CELEX: 62005CJ0062
Apellatsioonkaebus
Määrus (EMÜ) nr 1430/79
Imporditollimaksude vähendamine
Sigarettide saadetis sihtkohaga Hispaanias
Ühenduse transiiditoimingu käigus toime pandud pettus

Apellatsioonkaebuses paluvad Nordspedizionieri di Danielis Livio & C. Snc (likvideerimisel; edaspidi „Nordspedizionieri”), Livio Danielis ja Domenico d’Alessandro tühistada Euroopa Ühenduste Esimese Astme Kohtu 14. detsembri 2004. aasta otsus kohtuasjas
T-332/02: Nordspedizionieri di Danielis Livio jt
vs.
komisjon (EKL 2004, lk II-4405
; edaspidi „edasikaevatud kohtuotsus”).
Õiguslik raamistik
Ühenduse tollieeskirjad näevad ette võimaluse tasutud impordi- või eksporditollimaksude täielikuks või osaliseks tagasimaksmiseks või tollivõlast tuleneva maksusumma vähendamiseks. Käesoleval juhul kohaldatavad tollimaksu vähendamise tingimused on sätestatud nõukogu 2. juuli 1979. aasta määruse (EMÜ) nr 1430/79 impordi- või eksporditollimaksude tagasimaksmise või vähendamise kohta (
EÜT L 175, lk 1
), muudetud nõukogu 7. oktoobri 1986. aasta määrusega (EMÜ) nr 3069/86 (
EÜT L 286, lk 1
), (edaspidi „määrus nr 1430/79”) artiklis 13.
Määruse nr 1430/79 artikli 13 lõike 1 esimene lõik sätestab:
„1.   Imporditollimaksu võib tagasi maksta või seda vähendada eriolukorras […], mille on põhjustanud asjaolud, mille puhul asjaomast isikut ei saa süüdistada pettuses või ilmses hooletuses.” [mitteametlik tõlge]
Määruse (EMÜ) nr 222/77 ühenduse transiidi kohta (
EÜT L 38, lk 1
) artikkel 36 sätestab:
„1.   Kui ühenduse transiiditoimingu käigus või sellega seoses tuvastatakse, et teatavas liikmesriigis on toimunud rikkumine või eeskirjade eiramine, tuleb kõnealusel liikmesriigil kooskõlas enda haldus- ja õigusnormidega sisse nõuda võimalikud tasumisele kuuluvad tollimaksud ja muud maksud, mis ei piira kriminaalõiguslike meetmete võtmist.
2.   Kui rikkumise või eeskirjade eiramise kohta ei ole võimalik tuvastada, loetakse rikkumise või eeskirjade eiramine toimunuks:
a)
liikmesriigis, millest transpordivahend või kaubad on vahetult lahkunud, juhul kui ühenduse transiiditoimingu käigus tuvastatakse rikkumine või eeskirjade eiramine sisepiiril asuvas vahetolliasutuses;
b)
liikmesriigis, mille tolliasutusega on tegemist, kui ühenduse transiiditoimingu käigus tuvastatakse rikkumine või eeskirjade eiramine vahetolliasutuses artikli 11 punkti d teise taande tähenduses;
c)
liikmesriigis, kus rikkumine või eeskirjade eiramine tuvastati, kui rikkumine või eeskirjade eiramine tuvastatakse mujal liikmesriigi territooriumil kui vahetolliasutuses;
d)
viimases liikmesriigis, mille puhul on transiiditeatise alusel tuvastatud, et kaubad on seda liikmesriiki läbinud, kui kaupu sihttolliasutusele ei esitata;
e)
liikmesriigis, kus tuvastati rikkumine või eeskirjade eiramine, kui rikkumine või eeskirjade eiramine tuvastatakse pärast ühenduse transiiditoimingu lõppu.” [mitteametlik tõlge]
Itaalia Vabariigi ja Jugoslaavia Föderatiivse Sotsialistliku Vabariigi vahel 10. novembril 1965. aastal sõlmitud tollipettuste ennetamisel ja tõkestamisel osutatava vastastikuse haldusabi lepingu (edaspidi „vastastikuse abi leping”) artikkel 1 sätestab:
„Lepingupoolte tollid osutavad käesolevas kokkuleppes ettenähtud tingimustel vastastikust abi mõlema lepingupoole tollieeskirjade rikkumiste ennetamisel, uurimisel ja tõkestamisel.” [Siin ja edaspidi on osundatud vastastikuse abi lepingut tsiteeritud mitteametlikus tõlkes.]
Selle lepingu artikkel 4 sätestab:
„Kummagi lepingupoole toll teostab omal algatusel või teise lepingupoole taotlusel erijärelevalvet oma tegevusalal:
[…]
—
eesmärgiga tagada vastavate riikide tolli- ja maksualaste huvide kaitse, kusjuures kummagi lepingupoole toll teeb jõupingutusi, et tema territooriumilt eksporditud kaubad ei oleks salakaubaveo esemeks, põhjustades kahju teisele lepingupoolele.
Erijärelevalvet tehakse taotluse alusel, juhul kui tegemist on kaubaga, millelt teise lepingupoole territooriumil tuleb tasuda erilisi ja kõrgendatud määraga makse.”
Põhikohtuasja asjaolud
Nordspedizionieri, mille moodustavad tolliagendid ja mille asukoht on Triestes, esitas 30. oktoobril 1991 ühenduse välistransiidideklaratsiooni pappkarpide kohta, mis olid pärit Sloveeniast ja mille sihtkoht oli Hispaanias. 5. ja 16. novembril 1991 esitas Nordspedizionieri ühenduse välistransiidideklaratsioonid, mis olid analoogsed 30. oktoobril esitatuga.
Veidi aega pärast kolmanda transiiditoiminguga seonduvate tolliformaalsuste täitmist palus Fernetti tolliasutuse direktor Guardia di Finanzal (maksupolitsei) kontrollida koorma sisu. Kõnealusele veoautole, mis oli juba tollitsoonist lahkunud, järgneti ja see peatati mõne kilomeetri järel ning toimetati tagasi tollipunkti. Veoauto kontrollimisel ilmnes, et pappkarbid ei olnud tühjad, nagu nähtus transiidideklaratsioonist, vaid täidetud sigarettidega. Veoauto juht vahistati ning auto ja kaubasaadetis arestiti koos juhi valdusest leitud dokumentidega.
Itaalia toll koostöös Sloveenia ametiasutustega viis läbi uurimise, kus tuvastati, et veoauto juht oli osalenud veel kolmes sarnases sigarettide salakaubaveos, kasutades Nordspedizionieri koostatud 30. oktoobri ja 5. novembri 1991. aasta transiidideklaratsioone. Asjaomaste salakaubaveo juhtumite uurimisel avastasid Itaalia ametiasutused lao, milles oli ebaseaduslikult imporditud kaup ja mille läbiotsimisel 8. aprillil 1992 arestisid nad 8010 kg sigarette.
Apellandid said 30. oktoobri ja 5. novembri 1991. aasta transiiditoimingute osas ühenduse transiidi vastutava printsipaalina 16. oktoobril 1992 Trieste kesktolliasutuselt korralduse tasuda 2951462300 Itaalia liiri maksudena välismaise töödeldud tubaka eest, mis imporditi ebaseaduslikult ühenduse territooriumile ja mida seal ebaseaduslikult turustati. Kuna Itaalia toll pidas 16. novembri 1991. aasta kaubasaadetise kinni enne selle turustamist, ei nõutud hagejatelt sellega seoses tollimaksu tasumist.
Apellandid esitasid 14. novembril 2000 komisjoni talitustele taotluse tollimaksu vähendamiseks. Seda taotlust toetasid Itaalia ametiasutused, kes esitasid 2001. aasta juunis Euroopa Ühenduste Komisjonile taotluse tollimaksu vähendamiseks 497589687 Itaalia liiri võrra.
Komisjon võttis 28. juunil 2002 vastu otsuse REM 1401 (edaspidi „vaidlusalune otsus”), millega jäeti see taotlus rahuldamata. Komisjon leidis, et käesoleval juhul ei ole tegemist määruse nr 1430/79 artikli 13 tähenduses eriolukorraga, mille on põhjustanud asjaolud, mille puhul taotlejaid ei saa süüdistada pettuses või ilmses hooletuses, mistõttu tollimaksu vähendamine ei ole põhjendatud.
Menetlus Esimese Astme Kohtus ja edasikaevatud kohtuotsus
Apellandid esitasid vaidlusaluse otsuse peale hagi, mis saabus Esimese Astme Kohtu kantseleisse 30. oktoobril 2002.
Apellandid esitasid selle otsuse tühistamise nõude toetuseks kaks väidet.
Esimene väide puudutas vaidlusaluses otsuses sisalduvaid arvukaid sisulisi vigu ning teine väide puudutas väidetavat eriolukorda ning määruse nr 1430/79 artikli 13 tähenduses pettuse või ilmse hooletuse puudumist. Teise võimalusena palusid apellandid tollimaksu vähendada.
Seoses esimese väitega sedastas Esimese Astme Kohus esiteks, et vaidlusaluses otsuses ei olnud koorma kontrollimise kirjelduses ühtki faktiviga. Teiseks tunnistas Esimese Astme Kohus, et vastuvõetamatuse tõttu tuleb jätta läbi vaatamata väide, mis puudutab väidetavat viga vähendatavas summas, kuna selle summa arvutamise ainupädevus on siseriiklikel ametiasutustel.
Seoses teise väitega tuletas Esimese Astme Kohus kõigepealt meelde, et komisjonil on kaalutlusõigus, kui ta kohaldab määruse nr 1430/79 artikli 13 lõiget 1, mis kujutab endast õigluse üldklauslit. Samuti märkis Esimese Astme Kohus, et selle sätte kohaldamiseks peavad olema täidetud kaks kumulatiivset tingimust: i) peab esinema eriolukord ja ii) peab puuduma asjaomase ettevõtja poolne pettus või ilmne hooletus.
Seoses eriolukorra olemasoluga leidis Esimese Astme Kohus, et hagejad ei ole tõendanud, et Itaalia ametiasutused olid eelnevalt teadlikud sigarettide salakaubaveost. Samuti lükkas Esimese Astme Kohus tagasi hagejate argumendi, mis põhines sellel, et salakaubavedu, mille ohvriteks nad osutusid, ületas nende kutsealasele tegevusele omase äririski. Esimese Astme Kohus sedastas, et toll ei olnud süüdi tõsiste rikkumiste toimepanemises, olles enne seda tõdenud, et esiteks ei olnud tollil kohustust kontrollida füüsiliselt kõiki piiri ületavaid vedusid, et teiseks ei kohusta vastastikuse abi leping Sloveenia tolli informeerima Itaalia ametiasutusi viivitamata igast tubaka veosest, mis lahkub nende territooriumilt Itaaliasse.
Peale selle leidis Esimese Astme Kohus, et see, et hagejatel ei olnud väidetavalt võimalust veoautot kontrollida, ei ole asjaolu, millest tulenevalt hagejad on teiste ettevõtjatega võrreldes erandlikus olukorras ja sellega ei saa seega põhjendada eriolukorda määruse nr 1430/79 artikli 13 tähenduses (7. septembri 1999. aasta otsus kohtuasjas
C-61/98: De Haan, EKL 1999, lk I-5003
, punkt 52). Seoses asjaomaste huvide kaalumisega asus Esimese Astme Kohus seisukohale, et komisjon ei piirdunud määruse nr 1430/79 artikli 13 kohaldamise välistamisega, vaid ta uuris ka, kas käesoleva juhtumi asjaolud on osa tolliagendi tavapärasest äririskist ja järeldas, et need ei ületa kõnealuse tegevusega seotud tavapärast äririski.
Esimese Astme Kohus sedastas, et hagejad ei suutnud tõendada, et komisjon tegi ilmse hindamisvea, kui ta järeldas, et käesoleva juhtumi asjaolud ei kujuta endast eriolukorda. Kuna puudus eriolukord, ei pidanud Esimese Astme Kohus vajalikuks uurida pettuse ja ilmse hooletuse puudumisega seotud teist tingimust. Seetõttu lükkas Esimese Astme Kohus teise väite põhjendamatuse tõttu tagasi.
Lõpuks jättis Esimese Astme Kohus rahuldamata nõude vähendada konfiskeeritud töödeldud tubaka eest tasumisele kuuluvat tollimaksu, leides eelkõige, et määruse nr 1430/79 artikli 13 kohaldamisalasse ei kuulu küsimus selle kohta, kas tollimaksuga maksustatava kauba osaline konfiskeerimine toob kaasa tollivõla osalise või täieliku lõppemise.
Kuna nende hagi jäeti rahuldamata, esitasid apellandid 10. veebruaril 2005 apellatsioonkaebuse.
Poolte nõuded
Apellandid paluvad Euroopa Kohtul:
—
tühistada vaidlusalune otsus, millega komisjon otsustas, et imporditollimaksu vähendamine 497589687 Itaalia liiri võrra ei ole põhjendatud;
—
sedastada, et käesolevas asjas on vastavalt määruse nr 1430/79 artikli 13 lõikele 1 tollimaksu vähendamine vastupidi võimalik, kuna hagejate kasuks esineb eriolukord, millega ei ole seotud pettust või ilmset hooletust;
—
mõista komisjonilt välja nii esimese astme kui ka apellatsiooniastme kohtukulud.
Vastustaja palub Euroopa Kohtul:
—
jätta apellantide apellatsioonkaebus täies ulatuses rahuldamata;
—
jätta apellantide kohtukulud nende endi kanda ja mõista neilt välja komisjoni nii esimese astme kui ka apellatsiooniastme kohtukulud.
Apellatsioonkaebus
Oma apellatsioonkaebuse toetuseks esitavad apellandid neli väidet.
Esimene väide
Määruse nr 222/77 artikli 36 lõikele 3 tuginedes vaidlustavad apellandid tollivõla olemasolu, kuna täidetud ei ole kõik tollivõla tekkimise tingimused ja eelkõige tingimus, mis tuleneb kohtupraktikast ja on seotud vastutava printsipaali teavitamisega (21. oktoobri 1999. aasta otsus kohtuasjas
C-233/98: Lensing & Brockhausen, EKL 1999, lk I-7349
, punkt 31, ja 20. jaanuari 2005. aasta otsus kohtuasjas
C-300/03: Honeywell Aerospace, EKL 2005, lk I-689
, punkt 26). Apellandid leiavad, et Euroopa Kohus peab omal algatusel tuvastama, et see tollivõla sissenõudmise tingimus ei ole täidetud, kuna Esimese Astme Kohus seda omal algatusel ei tuvastanud.
Komisjon väidab, et see väide on vastuvõetamatu, kuna seda ei esitatud Esimese Astme Kohtus.
Väljakujunenud kohtupraktikast tuleneb, et kui pool saaks esitada esmakordselt Euroopa Kohtus väiteid, mida ta ei ole esitanud Esimese Astme Kohtus, tähendaks see seda, et tal oleks võimalik Esimese Astme Kohtus arutatud asjaga võrreldes laiendada kohtuasja ulatust Euroopa Kohtus, kellel on apellatsioonimenetluses piiratud pädevus. Apellatsioonimenetluses piirdub Euroopa Kohtu pädevus Esimese Astme Kohtus arutatud väidetele antud õigusliku hinnangu kontrollimisega (vt eelkõige 26. oktoobri 2006. aasta otsus kohtuasjas
C-68/05 P: Koninklijke Coöperatie Cosun
vs.
komisjon, EKL 2006, lk I-10367
, punkt 96, ja 27. veebruari 2007. aasta otsus kohtuasjas
C-354/04 P: Gestoras Pro Amnistía jt
vs.
nõukogu, EKL 2007, lk I-1579
, punkt 30).
Käesolevas asjas tuleb tõdeda, et kuigi apellandid vaidlustasid põhjustel, mis ei ole käesoleva väitega seotud, Esimese Astme Kohtus tollivõla täpse summa, ei esitanud nad Esimese Astme Kohtule argumente seoses tollivõla enda olemasoluga.
Mis lisaks puutub apellantide käesoleva väite seotusesse avaliku huviga, siis tuleb meenutada, et määruse nr 1430/79 artikli 13 ainus eesmärk on vabastada – juhul, kui samal ajal esinevad teatavad erakorralised asjaolud ning puudub ilmne hooletus või pettus – ettevõtja nende tollimaksude tasumisest, mida ta on kohustatud tasuma ja mitte võimaldada vaidlustada seda, kas tollivõlg kuulub tasumisele või mitte (vt eelkõige 6. juuli 1993. aasta otsus liidetud kohtuasjades
C-121/91 ja C-122/91: CT Control (Rotterdam) ja JCT Benelux
vs.
komisjon, EKL 1993, lk I-3873
, punkt 43). Sellest tuleneb, et apellandid saavad vaidlusaluse otsuse vastu tulemuslikult tugineda ainult neile väidetele, mille eesmärk on tõendada, et käesolevas asjas on tegemist eriolukorraga ja et puudub nendepoolne hooletus või pettus, mitte neile väidetele, millega soovitakse tõendada siseriiklike pädevate asutuste nende otsuste ebaseaduslikkust, millega apellante kohustatakse tasuma vaidlusaluseid tollimakse (vt eespool viidatud kohtuotsus CT Control (Rotterdam) ja JCT Benelux
vs.
komisjon, punkt 44). Seega ei pidanud Esimese Astme Kohus omal algatusel käsitlema sätet, mille kohaldamiseks tal puudub pädevus.
Sellest tuleneb, et esimene väide tuleb vastuvõetamatuse tõttu jätta läbi vaatamata.
Teine väide
Apellandid väidavad, et kuna Esimese Astme Kohus tegi sisuliselt ebaõigeid ja ennatlikke järeldusi sigaretikoorma avastamise asjaolude kohta ja moonutas tõendeid, siis kohaldas ta eriolukorra olemasolule hinnangu andmisel vääralt määruse nr 1430/79 artiklit 13. Edasikaevatud kohtuotsuse punktis 29 tugines Esimese Astme Kohus faktiliste asjaolude ebaõigele rekonstruktsioonile, kinnitades, et Fernetti tolliasutus palus Guardia di Finanzal kontrollida 16. novembri 1991. aasta tollideklaratsioonile vastavat koormat, samas kui tegelikult kontrolliti koormat väljaspool tollitsooni pärast seda, kui tolliformaalsused olid täidetud ja veoauto oli mitu kilomeetrit Itaalia territooriumil sõitnud. Faktiliste asjaolude toimumise täpne ajaline järjestus ja põhjused, mis tegelikult viisid koorma kontrollimise korralduse andmiseni, nähtuvad Tribunale de Trieste (Itaalia) 4. novembri 1998. aasta otsusest, millega mõisteti süüdi kõnealuse salakaubaveo toimepanijad. Seda ajalist järjestust kinnitab samuti asjaolude asetleidmise ajal Fernetti tolliasutuse direktoriks olnud V. Portale 15. jaanuari 2005. aasta kirjalikult esitatud ütlus.
Komisjon leiab vastupidi, et Esimese Astme Kohus ei teinud faktiliste asjaolude rekonstrueerimisel ühtki viga, et vaidlusaluses otsuses ei ole ühtki faktiviga ja et Esimese Astme Kohtul oli täielik ülevaade hetkest, mil toimus sigaretikoorma kontrollimine. Lisaks sellele leiab komisjon, et V. Portale ütlus on käesoleva menetluse seisukohalt uus tõend ja seega tuleb see tõend tunnistada vastuvõetamatuks.
Sellega seoses piisab, kui tõdeda, et Esimese Astme Kohtu esitatud sigarettide avastamise faktiliste asjaolude kirjeldus langeb täielikult kokku sündmuste ajalise järjestusega, mille on esitanud apellandid. Edasikaevatud kohtuotsuse punkt 11 on sõnastatud nii: „Pärast […] tolliformaalsuste täitmist sai veoauto loa sõidu jätkamiseks. Veidi hiljem palus Fernetti tolliasutuse direktor kohaliku parkimisplatvormi maksujärelevalve üksusel kontrollida veoauto laadungit. Maksujärelevalve üksus järgnes veoautole, mis oli tollitsoonist juba lahkunud, ja peatas veoauto piirist mõne kilomeetri kaugusel”.
Teine väide, mis puudutab väidetavalt ebatäpseid või moonutatud järeldusi faktiliste asjaolude kohta või nende asjaolude arvestamist moonutatud kujul, on seega suunatud Esimese Astme Kohtu esitatud faktiliste asjaolude kirjelduse vastu, mis tegelikult langeb kokku kirjeldusega, millega apellandid soovivad selle asendada. Seega tuleb teine väide tagasi lükata.
Kolmas väide
Apellandid väidavad, et Esimese Astme Kohus jättis arvestamata määruse nr 1430/79 artikliga 13. Nad esitavad oma väitega seoses mitu argumenti, mis nende arvates võimaldavad järeldada, et eriolukord selle sätte tähenduses esineb, nimelt
—
nad on sellise pettuse ohvrid, mis ületab nende kutsealasele tegevusele tavaliselt omase äririski;
—
Guardia di Finanza oli salakaubaveost teadlik ja ei sekkunud kohe, et likvideerida salakaubaveovõrgustik;
—
nad olid heausksed ja neil oli õiguspärane ootus, et nad võivad tugineda saadud dokumentidele;
—
toll ei kontrollinud koormaid;
—
neil oli võimatu vedusid kontrollida ja
—
vaidlusaluses otsuses ei kaalutud asjaomaseid huve.
Väite esimene osa
– Poolte argumendid
Väite peamine osa, mille apellandid on täpselt formuleerinud, on esitatud seoses sellega, et Esimese Astme Kohus tegi vastastikuse abi lepingu tõlgendamisel õigusliku vea. Apellandid leiavad, et vastupidi sellele, mis on kirjas edasikaevatud kohtuotsuse punktis 79, oli Sloveenia tollil selle lepingu alusel kohustus ennetada salakaubavedu, teatades Itaalia ametiasutustele, et üle piiri veetakse maksustamise seisukohalt riskikaupa, kuna vastasel juhul kaotab see leping oma kasuliku mõju.
Apellandid viitavad mitmel puhul vastastikuse abi lepingule, mille vale tõlgendus mõjutab hinnangut mitmele nende argumendile. Nii väidavad apellandid, et olid seoses neile edastatud dokumentidega heausksed ja et neil oli dokumentide paikapidavuse osas õiguspärane ootus. Apellandid väidavad, et usaldasid tingimusteta, et Sloveenia toll, kes oleks pidanud teatama riskikauba üle piiri vedamisest, täidab oma rahvusvahelisi kohustusi. Neil lasuva äririski osas väidavad apellandid, et nende olukord ei olnud samasugune, kui kõigil teistel tolliagentidel, vaid oli sama kui üksnes neil tolliagentidel, kes võivad tugineda rahvusvahelisest kohustusest kinnipidamisele. Apellantide väiteil on vale kinnitus, mille kohaselt piiril tegutsemise fakt ja veoauto kontrollimise võimaluse puudumine ei asetanud apellante erandlikku olukorda, kuna need asjaolud kehtivad piiramatu hulga ettevõtjate kohta, sest Esimese Astme Kohus oleks pidanud hinnangut andes arvestama ebanormaalse olukorraga, mis tekkis vastastikuse abi lepingust tuleneva kohustuse täitmata jätmise tagajärjel.
Seoses oma märkustega selle kohta, et Guardia di Finanza oli väidetavalt salakaubaveost teadlik, rõhutavad apellandid lisaks eelnevale, et eespool punktis 19 viidatud kohtuotsuses De Haan esitatud põhimõtet tuleb käesolevas asjas igal juhul kohaldada, kuna Sloveenia ametiasutused rikkusid vastastikuse abi lepingut, jättes oma Itaalia kolleegidele teatamata, et sigarettide saadetis veetakse üle piiri.
Komisjon väidab, et vastastikuse abi lepingu ja eriti selle artikli 4 viimase taande sõnastusest nähtub, et erijärelevalvet seoses riskikaubaga tehakse ainult Itaalia ametiasutuste taotluse alusel ja sellest ei saa tuletada mingisugust teavitamiskohustust. See kokkulepe ei näe Sloveenia ametiasutustele ette mingit üldist kohustust teavitada Itaalia ametasutusi kaubasaadetiste sisust. Komisjon leiab, et järelikult ei saa apellandid tugineda õiguspärasele ootusele, sest seda kaitstakse vaid siis, kui pädevad ametiasutused ise on andnud alust maksukohustuslase õiguspärase ootuse tekkeks, millise juhuga ei saa olla tegemist siis, kui ametiasutused on maksukohustuslase valede deklaratsioonidega viidud eksitusse (Esimese Astme Kohtu 10. mai 2001. aasta otsus liidetud kohtuasjades
T-186/97, T-187/97, T-190/97–T-192/97, T-210/97, T-211/97, T-216/97–T-218/97, T-279/97, T-280/97, T-293/97 ja T-147/99: Kaufring jt, EKL 2001, lk II-1337
).
– Euroopa Kohtu hinnang
Tuleb meenutada, et määruse nr 1430/79 artikli 13 lõige 1 kujutab endast õigluse üldsätet, mille eesmärk on reguleerida eriolukorda, milles asub asjaomane ettevõtja võrreldes teiste samal tegevusalal tegutsevate ettevõtjatega (eespool viidatud kohtuotsus De Haan, punkt 52). Apellandid väidavad, et eriolukorra olemasolu selle kohtupraktika tähenduses võib põhjendada sellega, et jäeti täitmata kohustused, mis tulenevad vastastikuse abi lepingust, mida Esimese Astme Kohus valesti tõlgendas. Selleks et saaks hinnata käesoleva väite põhjendatust, tuleb järelikult kindlaks teha, kas vastastikuse abi leping kehtestab tegelikult tollile kohustuse teatada kõigist sellise kauba vedudest, mis on maksustamise seisukohalt riskikaup, eriti sigarettide vedudest.
Kuigi vastastikuse abi lepingu artikkel 1 käsitleb tõepoolest üldiselt tahet ennetada, uurida ja tõkestada tollieeskirjade rikkumisi, täpsustab selle artikli sõnastus siiski, et sellise vastastikuse abi osutamine toimub vastavalt selle lepinguga ette nähtud üksikasjalikele eeskirjadele ja tingimustele. Järelikult tuleb pöörduda järgnevate erisätete poole.
Vastavalt vastastikuse abi lepingu artikli 4 lõikele 1 teostab toll võimaluste piires erijärelevalvet selliste isikute, kaupade ja sõidukite liikumise üle, mille suhtes on olemas kahtlus, ja seda kas omal algatusel või teise lepingupoole tolli taotlusel. Sellest täpsustusest tuleb aru saada nii, et tollil ei ole üldist kohustust teostada omal algatusel erijärelevalvet.
Selle artikli lõike 2 teises taandes on täpsemad sätted nende toodete ekspordi kohta, millelt teise lepingupoole territooriumil tuleb tasuda erilisi ja kõrgendatud määraga makse. Kuna sellise olukorraga on tegemist Itaaliasse sigarettide importimise puhul, on see säte käesoleva juhtumi puhul asjakohane. Säte näeb ette, et seoses nende toodetega esitatud taotluse korral teostatakse erijärelevalvet. Miski ei osuta sellele, et selline taotlus oleks esitatud.
Nagu kohtujurist on märkinud oma ettepaneku punktis 103, ületaks see, kui lepingupooleks oleval riigil oleks kohustus edastada süstemaatiliselt ja vastava taotluseta kogu teave sellise kauba kohta, mis on maksustamise seisukohalt riskikaup, need ootused, mis sellise vastastikuse abi lepinguga seoses võiksid mõistlikult olla. Itaalia rahandusministeeriumi 14. jaanuari 1985. aasta ringkirjas selle lepingu rakendamise kohta ei ole pealegi midagi, mis viitaks nii siduva kohustuse olemasolule.
Seega on Esimese Astme Kohus põhjendatult tõdenud, et vastastikuse abi lepingust ei tulene Sloveenia tolli kohustus teatada kõigist Itaaliasse suunduvatest sigarettide vedudest. Seega tuleb väite esimene osa põhjendamatuse tõttu tagasi lükata.
Väite teine osa
– Poolte argumendid
Apellandid väidavad, et vastupidi Esimese Astme Kohtu sedastusele ei olnud 16. novembri 1991. aasta kontroll juhuslik, vaid sihtotstarbeline kontroll, mis viidi läbi koorma tegeliku sisu kohta saadud informatsiooni tagajärjel. Seda kinnitab ka V. Portale ütlus. Samuti väidavad apellandid, et Guardia di Finanza oli töödeldud tubaka saadetisest teadlik ja võimaldas salakaubavedajate võrgustiku likvideerimise eesmärgil teadlikult salakaubaveol toimuda. See selgitab apellantide sõnul, miks Itaalia ametiasutuste käsutuses oli juba väga lühikese ajavahemiku möödumisel sigaretikoorma avastamisest vajalik teave selleks, et seoses selle salakaubaveoga vahistada mitu teist isikut ja viia läbi läbiotsimine kõnealuses sigarettide laos. Eespool viidatud kohtuotsuses De Haan leidis Euroopa Kohus, et samasugused asjaolud kujutavad endast eriolukorda.
Komisjon on seisukohal, et varasemad eeskirjade rikkumised avastati alles pärast 16. novembri 1991. aasta kontrolli ja sellele järgnenud uurimist. Järelikult on Esimese Astme Kohus põhjendatult leidnud, et eespool viidatud kohtuotsuses De Haan esitatud põhimõtte kohaldamise tingimused ei ole täidetud.
– Euroopa Kohtu hinnang
Tuleb meenutada, et vastavalt EÜ artikli 225 lõikele 1 saab Euroopa Kohtusse edasi kaevata ainult õigusküsimustes. Välja arvatud juhul, kui fakte ja tõendeid on moonutatud, on Esimese Astme Kohus ainsana pädev tuvastama ja hindama asjas tähtsust omavaid fakte ja tõendeid (vt selle kohta Euroopa Kohtu 1. juuni 1994. aasta otsus kohtuasjas
C-136/92 P: komisjon
vs.
Brazzelli Lualdi jt, EKL 1994, lk I-1981
, punktid 49 ja 66, ja 10. detsembri 2002. aasta otsus kohtuasjas,
C-312/00 P: komisjon
vs.
Camar ja Tico, EKL 2002, lk I-11355
, punkt 69).
Tuleb märkida, et käesoleval juhul ei ole apellantide argumentatsiooni eesmärk Esimese Astme Kohtu poolt faktide moonutamise tuvastamine, vaid selle kohtu poolt tuvastatud faktide vaidlustamine.
Lisaks sellele tuleb igal juhul esile tuua, et sõltumata sellest, kas V. Portale ütlus on vastuvõetav või mitte, ei ilmne sellest ütlusest ühtki asjaolu, mis võiks tõendada, et Itaalia ametiasutused olid salakaubaveost eelnevalt teadlikud. Oma ütluses väidab V. Portale vastupidi, et pärast seda, kui Sloveenia kolleegilt saadi mitteametlik teave, asusid Fernetti tolliametnikud kohe asjaomast veoautot kontrollima. Seega ei saa selle ütlusega tõendada, et Itaalia ametiasutused võimaldasid teadlikult salakaubaveol toimuda selleks, et likvideerida salakaubavedajate võrgustik.
Seega tuleb tõdeda, et kuna kolmanda väite teine osa on suunatud Esimese Astme Kohtu poolt tuvastatud faktiliste asjaolude vastu, tuleb see tunnistada vastuvõetamatuks.
– Muud argumendid, mille apellandid on esitanud
Lisaks tuleb märkida, et apellandid on esitanud ka mitmeid muid argumente eelkõige selle kohta, et puudus igasugune tolli kontroll veoste üle, et apellantidel oli võimatu teostada veotoimingute üle järelevalvet ja on esitanud argumente seoses asjaomaste huvide kaalumisega.
Tuleb aga tõdeda, et oma argumentatsioonis ei ole apellandid sõnastanud ühtki argumenti edasikaevatud kohtuotsuse vastu, vaid piirduvad juba Esimese Astme Kohtus esitatud argumentide kordamisega ja suunavad oma märkused vaidlusaluse otsuse vastu. Repliigis esitavad nad näiteks etteheite, et komisjon ei arvestanud asjaomaste huvide kaalumisel äriühinguga Philip Morris sõlmitud lepingut, milles viimane kohustub maksma 1,25 miljardit USA dollarit kahju hüvitamiseks, mis on ühendustele tekkinud enne nimetatud lepingut toime pandud salakaubaveo tagajärjel, märkimata samas siiski, mida nad Esimese Astme Kohtule ette heidavad.
Vastavalt EÜ artiklile 225, Euroopa Kohtu põhikirja artikli 58 esimesele lõigule ja Euroopa Kohtu kodukorra artikli 112 lõike 1 punktile c näidatakse apellatsioonkaebuses täpselt otsuse või määruse, mille tühistamist taotletakse, kritiseeritavad osad, samuti seda taotlust konkreetselt toetavad õiguslikud argumendid. Sellele nõudele ei vasta apellatsioonkaebus, mis piirdub üksnes Esimese Astme Kohtule esitatud hagi aluseks olevate väidete ja argumentidega ning mis ei sisalda argumente, mis viitaksid konkreetselt edasikaevatud kohtuotsuses väidetavalt sisalduvatele õiguslikele vigadele. Tegelikult on selline apellatsioonkaebus nõue, millega taotletakse pelgalt Esimese Astme Kohtule esitatud hagi uuesti läbivaatamist, mis ei kuulu aga Euroopa Kohtu pädevusse (4. juuli 2000. aasta otsus kohtuasjas
C-352/98 P: Bergaderm ja Goupil
vs
. komisjon, EKL 2000, lk I-5291
, punktid 34 ja 35, ja 30. septembri 2003. aasta otsus kohtuasjas
C-76/01 P: Eurocoton jt
vs.
komisjon, EKL 2003, lk I-10091
, punktid 46 ja 47).
Kuna apellantide argumendid kolmanda väite kohta ei sisalda konkreetseid etteheiteid edasikaevatud kohtuotsuse kohta, tuleb need argumendid jätta vastuvõetamatuse tõttu läbi vaatamata. Kolmanda väite esimene ja teine osa tuleb tagasi lükata põhjendamatuse tõttu ja kolmanda väite teine osa jätta vastuvõetamatuse tõttu läbi vaatamata.
Neljas väide
Neljandas väites toovad apellandid esile, et kui Euroopa Kohus vastavalt nende nõudele otsustab, et käesoleval juhul on tegemist eriolukorraga määruse nr 1430/79 artikli 13 tähenduses, siis on samuti täidetud kõnealuse sätte kohaldamise teine tingimus ettevõtjapoolse igasuguse „pettuse ja hooletuse” puudumise kohta.
Tuleb asuda seisukohale, et kuna kolmas väide on tagasi lükatud ja kuna Esimese Astme Kohus on seega põhjendatult tuvastanud, et käesoleval juhul puudub eriolukord määruse nr 1430/79 artikli 13 tähenduses, tuleb neljas väide ainetuse tõttu tagasi lükata.
Eespool esitatust tuleneb, et apellatsioonkaebus on osaliselt vastuvõetamatu, osaliselt ainetu ja osaliselt põhjendamata. Seega tuleb see rahuldamata jätta.
Kohtukulud
Vastavalt kodukorra artikli 69 lõikele 2, mida kodukorra artikli 118 alusel kohaldatakse apellatsioonkaebuste suhtes, on kohtuvaidluse kaotanud pool kohustatud hüvitama kohtukulud, kui vastaspool on seda nõudnud. Kuna komisjon on kohtukulude hüvitamist nõudnud ning apellandid on kohtuvaidluse kaotanud, tuleb kohtukulud välja mõista apellantidelt.

Esitatud põhjendustest lähtudes Euroopa Kohus (esimene koda) otsustab:

1.
Jätta apellatsioonkaebus rahuldamata.

2.
Mõista kohtukulud välja Nordspedizionieri di Danielis Livio & C. Snc-lt (likvideerimisel) ning L. Danielisilt ja D. D’Alessandrolt.

Allkirjad
(
*1
)	Kohtumenetluse keel: itaalia.