CELEX: 62005CJ0424
Apellatsioonkaebus
Töötasu
Kodumaalt lahkumise toetus
Personalieeskirjade VII lisa artikli 4 lõike 1 punktis a ette nähtud tingimus
Mõiste "teisele riigile tehtud töö"

Oma apellatsioonkaebuses palub Euroopa Ühenduste Komisjon tühistada Euroopa Ühenduste Esimese Astme Kohtu 13. septembri 2005. aasta otsus kohtuasjas
T-72/04: Hosman-Chevalier
vs
. komisjon (EKL 2004, lk II-3265
, edaspidi „vaidlustatud kohtuotsus”), millega tühistati komisjoni 2003. aasta 8. aprilli ja 29. oktoobri otsused, millega S. Hosman-Chevalier’le keelduti maksmast kodumaalt lahkumise toetust ja sisseseadmistoetust.
Õiguslik raamistik
Euroopa ühenduste ametnike personalieeskirjade (edaspidi „personalieeskirjad”) käesolevas asjas kohaldatava redaktsiooni artikkel 69 sätestab, et kodumaalt lahkumise toetus moodustab 16% ametniku põhipalga, majapidamistoetuse ja ülalpeetava lapse toetuse kogusummast, mida ametnikul on õigus saada.
Personalieeskirjade VII lisa artikli 4 lõike 1 kohaselt makstakse kodumaalt lahkumise toetust:
„a)
ametnikule:
—
kes ei ole ega ole kunagi olnud selle riigi kodanik, mille territooriumil asub tema töökoht,
ja
—
kes kuus kuud enne institutsiooni teenistusse asumist lõppenud viie aasta jooksul ei elanud pidevalt ega tegelnud oma põhilise tegevusalaga selle riigi territooriumil Euroopas. Käesoleva sätte kohaldamisel ei võeta arvesse teisele riigile või rahvusvahelisele organisatsioonile tehtud tööst tulenevaid asjaolusid;
b)
ametnikele, kes on või on olnud selle riigi kodanik, mille territooriumil asub tema töökoht, kuid kes enne institutsiooni teenistusse asumise kuupäeva lõppenud kümne aasta jooksul elas alaliselt väljaspool selle riigi Euroopas asuvat territooriumi põhjusel, mis ei ole seotud tööga mõne riigi või rahvusvahelise organisatsiooni teenistuses.
[…]”.
Vaidluse aluseks olevad asjaolud
Vaidluse aluseks olevad asjaolud on Esimese Astme Kohus kokku võtnud vaidlustatud kohtuotsuse punktides 4–10:
„4.
Hageja, kes on Austria kodanik, õppis ja töötas Austrias kuni 14. maini 1995. Alates 15. maist 1995 kuni 17. märtsini 1996 töötas ta Belgias Verbindungsbüro des Landes Tyrol’is (Tyroli liidumaa kantselei), mis asub Brüsselis.
5.
18. märtsist 1996 kuni 15. novembrini 2002 töötas hageja koosseisulise liikmena Austria Vabariigi Brüsselis asuvas alalises esinduses Euroopa Liidu juures (edaspidi „Austria Vabariigi alaline esindus”). Sellel kohal töötas ta kõigepealt Verbindungstelle der Bundesländer’is (Austria liidumaade kontaktkantselei, edaspidi „VB”) ja hiljem Österreichischer Gewerkschaftsbund’is (Austria ametiühingute keskliit, edaspidi „OGB”).
6.
16. novembril 2002 asus hageja ametnikuna tööle komisjonis. Kodumaalt lahkumise toetuse saamiseks personalieeskirjade VII lisa artikli 4 lõike 1 punkti a teises taandes määratud viieaastane periood (nn viiteperiood) jäi niisiis ajavahemikku 16. mai 1997 kuni 15. mai 2002.
7.
8. aprillil 2003 teatati hagejale komisjoni personali ja halduse peadirektoraadist, et kodumaalt lahkumise toetust ei saa talle maksta.
8.
7. juulil 2003 esitas hageja personalieeskirjade artikli 90 lõike 2 alusel kaebuse 8. aprilli 2003. aasta otsuse peale. 14. augusti 2003. aasta elektroonilise kirjaga ja 11. septembri 2003. aasta faksiga tegi hageja sellesse kaebusesse kaks täiendust.
9.
29. oktoobri 2003. aasta kirjaga, millest hageja sai teadlikuks 3. novembril 2003, jättis ametisse nimetav asutus hageja kaebuse rahuldamata.
10.
Sellest otsusest selgub, et hagejale keelduti kodumaalt lahkumise toetuse ja sellega kaasnevate toetuste maksmisest, kuna tema kutsealast tegevust Brüsselis viiteperioodi jooksul ei saa käsitleda teisele riigile tehtud tööna personalieeskirjade VII lisa artikli 4 lõike 1 punktis a sätestatud erandi tähenduses. Ametisse nimetav asutus leidis, et kuigi VB asus tõesti Austria Vabariigi alalise esinduse ruumides, oli ta sellele vaatamata iseseisev ja eristatav üksus, mille olid asutanud Austria liidumaad ja mille ülesandeks oli kaitsta nende liidumaade, mitte Bund’i (föderaalriik) huve. Mis puudutab OGB-d, hageja edastatud dokumente ja eelkõige tema töölepingut, siis kusagil ei olnud viidet mis tahes seosele Austria Vabariigiga, mistõttu ka OGB-le tehtud tööd ei saanud võrrelda sellele riigile tehtud tööga.”
Menetlus Esimese Astme Kohtus ja vaidlustatud kohtuotsus
Esimese Astme Kohtu kantseleisse 20. veebruaril 2004 saabunud hagiavaldusega esitas S. Hosman-Chevalier hagi, mille esemeks oli nõue tühistada komisjoni 29. oktoobri 2003. aasta otsus, millega keelduti talle maskmast kodumaalt lahkumise toetust ja sellega kaasnevaid toetusi.
Vaidlustatud kohtuotsuses leidis Esimese Astme Kohus, et hagiga ei taotletud mitte ainult komisjoni 2003. aasta 29. oktoobri otsuse, vaid ka 8. aprilli otsuse tühistamist. Esimese Astme Kohus on need otsused tühistanud.
Esimese Astme Kohus võttis tõepoolest vastu S. Hosman-Chevalier’ teise väite, mis tulenes personalieeskirjade VII lisa artikli 4 lõike 1 punkti a rikkumisest.
Esimese Astme Kohtu sõnul oli lahendamist vajavaks küsimuseks see, kas hageja poolt viiteperioodi jooksul tehtud töö Austria Vabariigi alalisele esindusele on käsitletav riigile tehtud tööna personalieeskirjade VII lisa artikli 4 lõike 1 punkti a tähenduses. Lisaks täpsustas Esimese Astme Kohus, et riigi mõiste selles artiklis osutab ainult riigile kui juriidilisele isikule ja rahvusvahelise õiguse ainsale subjektile ning tema valitsemisorganitele.
Kõigepealt on Esimese Astme Kohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 30 sedastanud, et vaidlus puudub selles, et töö tegemine niisugustele organitele nagu liikmesriigi alaline esindus Euroopa Liidu juures või riigi saatkonnad on käsitletav riigile tehtud tööna personalieeskirjade VII lisa artikli 4 lõike a tähenduses.
Vaidlustatud kohtuotsuse punktides 31–36 viitab Esimese Astme Kohus erinevatele teguritele, mille põhjal ta järeldas, et hageja oli Austria Vabariigi alalise esinduse töötaja, et ta allus suursaadikule, Austria Vabariigi alalisele esindajale Euroopa Liidu juures ja et tema staatus oli sama, mis teistel esindusse tööle võetud ametnikel.
Esimese Astme Kohus järeldas sellest, et S. Hosman-Chevalier’ töö Austria Vabariigi alalise esinduse juures kogu viiteperioodi jooksul on käsitletav sellele riigile tehtud tööna.
Järgmiseks on Esimese Astme Kohus vaidlustatud kohtuotsuse punktides 38–41 jätnud kõrvale komisjoni argumendi, mille kohaselt S. Hosman-Chevalier, hoolimata alalise esinduse juures töötamisest, ei teinud tööd sellele liikmesriigile, vaid VB-le ja OGB-le, kes ei ole Austria riigi huve kaitsvad organid.
Vaidlustatud kohtuotsuse punktis 42 on Esimese Astme Kohus vastupidi tunnustanud, et piisab, kui isik töötab sellises organis nagu alaline esindus, mis kuulub eespool viidatud tähenduses riigi käsitluse alla, et personalieeskirjade VII lisa artikli 4 lõike 1 punktis a sätestatud erand täielikult laieneks, olenemata isiku täpsetest ja spetsiifilistest kohustustest nimetatud organi teenistuses. Kui see nii ei oleks, tuleks teenistuskohustuste osas teha siseriikliku õiguse pinnal põhjalik analüüs, mis ei oleks kooskõlas ühenduse õiguse ühetaolise kohaldamise nõudega ja võrdse kohtlemise põhimõttega. Seda enam, et igal liikmesriigil on ainuõigus korraldada oma teenistusi kõige otstarbekamaks hinnatud viisil ning määrata ametnikele ja töötajatele kehtestatavad eesmärgid ja ülesanded.
Esimese Astme Kohus järeldas sellest, et S. Hosman-Chevalier vastas personalieeskirjade VII lisa artikli 4 lõike 1 punktis a sätestatud tingimustele ning andis talle seega õiguse saada kodumaalt lahkumise toetust.
Vaidlustatud kohtuotsuse punktis 51 sedastas Esimese Astme Kohus, et kuna kodumaalt lahkumise toetuse saamiseks ette nähtud tingimustele vastaval ametnikul on personalieeskirjade VII lisa artikli 5 lõike 1 kohaselt õigus sisseseadmistoetusele, siis oli S. Hosman-Chevalier’l õigus sisseseadmistoetusele. Sellegipoolest ei tunnistanud Esimese Astme Kohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 52 toodud põhjustel tema õigust päevarahadele.
Menetlus Euroopa Kohtus
Apellatsioonkaebuses palub komisjon Euroopa Kohtul:
—
tühistada vaidlustatud kohtuotsus ja saata asi tagasi Esimese Astme Kohtusse;
—
mõista kohtukulud, sh tema enda kohtukulud Esimese Astme Kohtus välja S. Hosman-Chevalier’lt.
S. Hosman-Chevalier palub Euroopa Kohtul:
—
jätta apellatsioonkaebus ilmse vastuvõetamatuse või teise võimalusena põhjendamatuse tõttu rahuldamata;
—
mõista mõlema kohtuastme kohtukulud välja komisjonilt.
Apellatsioonkaebus
Poolte argumendid
Oma ainsas väites heidab komisjon Esimese Astme Kohtule ette, et kohaldades kodumaalt lahkumise andmise toetuse andmist sätestava personalieeskirjade VII lisa artikli 4 lõike 1 punkti a, on Esimese Astme Kohus rikkunud õigusnormi, tõlgendades ebatäpselt mõistet „teisele riigile tehtud töö”, millele selles sättes viidatakse.
Vaidlustatud kohtuotsuse punktides 31–36 ja 42 arvesse võetud reast faktilistest asjaoludest tuleneb, et Esimese Astme Kohus järeldas vääralt, et nendes sätetes kehtestatud „teisele riigile tehtud töö” tingimusele vastamiseks piisab, kui asjaomane isik on kaasatud selle riigi niisuguse asutuse funktsionaalsesse ja/või organisatsioonilisse konteksti nagu alaline esindus Euroopa Liidus.
Komisjon leiab vastupidi, et nimetatud tingimust tuleb tõlgendada selliselt, et see nõuab asjaomase isiku ja kõnealuse riigi vahel eksisteerivat otsest õiguslikku seost, mis ei saa seisneda pelgalt selles, et asjaomane isik on lõimunud antud konteksti.
Komisjoni sõnul on personalieeskirjade VII lisa artikli 4 lõike 1 punkti a teise taande teises lauses ette nähtud erand, mille kohaselt asjaomastel ametnikel on õigus saada kodumaalt lahkumise toetust, põhjendatud niivõrd, kuivõrd viimastel ei ole tõendatud pikaajalist sidet selle riigiga, kuhu nad ametisse määrati (2. mai 1985. aasta otsus kohtuasjas
246/83: De Angelis
vs
. komisjon, EKL 1985, lk 1253
, punkt 13). See
ratio legis
eeldab täpsemalt, et asjaomane isik oleks põhikirjajärgse või lepingulise suhte kaudu otseselt seotud teise riigi või rahvusvahelise organisatsiooniga. Üksnes niisugune suhe võib anda teisele riigile või rahvusvahelisele organisatsioonile õiguse teha sellele isikule ettekirjutus asuda tähtajaliselt teenistusse niisuguse riigi territooriumil, kus asub tema hilisem teenistuskoht (edaspidi „teenistuskohariik”) Euroopa ühenduste ametnikuna.
Komisjon tuletab meelde, et personalieeskirjade VII lisa artikli 4 lõike 1 punkti a teise taande teine lause kujutab endast kodumaalt lahkumise toetuse andmise tingimuste erandit ning seega tuleb seda tõlgendada rangelt. Lisaks on range tõlgendus vajalik, kuna tegemist on ka rahalist kasu reguleeriva sättega (vt Euroopa Kohtu 6. mai 1982. aasta otsused liidetud kohtuasjades
146/81, 192/81 ja 193/81: BayWa jt, EKL 1982, lk 1503
, punkt 10, ja Esimese Astme Kohtu 8. märtsi 1990. aasta otsus kohtuasjas
T-41/89: Schwedler
vs
. parlament, EKL 1990, lk II-79
, punkt 23, kinnitatud apellatsiooniastmes Euroopa Kohtu 28. novembri 1991. aasta otsusega
C-132/90 P: Schwedler
vs
. parlament, EKL 1991, lk I-5745
).
Pealegi, tõlgendus, mis Esimese Astme Kohus vaidlustatud otsuse punktides 31–36 ja 42 andis personalieeskirjade VII lisa artikli 4 lõike 1 punkti a teise taande teisele lausele, kaldub kõrvale tema enda kohtupraktikast, mille kohaselt nõutakse otsest õiguslikku seost riigiga (vt Esimese Astme Kohtu 30. juuni 2005. aasta otsus kohtuasjas
T-190/03: Olesen
vs
. komisjon, EKL AT 2005, lk I-A-181 ja II-805
, punktid 49–51; 25. oktoobri 2005. aasta otsused kohtuasjas
T-205/02: Salvador García
vs
. komisjon, EKL AT 2005, lk I-A-285 ja II-1311
, punkt 55; kohtuasjas
T-83/03: Salazar Brier
vs
. komisjon, EKL AT 2005, lk I-A-311 ja II-1407
, punkt 45; kohtuasjas
T-298/02: Herrero Romeu
vs
. komisjon, EKL 2005, lk II-4599
ja
EKL AT 2005, lk I-A-295 ja II-1349
, punkt 41, ning kohtuasjas
T-368/03: De Bustamante Tello
vs
. nõukogu, EKL AT 2005, lk I-A-321 ja II-1439
, punkt 42).
Veelgi enam, vastavalt Esimese Astme Kohtu praktikale, mis käsitleb nimetatud sättes kehtestatud „rahvusvahelisele organisatsioonile tehtud töö” erandit, siis nõutakse ka otsest õiguslikku seost asjaomase rahvusvahelise organisatsiooniga (vt Esimese Astme Kohtu 22. märtsi 1995. aasta otsus kohtuasjas
T-43/93: Lo Giudice
vs
. parlament, EKL AT 1995, lk I-A-57 ja II-189
, punkt 36, ja 11. septembri 2002. aasta otsus kohtuasjas
T-127/00: Nevin
vs
. komisjon, EKL AT 2002, lk I-A-149 ja II-781
, punkt 51). Oleks asjakohatu või isegi meelevaldne nõuda niisugust otsest õiguslikku seost ühelt osalt erandist, aga teiselt mitte.
Esimese Astme Kohus oli jätnud uurimata, kas S. Hosman-Chevalier’ ja Austria Vabariigi vahel esines otsene õiguslik seos. Käesolevas asjas niisugust seost ei esinenud, kuna asjaomane isik töötas viiteperioodi jooksul järgemööda VB-s ja OGB-s.
S. Hosman-Chevalier järeldab, et apellatsioonkaebus on vastuvõetamatu, väites, et komisjon otsib tegelikult võimalust saada Euroopa Kohtult uus faktide hindamine.
Mis puutub asja sisusse, siis väidab S. Hosman-Chevalier, et asjaomase isiku ja riigi vahelise õigusliku seose kindlastegemisel – nõudmata sealjuures tingimata, et see seos oleks otsene – on Esimese Astme Kohtu lähenemisviis ühenduse õigust järgiv.
Alates hetkest, mil töö niisuguse alalise esinduse juures nagu kõnealune on käsitletav riigile tehtava tööna, on S. Hosman-Chevalier’ ja riigi vahelise õigusliku seose tingimus täidetud.
Selles osas ei ole Esimese Astme Kohtu praktika formaalne ning sellise seose olemasolu ei tähenda rangelt või iseenesest seda, et esineb vastastikune „õiguslik” sõltuvus. Niisuguse seose võib leida igale juhtumile omaseid asjaolusid arvesse võttes. Samas, kuna käesoleval juhul selgus toimikust, et S. Hosman-Chevalier kuulus Austria Vabariigi alalise esinduse personali hulka, ei olnud enam tarvis minna kaugemale ega näidata selgesti, et esineb õiguslik või mõnd muud liiki seos.
Euroopa Kohtu hinnang
Vastuvõetavus
Tuleb meenutada, et EÜ artikli 225 lõikest 1 ja Euroopa Kohtu põhikirja artikli 58 esimesest lõigust tuleneb, et apellatsioonkaebuse aluseks võivad olla üksnes väited, mis puudutavad rikkumisi õigusküsimustes, kuid mitte faktide ebaõiget hindamist.
Nende sätete kohaselt on ainult Esimese Astme Kohus pädev ühelt poolt fakte tuvastama, välja arvatud juhul, kui tema poolt tuvastatu sisuline ebaõigsus tuleneb temale esitatud toimikumaterjalidest, ja teiselt poolt fakte hindama. Kui Esimese Astme Kohus on fakte tuvastanud või hinnanud, on Euroopa Kohus vastavalt EÜ artiklile 225 pädev kontrollima nende faktide õiguslikku kvalifikatsiooni ja Esimese Astme Kohtu poolt neist tuletatud õiguslikke tagajärgi (vt eelkõige 16. märtsi 2000. aasta otsus kohtuasjas
C-284/98 P: parlament
vs
. Bieber, EKL 2000, lk I-1527
, punkt 31, ja 27. novembri 2001. aasta otsus kohtuasjas
C-270/99 P: Z
vs
. parlament, EKL 2001, lk I-9197
, punkt 37).
Käesolevas asjas tuleb märkida, et komisjon ei vaidlusta seda, et S. Hosman-Chevalier kuulus viiteperioodil Austria Vabariigi alalise esinduse personali hulka. Oma apellatsioonkaebuse toetuseks väidab komisjon üksnes seda, et see asjaolu ei võimalda asjaomasel isikul saada kodumaalt lahkumise toetust, kuna tema ja Austria Vabariigi vahel ei esine otsest õiguslikku seost.
Seega, vastupidiselt S. Hosman-Chevalier’ väidetele ei puuduta komisjoni apellatsioonkaebus mitte faktide hindamist, vaid nende õiguslikku kvalifikatsiooni. Järelikult tuleb S. Hosman-Chevalier’ esitatud vastuvõetamatuse vastuväide tagasi lükata.
Põhiküsimus
Komisjoni esitatud väitele vastamiseks tuleb hinnata mõistet „teisele riigile tehtud töö”, võttes arvesse kõiki personalieeskirjade VII lisa artikli 4 lõike 1 punkti a sätteid, mis reguleerivad kodumaalt lahkumise toetuse andmist ning mille hulka nimetatud mõiste kuulub.
Tuleb meenutada, et vastavalt Euroopa Kohtu väljakujunenud praktikale on kodumaalt lahkumise toetuse peamine eesmärk hüvitada ametnikele teatud kulud ja ebamugavused, mis on seotud Euroopa ühenduste juures teenistusse asumisega, kui sellega kaasnes elukohariigist teenistuskohariiki kolimine ja uude keskkonda lõimumine. Kodumaalt lahkumise mõiste sõltub ka ametniku subjektiivsest olukorrast, see tähendab tema uude keskkonda lõimumise astmest, mis väljendub näiteks tema tavalises elukohas või peamise tegevusalaga tegelemises (vt 10. oktoobri 1989. aasta otsus kohtuasjas
201/88: Atala-Palmerini
vs
. komisjon, EKL 1989, lk 3109
, punkt 9, ja 15. septembri 1994. aasta otsus kohtuasjas
C-452/93 P: Magdalena Fernández
vs
. komisjon, EKL 1994, lk I-4295
, punkt 20).
Kodumaalt lahkumise toetuse andmisega tahetakse seega heastada tegelikku ebavõrdust, mis tekib nende ametnike vahel, kes on täielikult lõimunud teenistuskohariigi ühiskonnaga ja nende vahel, kes seda ei ole.
Personalieeskirjade VII lisa artikli 4 lõike 1 punkti a teise taande teisest lausest tuleneb, et ühenduse seadusandja on pidanud vajalikuks kohelda kodumaalt lahkujatena ka neid ametnikke, kes – kuigi elades ja töötades selle riigi Euroopa territooriumil, kus kuus kuud enne teenistusse asumist lõppenud viie aasta jooksul on asunud tema töökoht – on olnud teise riigi või rahvusvahelise organisatsiooni teenistuses.
Ühenduse seadusandja eeldas niisiis, et sellise töö tegemise tagajärg on erilise tiheda seose tekkimine asjaomase isiku ja selle teise riigi või rahvusvahelise organisatsiooni vahel, olles seega takistuseks püsivalt tiheda seose tekkimisele teenistuskohariigiga ja sellest tulenevalt tema piisavale lõimumisele selle riigi ühiskonnaga (vt selle kohta 15. jaanuari 1981. aasta otsus kohtuasjas
1322/79: Vutera
vs
. komisjon, EKL 1981, lk 127
, punkt 8, ja eespool viidatud kohtuotsus De Angelis
vs
. komisjon, punkt 13).
Riigis, kuhu asjaomane ametnik ametisse määrati, on teised riigid esindatud saatkondade või diplomaatiliste esinduste kaudu, aga ka rahvusvaheliste organisatsioonide juures olevate alaliste esinduste kaudu, nagu nähtub rahvusvahelisest tavaõigusest, mis on kodifitseeritud eelkõige 18. aprilli 1961. aasta rahvusvaheliste suhete Viini konventsioonis, aga ka 14. märtsi 1975. aasta universaalsete rahvusvaheliste organisatsioonidega suhtlemisel riikide esindamise Viini konventsioonis.
Järelikult mõiste „riik”, mis on kirjas personalieeskirjade VII lisa artikli 4 lõike 1 punkti a teise taande teises lauses, hõlmab kindlasti ka liikmesriigi alalist esindust Euroopa Liidu juures – asjaolu, mida apellatsioonkaebuse raames muide vaidlustatud ei olegi.
Seega, niisuguse alalise esinduse töötajaid – sealhulgas tehniline ja halduspersonal – tuleb nimetatud esinduse struktuuridesse kuulumise tõttu käsitleda sellisena, et nad on asjaomase liikmesriigi teenistuses ja järelikult „kodumaalt lahkumise” olukorras tulenevalt personalieeskirjade VII lisa artikli 4 lõike 1 punkti a teisest taandest.
Käesolevas asjas, nagu on sedastanud ka Esimese Astme Kohus, kuulus S. Hosman-Chevalier – olemata Austria valitsuse poolt tööle võetud – alalise esinduse personali hulka, ta allus suursaadikule ja tema staatus oli sama, mis teistel nimetatud esindusse tööle võetud ametnikel. Lisaks tuleneb vaidlustatud kohtuotsusest, et S. Hosman-Chevalier’l oli sellest tulenevalt erinevaid privileege ja immuniteete, nimelt täpsemalt vabastus piirkondlikust kinnisvaramaksust. Nendel asjaoludel tuleb teda käsitleda kui Austria riigile tööd teinud isikut.
S. Hosman-Chevalier’ eriline staatus, nagu on kirjeldatud eelmises punktis, tulenes sellest, et tal oli eriline tihe seos Austria Vabariigiga. Nimetatud seose olemasolu ise takistab tal loomast püsivat tihedat seost teenistuskohariigiga ning sellest tulenevalt teenistuskohariigi ühiskonda piisaval tasemel lõimumast.
Niisiis, personalieeskirjade VII lisa artikli 4 lõike 1 punkti a teise taande teise lause
ratio legis
’t arvestades on Esimese Astme Kohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 42 õigesti sedastanud, et kodumaalt lahkumise toetuse saamiseks piisab, kui S. Hosman-Chevalier on töötanud Austria Vabariigi alalises esinduses, olenemata isiku täpsetest ja spetsiifilistest kohustustest nimetatud organi teenistuses.
Seetõttu on täiesti põhjendamatu komisjoni argument, mille kohaselt kodumaalt lahkumise toetuse saamise tingimuseks on asjaomase isiku ja kõnealuse riigi vahel esinev otsene õiguslik seos.
Niisugune tõlgendus on pealegi kooskõlas autonoomiaga, mis on liikmesriikidel oma alaliste esinduste sisemisel korraldamisel. Seega, nagu ka kohtujurist on oma ettepaneku punktis 89 märkinud, on liikmesriigi kohus valida organid, mis kuuluvad tema alalise esinduse hulka ning määratleda avalikud huvid, mida erinevad selle alalise esindusega kooseksisteerivad asutused peavad kaitsma suhetes ühenduse institutsioonidega.
Eeltoodut arvesse võttes tuleb sedastada, et Esimese Astme Kohus on vaidlustatud kohtuotsuse punktis 47 õigusnormi rikkumata järeldanud, et tuleb tühistada komisjoni 2003. aasta 8. aprilli ja 29. oktoobri otsused, milles keelduti S. Hosman-Chevalier’le kodumaalt lahkumise toetust maksmast.
Kõigest eeltoodust järeldub, et komisjoni apellatsioonkaebus tuleb põhjendamatuse tõttu jätta rahuldamata.
Kohtukulud
Kodukorra artikli 69 lõike 2 alusel, mida kohaldatakse kodukorra artikli 118 alusel ka menetluses olevate apellatsioonkaebuste suhtes, on kohtuvaidluse kaotanud pool kohustatud hüvitama kohtukulud, kui vastaspool on seda nõudnud. Kuna S. Hosman-Chevalier on kohtukulude hüvitamist nõudnud ja komisjon on kohtuvaidluse kaotanud, tuleb kohtukulud välja mõista komisjonilt.

Esitatud põhjendustest lähtudes Euroopa Kohus (kolmas koda) otsustab:

1.
Jätta apellatsioonkaebus rahuldamata.

2.
Mõista kohtukulud välja Euroopa Ühenduste Komisjonilt.

Allkirjad
(
*1
)	Kohtumenetluse keel: prantsuse.