CELEX: 62001CJ0361
Reglamentas (EB) Nr. 40/94
115 straipsnis

2001 m. rugsėjo 21 d. C. Kik, remdamasi Teisingumo Teismo statuto 49 straipsniu, pateikė Teisingumo Teismo kanceliarijai apeliacinį
skundą dėl 2001 m. liepos 12 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Kiek prieš VRDT
(T‑120/99, Rink. p. II‑2235, toliau – skundžiamas sprendimas), kuriuo buvo atmestas jos ieškinys dėl 1999 m. kovo 19 d. Vidaus
rinkos derinimo tarnybos (prekių ženklams ir pramoniniam dizainui) (toliau – Tarnyba) trečiosios apeliacinės tarybos sprendimo
atmesti jos apeliaciją dėl eksperto atsisakymo įregistruoti žodį KIK kaip Bendrijos prekių ženklą (toliau – ginčijamas sprendimas),
panaikinimo.

Teisinis pagrindas
Pagal EB sutarties 217 straipsnį (dabar – EB 290 straipsnis):
„Kalbų vartojimą Bendrijos institucijose reglamentuojančias taisykles, nepažeisdama Teisingumo Teismo statuto nuostatų, vieningai
nustato Taryba.“
1958 m. balandžio 15 d. Tarybos reglamento Nr. 1, nustatančio kalbas, kurios turi būti vartojamos Europos ekonominėje bendrijoje
(OL 17, 1958, p. 385; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 1 sk., 1 t., p. 3), iš dalies pakeisto įvairiomis stojimo
sutartimis, paskutinį kartą keisto Aktu dėl Austrijos Respublikos, Suomijos Respublikos ir Švedijos Karalystės stojimo sąlygų
ir sutarčių, kuriomis grindžiama Europos Sąjunga, pritaikomųjų pataisų (OL C 241, 1994, p. 21 ir OL L 1, 1995, p. 1), 1 straipsnyje
numatyta:
„Sąjungos institucijų oficialiosios ir darbo kalbos yra anglų, danų, graikų, ispanų, italų, olandų, portugalų, prancūzų, suomių,
švedų ir vokiečių.“
To paties reglamento 2 straipsnyje nustatyta:
„Valstybė narė ar jos jurisdikcijoje esantis asmuo Bendrijos institucijoms siunčiamus dokumentus rengia bet kuria iš oficialiųjų
kalbų, siuntėjo pasirinkimu. Atsakymas rengiamas ta pačia kalba.“
Minėto reglamento 4 straipsnyje numatyta:
„Reglamentai ir kiti bendro taikymo dokumentai rengiami vienuolika oficialiųjų kalbų.“
Pagal Reglamento Nr. 1 5 straipsnį:
„
Europos Bendrijų oficialusis leidinys
leidžiamas vienuolika oficialiųjų kalbų.“
Įsigaliojus Nicos sutarčiai, pagal jos 2 straipsnio 38 punktą šis leidinys buvo pavadintas
Europos Sąjungos oficialiuoju leidiniu
.
Tarnyba buvo įsteigta 1993 m. gruodžio 20 d. Tarybos reglamentu (EB) Nr. 40/94 dėl Bendrijos prekių ženklo (OL L 11, 1994,
p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 17 sk., 1 t., p. 146). Šio reglamento 115 straipsniu reglamentuojamas kalbų
vartojimas Tarnybos procedūrose. Šis straipsnis suformuluotas taip:
„1.      Paraiška Bendrijos prekių ženklui paduodama viena iš oficialiųjų Europos bendrijos kalbų.
2.      Tarnybos kalbos yra anglų, prancūzų, vokiečių, italų ir ispanų kalbos.
3.      Pareiškėjas privalo nurodyti antrąją kalbą, kuri turi būti Tarnybos kalba, ir kuri jam yra tinkama kaip galima protestų, panaikinimo
arba paskelbimo negaliojančiu bylų nagrinėjimo kalba.
Jeigu paraiška buvo paduota tokia kalba, kuri nėra viena iš Tarnybos kalbų, Tarnyba pasirūpina, kad, kaip nurodyta 26 straipsnio
1 dalyje, ji būtų išversta į pareiškėjo nurodytą kalbą.
4.      Jeigu pareiškėjas Bendrijos prekių ženklui yra vienintelė prieš Tarnybą pradėtos bylos šalis, proceso kalba yra ta kalba,
kuria buvo paduota paraiška Bendrijos prekių ženklui. Jeigu paraiška buvo paduota tokia kalba, kuri nėra viena iš Tarnybos
kalbų, Tarnyba rašytinius pranešimus pareiškėjui gali siųsti antrąja pareiškėjo paraiškoje nurodyta kalba.
5.      Pranešimas apie protestą bei prašymas panaikinti arba paskelbti negaliojančiu turi būti paduodami viena iš Tarnybos kalbų.
6.      Jeigu 5 dalyje nustatyta tvarka pasirinkta pranešimo apie protestą arba prašymo panaikinti ar paskelbti negaliojančiu kalba
yra pareiškėjo prekių ženklui vartojama kalba arba paraiškos padavimo metu nurodyta antroji kalba, ta kalba yra bylų nagrinėjimo
kalba.
Jeigu 5 dalyje nustatyta tvarka pasirinkta pranešimo apie protestą arba prašymo panaikinti ar paskelbti negaliojančiu kalba
nėra nei paraiškoje prekių ženklui vartojama kalba, nei paraiškos padavimo metu nurodyta antroji kalba, reikalaujama, kad
protestą pateikianti šalis arba panaikinimo ar paskelbimo negaliojančiu siekianti šalis savo lėšomis parengtų savo prašymo
vertimą arba į paraiškoje prekių ženklui vartojamą kalbą, jeigu tai yra viena iš Tarnybos kalbų, arba į antrąją kalbą, nurodytą
paduodant paraišką. Vertimas turi būti parengtas per Įgyvendinimo reglamente nurodytą laiką. Tada bylos nagrinėjimo kalba
tampa ta kalba, į kurią buvo išverstas prašymas.
7.      Protesto, panaikinimo, paskelbimo negaliojančiu arba apeliacinių bylų šalys gali susitarti dėl bylos nagrinėjimo kita oficialiąja
Europos bendrijos kalba.“
1995 m. gruodžio 13 d. Komisijos reglamento (EB) Nr. 2868/95, skirto įgyvendinti Reglamentą Nr.  40/94 (OL L 303, p. 1; 2004 m.
specialusis leidimas lietuvių k., 17 sk., 1 t., p. 189), 1 straipsnio I antraštinėje dalyje nustatyta nemažai „taisyklių“.
1 taisyklės „Paraiškos turinys“ 1 dalies j punkte pakartotas Reglamento Nr. 40/94 115 straipsnio 3 dalyje numatytas reikalavimas
nurodyti prekių ženklo paraiškoje, kuri kalba bus „antroji kalba“.

Faktinės ginčo aplinkybės
Skundžiamame sprendime faktinės ginčo aplinkybės yra aprašytos taip:
„3      1996 m. gegužės 15 d. ieškovė, dirbanti advokate ir atstove prekių ženklų klausimais Nyderlanduose esančioje įmonėje, kuri
specializuojasi pramoninės nuosavybės srityje, remdamasi Reglamentu Nr. 40/94, pateikė Tarnybai žodinio Bendrijos prekių ženklo
paraišką.
4      Prekių ženklas, dėl kurio buvo paduota registravimo paraiška, yra žodis KIK.
5      Paslauga, kuriai buvo prašoma šios registracijos, priklauso peržiūrėtos ir iš dalies pakeistos 1957 m. birželio 15 d. Nicos
sutarties dėl tarptautinės prekių ir paslaugų klasifikacijos ženklams registruoti 42 klasei.
6      Olandų kalba surašytoje paraiškoje ieškovė nurodė olandų kalbą kaip „antrąją kalbą“.
7      1998 m. kovo 20 d. sprendimu ekspertas atmetė paraišką remdamasis tuo, kad nebuvo įvykdytas formalus reikalavimas nurodyti
anglų, ispanų, italų, prancūzų ar vokiečių kalbą kaip „antrąją kalbą“.
8      1998 m. gegužės 4 d. ieškovė apskundė šį sprendimą, teigdama,
inter alia
, kad eksperto sprendimas atmesti jos paraišką buvo neteisėtas, nes buvo grindžiamas neteisėtomis taisyklėmis. Apeliaciją
jį parengė olandų kalba ir, jei ši kalba netiktų, anglų kalba.
9      1998 m. birželio 2 d. apeliacija buvo perduota nagrinėti Tarnybos apeliacinei tarybai.
10      1999 m. kovo 19 d. sprendimu apeliacinis skundas buvo atmestas <...> remiantis tuo, kad ieškovė kaip „antrąją kalbą“ nurodė
tą pačią kalbą, kuria buvo paduota registravimo paraiška, todėl paraiška turėjo formos trūkumą. Šis trūkumas yra nepriklausomas
nuo kitos ieškovės padarytos klaidos, būtent vienos iš penkių Tarnybos kalbų nenurodymo kaip „antrosios kalbos“. <...>“

Procesas Pirmosios instancijos teisme ir skundžiamas sprendimas
Ieškinys dėl panaikinimo buvo pateiktas Pirmosios instancijos teismo kanceliarijai 1999 m. gegužės 19 dieną.
Graikijos Respublika įstojo į bylą ieškovės pusėje.
Ispanijos Karalystė ir Europos Sąjungos Taryba įstojo į bylą Tarnybos, atsakovės Pirmosios instancijos teisme, pusėje.
Skundžiamame sprendime Pirmosios instancijos teismas visų pirma išnagrinėjo Tarnybos pareikštą prieštaravimą dėl ieškinio
priimtinumo. Tarnybos teigimu, ieškinys dėl Reglamento Nr. 40/94 115 straipsnio paskelbimo negaliojančiu remiantis prieštaravimu
dėl teisėtumo yra nepriimtinas, nes tarp ginčijamo sprendimo ir nuostatos, dėl kurios buvo pareikštas prieštaravimas dėl teisėtumo,
būtent 115 straipsnio 3 dalies, nėra jokio teisinio ryšio. Tarnyba atmetė ieškovės paraišką tuo pagrindu, kad ji nepasirinko
jokios „antrosios kalbos“, kaip reikalaujama pagal šią nuostatą, o ne todėl, kad ieškovė kaip „antrosios kalbos“ nenurodė
vienos iš Tarnybos kalbų.
Skundžiamo sprendimo 24 punkte Pirmosios instancijos teismas priminė, kad ieškovė buvo nurodžiusi olandų kalbą kaip „antrąją
kalbą“, ir nusprendė, kad taisyklės, pagal kurią reikalaujama kaip „antrąją kalbą“ nurodyti kitą kalbą nei tą, kuria buvo
paduota registravimo paraiška, teisėtumo klausimas nesiskiria nuo klausimo dėl olandų ir kai kurių kitų Bendrijos oficialiųjų
kalbų neįtraukimo į „antrųjų kalbų“ sąrašą teisėtumo. Todėl skundžiamo sprendimo 25 punkte jis konstatavo, kad ginčijamas
sprendimas tiesiogiai paremtas Reglamento Nr. 40/94 115 straipsnio 3 dalyje įtvirtintos taisyklės, pagal kurią pareiškėjas
turi sutikti, kad jis savaime neįgyja teisės vartoti paraiškos kalbos visose Tarnybos procedūrose, teisėtumu, kurį ieškovė
ginčija pateikdama prieštaravimą dėl teisėtumo.
Baigdamas Tarnybos pareikšto prieštaravimo dėl priimtinumo nagrinėjimą Pirmosios instancijos teismas skundžiamo sprendimo
32 ir 33 punktuose nurodė:
„32      Iš viso, kas pasakyta, darytina išvada, kad ieškovės ieškiniui dėl ginčijamo sprendimo panaikinimo ar pakeitimo pagrįsti pareikštas
prieštaravimas dėl teisėtumo yra priimtinas tiek, kiek jis susijęs su Reglamento Nr. 40/94 115 straipsnio 3 dalyje ir Reglamento
Nr. 2868/95 1 straipsnio 1 taisyklės 1 dalies j punkte nustatyta pareiga. Šia prasme prieštaravimo dėl teisėtumo dalykas apima
minėtose nuostatose įtvirtintą pareigą, kurios apimtis ir teisiniai padariniai patikslinami kai kuriose kitose Reglamento
Nr. 40/94 115 straipsnio dalyse.
33      Tačiau pareikštas prieštaravimas dėl teisėtumo yra nepriimtinas, kiek jis susijęs su likusia Reglamento Nr. 40/94 115 straipsnio
dalimi. Likusios 115 straipsnio dalies nuostatos nebuvo ginčijamo sprendimo pagrindas, nes šis susijęs tik su registravimo
paraiška ir pareiškėjui nustatyta pareiga nurodyti antrąją kalbą, kuri galėtų būti prieš jį pradėtų protesto, panaikinimo
arba prekių ženklo paskelbimo negaliojančiu bylų nagrinėjimo kalba.“
Antra, dėl bylos esmės Pirmosios instancijos teismas pirmiausia išnagrinėjo, ar Bendrijos teisėje egzistuoja Europos Bendrijų
oficialiųjų kalbų diskriminacijos draudimo principas. Skundžiamo sprendimo 58 ir 59 punktuose jis nurodė:
„58      Šiuo klausimu pirmiausia pažymėtina, kad Reglamentas Nr. 1 yra tik antrinės teisės aktas, teisiškai pagrįstas Sutarties 217
straipsniu. Ieškovės teiginys, kad Reglamente Nr. 1 nustatytas ypatingas Bendrijos teisės principas dėl kalbų lygybės, nuo
kurio negalima nukrypti net vėlesniu Tarybos reglamentu, prilygsta jo, kaip antrinės teisės akto, pobūdžio nepaisymui. Antra,
valstybės narės Sutartyje nenustatė jokių kalbų vartojimo Bendrijos institucijose ir įstaigose taisyklių, tačiau Sutarties
217 straipsnis suteikia Tarybai galimybę vienbalsiai nustatyti ar keisti kalbų vartojimo institucijose taisykles ir nustatyti
skirtingas kalbų vartojimo taisykles. Šiame straipsnyje nenumatyta, kad Tarybos kartą nustatytos taisyklės negali būti vėliau
keičiamos. Darytina išvada, kad Reglamentu Nr. 1 nustatytos kalbų vartojimo taisyklės negali būti prilygintos Bendrijos teisės
principui.
59      Dėl šios priežasties ieškovė negali remtis [EB] Sutarties 6 straipsniu [po pakeitimo – EB 12 straipsnis] bei Reglamentu Nr. 1,
siekdama įrodyti Reglamento Nr. 40/94 115 straipsnio neteisėtumą.“
Pirmosios instancijos teismas taip pat išnagrinėjo, ar Reglamento Nr. 40/94 115 straipsnio 3 dalis neprieštarauja nediskriminavimo
principui. Šiuo klausimu jis nurodė:
„60      Dėl Reglamento Nr. 40/94 115 straipsnio 3 dalimi bei Reglamento Nr. 2868/95 1 straipsnio 1 taisyklės 1 dalies j punktu Bendrijos
prekių ženklo registravimo paraiškos pateikėjui nustatytos pareigos nurodyti antrąją kalbą, kuri turi būti Tarnybos kalba
ir kuri jam tinka kaip galima protesto, panaikinimo arba prekių ženklo paskelbimo negaliojančiu bylų nagrinėjimo kalba, akivaizdu,
kad, priešingai negu teigia ieškovė ir Graikijos vyriausybė, ja nėra pažeidžiamas nediskriminavimo principas.
61      Visų pirma, iš Reglamento Nr. 40/94 115 straipsnio 3 dalies formuluotės matyti, kad nurodydamas antrąją kalbą pareiškėjas
sutinka ją vartoti tik protesto, panaikinimo arba prekių ženklo paskelbimo negaliojančiu bylose. Iš to darytina išvada, kurią
patvirtina ir Reglamento Nr. 40/94 115 straipsnio 4 dalies pirmasis sakinys, kad jeigu pareiškėjas yra vienintelė prieš Tarnybą
pradėtos bylos šalis, procedūros kalba yra ta kalba, kuria buvo paduota paraiška. Dėl šios priežasties šių bylų atžvilgiu
Reglamentas Nr. 40/94 savaime nereiškia skirtingo požiūrio į kalbas, nes juo garantuojamas kalbos, kuria buvo paduota paraiška,
kaip procedūros kalbos ir atitinkamai kalbos, kuria turi būti rengiami sprendžiamojo pobūdžio procedūros dokumentai, vartojimas.
62      Dėl Reglamento Nr. 40/94 115 straipsnio 3 dalimi pareiškėjui nustatyto reikalavimo nurodyti antrąją kalbą, kuri prireikus
būtų vartojama kaip protesto, panaikinimo arba prekių ženklo paskelbimo negaliojančiu bylų nagrinėjimo kalba, reikia pažymėti,
kad ši taisyklė buvo įtvirtinta siekiant teisėto tikslo – surasti išeitį, kai protesto, panaikinimo arba prekių ženklo paskelbimo
negaliojančiu bylų šalims netinka ta pati procedūros kalba ir jos pačios nesusitaria tarpusavyje dėl procedūros kalbos. Šiuo
klausimu pažymėtina, kad pagal Reglamento Nr. 40/94 115 straipsnio 7 dalį protesto, panaikinimo arba prekių ženklo paskelbimo
negaliojančiu bylų šalys gali susitarti dėl bylos nagrinėjimo bet kuria kita oficialiąja Europos bendrijos kalba, o tai ypač
tiktų šalims, pasirinkusioms tą pačią kalbą.
63      Manytina, kad siekiant nustatyti procedūros kalbą tuo atveju, kai pasirinkusios skirtingas kalbas šalys nesugeba susitarti
tarpusavyje, Tarybos pasirinkimas yra tinkamas ir proporcingas, net jeigu oficialiosios Bendrijos kalbos yra traktuojamos
nevienodai. Viena vertus, Reglamento Nr. 40/94 115 straipsnio 3 dalimi prekių ženklo registracijos prašančiam asmeniui suteikiama
galimybė iš Europos bendrijoje labiausiai paplitusių kalbų pasirinkti tą kalbą, kuri bus vartojama kaip protesto, panaikinimo
arba prekių ženklo paskelbimo negaliojančiu bylų nagrinėjimo kalba tuo atveju, kai pareiškėjo pasirinkta pirmoji kalba nesutampa
su antrosios bylos šalies pageidaujama kalba. Antra vertus, apribodama pasirinkimą labiausiai paplitusiomis Europos bendrijoje
kalbomis ir taip išvengdama situacijos, kai  bylos kalba iš esmės neatitinka kitos procedūros šalies kalbų mokėjimo, Taryba
neperžengė priemonių, būtinų numatytam tikslui pasiekti (1986 m. gegužės 15 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Johnston
, 222/84, Rink. p. 1651, 38 punktas ir 2000 m. sausio 11 d. Sprendimo
Kreil
, C‑285/98, Rink. p. I‑69, 23 punktas).
64      Galiausiai, ieškovė ir Graikijos vyriausybė negali remtis pastraipa, kuria  Amsterdamo sutartimi buvo papildytas [EB] Sutarties
8d straipsnis (po pakeitimo – EB 21 straipsnis), pagal kurią „kiekvienas Sąjungos pilietis gali rašyti šiame straipsnyje arba
[EB] 7 straipsnyje nurodytoms institucijoms ar įstaigoms viena iš [EB] 314 straipsnyje minimų kalbų ir gauti atsakymą ta pačia
kalba“. EB 21 straipsnyje minimas Parlamentas ir ombudsmenas, o EB 7 straipsnyje – Parlamentas, Taryba, Komisija, Teisingumo
Teismas ir Audito Rūmai, taip pat Ekonomikos ir socialinių reikalų komitetas ir Regionų komitetas. Kiek minėta pastraipa
ratione temporis
taikytina nagrinėjamai bylai, Tarnybos bet kuriuo atveju nėra EB 7 ar EB 21 straipsnyje minimų institucijų ir įstaigų sąraše.“
Remdamasis minėtais motyvais Pirmosios instancijos teismas atmetė ieškinį.

Procesas Teisingumo Teisme ir šalių reikalavimai
2002 m. sausio 25 d. laišku C. Kik advokatas informavo Teisingumo Teismą apie savo klientės mirtį ir pranešė, kad byla bus
tęsiama jos įpėdinių ir teisių perėmėjų. Jis taip pat nurodė, kad pagal Nyderlandų civilinę teisę žodinio Bendrijos prekių
ženklo registravimo paraiška yra turtinė teisė, sudaranti C. Kik palikimo dalį, ir kad jos įpėdiniams ir teisių perėmėjams
atstovaujantis testamento vykdytojas įgaliojo jį tęsti bylą. Toliau šiame sprendime sąvoka „apeliantė“ reikš šiuos įpėdinius
ir teisių perėmėjus.
2001 m. gruodžio 18 d. Teisingumo Teismo kanceliarijai pateiktu pareiškimu Komisija paprašė leidimo įstoti į apeliacinį procesą
Tarnybos pusėje. Šis prašymas buvo patenkintas 2002 m. kovo 18 d. Teisingumo Teismo pirmininko nutartimi.
Apeliantė prašo panaikinti skundžiamą sprendimą, patenkinti pirmojoje instancijoje pareikštus reikalavimus dėl ginčijamo sprendimo
panaikinimo bei priteisti iš Tarnybos bylinėjimosi pirmojoje ir apeliacinėje instancijose išlaidas.
Graikijos Respublika taip pat prašo panaikinti skundžiamą sprendimą ir patenkinti visus apeliantės reikalavimus.
Tarnyba, Ispanijos Karalystė ir Komisija prašo atmesti apeliacinį skundą ir palikti galioti skundžiamą sprendimą.
Taryba nurodo, kad apeliacinis skundas yra nepriimtinas, arba subsidiariai prašo atmesti jį kaip nepagrįstą bei abiem atvejais
prašo priteisti iš apeliantės bylinėjimosi išlaidas.

Dėl apeliacinio skundo
Apeliantė savo apeliaciniame skunde remiasi dviem pagrindais. Pirmuoju pagrindu nurodomas Pirmosios instancijos teismo neteisingas
Reglamento Nr. 40/94 115 straipsnio išaiškinimas. Antruoju pagrindu nurodomas Pirmosios instancijos teismo padarytas Bendrijos
teisės, būtent Sutarties 6 straipsnio, pažeidimas nepripažinus Reglamento Nr. 40/94 115 straipsnio neteisėtu.

Dėl pirmojo pagrindo, susijusio su neteisingu Reglamento Nr. 40/94 115 straipsnio išaiškinimu
Šalių argumentai
Apeliantė teigia, kad Pirmosios instancijos teismas pažeidė Bendrijos teisę neteisingai išaiškindamas Reglamento Nr. 40/94
115 straipsnį, reglamentuojantį kalbų vartojimą Tarnyboje. Jos teigimu, Pirmosios instancijos teismas savo išaiškinime neatsižvelgė
į šio straipsnio 4 dalies antrąjį sakinį, kuriame nurodoma: „Jeigu paraiška buvo paduota tokia kalba, kuri nėra viena iš Tarnybos
kalbų, Tarnyba rašytinius pranešimus pareiškėjui gali siųsti antrąja pareiškėjo paraiškoje nurodyta kalba“. Kadangi skundžiamas
sprendimas grindžiamas šiuo neteisingu išaiškinimu, jis yra naikintinas.
Apeliantė tvirtina, kad, kaip Pirmosios instancijos teismo posėdyje pripažino Tarnybos atstovas, per visas procedūras, įskaitant
absoliučių ir santykinių atsisakymo registruoti Bendrijos prekių ženklą pagrindų nagrinėjimą Tarnybos iniciatyva, Tarnyba
visada naudojasi galimybe vartoti antrąją kalbą, nurodytą paduodant paraišką, kai paraiška nebuvo paduota viena iš Tarnybos
kalbų. Paraiškos kalba pareiškėjas gauna tik ženklo įrašymo į Bendrijos prekių ženklų registrą patvirtinimą registravimo procedūros
pabaigoje.
Anot apeliantės, atsižvelgiant į teisingą Reglamento Nr. 40/94 115 straipsnio aiškinimą, skundžiamo sprendimo 61 punkte Pirmosios
instancijos teismo padaryta išvada, kad šis reglamentas savaime nereiškia skirtingo požiūrio į kalbas, nes jeigu pareiškėjas
yra vienintelė Tarnyboje pradėtos bylos šalis, procedūros kalba yra ta kalba, kuria buvo paduota paraiška, yra akivaizdžiai
klaidinga.
Tarnyba, Ispanijos Karalystė ir Taryba ginčija pirmojo pagrindo priimtinumą, kiek jis susijęs su Reglamento Nr. 40/94 115 straipsnio
4 dalies antruoju sakiniu, nes skundžiamo sprendimo 32 punkte Pirmosios instancijos teismas nurodė, kad prieštaravimas dėl
teisėtumo yra priimtinas tik tiek, kiek jis susijęs su 115 straipsnio 3 dalimi ar su tam tikromis kitomis šio straipsnio dalimis,
kuriose patikslinama 115 straipsnio 3 dalyje nustatyta pareiga. Pirma, anot Tarnybos ir Ispanijos Karalystės, apeliantė neginčijo
šio skundžiamo sprendimo 32 punkto. Antra, anot Tarybos, Reglamento Nr. 40/94 115 straipsnio 4 dalies antrojo sakinio negalima
laikyti nuostata, patikslinančia pareigos nurodyti Bendrijos prekių ženklo paraiškos formoje antrąją kalbą, kuri skiriasi
nuo paraiškos kalbos, apimtį ar teisines pasekmes.
Dėl bylos esmės Tarnyba, Taryba ir Komisija teigia, kad iš skundžiamo sprendimo 61 punkto darytina išvada, kad Pirmosios instancijos
teismas teisiškai išanalizavo visą Reglamento Nr. 40/94 115 straipsnio 4 dalį, įskaitant jos antrąjį sakinį.
Tarnybos manymu, apeliantė pervertina Reglamento Nr. 40/94 115 straipsnio 4 dalies antrojo sakinio taikymo apimtį ir praktines
pasekmes Bendrijos prekių ženklo paraiškas teikiantiems asmenims. Priešingai negu teigia apeliantė, Tarnybos galimybė siųsti
pareiškėjui rašytinius pranešimus jo pasirinkta antrąja kalba nereiškia, kad visa likusi procedūra taip pat vyks šia antrąja
kalba arba kad paraiškos kalba pareiškėjas gaus tik ženklo įrašymo į Bendrijos prekių ženklų registrą patvirtinimą.
Anot Tarnybos, taip tvirtinant ignoruojamas faktas, kad daugiau nei 98 % dėl Bendrijos prekių ženklo registracijos besikreipiančių
fizinių ar juridinių asmenų veikia per profesionalius atstovus, kuriuos jie laisvai pasirenką iš tų, kurie yra įsisteigę Bendrijos
teritorijoje. Be to, ji pažymi, kad asmenys, pateikę registravimo paraišką kita nei Tarnybos oficialiąja kalba, išsaugo teisę
vartoti šią kalbą rašytiniuose ir žodiniuose pranešimuose Tarnybai tol, kol jie yra vienintelė procedūros šalis.
Tarnyba pabrėžia, kad jos turima galimybė siųsti rašytinius pranešimus Bendrijos prekių ženklo paraišką pateikusio asmens
pasirinkta antrąja kalba nėra privaloma ir kad jeigu pareiškėjas pageidauja gauti visus jam skirtus rašytinius pranešimus
paraiškos kalba tol, kol jis yra vienintelė procedūros šalis, Tarnyba gali atsisakyti tenkinti šį prašymą tik esant rimtoms
ir įtikinamoms priežastims.
Šiuo klausimu Tarnyba teigia, kad ji neaiškina Reglamento Nr. 40/94 115 straipsnio 4 dalies taip, kaip tai daro Pirmosios
instancijos teismas. Iš skundžiamo sprendimo 61 punkto trečiojo sakinio matyti, kad kalba, kuria buvo paduota paraiška, turi
būti vartojama kaip procedūros kalba ir atitinkamai kalba, kuria turi būti rengiami sprendžiamojo pobūdžio procedūros dokumentai.
Tačiau, Tarnybos manymu, Reglamento Nr. 40/94 115 straipsnio 4 dalies antrajame sakinyje vartojami žodžiai „rašytiniai pranešimai“
apima visus jos rengiamus rašytinius dokumentus, įskaitant turinčius sprendžiamąjį pobūdį.
Tarnyba pabrėžia „sprendžiamojo pobūdžio procedūros dokumentų“ apibrėžimo sunkumą, kaip pavyzdį nurodydama savo laišką, kuriuo
ji ragina Bendrijos prekių ženklo paraišką pateikusį asmenį ištaisyti tam tikrus trūkumus, remiantis Reglamento Nr. 2868/95
9 taisyklės 3 dalimi. Dėl tokio laiško negalima paduoti apeliacinio skundo, tačiau pareiškėjui neištaisius nurodytų trūkumų
Tarnyba priima sprendimą atmesti paraišką, kuris gali būti skundžiamas apeliacine tvarka. Pirmosios instancijos teismo pateiktas
115 straipsnio išaiškinimas galėtų suklaidinti pareiškėjus, nes jie gautų dokumentus, parengtus tai paraiškos kalba, tai antrąja
kalba.
Tarnyba taip pat pabrėžia, kad ji paprastai veikia turėdama numanomą Bendrijos prekių ženklo paraišką pateikusio asmens sutikimą
ir kad, nepaisant pateikiamų paraiškų skaičiaus, tai pirmas kartas, kai ginčijamos kalbų vartojimo taisyklės. Ji nurodo, kad
prireikus galėtų ateityje prašyti pareiškėjo aiškiai išreikšti sutikimą dėl antrosios kalbos vartojimo rašytiniams pranešimams,
kaip ji juos supranta.
Tarybos manymu, Tarnybos pateiktas Reglamento Nr. 40/94 115 straipsnio 4 dalies antrojo sakinio aiškinimas, kuris atsispindi
konkrečiai taikant šią nuostatą, negali turėti jokios įtakos šio straipsnio teisėtumui.
Teisingumo Teismo vertinimas
Visų pirma, pažymėtina, kad, priešingai negu suponuoja Tarnybos, Tarybos ir Ispanijos Karalystės pareikštas prieštaravimas
dėl priimtinumo, pirmuoju savo apeliacinio skundo pagrindu apeliantė ginčija skundžiamo sprendimo 61 punkte Pirmosios instancijos
teismo pateiktą Reglamento Nr. 40/94 115 straipsnio išaiškinimą dėl to, kad juo tariamai nebuvo atsižvelgta į šio straipsnio
4 dalies antrąjį sakinį. Tačiau ji neginčija pačios šios nuostatos teisėtumo.
Bet kuriuo atveju iš skundžiamo sprendimo 32 ir 33 punktų akivaizdu, kad Pirmosios instancijos teismas pripažino prieštaravimą
dėl teisėtumo priimtinu tiek, kiek jis susijęs su Reglamento Nr. 40/94 115 straipsnio 3 dalyje nustatyta pareiga nurodyti
antrąją kalbą, taip pat kiek šios pareigos apimtis ir teisiniai padariniai patikslinami kai kuriose kitose minėto straipsnio
dalyse.
Taigi Pirmosios instancijos teismas neatmetė Reglamento Nr. 40/94 115 straipsnio 4 dalies antrojo sakinio teisėtumo ginčijimo
galimybės, nes tai yra viena iš nuostatų, patikslinančių antrosios kalbos pasirinkimo apimtį ir teisinius padarinius, nustatanti,
kad „jeigu paraiška buvo paduota tokia kalba, kuri nėra viena iš Tarnybos kalbų, Tarnyba rašytinius pranešimus pareiškėjui
gali siųsti antrąja pareiškėjo paraiškoje nurodyta kalba“.
Iš to darytina išvada, kad pirmasis apeliacinio skundo pagrindas yra priimtinas.
Dėl šio pagrindo esmės analizės pažymėtina, kad jis daugiausia susijęs su tuo, kaip Tarnyba aiškina ir taiko Reglamento Nr. 40/94
115 straipsnio 4 dalies antrąjį sakinį. Į šį aspektą Pirmosios instancijos teismas tariamai neatsižvelgė skundžiamo sprendimo
61 punkte.
Šiuo klausimu apeliantė teigia, kad Tarnyba atlieka beveik visas su Bendrijos prekių ženklo paraiška susijusias procedūras
pareiškėjo nurodyta antrąja kalba. Tarnyba neneigia šio teiginio, bet, atvirkščiai, nesutinka su Pirmosios instancijos teismo
pateiktu Reglamento Nr. 40/94 115 straipsnio 4 dalies išaiškinimu, manydama, kad nebūtinai visi sprendžiamojo pobūdžio procedūros
dokumentai turi būti rengiami procedūros kalba ir kad kai kurie iš šių dokumentų laikytini minėtoje nuostatoje nurodytais
„rašytiniais pranešimais“.
Pirmiausia reikia patikslinti, kaip turi būti aiškinama Reglamento Nr. 40/94 115 straipsnio 4 dalis.
Pagal šią nuostatą procedūros Tarnyboje kalba yra ta kalba, kuria buvo paduota Bendrijos prekių ženklo paraiška, nors pareiškėjo
nurodyta antroji kalba gali būti vartojama Tarnybai siunčiant jam rašytinius pranešimus. Iš šios nuostatos išplaukia, kad
galimybė vartoti antrąją kalbą rašytiniuose pranešimuose yra procedūros kalbos vartojimo principo išimtis, todėl sąvoka „rašytiniai
pranešimai“ aiškintina siaurai.
Kadangi procedūra apima visumą dokumentų, kuriuos reikia parengti nagrinėjant paraišką, darytina išvada, kad sąvoka „procedūros
dokumentai“ apima visus Bendrijos teisės aktuose reikalaujamus ar numatytus parengti, nagrinėjant Bendrijos prekių ženklo
paraišką, dokumentus, taip pat būtinus tokiam nagrinėjimui dokumentus, įskaitant pranešimus, prašymus dėl ištaisymo ar patikslinimo
bei kitus dokumentus. Todėl, priešingai negu teigia Tarnyba, visus šiuos dokumentus ji turi rengti paraiškos kalba.
Skirtingai nuo procedūros dokumentų, Reglamento Nr. 40/94 115 straipsnio 4 dalies antrajame sakinyje numatyti „rašytiniai
pranešimai“ apima visus pranešimus, kurie savo turiniu negali prilygti procedūros dokumentams, kaip antai procedūros dokumentų
lydraščiai arba Tarnybos informaciniai laiškai pareiškėjams.
Atsižvelgiant į teisingą Reglamento Nr. 40/94 115 straipsnio 4 dalies aiškinimą, reikia pripažinti, kad Pirmosios instancijos
teismas skundžiamo sprendimo 61 punkte padarė teisingą išvadą, kad „Reglamentas Nr. 40/94 savaime nereiškia skirtingo požiūrio
į kalbas, nes jis garantuoja kalbos, kuria buvo paduota paraiška, vartojimą kaip procedūros kalbos <...>“.
Iš to išplaukia, kad pagrindas dėl Pirmosios instancijos teismo tariamai padarytos teisės klaidos aiškinant šią nuostatą
yra atmestinas.

Dėl antrojo pagrindo, susijusio su Bendrijos teisės, būtent Sutarties 6 straipsnio, pažeidimu
Šalių argumentai
Apeliantės manymu, Pirmosios instancijos teismas pažeidė Bendrijos teisę, būtent Sutarties 6 straipsnį, atmesdamas jos ieškinio
dalį, kurioje buvo ginčijamas visų Reglamento Nr. 40/94 115 straipsnio 2–6 dalyse nustatytų kalbos vartojimo taisyklių teisėtumas.
Pirmiausia ji tvirtina, kad šios taisyklės pažeidžia pamatinį kalbų lygybės principą. Anot jos, šis principas yra ne kartą
išreikštas Bendrijos teisėje. Vienas iš pavyzdžių yra EB sutarties 248 straipsnis (po pakeitimo – EB 314 straipsnis), pagal
kurį Sutarties tekstai visomis kalbomis yra autentiški. Kitas pavyzdys – Reglamentas Nr. 1, nustatantis Bendrijos oficialiąsias
kalbas, kuriame nurodyta, kad bet kuris valstybės narės nacionalinis subjektas turi teisę Bendrijos institucijoms siunčiamus
dokumentus rengti bet kuria oficialiąja kalba ir gauti atsakymą ta pačia kalba ir kad
Europos Bendrijų oficialusis leidinys
leidžiamas vienuolika oficialiųjų kalbų. Sutarties 8 d straipsnio trečioje pastraipoje, įtrauktoje Amsterdamo sutartimi, įtvirtinama
kiekvieno Sąjungos piliečio teisė rašyti šiame straipsnyje arba EB sutarties 4 straipsnyje (dabar – EB 7 straipsnis) nurodytoms
institucijoms ar įstaigoms viena iš Sutarties 248 straipsnyje minimų kalbų ir gauti atsakymą ta pačia kalba. Apeliantė taip
pat remiasi nusistovėjusia Teisingumo Teismo praktika dėl lygybės principo, kurio viena iš išraiškų yra Sutarties 6 straipsnyje
įtvirtintas bet kokios diskriminacijos dėl pilietybės draudimas. Šioje praktikoje ypatingas dėmesys skiriamas teisių apsaugai
ir asmenų kalbinei padėčiai palengvinti.
Toliau apeliantė tvirtina, kad Reglamento Nr. 40/94 115 straipsnyje nustatytos kalbų vartojimo taisyklės pažeidžia Sutarties
6 straipsnį. Anot jos, šios taisyklės įtvirtina diskriminaciją dėl kalbos, o tai yra netiesioginė diskriminacija dėl pilietybės,
nesuderinama su minėtame 6 straipsnyje įtvirtintu diskriminacijos draudimu.
Anot apeliantės, dėl šių kalbų vartojimo taisyklių valstybių narių, kurių kalbos nėra Tarnybos darbo kalbos, piliečiai atsiduria
kur kas nepalankesnėje padėtyje, palyginti su valstybių narių, kurių kalbos patenka į Tarnybos kalbų sąrašą, piliečiais. Tai,
visų pirma, susiję su Bendrijos prekių ženklo paraiškų nagrinėjimu, nes praktikoje Tarnyba šias paraiškas visuomet nagrinėja
antrąja kalba, kai paraiška nėra paduota viena iš Tarnybos kalbų. Tačiau tai aktualu ir protesto, panaikinimo arba prekių
ženklo paskelbimo negaliojančiu byloms, nes nesant Reglamento Nr. 40/94 115 straipsnio 7 dalyje numatyto šalių susitarimo
šios bylos visada nagrinėjamos viena iš Tarnybos kalbų.
Dėl šios priežasties konkurencija vidaus rinkoje iškraipoma, nes Bendrijos prekių ženklo paraiškas paduodantys asmenys labiau
linkę naudotis atstovų prekių ženklų klausimais, kurių gimtoji kalba yra viena iš Tarnybos darbo kalbų, paslaugomis, o atstovai,
kurių gimtoji kalba nėra viena iš tų kalbų, yra nepalankioje konkurencinėje padėtyje.
Galiausiai, apeliantė nurodo, kad, atsižvelgiant į vienodo požiūrio Bendrijos teisėje principo pamatinį pobūdį, jo pažeidimo
negalima pateisinti vien patogumo sumetimais. Jei pateisinimas apskritai yra įmanomas, Bendrijos įstatymo leidėjo nagrinėjamu
atveju pasirinktas sprendimas nėra nei tinkamas, nei proporcingas.
Šiuo klausimu ji tvirtina, kad institucijos negali remtis išimtinai ekonominiu veiksniu, pavyzdžiui, išlaidos papildomiems
vertėjams, kad pateisintų pamatinių Bendrijos teisės principų apribojimus. Bet kuriuo atveju Taryba neįrodė, kad nediskriminacinės
kalbų vartojimo taisyklės turėtų neproporcingą įtaką Bendrijos finansiniams ištekliams. Ji taip pat pažymi, kad Sąjungos institucijos
ir įstaigos daugelį metų bendrauja su piliečiais visomis oficialiosiomis kalbomis tiek nagrinėdamos koncentracijos atvejus,
tiek pranešimus apie pagalbos priemones. Kaip pavyzdį ji mini 1994 m. liepos 27 d. Tarybos reglamentu (EB) Nr. 2100/94 dėl
augalų veislių teisinės apsaugos Bendrijoje (OL L 227, p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 3 sk., 16 t., 16 p. 390)
įsteigtą Bendrijos augalų veislių tarnybą, kuri sėkmingai veikia vartodama visas oficialiąsias kalbas.
Net jei nukrypimas nuo vienodo požiūrio principo būtų pateisinamas praktiniais ir finansiniais sumetimais, Reglamente Nr. 40/94
nustatytas kalbinis režimas vis dėlto būtų neproporcingas, nes anglų kalbos kaip vienintelės galimos antrosios kalbos pasirinkimas
būtų mažiau diskriminacinis ir mažiau iškreipiantis konkurenciją.
Apeliantė papildomai pažymi, kad negalima atsižvelgti į faktą, jog Taryba priėmė Reglamentą Nr. 40/94 vienbalsiai, nes Bendrijos
teisės aktų leidėjas taip pat saistomas teisės viršenybės.
Jei Teisingumo Teismas pripažins, kad Reglamento Nr. 40/94 115 straipsnyje nustatytas Tarnybos kalbinis režimas nėra visiškai
neteisėtas, apeliantė prašo bent jau pripažinti, kad Pirmosios instancijos teismas padarė teisės klaidą nepripažindamas neteisėtu
115 straipsnio 4 dalies antrojo sakinio. Ji teigia, kad šis sakinys prieštarauja ne tik diskriminacijos draudimui, bet ir
principui, kuriuo grindžiama 115 straipsnio 1 dalis ir 4 dalies pirmasis sakinys, būtent kad ta kalba, kuria buvo paduota
Bendrijos prekių ženklo paraiška, yra procedūros kalba. Dėl 4 dalies antrojo sakinio šis principas tampa beprasmis, o tai
patvirtina nusistovėjusi Tarnybos praktika. Taigi įvairios 115 straipsnio nuostatos yra nesuderinamos tarpusavyje.
Graikijos Respublika, įstojusi į bylą pirmoje instancijoje ieškovės pusėje, nurodo palaikanti daugumą apeliaciniame skunde
išdėstytų teiginių, ypač dėl lygybės ir nediskriminavimo principo. Ji pažymi, kad daugiakalbystė yra efektyvaus teisės viršenybės
Bendrijos teisės sistemoje veikimo būtina sudedamoji dalis, nes daugelis pirminės ir antrinės teisės normų yra tiesiogiai
taikomos valstybių narių vidaus teisėje.
Dėl šios priežasties, jos teigimu, Pirmosios instancijos teismas klaidingai laikė Reglamentą Nr. 1 „grynąja ir izoliuota pozityviosios
teisės išraiška“, taip nepaisydamas pamatinių pirminės teisės principų, kuriais grindžiama visa Bendrijos teisė, buvimo.
Graikijos Respublika primena, kad taikant principą „įstatymų nežinojimas neatleidžia nuo atsakomybės“ piliečiui svarbu turėti
galimybę susipažinti su jam svarbiomis nuostatomis savo gimtąja kalba. Ji taip pat pabrėžia piliečių kalbos gerbimo Bendrijoje,
kurioje siekiama priimti sprendimus „kuo labiau priartinant juos prie piliečių“, o institucijos veikia vadovaudamosi skaidrumo
principu, svarbą.
Graikijos Respublika nurodo prieštaravimą tarp užprogramuoto kalbų skaičiaus mažinimo ir tikslų, kurių Bendrija siekia pagal
EB sutarties 126 straipsnį (dabar – EB 149 straipsnis), kuriame numatyta, kad Bendrija gerbia valstybių narių kalbų įvairovę.
Ji pažymi, kad savo praktikoje aiškindamas Bendrijos teisę Teisingumo Teismas visada pritarė kalbų lygybei.
Graikijos Respublika taip pat teigia, jog kadangi Tarnyba yra Bendrijos įstaiga, turi būti galimybė jai taikyti Sutarties
4 ir 8d straipsnius pagal analogiją.
Visos kitos šalys nesutinka su apeliante ir, remdamosi įvairiais motyvais, teigia, kad antras apeliacinio skundo pagrindas
yra visiškai ar iš dalies nepriimtinas. Pirmu argumentu nurodomas apeliantės suinteresuotumo Reglamento Nr. 40/94 115 straipsnio
4 dalies antrojo sakinio paskelbimu neteisėtu nebuvimas. Tarnybos teigimu, galimas šios nuostatos neteisėtumas nepadarytų
ginčijamo sprendimo neteisėto, nes jis nėra grindžiamas šia nuostata. Be to, Ispanijos Karalystė ir Tarnyba pabrėžia, jog
apeliantė neįrodė, kad šios nuostatos taikymu jai buvo padaryta kokia nors žala šioje byloje. Šiuo klausimu Tarnyba patikslina,
kad, apeliantei pareiškus norą gauti pranešimus ta kalba, kuria buvo paduota jos Bendrijos prekių ženklo paraiška, ir nesant
rimtų ir įtikinamų priežasčių Tarnybai atsisakyti tenkinti šį prašymą, ji vartojo olandų kalbą, kuria buvo paduota paraiška,
visiems, taip pat sprendžiamojo pobūdžio, procedūros dokumentams.
Anot Tarnybos ir Komisijos, šio pagrindo pagrindinė dalis yra nepriimtina dar ir dėl to, kad joje tiesiog pakartojami pirmojoje
instancijoje pateikti argumentai. Kita vertus, Tarybos manymu, ši pagrindo dalis yra nepriimtina, nes apeliantė nenurodė skundžiamo
sprendimo vietų, kur Pirmosios instancijos teismas, jos manymu, pažeidė teisės normas, kurių jis privalėjo laikytis.
Dėl papildomos šio pagrindo dalies Taryba teigia, kad ji yra analogiška pirmajam pagrindui. Komisija savo ruožtu mano, kad
ji yra nepriimtina, nes apeliantė neginčijo skundžiamo sprendimo 33 punkto, kuriame Pirmosios instancijos teismas paskelbė
nepriimtinu prieštaravimą dėl teisėtumo, pareikštą dėl Reglamento Nr. 40/94 115 straipsnio nuostatų, išskyrus 3 dalį.
Dėl esmės Tarnyba teigia, kad apeliantė nenurodė, kokią teisės klaidą padarė Pirmosios instancijos teismas pripažindamas Tarnybos
kalbinį režimą būtina, tinkama ir proporcinga priemone teisėtam tikslui pasiekti. Ji tvirtina, kad apeliaciniam skundui pagrįsti
pateikti argumentai rodo atsisakymą nuo pirmoje instancijoje reiškiamų teiginių, nes dabar apeliantė tvirtina, kad teisės
aktų leidėjas galėjo nustatyti tik vieną oficialią kalbą visoms Tarnybos procedūroms.
Taryba remiasi skundžiamo sprendimo 57–64 punktuose Pirmosios instancijos teismo pateikta motyvacija. Dėl Bendrijos augalų
veislių tarnybos kalbinio režimo ji nurodo, kad nustatydama šį režimą atsižvelgė į faktą, jog procesas
inter partes
yra išimtinis teisės į augalų veislių apsaugos Bendrijoje atžvilgiu.
Dėl lygybės principo, kuriuo draudžiamas skirtingas požiūris į vienodas situacijas, išskyrus objektyviai pateisinamas priežastis,
Ispanijos Karalystė mano, kad akivaizdu, kad Bendrijos ir trečiųjų valstybių piliečių, kalbančių kiekviena kalba, skaičius
skiriasi.
Ispanijos Karalystė pripažįsta, kad taikant Tarnybos kalbinį režimą tam tikros kalbos traktuojamos nevienodai, tačiau mano,
kad šis skirtumas nėra toks, kokį jį vaizduoja apeliantė. Tarnyba gali kreiptis į pareiškėją antrąja kalba, nurodyta Bendrijos
prekių ženklo paraiškoje, bet atstovas prekių ženklų klausimais beveik visada mokės vieną iš Tarnybos kalbų. Dėl šios priežasties
būtinumas atlikti Tarnybos dokumentų vertimą yra retas. Vertimai yra būtini, tik kai procedūroje dalyvauja antroji šalis,
tačiau šiuo atveju jie taip pat reikalingi šiai antrajai šaliai.
Taigi egzistuoja skirtingo požiūrio niuansų, o apeliantė nepateikė jokių argumentų, leidžiančių suabejoti Pirmosios instancijos
teismo padarytomis išvadomis dėl šį skirtumą pateisinančių objektyvių priežasčių. Ispanijos Karalystė pabrėžia, kad Taryba
veikė neviršydama savo kompetencijos ir kad pasirinktas kriterijus, būtent penkių Bendrijoje ir už jos ribų labiausiai paplitusių
kalbų vartojimas, yra pagrįstas.
Anot Ispanijos Karalystės, apeliantė nenurodė, kokia, jos manymu, būtų adekvati ir proporcinga sistema, leisianti Tarnybai
veikti. Be to, ji prieštarauja savo pačios pirmojoje instancijoje pateiktiems argumentams, nes dabar ji pritaria vienintelės,
anglų, kalbos pasirinkimui. Šis teiginys verčia suabejoti visais jos pareiškimais dėl kalbų lygybės principo pažeidimo.
Komisija taip pat tvirtina, kad šis pagrindas yra nepagrįstas. Kaip Pirmosios instancijos teismas pažymėjo skundžiamo sprendimo
58 punkte, Reglamento Nr. 1 negalima prilyginti Bendrijos teisės principui. Dėl nediskriminavimo principo tariamo pažeidimo
Pirmosios instancijos teismas skundžiamo sprendimo 60–63 punktuose įtikinamai konstatavo, kad Tarybos pasirinkimas buvo tinkamas
ir proporcingas.
Teisingumo Teismo vertinimas
Reikėtų pradėti nuo argumentų, kuriais siekiama įrodyti antrojo pagrindo nepriimtinumą, nagrinėjimo.
Dėl apeliantės intereso siekti, kad Reglamento Nr. 40/94 115 straipsnio 4 dalies antrasis sakinys būtų paskelbtas neteisėtu,
nebuvimo, nes tarp šios nuostatos ir ginčijamo sprendimo nėra teisinio ryšio, pažymėtina, kad toks prieštaravimas dėl ieškinio
priimtinumo dėl juo siekiamo Reglamento Nr. 40/94 115 straipsnio pripažinimo neteisėtu jau buvo Tarnybos pareikštas Pirmosios
instancijos teisme ir yra išdėstytas skundžiamo sprendimo 15–17 punktuose. Pirmosios instancijos teismas atmetė šį argumentą
skundžiamo sprendimo 24 ir 25 punktuose, o 32 ir 33 punktuose nustatė prieštaravimo dėl teisėtumo priimtinumo ribas. Kaip
buvo nurodyta šio sprendimo 39 ir 40 punktuose, Reglamento Nr. 40/94 115 straipsnio 4 dalies antrasis sakinys yra viena iš
nuostatų, patikslinančių antrosios kalbos pasirinkimo apimtį ir teisinius padarinius, kurių atžvilgiu Pirmosios instancijos
teismas skundžiamo sprendimo 32 punkto antrajame sakinyje pripažino prieštaravimą dėl teisėtumo priimtinu. Kadangi Tarnyba
neginčija šių faktų ir nenurodo jokių priežasčių, kodėl Pirmosios instancijos teismo motyvacija, leidusi padaryti išvadą dėl
tiesioginio teisinio ryšio tarp ginčijamo sprendimo ir pareigos, kurios teisėtumą apeliantė ginčija, buvimo, prieštarauja
Bendrijos teisei, argumentas dėl apeliantės suinteresuotumo šios Reglamento Nr. 40/94 nuostatos paskelbimu negaliojančia nebuvimo
yra atmestinas.
Taip pat atmestinas argumentas, jog apeliantė neįrodė, kad dėl to, kaip Tarnyba taikė Reglamento Nr. 40/94 115 straipsnio
4 dalies antrąjį sakinį šioje byloje, ji patyrė žalos. Šiuo argumentu siekiama įrodyti ne apeliacinio skundo ar kurio nors
iš jam pagrįsti nurodytų pagrindų, bet apeliantės ieškinio nepriimtinumą. Tačiau šis argumentas nebuvo pareikštas Pirmosios
instancijos teisme, bet pirmą kartą nurodytas Teisingumo Teisme. Dėl šios priežasties šis argumentas pripažintinas nepriimtinu,
nes todėl, kad jis pirmą kartą pareikštas apeliaciniame procese, juo nėra siekiama įrodyti Pirmosios instancijos teismo padarytos
teisės klaidos vertinant šį prieštaravimą dėl ieškinio priimtinumo.
Priešingai negu teigia Tarnyba ir Komisija, apeliaciniame skunde nėra tiesiog pakartojami apeliantės pirmojoje instancijoje
nurodyti argumentai. Apeliantė neprašo persvarstyti jos pradinio ieškinio dėl panaikinimo, bet aiškiai kritikuoja skundžiamą
sprendimą. Dėl skundžiamo sprendimo dalies, dėl kurios paduota apeliacija, priešingai negu teigia Taryba, iš apeliacinio skundo
aiškiai matyti, kad jis susijęs su jame cituojamais šio sprendimo 61–64 punktais. Taigi Tarybos pareiškimas, kad apeliacinis
skundas yra per daug neaiškus, kad Teisingumo Teismas galėtų dėl jo priimti sprendimą, yra nepagrįstas.
Taip pat, priešingai negu teigia Taryba, apeliacinio skundo antrojo pagrindo papildoma dalis, kuria apeliantė ginčija Reglamento
Nr. 40/94 115 straipsnio 4 dalies antrojo sakinio teisėtumą, nėra analogiška pirmajam pagrindui, kuriuo ji ginčija tik Pirmosios
instancijos teismo pateiktą šios nuostatos išaiškinimą.
Galiausiai, kalbant apie argumentą, kad papildoma šio pagrindo dalis yra nepriimtina todėl, kad apeliantė neginčijo skundžiamo
sprendimo 33 punkto, pakanka padaryti nuorodą į šio sprendimo 39 ir 40 punktus ir pažymėti, kad ši dalis yra priimtina tiek,
kiek apeliantė ginčija Reglamento Nr. 40/94 115 straipsnio 3 dalimi nustatytos pareigos paduodant Bendrijos prekių ženklo
paraišką nurodyti antrąją kalbą teisinius padarinius.
Dėl apeliacinio skundo pagrindo esmės visų pirma pabrėžtina, kad, atsižvelgiant į tai, kas buvo pasakyta šiame sprendime dėl
pirmojo pagrindo, šio antrojo pagrindo apimtį galima apriboti Tarnybos kalbinio režimo teisėtumo įvertinimu, kiek tai susiję
su reikalavimu pasirinkti antrąją kalbą kaip galimą protesto, panaikinimo arba prekių ženklo paskelbimo negaliojančiu bylų
nagrinėjimo bei „rašytinių pranešimų“ Reglamento Nr. 40/94 115 straipsnio 4 dalies antrojo sakinio prasme kalbą. Būtina nustatyti,
ar šis režimas pažeidžia tariamą kalbų lygybės principą, kaip jį apibūdina apeliantė.
Kaip pabrėžia apeliantė, Sutartyje yra kelios nuorodos dėl kalbų vartojimo Europos Sąjungoje. Tačiau šių nuorodų negalima
laikyti bendro Bendrijos teisės principo, garantuojančio kiekvienam piliečiui teisę, kad viskas, kas gali paveikti jo interesus,
turi būti visada rengiama jo kalba, išraiška.
Dėl santykių tarp piliečių ir Bendrijos institucijų ir įstaigų Sutarties 8d straipsnyje, iš dalies pakeistame Amsterdamo sutartimi,
be kita ko, reikalaujama iš institucijų ir kai kurių įstaigų susirašinėti su Sąjungos piliečiais viena iš Sutarties 248 straipsnyje
nurodytų kalbų. Ši nuostata, kuri priimant ginčijamą sprendimą dar nebuvo įsigaliojusi, bet kuriuo atveju nėra bendrai taikoma
visoms Sąjungos įstaigoms. Pavyzdžiui, ji netaikoma Tarnybai, kaip teisingai pažymėjo Pirmosios instancijos teismas skundžiamo
sprendimo 64 punkte.
Be to, Sutarties 217 straipsniu Tarybai suteikta teisė vieningai nustatyti kalbų vartojimą Bendrijos institucijose reglamentuojančias
taisykles. Būtent taikydama šią nuostatą ji priėmė Reglamentą Nr. 1, kurio 1 straipsnyje nustatytos Bendrijos institucijų
oficialiosios ir darbo kalbos. Pažymėtina, kad šios oficialiosios kalbos nevisiškai sutampa su Sutarties 8d ir 248 straipsniuose
nurodytomis kalbomis.
Reglamente Nr. 1, būtent jo 4 straipsnyje, nustatyta, kad reglamentai ir kiti bendro taikymo dokumentai rengiami oficialiosiomis
Sąjungos kalbomis. Iš šios nuostatos ir iš EB Sutarties 191 straipsnio (dabar – EB 254 straipsnis), kuriame reikalaujama skelbti
Europos Bendrijų oficialiajame leidinyje
Sutarties 189b straipsnyje (po pakeitimo – EB 251 straipsnis) nurodyta tvarka priimtus reglamentus, direktyvas ir sprendimus,
skaitant kartu su Reglamento Nr. 1 5 straipsniu, kuriame numatytas minėto leidinio leidimas oficialiosiomis kalbomis, išplaukia,
kad individualus sprendimas nebūtinai turi būti parengtas visomis oficialiosiomis kalbomis, net jeigu jis gali turėti įtakos
kito negu tas, kuriam jis skirtas, Sąjungos piliečio, pavyzdžiui, konkuruojančio ūkio subjekto, teisėms.
Taigi institucijos susirašinėjimas su piliečiu jo kalba neišsprendžia visų kalbinių sunkumų, kurių piliečiams kyla bendraujant
su Sąjungos institucijomis ir įstaigomis. Beje, vienas iš tokių sunkumų buvo nurodytas nagrinėjamoje byloje, nes, išskyrus
Reglamento Nr. 40/94 115 straipsnio 4 dalies antrajame sakinyje nurodytus „rašytinius pranešimus“, kurie bus nagrinėjami šio
sprendimo 98 punkte, Tarnybos kalbinio režimo negalima ginčyti dėl to, kaip Tarnyba bendrauja tiesiogiai su pareiškėju, kadangi
procedūra turi vykti ta kalba, kuria buvo paduota Bendrijos prekių ženklo paraiška. Šis režimas veikiau kritikuojamas dėl
to, kaip juo reguliuojami kelių šalių, kurių kalbos gali būti skirtingos, santykiai protesto, panaikinimo arba prekių ženklo
paskelbimo negaliojančiu procedūrose.
Tariamam kalbų lygybės principui pagrįsti taip pat negalima remtis Sutarties 248 straipsnio antra pastraipa, iš dalies pakeista
Amsterdamo sutartimi, bei Teisingumo Teismo praktika aiškinant Bendrijos teisę. Nors aiškinant tekstą reikia vienodai atsižvelgti
į autentiškas jo versijas visomis kalbomis, ši pareiga galioja tik tiek, kiek šios versijos egzistuoja ir yra autentiškos.
Taigi, net jeigu individualus sprendimas yra paskelbtas
Europos Bendrijų oficialiajame leidinyje
ir dėl to išverstas į visas kalbas piliečių informavimo tikslu, tik atitinkamoje procedūroje vartota kalba bus autentiška
ir bus vartojama šiam sprendimui aiškinti.
Taip pat reikia atsižvelgti į tai, kad Bendrijos prekių ženklas buvo sukurtas ūkio subjektų, o ne visų piliečių naudai ir
kad šie ūkio subjektai nėra įpareigoti juo naudotis.
Nors išimtinė teisė naudoti prekių ženklą yra pripažįstama viešosios valdžios, teisė į prekių ženklą iš esmės yra įrankis,
kuriuo ūkio subjektai naudojasi savo profesinėje veikloje siekdami gauti  pajamų. Dėl šios priežasties įstatymų leidėjas turi
teisę įpareigoti juos visiškai ar bent iš dalies padengti Bendrijos prekių ženklams registruoti įkurtos įstaigos veiklos išlaidas.
Reglamento Nr. 40/94 penktoje konstatuojamojoje dalyje numatyta: „<...> Bendrijos teisės aktai, susiję su prekių ženklais,
nepakeičia valstybių narių prekių ženklus reguliuojančių teisės aktų; <...> iš tiesų reikalavimas, kad įmonės padavinėtų paraiškas
registruoti savo prekių ženklus kaip Bendrijos prekių ženklus, neturėtų būti laikomas pagrįstu; <...> nacionaliniai prekių
ženklai ir toliau išlieka būtini toms įmonėms, kurios nenori apsaugoti savo prekių ženklų Bendrijos lygiu“.
Vis dėlto ūkio subjektai yra suinteresuoti turėti tokį Bendrijos teisės aktų leidėjo jiems suteiktą įrankį kaip Bendrijos
prekių ženklas, kuris leidžia jiems išvengti daugybės nacionalinių prekių ženklo paraiškų padavimo bei su tuo susijusių vertimo
išlaidų (šiuo klausimu žr. pagal analogiją 1999 m. rugsėjo 21 d. Sprendimo
BASF
, C‑44/98, Rink. p. I‑6269, 12 punkte cituojamus
BASF AG
pateiktus argumentus dėl Europos patento aprašymo vertimo išlaidų). Kad būtų įrodytas šio suinteresuotumo buvimas, pakanka
konstatuoti, kad nuo Tarnybos įkūrimo buvo paduota daug Bendrijos prekių ženklo paraiškų ir tai viršijo  pradines prognozes.
Iš visų šių aplinkybių išplaukia, kad analogiškos Tarnybai įstaigos kalbinis režimas yra būtinos pusiausvyros tarp ūkio subjektų
ir visuomenės interesų, susijusių su procedūros išlaidomis, bei tarp Bendrijos prekių ženklo paraiškas paduodančių asmenų
ir kitų ūkio subjektų interesų, susijusių su galimybe susipažinti su teises suteikiančių dokumentų vertimais arba su Reglamente Nr. 40/94
numatytomis protesto, panaikinimo arba prekių ženklo paskelbimo negaliojančiu procedūromis, kuriose dalyvauja keli ūkio subjektai,
sunkios paieškos rezultatas.
Taigi Pirmosios instancijos teismas skundžiamo sprendimo 62 punkte teisingai konstatavo, kad nurodydama Bendrijos oficialiąsias
kalbas, kurios gali būti vartojamos nagrinėjant protesto, panaikinimo arba paskelbimo prekių ženklo negaliojančiu bylas, kai
pačios šalys nesusitaria tarpusavyje dėl procedūros kalbos, Taryba siekė teisėto tikslo – tinkamai išspręsti dėl tokio nesutarimo
kylančią kalbinę problemą.
Pirmosios instancijos teismas skundžiamo sprendimo 63 punkte taip pat teisingai nurodė, kad net jeigu Taryba nevienodai traktavo
Bendrijos oficialiąsias kalbas, jos pasirinkimas, apribotas labiausiai paplitusiomis Europos bendrijoje kalbomis, yra tinkamas
ir proporcingas.
Šiomis aplinkybėmis apeliantės argumentas, kad vienos kalbos pasirinkimas vietoj penkių kalbų būtų mažiau diskriminacinis,
nėra tinkamas.
Galiausiai, kalbant apie Reglamento Nr. 40/94 115 straipsnio 4 dalies antrajame sakinyje minimus rašytinius pranešimus, pažymėtina,
kad, kaip buvo konstatuota šio sprendimo 45 ir 47 punktuose, ši sąvoka aiškintina siaurai ir apima tik pranešimus, kurie savo
turiniu negali prilygti procedūros dokumentams. Kadangi šioje situacijoje antrosios kalbos vartojimu neįmanoma pažeisti Bendrijos
prekių ženklo paraišką padavusio asmens teisinių interesų, bet koks vartojant antrąją kalbą galintis atsirasti skirtingas
požiūris būtų nereikšmingas ir bet kuriuo atveju pateisinamas Tarnybos veiklos poreikiais.
Iš visų šių argumentų darytina išvada, kad antrasis apeliacinio skundo pagrindas taip pat yra atmestinas kaip nepagrįstas.

Dėl papildomo pagrindo, susijusio su motyvų nenurodymu
Graikijos Respublikos argumentai
Graikijos Respublika nurodo papildomą skundžiamo sprendimo panaikinimo pagrindą, teigdama, kad Pirmosios instancijos teismas
padarė teisės klaidą neatsižvelgdamas į ieškinio pagrindą dėl tariamai neteisėtos nuostatos, būtent Reglamento Nr. 40/94 115 straipsnio,
motyvų nenurodymo ir neiškeldamas šio klausimo savo iniciatyva.
Ji primena įstojimo į bylą Pirmosios instancijos teisme paaiškinime pažymėjusi, kad kalbų vartojimo apribojimas Reglamentu
Nr. 40/94 nėra pakankamai motyvuotas ir kad neįmanoma nei tiksliai nustatyti šį apribojimą pagrindžiančių kriterijų, nei paaiškinti,
kodėl tam tikroms kalboms buvo suteikta pirmenybė kitų kalbų atžvilgiu. Tačiau Pirmosios instancijos teismas neatsižvelgė
į Graikijos Respublikos pareikštus prieštaravimus ir neiškėlė Reglamento Nr. 40/94 motyvavimo klausimo savo iniciatyva, nors
tai yra viešosios tvarkos klausimas, kurį Bendrijos teismas gali ir turi išnagrinėti savo iniciatyva.
Atvirkščiai, skundžiamo sprendimo 62 ir 63 punktuose išdėstydamas įstatymų leidėjo tikslais grindžiamus argumentus, Pirmosios
instancijos teismas nenagrinėjo reglamento, kurio teisėtumas buvo ginčijamas, motyvų, bet sugalvojo papildomą motyvą, kurio
nebuvo, o tokį veiksmą Teisingumo Teismas jau buvo pasmerkęs anksčiau (2000 m. sausio 27 d. Teisingumo Teismo sprendimas
DIR International Film ir kt./Komisija
, C‑164/98 P, Rink. p. I‑447).
Teisingumo Teismo vertinimas
Pirmosios instancijos teismas iš tiesų aiškiai neatsakė į argumentą dėl ginčijamos reglamento nuostatos motyvų nenurodymo.
Tačiau pažymėtina, kad šis argumentas buvo išdėstytas kaip pagrindo, kurį galima susieti su proporcingumo principo pažeidimu,
dalis. Bet kuriuo atveju, kadangi tai yra tik teisės klausimas, Teisingumo Teismas gali ištaisyti Pirmosios instancijos teismo
aplaidumą.
Šiuo klausimu primintina, kad pagal nusistovėjusią Teisingumo Teismo praktiką motyvavimo pareigos apimtis priklauso nuo konkretaus
teisės akto pobūdžio ir kad visuotinio taikymo aktų motyvavimas gali apsiriboti, pirma, jo priėmimą paskatinusios situacijos
apibūdinimu ir, antra, juo siekiamų bendrų tikslų nurodymu. Jeigu ginčijamas aktas atskleidžia institucijos siekiamo tikslo
esmę, reikalavimas nurodyti įvairių techninio pobūdžio pasirinkimų motyvus būtų perteklinis (1998 m. lapkričio 19 d. Sprendimo
Jungtinė Karalystė prieš Tarybą
, C‑150/94, Rink. p. I‑7235, 25 ir 26 punktai ir 2000 m. lapkričio 7 d. Sprendimo
Liuksemburgas prieš Parlamentą ir Tarybą
, C‑168/98, Rink. p. I‑9131, 62 punktas).
Pažymėtina, kad nagrinėjamoje byloje Reglamento Nr. 40/94 nuostatos dėl Tarnybos kalbinio režimo pakankamai atskleidžia ir
leidžia patikrinti jas pagrindžiančius motyvus.
Dėl skundžiamo sprendimo 62 ir 63 punktų pažymėtina, kad Pirmosios instancijos teismas neketino ištaisyti tariamo ginčijamos
nuostatos motyvavimo trūkumo, bet veikiau nagrinėjo jos proporcingumą, o tai neišvengiamai apima Bendrijos teisės aktų leidėjo
preziumuojamų tikslų nagrinėjimą.
Iš visų šių argumentų išplaukia, kad Graikijos Respublikos pareikštas papildomas pagrindas nėra pagrįstas.

Dėl bylinėjimosi išlaidų
Pagal Procedūros reglamento 69 straipsnio 2 dalį, taikomą apeliacinėse bylose pagal šio reglamento 118 straipsnį, pralaimėjusiai
šaliai nurodoma padengti bylinėjimosi išlaidas, jei laimėjusi šalis to reikalavo. Kadangi Tarnyba prašė priteisti bylinėjimosi
išlaidas ir apeliantė pralaimėjo bylą, ji turi padengti šias išlaidas.
Remiantis minėto Procedūros reglamento 69 straipsnio 4 dalies pirma pastraipa, Graikijos Respublika, Ispanijos Karalystė,
Taryba ir Komisija pačios padengia savo išlaidas.
Remdamasis šiais motyvais,
TEISINGUMO TEISMAS
nusprendžia:
1.
Atmesti apeliacinį skundą.
2.
Priteisti iš C. Kik bylinėjimosi išlaidas.
3.
Graikijos Respublika, Ispanijos Karalystė, Europos Sąjungos Taryba ir Europos Bendrijų Komisija padengia savo išlaidas.
Rodríguez Iglesias
Puissochet
Wathelet
Schintgen
Timmermans
Gulmann
Edward
La Pergola
Jann
Skouris
Macken
Colneric
von Bahr
Cunha Rodrigues
Rosas
Paskelbta 2003 m. rugsėjo 9 d. viešame posėdyje Liuksemburge.
Kancleris

Pirmininkas
R. Grass

G. C. Rodríguez Iglesias
*
Proceso kalba: olandų.