de Belgique ir kt. prieš Komisiją
, 73/74, Rink. p. 1491, 31 punktą ir 2000 m. rugsėjo 19 d. Sprendimo
Vokietija prieš Komisiją
, C-156/98, Rink. p. I-6857, 105 punktą), ir todėl jis buvo pakankamai pagrįstas (žr. minėto 2003 m. rugsėjo 30 d. Sprendimo
Vokietija prieš Komisiją
92 ir 93 punktus).
Iš to darytina išvada, kad trečias ieškinio pagrindas, kuriuo rėmėsi Portugalijos vyriausybė, nėra pagrįstas.

Dėl penkto ieškinio pagrindo
Pateikdama penktą ieškinio pagrindą, išplaukiantį iš proporcingumo principo pažeidimo, pirmoje jo dalyje Portugalijos vyriausybė
tvirtina, kad siekdama užtikrinti Bendrijos teisės laikymąsi Komisija veikė peržengdama būtinumo ribas, ginčijamajame sprendime
nurodydama, jog Portugalijos Respublika turi visiškai panaikinti 2000 m. liepos 5 d. bei rugpjūčio 11 d. dekretus ir bendrai
šio sprendimo nuostatose tvirtindama, kad minėtuose dekretuose įtvirtinti pagrindiniai interesai yra nesuderinami su Bendrijos
teise, nepaisant to, kad iš ginčijamo sprendimo išplaukia, jog koncentracijos, apie kurią buvo pranešta, pagrindu vyko dvi
koncentracijos, tai yra
Secil/Cimpor
ir
Holderbank/Cimpor
, ir kad tik antroji koncentracija vyko Bendrijos mastu.
Antroje šio ieškinio pagrindo dalyje Portugalijos vyriausybė tvirtina: atsižvelgiant į tai, kad iš pranešančiųjų šalių prašyta
informacija nebuvo gauta, koncentracijos, apie kurią buvo pranešta, tyrimo procedūra sustabdyta priimant ginčijamą sprendimą;
ir kad dėl priežasties jog jis priimtas tuo metu, kai buvo neaišku, ar tęsti procedūrą, Komisija turėjo veikti atsargiai pasirinkdama
negalutinius nurodymus. Įpareigojimas atšaukti 2000 m. liepos 5 d. ir rugpjūčio 11 d. dekretus nebuvo nei pritaikytas prie
siekiamų tikslų, nei su jais suderintas, ir todėl pažeidė proporcingumo principą.
Dėl šio ieškinio pagrindo pirmos dalies reikia pripažinti, kad, pasak Komisijos, abi koncentracijos buvo neatsiejamai susijusios,
kadangi oficialusis pasiūlymas pirkti
Cimpor
kontrolinį akcijų paketą buvo pateiktas
Secil
ir
Holderbank
per
Secilpar
siekiant pasidalyti
Cimpor
aktyvus. Todėl nebuvo įmanoma apriboti ginčijamo sprendimo poveikio
Holderbank/Cimpor
koncentracijai. Tad ginčijamame sprendime Komisija teisingai pažymėjo, kad Portugalijos Respublika buvo įpareigota visiškai
panaikinti 2000 m. liepos 5 d. bei rugpjūčio 11 d. dekretus ir bendrai paskelbė, kad minėtais dekretais ginami interesai neatitinka
Bendrijos teisės.
Dėl antros to paties ieškinio pagrindo dalies pakanka konstatuoti, kaip pažymėjo generalinis advokatas savo išvados 74 punkte,
kad Komisija galėjo teigti, jog dėl 2000 m. liepos 5 d. ir rugpjūčio 11 d. priimtų dekretų pranešančiosios šalys bent iš dalies
veikė pasyviai, todėl ypač buvo svarbu bei skubu, kad institucijos įsikišimas būtų galutinis.
Iš anksčiau pateiktų pastabų išplaukia, kad penktas ieškinio pagrindas taip pat nėra pagrįstas.
Kadangi nė vienas iš ieškinio pagrindų nėra pagrįstas, ieškinys atmestinas.

Dėl bylinėjimosi išlaidų
Pagal Darbo reglamento 69 straipsnio 2 dalį pralaimėjusiai šaliai nurodoma padengti išlaidas, jeigu laimėjusi šalis to prašė
savo pareiškimuose. Kadangi Komisija prašė priteisti išlaidas ir Portugalijos Respublika pralaimėjo, pastaroji turi padengti
išlaidas.
Remdamasis šiais motyvais,
TEISINGUMO TEISMAS (plenarinė sesija)
nusprendžia:
1.
Atmesti ieškinį.
2.
Priteisti iš Portugalijos Respublikos bylinėjimosi išlaidas.
Skouris
Jann
Timmermans
Rosas
Gulmann
Puissochet
Cunha Rodrigues
La Pergola
Schintgen
Colneric

van Bahr
Paskelbta 2004 m. birželio 22 d. viešame posėdyje Liuksemburge.
Sekretorius

Pirmininkas
R. Grass

V. Skouris
* Proceso kalba: portugalų.