CELEX: 62004TJ0193
Vyšetrovanie Európskeho úradu pre boj proti podvodom (OLAF) týkajúce sa prezradenia dôverných informácií
Podozrenia z korupcie a porušenia služobného tajomstva
Oznámenie informácií o skutočnostiach, ktoré môžu viesť k trestnému stíhaniu, vnútroštátnym súdnym orgánom
Domová prehliadka a prehliadka kancelárie novinára
Žaloba o neplatnosť
Prípustnosť
Žaloba o náhradu škody
Príčinná súvislosť
Dostatočne kvalifikované porušenie

Právny rámec
Európsky úrad pre boj proti podvodom (OLAF) zriadený rozhodnutím Komisie 1999/352/ES, ESUO, Euratom z 28. apríla 1999 (Ú. v. ES
L 136, s. 20; Mim. vyd. 01/003, s. 110) je poverený najmä vykonávaním vnútorných administratívnych vyšetrovaní zameraných
na vyšetrovanie závažných skutočností spojených s vykonávaním profesijných činností, ktoré môžu predstavovať porušenie povinností
úradníkov a zamestnancov Spoločenstiev a ktoré môžu viesť k disciplinárnemu konaniu, prípadne k trestnému stíhaniu.
Nariadenie Európskeho parlamentu a Rady (ES) č. 1073/1999 z 25. mája 1999 o vyšetrovaniach vykonávaných Európskym úradom pre
boj proti podvodom (OLAF) (Ú. v. ES L 136, s. 1; Mim. vyd. 01/003, s. 91) stanovuje pravidlá pre inšpekcie, kontroly a iné
opatrenia uskutočňované zamestnancami OLAF-u pri plnení ich povinností.
Odôvodnenie č. 13 nariadenia č. 1073/1999 znie:
„Keďže je na príslušných orgánoch členských štátov, prípadne orgánoch, inštitúciách, úradoch alebo agentúrach, aby sa rozhodli,
aké kroky sa majú urobiť v súvislosti s dokončenými vyšetrovaniami na základe správy vypracovanej [OLAF-om]; keďže predsa
len má byť povinnosťou riaditeľa [OLAF-u] priamo doručiť justičným orgánom dotknutého členského štátu informácie, ktoré [OLAF]
získal v priebehu interných vyšetrovaní týkajúcich sa situácií, ktoré majú [môžu –
neoficiálny preklad
] viesť k trestným konaniam [trestnému stíhaniu –
neoficiálny preklad
].“
Článok 6 nariadenia č. 1073/1999 s názvom „Vyšetrovací postup“ vo svojom odseku 6 stanovuje, že „členské štáty zabezpečia,
aby ich príslušné orgány poskytli v súlade s vnútroštátnymi predpismi potrebnú pomoc s cieľom umožniť zamestnancom [OLAF-u]
plniť ich úlohu“.
Článok 9 nariadenia č. 1073/1999 s názvom „Vyšetrovacia správa a opatrenia uskutočnené po vyšetrovaniach“ vo svojom odseku
2 stanovuje:
„… Správy vypracované na takomto základe predstavujú prípustný dôkaz v správnych alebo súdnych konaniach členského štátu,
v ktorých sa ich použitie ukáže ako nevyhnutné, rovnakým spôsobom a za rovnakých podmienok ako administratívne správy vypracované
národnými administratívnymi inšpektormi…“
Článok 10 nariadenia č. 1073/1999 s názvom „Postúpenie informácií [zo strany OLAF-u]“ vo svojom odseku 2 stanovuje:
„… Riaditeľ [OLAF-u] postúpi informácie získané [OLAF-om] v priebehu interných vyšetrovaní záležitostí, ktoré majú vyústiť
do trestného konania [môžu viesť k trestnému stíhaniu –
neoficiálny preklad
], súdnym orgánom členských štátov…“

Skutkové okolnosti
Žalobca je novinár pracujúci pre nemecký časopis
Stern.
Memorandom z 31. augusta 2001 pán Van Buitenen, úradník Komisie Európskych spoločenstiev, poukázal na možné nezrovnalosti,
ku ktorým došlo v niekoľkých oddeleniach Komisie (ďalej len „memorandum Van Buitenen“). Kópia tohto dokumentu bola OLAF-u
doručená 5. septembra 2001.
Riaditeľ OLAF-u 23. októbra 2001 poveril oddelenie „Sudcovia, porada a súdny dohľad“, aby preskúmali tvrdenia uvedené v memorande
Van Buitenen a v nadväznosti na to vypracovali odporúčania.
Dňa 31. januára 2002 oddelenie „Sudcovia, porada a súdny dohľad“ predložilo interné oznámenie dôverného charakteru, ktoré
obsahovalo dvanásť návrhov a odporúčaní, medzi ktorými bolo začatie vyšetrovania, pokiaľ ide o určité tvrdenia uvedené v memorande.
Na základe tohto dokumentu vydalo uvedené oddelenie 14. februára 2002 krátke oznámenie, ktoré malo takisto dôverný charakter.
Žalobca vydal dva články, ktoré boli uverejnené v časopise
Stern
28. februára 2002 a následne 7. marca 2002 a ktoré sa týkali prípadov nezrovnalostí v európskych inštitúciách. Tieto články
vychádzali z memoranda Van Buitenen a oznámenia OLAF-u z 31. januára 2002.
Vzhľadom na podozrenie OLAF-u, že dôverné oznámenia z 31. januára a 14. februára 2002 boli prezradené nezákonným spôsobom,
začal OLAF 12. marca 2002 interné vyšetrovanie s cieľom zistiť totožnosť úradníkov alebo zamestnancov Európskych spoločenstiev,
ktorí spôsobili tento únik informácií.
Riaditeľ oddelenia OLAF-u „Tajná služba, operačná stratégia a informačné služby“ predložil 22. marca 2002 riaditeľovi OLAF-u
oznámenie, v ktorom uviedol, že podľa spoľahlivého zdroja informácií vyplatil žalobca zamestnancovi OLAF-u 8 000 eur za získanie
viacerých dokumentov týkajúcich sa veci Van Buitenen. V ten istý deň hovorca OLAF-u oznámil riaditeľovi OLAF-u, že mal stretnutie
s pánom G., hovorcom Výboru pre rozpočet a boj proti podvodom, a že tento vyhlásil, že ho novinár časopisu
Stern
informoval, že žalobca vyplatil peniaze za získanie dokumentov členovi OLAF-u.
Dňa 27. marca 2002 uverejnil OLAF tlačové komuniké s názvom „Vnútorné vyšetrovanie týkajúce sa úniku dôverných informácií“,
ktoré znie takto:
„… V súvislosti so zjavným únikom dôverných informácií uvedených v správe, ktorú vyhotovil OLAF, rozhodol [OLAF] v súlade
s článkom 5 ods. 1 nariadenia … č. 1073/1999 o začatí interného vyšetrovania. Podľa informácií, ktoré získal [OLAF], získal
novinár niekoľko dokumentov týkajúcich sa spisu s názvom ‚vec Van Buitenen‘. Nie je vylúčené, že niekomu v OLAF-e (dokonca
aj v inej inštitúcii) boli za získanie týchto dokumentov vyplatené peniaze…
[OLAF] vždy dodržiava najvyššie etické normy. Svoje vyšetrovania vedie úplne nezávisle. Je však potrebné zdôrazniť, že aktívna
korupcia alebo podplácanie zamestnancov s cieľom získať dôverné informácie sú v Belgicku protiprávne. Okrem toho informácie
získané OLAF-om v priebehu jeho vyšetrovaní sú chránené príslušnými ustanoveniami belgického práva. Ak v súvislosti s interným
vyšetrovaním dôjde k odhaleniu protiprávnej činnosti, [OLAF] má záujem na stíhaní jej pôvodcov v súlade s uplatniteľnými disciplinárnymi
a trestnoprávnymi ustanoveniami…“
Ako odpoveď na vyššie uvedené časopis
Stern
uverejnil 28. marca 2002 tlačové komuniké, v ktorom na jednej strane potvrdil, že má memorandum Van Buitenen, a na druhej
strane zdôraznil, že úradníkovi Európskych spoločenstiev za získanie dokumentov súvisiacich s touto vecou nevyplatil peniaze.
V tomto komuniké sa uvádzajú meno a adresa žalobcu. Dňa 3. apríla 2002 sa časopis
Stern
písomne obrátil na predsedu dozorného výboru OLAF-u, aby sa bránil proti tvrdeniam OLAF-u.
Dňa 4. apríla 2002 časopis
European Voice
uviedol, že podľa hovorcu OLAF-u mal OLAF k dispozícii
prima facie
„dôkazy“, z ktorých vyplývalo, že „mohlo dôjsť k platbe“, a že sa touto otázkou vážne zaoberal.
Na zasadnutí, ktoré sa konalo 9. a 10. apríla 2002, dozorný výbor OLAF‑u požiadal, aby bol informovaný o nepriamych dôkazoch
posilňujúcich podozrenie z vyplatenia peňazí v tejto veci.
Dňa 11. apríla 2002 zaslal hovorca OLAF-u zamestnancom OLAF-u list, v ktorom sa uvádza toto:
„… Jedinou určitou skutočnosťou je v súčasnosti to, že dôverný dokument OLAF‑u sa dostal do rúk tlače (a toto by sa nemalo
stávať), [a] takisto, že v OLAF-e a Komisii sa šíria ‚nezaručené informácie‘…, podľa ktorých boli tieto dokumenty ‚zaplatené‘
(aj s uvedením sumy…)… Je neprípustné, aby… existovalo riziko, že dôverné informácie OLAF-u získa tlač, a aby sa tieto informácie
získavali podplácaním verejných úradníkov [a aby] vyšetrovacie oddelenie neoverilo dôvodnosť takých podozrení, ‚nezaručených
informácií‘ alebo ‚špekulácií‘, akými sú tie, ktoré vznikali v uplynulých týždňoch v súvislosti s [OLAF-om]“.
Vzhľadom na tlačové komuniké OLAF-u z 27. marca 2002 podal žalobca 22. októbra 2002 sťažnosť Európskemu ombudsmanovi (1840/2002/GG).
Dňa 9. decembra 2002 vyšetrovatelia OLAF-u úradne vypočuli pána G. Pán G. uviedol, že podľa jedného z jeho bývalých kolegov
v časopise
Stern,
meno ktorého odmietol uviesť, získal žalobca 8 000 nemeckých mariek (DEM), resp. 8 000 eur na to, aby si obstaral informácie
týkajúce sa Komisie alebo prípadne OLAF-u.
Dňa 18. júna 2003 ombudsman vo svojom návrhu odporúčania k sťažnosti žalobcu uviedol, že OLAF tým, že tvrdil, že došlo trestnému
činu korupcie bez tohto, aby to preukázal dostatočnými a verejne overiteľnými skutočnosťami, konal neproporcionálne, čo je
prípadom nesprávneho úradného postupu. Odporučil, aby OLAF stiahol uverejnené obvinenia týkajúce sa korupcie, ktoré bolo možné
chápať tak, že poukazujú na sťažovateľa.
V nadväznosti na tento návrh odporúčania OLAF 30. septembra 2003 vydal tlačové komuniké s názvom „Vysvetlenie OLAF-u týkajúce
sa zjavného úniku informácií“, ktoré znelo takto:
„Dňa 27. marca 2002… vydal OLAF tlačové komuniké, v ktorom uviedol, že sa začalo interné vyšetrovanie v súlade s nariadením…
č. 1073/1999 vo veci zjavného úniku dôverných informácií uvedených v správe, ktorú vypracoval [OLAF].
V tomto komuniké sa uvádzalo, že podľa informácií, ktoré získal [OLAF], jeden novinár si obstaral niekoľko dokumentov týkajúcich
sa spisu nazvaného ‚vec Van Buitenen‘, a nie je vylúčené, že niekomu v OLAF-e (alebo dokonca aj v inej inštitúcii) boli za
získanie týchto dokumentov vyplatené peniaze.
Vyšetrovanie OLAF-u v tejto veci nebolo ukončené, napriek tomu však [OLAF] až doposiaľ nenašiel dôkaz o tom, že by sa takáto
platba naozaj uskutočnila.“
Dňa 12. novembra 2003 žalobca uverejnil na internetovej stránke časopisu
Stern
článok, ktorý kritizoval konanie riaditeľa OLAF-u.
Vo svojom konečnom rozhodnutí z 20. novembra 2003 týkajúcom sa sťažnosti 1840/2002/GG ombudsman opätovne potvrdil, že OLAF
sa dopustil nesprávneho úradného postupu a uviedol, že OLAF, ktorý návrh jeho odporúčania prijal, nevykonal toto odporúčanie
náležitým spôsobom. Vzhľadom na tieto okolnosti sa domnieval, že kritická poznámka z jeho strany môže byť pre sťažovateľa
primeraným zadosťučinením.
Pána G., ktorý z Komisie odišiel v júli 2003, vyšetrovatelia OLAF-u opätovne vypočuli 6. januára 2004. Pán G. na jednej strane
potvrdil výpoveď, ktorú poskytol na prvom vypočutí, a na druhej strane uviedol meno osoby, ktorá ho informovala.
V dňoch 20. a 21. januára 2004 na zasadnutí dozorného výboru OLAF-u riaditeľ tento výbor informoval o „vývoji v prebiehajúcom
konaní“, pričom uviedol, že súčasťou tohto vývoja sú dôverné kontakty s vnútroštátnymi súdnymi orgánmi. Podľa zápisnice zo
zasadnutia členovia výboru súhlasili „vzhľadom na osobitosti daného prípadu, aby boli získané odlišné informácie…, pričom
upresnili, že OLAF-u prislúcha, aby vo vhodnom okamihu náležite informoval príslušné orgány“.
Dňa 11. februára 2004 OLAF postúpil informácie týkajúce sa podozrení z porušenia služobného tajomstva a korupcie súdnym orgánom
v Bruseli (Belgicko) a Hamburgu (Nemecko), pričom sa odvolal na článok 10 ods. 2 nariadenia č. 1073/1999.
Na základe postúpených informácií začali belgické súdne orgány, ako aj nemecké súdne orgány, a to nezávisle na sebe, vyšetrovať
údajnú korupciu, a pokiaľ ide o belgické súdne orgány, aj porušenie služobného tajomstva.
Dňa 19. marca 2004 vykonala belgická polícia na základe žiadosti vyšetrujúceho sudcu, ktorému bola vec pridelená, domovú prehliadku
a prehliadku kancelárie žalobcu a zaistila alebo úradne zapečatila služobné dokumenty, ako aj osobné veci.
Žalobca podal proti tomuto zaisteniu žalobu na belgické súdy. Na konci tohto konania belgický Cour de cassation jeho žalobu
1. decembra 2004 meritórne zamietol.
Dňa 15. apríla 2004 podal žalobca riaditeľovi OLAF-u písomnú sťažnosť v súvislosti s uplatňovaným postupom a požiadal o prístup
k príslušnému vyšetrovaciemu spisu.
Dňa 7. mája 2004 bola predsedovi dozorného výboru OLAF-u postúpená kópia listu zaslaného belgickým súdnym orgánom 11. februára
2004, z ktorej boli odstránené časti majúce dôverný charakter. Na konci toho istého mesiaca bola kópia uvedeného listu doručená
aj žalobcovi.
Dňa 12. mája 2005 zaslal ombudsman Európskemu parlamentu osobitnú správu týkajúcu sa sťažnosti 2485/2004/GG, ktorú podal žalobca.
Podľa tejto správy by mal OLAF priznať, že vo svojich vyjadreniach, ktoré adresoval ombudsmanovi v rámci vyšetrovania vedeného
v súvislosti so sťažnosťou 1840/2002/GG, uviedol nesprávne a nepravdivé vyhlásenia. Ombudsman takisto navrhol, aby Parlament
toto odporúčanie prijal ako uznesenie.

Konanie a návrhy účastníkov konania
Žalobca návrhom podaným do kancelárie Súdu prvého stupňa 1. júna 2004 podal žalobu, na základe ktorej sa začalo toto konanie.
Samostatným podaním zapísaným do registra kancelárie Súdu prvého stupňa 4. júna 2004 žalobca v podstate navrhuje, aby Súd
prvého stupňa na jednej strane nariadil odklad výkonu všetkých opatrení, ktoré majú byť prijaté na základe údajnej sťažnosti,
ktorú OLAF podal 11. februára 2004 belgickým a nemeckým súdnym orgánom, a na druhej strane, aby OLAF-u nariadil, aby sa zdržal
získavania, kontroly, preskúmania alebo oboznámenia sa s obsahom všetkých dokumentov a informácií, ktoré belgické súdne orgány
získali pri domovej prehliadke a prehliadke kancelárie žalobcu vykonanej 19. marca 2004.
Podaním podaným do kancelárie Súdu prvého stupňa 17. júna 2004 predložila Medzinárodná federácia novinárov (IFJ) návrh na
vstup vedľajšieho účastníka do konania na podporu návrhov žalobcu.
Uznesením predsedu Súdu prvého stupňa z 15. októbra 2004, Tillack/Komisia (T‑193/04 R, Zb. s. II‑3575), predseda Súdu prvého
stupňa návrh na nariadenie predbežného opatrenia zamietol a rozhodol, že o trovách konania sa rozhodne v konaní vo veci samej.
Návrhom podaným do kancelárie Súdneho dvora 24. decembra 2004 podal žalobca odvolanie proti už citovanému uzneseniu Tillack/Komisia.
Uznesením z 26. januára 2005 povolil predseda štvrtej komory Súdneho dvora vstup vedľajšieho účastníka IFJ do tohto konania.
Vedľajší účastník predložil svoje vyjadrenie a ostatní účastníci konania k nemu predložili svoje pripomienky v stanovených
lehotách.
Uznesením z 19. apríla 2005, Tillack/Komisia [C‑521/04 P(R), Zb. s. I‑3103], predseda Súdneho dvora zamietol odvolanie podané
v konaní o nariadenie predbežného opatrenia a žalobcu zaviazal na náhradu trov konania.
Na základe správy sudcu spravodajcu Súd prvého stupňa (štvrtá komora) rozhodol o začatí ústnej časti konania.
Prednesy a odpovede účastníkov konania na ústne otázky Súdu prvého stupňa boli vypočuté na pojednávaní 11. mája 2006.
Žalobca navrhuje, aby Súd prvého stupňa:
–        zrušil rozhodnutie OLAF-u o podaní „sťažnosti“ nemeckým a belgickým súdnym orgánom z 11. februára 2004,
–        zaviazal Komisiu na náhradu škody vo výške, ktorú stanoví Súd prvého stupňa, navýšenú o úrok z omeškania vo výške, ktorú určí
Súd prvého stupňa,
–        nariadil také ďalšie opatrenia, ktoré sú potrebné na dosiahnutie spravodlivosti,
–        zaviazal Komisiu na náhradu trov konania.
Komisia navrhuje, aby Súd prvého stupňa:
–        zamietol žalobu o neplatnosť a žalobu o náhradu škody ako neprípustné,
–        subsidiárne zamietol uvedené žaloby ako nedôvodné,
–        zaviazal žalobcu na náhradu trov konania.
IFJ navrhuje, aby Súd prvého stupňa zrušil rozhodnutie OLAF-u z 11. februára 2004 o „podaní sťažnosti“ nemeckým a belgickým
súdnym orgánom.

Právny stav

O prípustnosti návrhov na zrušenie aktu, ktorým OLAF postúpil informácie nemeckým a belgickým súdnym orgánom
Tvrdenia účastníkov konania
Komisia bez toho, aby formálne vzniesla námietku neprípustnosti, tvrdí, že žaloba o neplatnosť je zjavne neprípustná vzhľadom
na to, že akt nie je napadnuteľný v zmysle článku 230 štvrtého odseku ES.
S odvolaním sa na uznesenie Súdu prvého stupňa z 18. decembra 2003, Gómez‑Reino/Komisia (T‑215/02, Zb. VS s. I‑A‑345 a II‑1685,
body 50 a 51), Komisia uvádza, že akt, ktorým OLAF postúpil informácie belgickým a nemeckým súdnym orgánom v súlade s povinnosťou
vyplývajúcou z článku 10 ods. 2 nariadenia č. 1073/1999, je prípravným aktom, ktorý sám osebe nemá vplyv na právne postavenie
žalobcu. Vnútroštátne súdne orgány sa totiž o tom, ako sa má zaobchádzať s postúpenými informáciami, rozhodujú samostatne,
pričom podľa svojho vnútroštátneho práva rozhodujú o začatí, resp. nezačatí súdneho vyšetrovania, nariadení dokazovania a začatí
trestného stíhania. Vnútroštátny súd má následne právomoc príslušnú osobu odsúdiť, resp. neodsúdiť.
Komisia takisto tvrdí, že v rozsudku z 15. januára 2003, Philip Morris International a i./Komisia (T‑377/00, T‑379/00, T‑380/00,
T‑260/01 a T‑272/01, Zb. s. II‑1), sa Súd prvého stupňa domnieval, že rozhodnutie Komisie o podaní občianskoprávnej žaloby
na americký súd nemohlo byť predmetom žaloby v zmysle článku 230 štvrtého odseku ES, keďže táto žaloba sama osebe nezasahuje
do právneho postavenia žalovaného. Podľa Komisie sa musí táto judikatúra o to viac uplatniť v danom prípade, keď OLAF nepodal
sťažnosť ani žalobu, ale jednoducho postúpil faktické informácie, ktoré síce mohli, ale nemuseli príslušné orgány podnietiť
k začatiu konania, v ktorom ani OLAF, ani Komisia v zásade nemajú postavenie účastníka konania.
Okrem toho povinnosť spolupráce, ktorá je uvedená v článku 10 ES, nemá vo vzťahu k vnútroštátnym súdnym orgánom alebo žalobcovi
záväzný právny účinok. Článok 6 ods. 6 nariadenia č. 1073/1999 sa neuplatňuje na akty prijaté v priebehu trestno-právnych
konaní vedených vnútroštátnymi súdnymi orgánmi členského štátu po tom, ako tieto súdne orgány získali informácie od OLAF-u.
Nariadenie Rady (Euratom, ES) č. 2185/96 z 11. novembra 1996 o kontrolách a inšpekciách na mieste vykonávaných Komisiou s cieľom
ochrany finančných záujmov Európskych spoločenstiev pred spreneverou a inými podvodmi (Ú. v. ES L 292, s. 2; Mim. vyd. 09/001,
s. 303) s touto vecou nijako nesúvisí.
Okrem toho žalobca požíval účinnú súdnu ochranu. Po prvé, keďže je nariadenie belgickej domovej prehliadky jediným aktom zasahujúcim
do slobody prejavu žalobcu, súdna ochrana proti tomuto aktu by sa mala zabezpečiť prostredníctvom belgických súdov. Po druhé,
hoci je nariadenie vnútroštátnej domovej prehliadky vydané na základe informácií poskytnutých OLAF-om, vnútroštátnymi opravnými
prostriedkami by sa rovnako zabezpečila súdna ochrana sťažovateľa, hoci by sa mohol uplatniť článok 234 ES, keďže sťažovateľ
na vnútroštátnom súde tvrdí, že OLAF pri svojom vyšetrovacom postupe porušil právo Spoločenstva. Po tretie, skutočnosť, že
poskytnutie informácií na základe článku 10 ods. 2 nariadenia č. 1073/1999 nemožno napadnúť prostredníctvom žaloby o neplatnosť
neznamená, že sa
a priori
vylučuje, aby sa na súdy Spoločenstva podala žaloba o mimozmluvnej zodpovednosti.
Napokon Komisia vyhlasuje, že každá výnimka z uplatniteľných pravidiel o prípustnosti žaloby v zmysle článku 230 ES by mala
nepriaznivé následky na efektívnosť, dôvernosť a nezávislosť vyšetrovaní OLAF-u. Komisia sa domnieva, že hoci by belgické
súdy zamietli ako neprípustný každý žalobný dôvod založený na tom, že zo strany OLAF-u došlo k porušeniu podstatných formálnych
náležitostí, táto žaloba o neplatnosť by aj tak prípustná nebola. Rozsudok Súdneho dvora z 30. marca 2004, Rothley a i./Parlament
(C‑167/02 P, Zb. s. I‑3149) dospel k takému istému záveru.
Žalobca tvrdí, že jeho žaloba o neplatnosť podaná v zmysle článku 230 ES je prípustná.
Žalobca sa v prvom rade domnieva, že „sťažnosť“ OLAF-u mala právne účinky, keďže vnútroštátne orgány následne urýchlili vyšetrovanie.
Členské štáty sú totiž povinné poskytnúť OLAF-u svoju pomoc v súlade s článkom 10 ES a nariadením č. 1073/1999, najmä jeho
článkom 6 ods. 6.
Napokon, záujmy žalobcu by boli chránené nedostatočne, ak by bolo pred napadnutím „sťažnosti“ OLAF-u potrebné čakať na konečné
rozhodnutie belgických orgánov. Všeobecnejšie, novinárov a ich informátorov by od odhaľovania informácií týkajúcich sa inštitúcií
Spoločenstva odrádzala existencia rizika, že „sťažnosti“, ktoré podá OLAF, povedú k začatiu trestných konaní. Zrušenie napadnutého
opatrenia by takisto prispelo k obnoveniu dobrej povesti žalobcu, ktorá bola vážne poškodená opakovanými nepravdivými tvrdeniami
zo strany OLAF.
Podľa žalobcu je napadnutie „sťažnosti“ jediným účinným prostriedkom na dosiahnutie zákazu protizákonného použitia informácií,
ktoré získali belgické orgány počas domovej prehliadky, a prostredníctvom ktorých je možné identifikovať zdroje žalobcu. OLAF
sa totiž môže stať občiansko-právnym účastníkom v belgickom trestnom konaní, a v dôsledku toho žiadať o prístup k zaisteným
dokumentom. Navyše zrušenie „sťažnosti“ by samo osebe mohlo mať právne účinky najmä tým, že by sa tým vyhlo opakovaniu takéhoto
postupu zo strany Komisie.
Pokiaľ ide o už citované uznesenie Gómez-Reino/Komisia, žalobca uvádza, že okolnosti, ktoré k nemu viedli, boli značne odlišné
od okolností v tomto prípade.
Okrem toho nariadením č. 1073/1999, ako aj nariadením č. 2185/96 sa OLAF-u, ktorý rozvíja úzku spoluprácu s vnútroštátnymi
kontrolnými orgánmi, zverujú osobitné práva.
V odpovedi na tvrdenie Komisie, podľa ktorého OLAF nikdy nežiadal nemecké alebo belgické súdne orgány, aby prijali osobitné
opatrenia, žalobca uvádza, že tvrdenie Komisie nie je presné. OLAF najprv v „sťažnosti“ určenej belgickým orgánom odporučil
rýchle konanie z dôvodu údajného skorého presťahovania sa žalobcu do Washingtonu (Spojené štáty). Ďalej vyšetrovatelia OLAF-u
už 13. a 16. januára 2004 kontaktovali vnútroštátnych úradníkov s cieľom koordinácie vyšetrovacích opatrení. OLAF napokon
žiadal od vnútroštátnych orgánov vykonanie domovej prehliadky a prehliadky v kancelárii žalobcu s cieľom zhromaždenia dôkazov
v rámci svojho vnútorného vyšetrovania, čo potvrdzuje vyhlásenie predsedu dozorného výboru OLAF-u pred House of Lords Select
Committee on the European Union (Osobitná komisia pre Európsku úniu v Snemovni lordov, Spojené kráľovstvo) z 19. mája 2004.
Vyšetrovací sudca teda nekonal úplne nezávisle, ale na základe žiadostí OLAF-u.
Žalobca takisto uvádza, že vnútroštátne orgány samozrejme dôverujú vyšetrovacím správam OLAF-u, ktoré sú prípustnými dôkazmi
pred súdmi podľa článku 9 ods. 2 nariadenia č. 1073/1999. V tejto súvislosti žalobca uvádza, že porušenie služobného tajomstva
úradníkom Európskych spoločenstiev nie je trestným činom podľa belgického práva. Preto sa podľa neho OLAF mohol stať účastníkom
občiansko-právneho konania len z dôvodu osobitných vzťahov, ktoré udržoval s belgickými orgánmi, ktoré boli pripravené konať
na základe „sťažnosti“.
Z predchádzajúcich skutočností vyplýva, že „sťažnosť“ OLAF-u nemôže byť porovnávaná s rozhodnutím Komisie podať návrh na začatie
občiansko-právneho konania vo veci, v ktorej bol vydaný už citovaný rozsudok Philip Morris International a i./Komisia, a v ktorej
bolo postavenie Komisie porovnateľné s postavením jednotlivcov. Na druhej strane v uznesení Súdu prvého stupňa z 13. júla
2004, Comunidad Autónoma de Andalucía/Komisia (T‑29/03, Zb. s. II‑2923), išlo o odlišné súvislosti, keďže sa týkalo konečnej
správy v externom vyšetrovacom postupe. Okrem toho Súd prvého stupňa zohľadnil skutočnosť, že medzičasom prokurátor vec odložil,
takže správa už viac nemohla mať nepriaznivé právne účinky.
Napokon, odkazujúc na už citovaný rozsudok Rothley a i./Parlament, žalobca uvádza, že článok 230 ES sa musí uplatniť vzhľadom
na právo na účinnú súdnu ochranu. V danom prípade však nemal žiadny iný spôsob ako namietať proti konaniu OLAF-u. Nemohol
požiadať vnútroštátny súd, aby sa obrátil na Súdny dvor s prejudiciálnou otázkou, pretože nezákonnosť konania OLAF-u neprejudikovala
nezákonnosť opatrení prijatých vnútroštátnymi súdnymi orgánmi. Iba súdne orgány Spoločenstva mali právomoc rozhodovať v súdnom
konaní týkajúcom sa OLAF-u, a nie vnútroštátne orgány alebo, v poslednom stupni, Európsky súd pre ľudské práva. Vnútroštátne
konanie teda neumožňuje zabezpečiť účinné súdne preskúmanie. Podľa žalobcu nie je prípustné, aby v konaní, v ktorom ide o slobodu
tlače, mal k dispozícii len žalobu o náhradu škody pred Súdom prvého stupňa.
IFJ uvádza, že žaloba je prípustná, keďže „sťažnosti“ podané na nemecké a belgické súdne orgány predstavujú rozhodnutia v zmysle
článku 230 štvrtého odseku ES. V tejto súvislosti žaloba o neplatnosť nemôže smerovať proti domovej prehliadke vykonanej belgickými
orgánmi, ale proti rozhodnutiu OLAF-u, ktoré malo právne účinky voči osobe žalobcu.
Na rozdiel od konania, ktoré viedlo k vydaniu už citovaného uznesenia Gómez‑Reino/Komisia, toto konanie sa týkalo „sťažnosti“,
ktorá mala priame právne účinky na žalobcu, a nie iba charakter prípravných opatrení.
Odkazujúc na rozsudok Súdneho dvora z 5. októbra 1988, Hamill/Komisia (180/87, Zb. s. 6141), IFJ zdôrazňuje, že aj jednoduché
informácie dodané vnútroštátnym súdnym orgánom môžu byť kontrolované súdnymi orgánmi Spoločenstva.
Napokon, podľa IFJ žaloba o neplatnosť je takisto prípustná v dôsledku uplatnenia práva na účinnú súdnu ochranu. Článok 230 ES
totiž musí byť vykladaný podľa účelu práva ako celku, aby žalobcovi mohla byť poskytnutá súdna ochrana proti konaniu OLAF-u.
V tejto súvislosti belgické súdy nemôžu kontrolovať v každom jednotlivom prípade vyčerpávajúcim a hĺbkovým spôsobom, či akty
prijaté inštitúciami Spoločenstva sú v súlade s právom Spoločenstva.
Posúdenie Súdom prvého stupňa
V danom prípade smeruje žaloba o neplatnosť proti aktu, ktorým OLAF na základe článku 10 ods. 2 nariadenia č. 1073/1999 odovzdal
nemeckým a belgickým súdnym orgánom informácie týkajúce sa podozrenia z porušenia služobného tajomstva a korupcie týkajúcej
sa žalobcu.
Podľa ustálenej judikatúry sú právnymi aktmi alebo rozhodnutiami, proti ktorým možno podať žalobu o neplatnosť v zmysle článku
230 ES, všetky opatrenia so záväznými právnymi účinkami, ktoré môžu ovplyvniť záujmy žalobcu tým, že podstatne zasahujú do
jeho právneho postavenia (rozsudok Súdneho dvora z 11. novembra 1981, IBM/Komisia, 60/81, Zb. s. 2639, bod 9, a rozsudok Súdu
prvého stupňa zo 6. apríla 2006, Camós Grau/Komisia, T‑309/03, Zb. s. I­I‑1173, bod 47).
Je potrebné skonštatovať, že v danom prípade zmena právneho postavenia žalobcu napadnutým aktom nie je dostatočne určitá.
Z ustanovení nariadenia č. 1073/1999, najmä z odôvodnenia č. 13 a z článku 9 tohto nariadenia vyplýva, že závery OLAF-u obsiahnuté
v konečnej správe nemôžu viesť automaticky k začatiu súdnych alebo disciplinárnych konaní, keďže príslušné orgány sa môžu
rozhodnúť, ako sa má naložiť s konečnou správou, a sú teda jedinými orgánmi, ktoré majú právomoc prijať rozhodnutia, ktoré
môžu zasiahnuť do právneho postavenia osôb, pričom v tejto súvislosti správa len odporúča začatie takýchto konaní (uznesenie
Comunidad Autónoma de Andalucía/Komisia, už citované, bod 37, a rozsudok Camós Grau/Komisia, už citovaný, bod 51).
Takisto článok 10 ods. 2 nariadenia č. 1073/1999 sa obmedzuje len na postúpenie informácií vnútroštátnym súdnym orgánom, ktoré
môžu v rámci svojej vlastnej právomoci posúdiť obsah a dosah uvedených informácií, a ako s nimi podľa potreby naložiť. V dôsledku
toho prípadné začatie súdneho konania na základe postúpenia informácií zo strany OLAF-u, ako aj nasledujúce právne akty patria
výlučne a v plnom rozsahu do právomoci vnútroštátnych orgánov.
Žiadne z tvrdení predložených žalobcom a vedľajším účastníkom konania nie je takej povahy, aby spochybnilo toto konštatovanie.
V prvom rade zásada lojálnej spolupráce obsahuje povinnosť členských štátov prijať všetky vhodné opatrenia na zabezpečenie
dosahu a účinnosti práva Spoločenstva a ukladá inštitúciám Spoločenstva recipročné povinnosti lojálnej spolupráce s členskými
štátmi (rozsudky Súdneho dvora z 26. novembra 2002, First a Franex, C‑275/00, Zb. s. I‑10943, bod 49, a zo 4. marca 2004,
Nemecko/Komisia, C‑344/01, Zb. s. I‑2081, bod 79). Z tejto zásady vyplýva, že vnútroštátne súdne orgány, keď im OLAF postúpi
informácie podľa článku 10 ods. 2 nariadenia č. 1073/1999, musia pozorne preskúmať uvedené informácie a vyvodiť z toho príslušné
dôsledky na zabezpečenie dodržiavania práva Spoločenstva, prípadne tak, že začnú súdne konania, ak to tieto orgány považujú
za odôvodnené. Takáto povinnosť pozorného skúmania však neznamená, že z vyššie uvedeného ustanovenia vyplýva výklad, ktorý
prisudzuje záväznú povahu predmetným postúpeniam v tom zmysle, že vnútroštátne orgány sú povinné prijať osobitné opatrenia,
pretože takýto výklad by menil deľbu úloh a zodpovedností, tak ako je stanovená pre vykonanie nariadenia č. 1073/1999 (uznesenie
z 19. apríla 2005, Tillack/Komisia, už citované, bod 33).
Okrem toho článok 6 ods. 6 nariadenia č. 1073/1999, ktorý sa týka vyšetrovaní vykonávaných OLAF-om, a nariadenie č. 2185/96
o kontrolách a inšpekciách na mieste vykonávaných Komisiou s cieľom ochrany finančných záujmov Európskych spoločenstiev pred
spreneverou a inými podvodmi sa týkajú vlastných vyšetrovacích právomocí OLAF-u a Komisie. Hoci z lojálnej spolupráce, ktorá
sa očakáva od členských štátov pri výkone týchto ich vlastných vyšetrovacích právomocí, vyplýva, že príslušné vnútroštátne
orgány majú prispieť k akcii vedenej v mene Spoločenstva, táto spolupráca nijako nesúvisí s vlastnými výsadami uvedených,
najmä súdnych orgánov, a nemá za následok zasahovanie do právomocí posledných uvedených.
V druhom rade, pokiaľ ide o tvrdenie žalobcu, podľa ktorého by OLAF mohol byť občiansko-právnym účastníkom v rámci belgického
trestného konania s cieľom mať prístup k dokumentom zaisteným v bydlisku a kancelárii dotknutej osoby, je potrebné pripomenúť,
že hoci by sa táto možnosť potvrdila, nemalo by to vplyv na napadnuteľnosť aktu, ktorým OLAF postúpil informácie vnútroštátnym
súdnym orgánom.
V treťom rade už citovaný rozsudok Hamill/Komisia, ktorého cieľom je žaloba o náhradu škody, a nie žaloba o neplatnosť, vôbec
neuvádza, že by postúpenie informácií zo strany OLAF-u podľa článku 10 ods. 2 nariadenia č. 1073/1999 malo záväzné právne
účinky, ktoré by mohli ovplyvniť záujmy žalobcu.
V štvrtom rade nie je možné uznať skutkové okolnosti uvádzané žalobcom, ktoré podľa neho preukazujú, že belgické súdne orgány
nekonali úplne nezávisle, ale sledovali požiadavky OLAF-u.
Pokiaľ ide na jednej strane o vyhlásenie predsedu dozorného výboru OLAF-u pred House of Lords Select Committee on the European
Union z 19. mája 2004, žalobca nepredložil žiadny dôkaz, ktorý by Súdu prvého stupňa umožnil overiť obsah tohto vyhlásenia,
a teda jeho zohľadnenie nie je opodstatnené.
Pokiaľ ide na druhej strane o predbežnú správu pripojenú k listu zaslanému belgickým súdnym orgánom, jej body 2.2 a 2.3 znejú
takto:
„Ako už bolo prejednané s Parquet de Hambourg… 13. januára 2004 a s Parquet de Bruxelles… 16. januára 2004, postúpenie informácií
dvom súdnym orgánom sa zdá potrebné na účely začatia nezávislých, ale koordinovaných konaní,
…
Podľa našich informácií je potrebné rýchlo zakročiť, pretože pán Tillack opustí Brusel v priebehu marca tohto roku, keďže
sa stane korešpondentom časopisu
Stern
vo Washingtone… Vzhľadom na jeho odchod z Bruselu by sa mohli dôležité dôkazy definitívne stratiť.“
Pokiaľ však ide o bod 2.2 predbežnej správy, žalobca nespochybňuje tvrdenie Komisie, podľa ktorého sa kontakty medzi OLAF-om
a vnútroštátnymi prokuratúrami týkali výlučne formálnych skutočností, akou je otázka, ktorým osobám sa musia postúpiť informácie.
Pokiaľ ide o bod 2.3, hoci je potrebné skonštatovať, že OLAF skutočne vyjadril želanie rýchleho prejednania predmetnej veci,
toto želanie nijako nezaväzuje belgické súdne orgány. Nie je ho totiž možné považovať za návrh na začatie súdneho konania
podaný belgickým orgánom alebo na prijatie akéhokoľvek iného opatrenia. Napokon, článok 10 ods. 2 nariadenia č. 1073/1999
týkajúci sa postúpenia informácií získaných v priebehu vyšetrovaní, ktoré má OLAF postúpiť príslušným vnútroštátnym orgánom,
uvádza iba postúpenie uvedených informácií vnútroštátnym orgánom, ktorým pri výkone ich vlastných právomocí prináleží rozhodovať
o tom, ako s nimi podľa potreby naložiť.
Napokon, tvrdenie založené na neexistencii účinnej súdnej ochrany je neoprávnené. Samotným týmto tvrdením totiž nie je možné
odôvodniť prípustnosť žaloby (uznesenia Súdu prvého stupňa z 19. septembra 2005, Aseprofar a Edifa/Komisia, T‑247/04, Zb.
s. II‑3449, bod 59, a z 28. novembra 2005, EEB a Stichting Natuur en Milieu/Komisia, T‑236/04 a T‑241/04, Zb. s. II‑4945,
bod 68). Napokon, zo spisu a z vyjadrení na pojednávaní vyplýva, že žalobca podal žalobu belgickým súdnym orgánom a následne
aj na Európsky súd pre ľudské práva proti opatreniam prijatým belgickými súdnymi orgánmi v nadväznosti na postúpenie informácií
OLAF-om z 11. februára 2004. Okrem toho žalobca mal možnosť obrátiť sa na vnútroštátne súdy, ktoré samotné nie sú oprávnené
rozhodnúť o neplatnosti aktu, na základe ktorého OLAF postúpil informácie belgickým súdnym orgánom (pozri v tomto zmysle rozsudok
Súdneho dvora z 22. októbra 1987, Foto-Frost, 314/85, Zb. s. 4199, bod 20), aby bola v tejto súvislosti Súdnemu dvoru položená
prejudiciálna otázka.
Z uvedeného vyplýva, že postúpenie informácií v zmysle článku 10 ods. 2 nariadenia č. 1073/1999 sa vzhľadom na to, že v tomto
prípade nemá záväzné právne účinky, nemôže považovať za akt spôsobilý zasahovať do právneho postavenia žalobcu.
V dôsledku toho sú návrhy na zrušeniu aktu, na základe ktorého OLAF 11. februára 2004 postúpil informácie nemeckým a belgickým
súdnym orgánom, neprípustné.

O návrhoch smerujúcich k náhrade údajnej ujmy
O prípustnosti
–       Tvrdenia účastníkov konania
Komisia sa domnieva, že žaloba o náhradu škody obsahuje dva rozličné návrhy. Týka sa náhrady škody údajne spôsobenej na jednej
strane „sťažnosťou“ OLAF-u a na druhej strane tlačovými komuniké OLAF-u z marca 2002 a septembra 2003, ako aj inými verejnými
vyhláseniami OLAF-u.
Táto žaloba je ako celok neprípustná, keďže nespĺňa podmienky uvedené v článku 44 ods. 1 písm. c) Rokovacieho poriadku Súdu
prvého stupňa.
Okrem toho návrh na náhradu škody týkajúci sa „sťažnosti“ OLAF-u je neprípustný, keďže táto žaloba o náhradu škody úzko súvisí
so žalobou o neplatnosť, ktorá je samotná označená za neprípustnú.
Žalobca sa v prvom rade domnieva, že návrh na náhradu škody týkajúci sa „sťažnosti“ OLAF-u je prípustný. Zdôrazňuje, že nesprávne
konanie OLAF‑u by nemalo byť vylúčené zo súdneho preskúmania.
Následne namieta proti tvrdeniu, podľa ktorého je žaloba o náhradu škody neprípustná, ak je príčina škody predmetom žaloby
o neplatnosť, ktorá sama je neprípustná.
Žalobca sa napokon domnieva, že žaloba spĺňala podmienky prípustnosti stanovené v rokovacom poriadku a bola dostatočne jasná
na to, aby sa odporcovi umožnilo pripraviť si svoju obhajobu. Uvádza sa v nej totiž protiprávne konanie OLAF-u, spôsobená
ujma a dôvody, pre ktoré existuje príčinná súvislosť medzi týmto protiprávnym konaním a uvedenou ujmou.
–       Posúdenie Súdom prvého stupňa
Podľa ustálenej judikatúry musí každá žaloba podľa článku 21 prvého odseku Štatútu Súdneho dvora uplatniteľného na konanie
na Súde prvého stupňa na základe článku 53 prvého odseku tohto štatútu a článku 44 ods. 1 písm. c) rokovacieho poriadku obsahovať
predmet konania a stručné zhrnutie dôvodov, na ktorých je návrh založený. Toto uvedenie musí byť dostatočne jasné a presné,
aby bolo podľa potreby umožnené odporcovi pripraviť si svoju obranu a Súdu prvého stupňa rozhodnúť o žalobe bez ďalších podporných
informácií. Na zabezpečenie právnej istoty a riadneho výkonu spravodlivosti je nato, aby bola žaloba prípustná, potrebné,
aby podstatné skutkové a právne okolnosti, na ktorých sa zakladá, vyplývali, a to aspoň v krátkosti, avšak koherentným a zrozumiteľným
spôsobom, zo samotného textu žaloby (rozsudky Súdu prvého stupňa z 10. júla 1997, Guérin automobiles/Komisia, T‑38/96, Zb.
s. II‑1223, bod 41, a zo 16. marca 2004, Danske Busvognmænd/Komisia, T‑157/01, Zb. s. II‑917, bod 45).
Na to, aby sa týmto požiadavkám vyhovelo, musí žaloba navrhujúca náhradu škôd údajne spôsobených inštitúciou Spoločenstva
obsahovať skutočnosti, na základe ktorých je možné identifikovať konanie, ktoré žalobca inštitúcii vytýka, dôvody, pre ktoré
sa domnieva, že existuje príčinná súvislosť medzi konaním a údajne spôsobenou ujmou, ako aj charakter a rozsah tejto ujmy
(rozsudky Súdu prvého stupňa z 18. septembra 1996, Asia Motor France a i./Komisia, T‑387/94, Zb. s. II‑961, bod 107, a z 10. februára
2004, Calberson GE/Komisia, T‑215/01, T‑220/01 a T‑221/01, Zb. s. II‑587, bod 176).
V tomto prípade je v prvom rade opodstatnené zdôrazniť, že závery vyšetrovania smerujúceho k náhrade údajnej ujmy sú veľmi
stručné. Umožňujú však určiť dve údajne nesprávne konania OLAF-u, ktoré podľa žalobcu tomuto žalobcovi spôsobili ujmu. Prvé
sa týka „sťažnosti“ OLAF‑u podanej belgickým súdnym orgánom. Druhé pozostáva z tlačových komuniké OLAF-u z 27. marca 2002
a 30. septembra 2003, ako aj z vyhlásení hovorcu OLAF-u uverejnených v časopise
European Voice
4. apríla 2002 a vyhlásení generálneho riaditeľa OLAF-u odvysielaných na Stern TV 24. marca 2004.
Zo žaloby ďalej vyplýva, že ujma, ktorá bola žalobcovi údajne spôsobená rozličnými údajne nesprávnymi konaniami OLAF-u, pozostáva
zo zásahu do jeho dobrej povesti a profesijnej cti. Žaloba takisto umožňuje určiť rozsah ujmy, ktorú OLAF údajne spôsobil.
Napokon žalobca uvádza, že medzi údajnou ujmou a rozličnými nesprávnymi konaniami, ktoré sa OLAF-u vytýkajú, existuje príčinná
súvislosť.
Okrem toho z tvrdenia o dôvodnosti žaloby predloženého Komisiou vyplýva, že Komisia mohla včas pripraviť svoju obranu týkajúcu
sa podmienok vzniku mimozmluvnej zodpovednosti Spoločenstva.
Je teda opodstatnené zamietnuť výhradu Komisie založenú na nedostatku súladu žaloby s požiadavkami článku 44 ods. 1 písm. c)
rokovacieho poriadku.
Komisia takisto uvádza, že pokiaľ ide o návrh na náhradu škody týkajúci sa „sťažnosti“ OLAF-u, tento návrh je neprípustný,
keďže je úzko spojený so žalobou o neplatnosť, ktorá je sama neprípustná.
V tejto súvislosti je potrebné pripomenúť, že žaloba o zodpovednosť je samostatným opravným prostriedkom, ktorý má v rámci
systému opravných prostriedkov svoju osobitnú funkciu a je podriadený vykonávacím podmienkam, ktoré zohľadňujú jeho osobitný
cieľ. Hoci cieľom žalôb o neplatnosť a nečinnosť je postihovať protiprávnosť právne záväzného aktu alebo neexistenciu takéhoto
aktu, predmetom žaloby o zodpovednosť je návrh na náhradu škody vyplývajúcej z aktu alebo z protiprávneho konania, ktoré možno
pripísať inštitúcii alebo orgánu Spoločenstva (pozri rozsudok Súdneho dvora z 23. marca 2004, Médiateur/Lamberts, C‑234/02 P,
Zb. s. I‑2803, bod 59 a citovanú judikatúru).
Teda subjekty práva, ktoré vzhľadom na podmienky prípustnosti uvedené v článku 230 štvrtom odseku ES nemôžu priamo napadnúť
niektoré akty alebo opatrenia Spoločenstva, majú možnosť prostredníctvom žaloby napadnúť konanie, ktoré nemá charakter rozhodnutia
a ktoré v dôsledku toho nemôže byť predmetom žaloby o neplatnosť, a to podaním žaloby o náhradu škody z mimozmluvnej zodpovednosti
upravenej v článku 235 ES a v článku 288 druhom odseku ES, pokiaľ takéto konanie môže založiť zodpovednosť Spoločenstva (rozsudok
Philip Morris International a i./Komisia, už citovaný, bod 123, a rozsudok Camós Grau/Komisia, už citovaný, bod 78).
Preto žaloba o náhradu škody podaná žalobcom, v ktorej sa domáha náhrady nemajetkovej ujmy, ktorá mu bola spôsobená vytýkaným
konaním OLAF-u, musí byť posudzovaná, pokiaľ ide o prípustnosť, nezávisle od žaloby o neplatnosť.
Z vyššie uvedeného vyplýva, že návrhy žalobcu, v ktorých sa domáha náhrady škody, ktorá mu bola spôsobená údajne nesprávnym
konaním zo strany OLAF-u, sú prípustné.
O veci samej
–       Tvrdenia účastníkov konania
Žalobca uvádza, že protiprávnym správnym aktom je v prvom rade „sťažnosť“, ktorú OLAF predložil belgickým súdnym orgánom.
Táto sťažnosť bola protiprávna, pretože porušila viacero formálnych pravidiel, ako aj základné právo, ktorým je sloboda tlače.
Žalobca uvádza takisto tlačové komuniké OLAF-u z marca 2002 a septembra 2003. V tejto súvislosti ombudsman vyhlásil, že tlačové
komuniké z marca 2002 založené na nezaručených informáciách je zjavne aktom nesprávneho úradného postupu a porušuje zásadu
proporcionality. Toto komuniké by teda ako také malo byť považované za protiprávny správny akt. Tlačové oznámenie zo septembra
2003 je takisto prípadom nesprávneho úradného postupu a porušuje zásadu proporcionality, keďže opakuje tvrdenia uvedené v tlačovom
komuniké z marca 2002. Napokon žalobca odkazuje na vyhlásenia hovorcu OLAF-u, ktoré boli uverejnené v časopise
European Voice
4. apríla 2002, a na vyhlásenia riaditeľa OLAF-u odvysielané na Stern TV 24. marca 2004. Tieto sú takej povahy, že môžu poškodzovať
dobrú povesť žalobcu, a keďže sú založené na nezaručených informáciách, porušujú takisto zásadu správneho úradného postupu.
Žalobca takisto uvádza, že OLAF prekročil mieru svojej voľnej úvahy. Vzhľadom na závažnosť nesprávností, ku ktorým došlo,
by sa malo konanie OLAF-u považovať za porušenie práva Spoločenstva, ktoré je dostatočne kvalifikované.
Žalobca uvádza, že utrpel značnú nemajetkovú ujmu, ktorá spočíva v poškodení jeho dobrej povesti a profesijnej cti. Na jednej
strane je pre neho oveľa ťažšie získavať informácie zo zdrojov, ktoré používa pri výkone svojho povolania. Na druhej strane
predaj jeho článkov novinám a časopisom je podstatne sťažený. Konanie OLAF-u takisto vážne poškodilo možnosti vývoja profesijnej
kariéry žalobcu. Okrem toho nemajetková ujma je osobitne závažná, ak krivé obvinenia vedú k začatiu trestného konania, k domovej
prehliadke a zaisteniu vecí, ako k tomu došlo v danom prípade. Žalobca navrhuje, aby Súdny dvor stanovil presnú sumu peňažnej
náhrady, ktorá by odškodnila jeho ujmu a mala zároveň odradzujúci účinok pre Komisiu. Žalobca navrhuje predbežne sumu vo výške
250 000 eur.
Pokiaľ ide o príčinnú súvislosť, žalobca tvrdí, že poškodenie jeho dobrej povesti bolo spôsobené tlačovými komuniké OLAF-u
a vyhláseniami, ktoré potom nasledovali, pričom vrcholným okamihom bola sťažnosť OLAF‑u belgickým súdnym orgánom, ktorá viedla
k domovej prehliadke a prehliadke jeho kancelárie. V tejto súvislosti vyšetrovatelia OLAF-u v sťažnosti súdnym orgánom radili
a poskytli im informácie takej povahy, ktoré ich uviedli do omylu, pokiaľ išlo o naliehavosť a potrebu konať. Podľa žalobcu
skutočnosť, že belgické orgány konali s určitou nedbanlivosťou, nemá vplyv na dôvodnosť žaloby.
Pokiaľ ide o tlačové komuniké a iné verejné vyhlásenia OLAF-u, žalobca zdôrazňuje, že bolo výnimočné, že OLAF uverejnil komuniké
oznamujúce začatie vyšetrovania. Okrem toho podľa žalobcu ho ktokoľvek, kto sa zaujímal o vec, ihneď spoznal ako novinára,
ktorý podplatil úradníka Spoločenstiev. Navyše skutočnosti, ktoré sú známe v súčasnosti, sa javia oveľa závažnejšie ako tie,
ktoré skúmal ombudsman v roku 2003. OLAF totiž tým, že predstieral, že bol informovaný so spoľahlivých zdrojov, najmä poslancami
Európskeho parlamentu, hoci jeho jediným zdrojom bol pán G., poskytol ombudsmanovi zavádzajúce informácie.
Žalobca v replike zdôrazňuje, že verejné tvrdenia OLAF-u nie sú len prípadom nesprávneho úradného postupu, ale takisto porušením
zásad správneho úradného postupu, prezumpcie neviny, ako aj práva na spravodlivé súdne konanie. Uverejnenie tlačových komuniké
je takisto porušením článku 8 nariadenia č. 1073/1999, keďže informácie oznámené a získané v rámci vnútorného vyšetrovania
sú chránené služobným tajomstvom.
Komisia uvádza, že ani jeden z obidvoch návrhov na náhradu škody nie je dôvodný.
Pokiaľ ide po prvé o návrh na náhradu škody týkajúci sa poskytnutia informácií belgickým a nemeckým súdnym orgánom, Komisia
uvádza, že OLAF neporušil žiadny právny predpis. Okrem toho žalobca nepreukázal dostatočne kvalifikované porušenia hraníc
voľnej úvahy OLAF-u.
Pokiaľ ide o reálnosť údajnej ujmy, žaloba neobsahuje konkrétne informácie o osobitnom profesijnom postavení žalobcu. Žalobca
je zamestnancom časopisu
Stern
a vykonaním domovej prehliadky a zaistením vecí, ktoré vykonali belgické orgány, nebola jeho dobrá povesť poškodená.
Žalobca najmä nepreukázal príčinnú súvislosť medzi poskytnutím informácií zo strany OLAF-u a ujmou, ktorá mu bola údajne spôsobená.
Dva nezávislé akty vydané v rámci diskrečnej právomoci belgických orgánov totiž prerušujú akúkoľvek príčinnú súvislosť: začatie
súdneho vyšetrovania; domová prehliadka a zaistenie vecí. Priamou a rozhodujúcou príčinou údajnej ujmy sú iba tieto posledné
uvedené skutočnosti. Podľa Komisie v prípade, že by nedošlo k domovej prehliadke, vykonanie ktorej je v diskrečnej právomoci
vnútroštátnych orgánov, neexistovalo by žiadne nebezpečenstvo zásahu do anonymity informátorov žalobcu. Ak sa žalobca domnieva,
že utrpel ujmu z dôvodu domovej prehliadky, mal by žiadať náhradu škody od belgického štátu.
Pokiaľ ide po druhé o návrh na náhradu škody týkajúci sa tlačových komuniké a iných verejných vyhlásení, Komisia uvádza, že
OLAF neporušil žiadny právny predpis ovplyvňujúci žalobcu, a najmä nepoškodil jeho dobrú povesť. tlačové Komuniké z 27. marca
2002 predovšetkým neuvádzalo meno novinára alebo orgánu tlače. Iba v komuniké časopisu
Stern
uverejnenom 28. marca 2002 tento časopis potvrdil, že má vo výlučnom vlastníctve prezradené dokumenty, a uviedol meno novinára.
Navyše v komuniké z 27. marca 2002 bol hlavný predmet začatého vnútorného vyšetrovania popísaný čo najneutrálnejším spôsobom.
Toto komuniké nebolo nepravdivé a nebolo ani neproporcionálne. Keby sa uznalo, že hovorca OLAF-u zašiel vo svojich vyhláseniach
priďaleko, znamenalo by to zbaviť OLAF akéhokoľvek práva uverejňovať tlačové komuniké potvrdzujúce začatie vyšetrovania a oznamujúce
jeho predmet. Komisia subsidiárne uvádza, že OLAF neprekročil závažným a zjavným spôsobom hranice svojej voľnej úvahy pri
riadení svojich vzťahov s médiami.
Okrem toho Komisia tvrdí, že aj tak neexistuje žiadna príčinná súvislosť medzi tlačovým komuniké z 27. marca 2002 a prípadným
poškodením dobrej povesti žalobcu. Aj keby podľa žalovanej komuniké OLAF-u mohlo, po tom ako bolo uverejnené, byť vykladané
verejnosťou tak, že odkazuje na žalobcu, komuniké časopisu
Stern
uverejnené na druhý deň prerušilo akúkoľvek príčinnú súvislosť.
Napokon, pokiaľ ide o závery ombudsmana, Komisia tvrdí, že skutočnosti, na ktorých tento založil svoje odporúčanie z roku
2003, sa odlišovali od tých, ktoré Komisia v tomto konaní predložila Súdu prvého stupňa. Navyše zistenie nesprávneho úradného
postupu ombudsmanom nie je rovnocenné so skonštatovaním súdneho orgánu, že došlo k porušeniu práv žalobcu zo strany Komisie.
Ombudsman najmä nepreskúmal otázku, či sa OLAF dopustil dostatočne kvalifikovaného porušenia právneho predpisu. Okrem toho
ombudsman uplatnil iné pravidlá týkajúce sa dôkazného bremena ako sú tie, ktoré sa vzťahujú na žaloby o náhradu škody z mimozmluvnej
zodpovednosti v zmysle článku 235 a článku 288 druhého odseku ES. Ombudsman a súdy Spoločenstva totiž uplatňujú odlišné kritériá
a spôsoby posudzovania, ktoré zodpovedajú ich dosť rozdielnej povahe a funkcii.
IFJ sa domnieva, že OLAF zjavne porušil hranice svoje diskrečnej právomoci alebo voľnej úvahy tým, že poskytol informácie
nemeckým a belgickým orgánom na základe nezaručených informácií a dohadov. Toto posúdenie malo byť vykonané, berúc do úvahy
najmä ustanovenia nariadenia č. 1073/1999 a práva a slobody dotknutých osôb.
Vedľajší účastník sa domnieva, že OLAF porušil slobodu tlače, právo na rešpektovanie súkromného života a bydliska, Zmluvu
ES, Európsky dohovor o ochrane ľudských práv a základných slobôd, nariadenie č. 1073/1999, ako aj určité procesné pravidlá.
–       Posúdenie Súdom prvého stupňa
Z ustálenej judikatúry vyplýva, že záväzok mimozmluvnej zodpovednosti Spoločenstva za protiprávne konanie jeho orgánov v zmysle
článku 288 druhého odseku ES podliehala splneniu súboru podmienok, t. j.: protiprávnosti konania vytýkaného inštitúciám, existencie
škody a existencie príčinnej súvislosti medzi údajným konaním a uplatňovanou škodou (rozsudok Súdneho dvora z 29. septembra
1982, Oleifici Mediterranei/EHS, 26/81, Zb. s. 3057, bod 16; rozsudky Súdu prvého stupňa z 11. júla 1996, International Procurement
Services/Komisia, T‑175/94, Zb. s. II‑729, bod 44; zo 16. októbra 1996, Efisol/Komisia, T‑336/94, Zb. s. II‑1343, bod 30,
a z 11. júla 1997, Oleifici Italiani/Komisia, T‑267/94, Zb. s. II‑1239, bod 20).
Pokiaľ ide o prvú z podmienok, z judikatúry vyplýva, že sa musí preukázať dostatočne závažné porušenie právneho predpisu priznávajúceho
práva jednotlivcom (rozsudok Súdneho dvora zo 4. júla 2000, Bergaderm a Goupil/Komisia, C‑352/98 P, Zb. s. I‑5291, bod 42).
Pokiaľ ide o požiadavku, podľa ktorej musí byť porušenie dostatočne závažné, rozhodujúcim kritériom umožňujúcim posúdiť, či
je splnená, je zjavné a závažné porušenie, ktorého sa dopustila príslušná inštitúcia Spoločenstva vo vzťahu k hraniciam jej
voľnej úvahy. Keďže táto inštitúcia disponuje iba značne zníženou alebo dokonca žiadnou mierou voľnej úvahy, na preukázanie
existencie dostatočne závažného porušenia môže postačovať jednoduché porušenie práva Spoločenstva (rozsudok Súdneho dvora
z 10. decembra 2002, Komisia/Camar a Tico, C‑312/00 P, Zb. s. I‑11355, bod 54, a rozsudok Súdu prvého stupňa z 12. júla 2001,
Comafrica a Dole Fresh Fruit Europe/Komisia, T‑198/95, T‑171/96, T‑230/97, T‑174/98 a T‑225/99, Zb. s. II‑1975, bod 134).
Pokiaľ ide o podmienku týkajúcu sa príčinnej súvislosti, Spoločenstvo sa môže považovať za zodpovedné len za škodu, ktorá
dostatočne priamo vyplýva z protiprávneho konania príslušnej inštitúcie (rozsudok Súdneho dvora zo 4. októbra 1979, Dumortier
Frères a i./Rada, 64/76 a 113/76, 167/78 a 239/78, 27/79, 28/79 a 45/79, Zb. s. 3091, bod 21, a rozsudok Súdu prvého stupňa
z 13. februára 2003, Meyer/Komisia, T‑333/01, Zb. s. II‑117, bod 32). Na druhej strane Spoločenstvu neprináleží náprava alebo
odstránenie všetkých škodlivých následkov konania jej orgánov, hoci aj vzdialených (pozri v tomto zmysle rozsudok Dumortier
Frères a i./Rada, už citovaný, bod 21).
Vzhľadom na to, že jedna z týchto podmienok nie je splnená, musí byť žaloba ako celok zamietnutá bez toho, aby bolo potrebné
preskúmať ostatné podmienky (rozsudok Súdneho dvora z 15. septembra 1994, KYDEP/Rada a Komisia, C‑146/91, Zb. s. I‑4199, body
19 a 81, a rozsudok Súdu prvého stupňa z 20. februára 2002, Förde-Reederei/Rada a Komisia, T‑170/00, Zb. s. II‑515, bod 37).
Vzhľadom na túto judikatúru je potrebné overiť dôvodnosť rozličných tvrdení, ktoré predložil žalobca.
Na úvod je opodstatnené uviesť, že na základe ochrany súkromného života a bydliska, slobody tlače, zásady prezumpcie neviny
a práva na spravodlivé súdne konanie, ktoré sú základnými právami, sa jednotlivcom priznávajú práva, ktorých dodržiavanie
zabezpečujú súdy Spoločenstva. V tejto súvislosti žalobca poukazuje na dve nesprávne konania OLAF-u, ktoré je vzhľadom na
ich odlišnú povahu potrebné preskúmať oddelene.
Po prvé, pokiaľ ide o návrh na náhradu škody údajne spôsobenej „sťažnosťou“ OLAF-u, skonštatovalo sa, že belgickým orgánom
prináleží posúdenie následných opatrení, ktoré treba vykonať v súvislosti s informáciami, ktoré OLAF postúpil na základe článku
10 ods. 2 nariadenia č. 1073/1999 bez toho, aby toto postúpenie malo pre tieto orgány akýkoľvek záväzný charakter (pozri bod
70 vyššie). V dôsledku toho je konanie vnútroštátnych súdnych orgánov, ktoré v rámci svojej vlastnej právomoci rozhodli tak,
že začali súdne konanie a následne vykonali vyšetrovacie úkony, pôvodcom ujmy, ktorú uvádza žalobca.
Žalobca okrem toho nevysvetľuje, ako by mohlo postúpenie informácií, ktoré sú dôverné, pričom sa netvrdí, že ich dôvernosť
nebola dodržaná, vnútroštátnym súdnym orgánom zasiahnuť do jeho dobrej povesti a profesijnej cti.
Z toho vyplýva, že žalobca nepreukázal existenciu dostatočne priamej príčinnej súvislosti medzi postúpením informácií zo strany
OLAF-u belgickým súdnym orgánom v zmysle článku 10 ods. 2 nariadenia č. 1073/1999 a údajnou ujmou.
Vzhľadom na to, že podmienka vzniku mimozmluvnej zodpovednosti Spoločenstva, ktorou je príčinná súvislosť medzi údajnou ujmou
a konaním OLAF-u, nebola v danom prípade splnená, návrh na náhradu škody týkajúci sa „sťažnosti“ OLAF-u musí byť zamietnutý
bez toho, aby bolo opodstatnené preskúmať ostatné podmienky vzniku uvedenej zodpovednosti.
Po druhé, pokiaľ ide o návrh na náhradu škody, ktorú údajne spôsobilo tlačové komuniké OLAF-u, je potrebné uviesť, že žalobca
poukazuje na návrh odporúčania ombudsmana z 10. júna 2003 a jeho odporúčanie z 20. novembra 2003, v ktorých sa dospelo k záveru,
že išlo o prípad nesprávneho úradného postupu, aby z nich vyvodil, že tlačové komuniké z 27. marca 2002 predstavuje „ako také“
„protiprávny správny akt“ a že tlačové komuniké z 30. septembra 2003 predstavuje nový prípad nesprávneho úradného postupu,
čím takisto došlo k porušeniu zásady proporcionality, opakujúc tvrdenia predchádzajúceho komuniké.
V tejto súvislosti je v prvom rade opodstatnené uviesť, že zásada správneho úradného postupu, na porušenie ktorej sa žalobca
v tejto súvislosti výlučne odvoláva, sama osebe nepriznáva práva jednotlivcom (rozsudok Súdu prvého stupňa zo 6. decembra
2001, Area Cova a i./Rada a Komisia, T‑196/99, Zb. s. II‑3597, bod 43), okrem prípadu, keď je vyjadrením osobitných práv,
akými sú právo, aby sa ich záležitosti vybavovali nestranne, spravodlivo a v primeranej lehote, právo byť vypočutý, právo
na prístup k spisu, právo na odôvodnenie rozhodnutí v zmysle článku 41 Charty základných práv Európskej únie vyhlásenej 7. decembra
2000 v Nice (Ú. v. ES C 364, 2000, s. 1), k čomu však v tomto prípade nedošlo.
Okrem toho samotná kvalifikácia „nesprávneho úradného postupu“, ombudsmanom ešte neznamená, že konanie OLAF-u sa v zmysle
judikatúry považuje za dostatočne závažné porušenie právneho predpisu. Zmluva totiž tým, že stanovuje ombudsmana, ponúka občanom
Únie a najmä úradníkom a iným zamestnancom Spoločenstva na ochranu ich záujmov alternatívnu možnosť popri možnosti podať žalobu
na súd Spoločenstva. Táto mimosúdna alternatívna možnosť zodpovedá osobitným kritériám a nemá nevyhnutne taký istý cieľ, akým
je cieľ žaloby (rozsudok Súdu prvého stupňa z 10. apríla 2002, Lamberts/Ombudsman, T‑209/00, Zb. s. II‑2203, bod 65).
Je takisto potrebné, vzhľadom na nezávislosť zverenú OLAF-u nariadením č. 1073/1999 a cieľ všeobecného záujmu informovania
verejnosti formou tlačových komuniké, uznať, že OLAF môže použiť voľnú úvahu, pokiaľ ide o účelnosť a obsah komuniké týkajúcich
sa jeho vyšetrovacích činností.
Navyše z preskúmania znenia tlačového komuniké z 27. marca 2002 vyplýva, že jediná časť, ktorou mohla byť prípadne spôsobená
ujma, znie takto:
„Podľa informácií získaných [OLAF-om], získal istý novinár niekoľko dokumentov týkajúcich sa spisu nazvaného ‚vec Van Buitenen‘.
Nie je vylúčené, že za získanie týchto dokumentov boli niekomu v OLAF-e (dokonca aj v inej inštitúcii) vyplatené peniaze…“
Aj za predpokladu, že by si osoby majúce informácie o veci mohli dať žalobcu do súvislostí, nepredstavujú tieto tvrdenia,
ktoré sú formulované hypoteticky a bez uvedenia mena žalobcu a časopisu, pre ktorý žalobca pracuje, značné a vážne prekročenie
hraníc vymedzujúcich voľnú úvahu OLAF-u. Okrem toho meno žalobcu uviedol samotný časopis
Stern
vo svojom tlačovom komuniké z 28. marca 2002. Odhalenie totožnosti žalobcu dané do súvislosti s vyšetrovaniami OLAF-u teda
nespôsobil OLAF, ale časopis
Stern
, pre ktorý žalobca pracoval. Rovnako poškodenie dobrej povesti a profesijnej cti súvisiace s týmto uverejnením nemôže byť
pripísané OLAF-u. V dôsledku toho sporné tlačové komuniké nepredstavuje žiadne dostatočne závažné porušenie práva Spoločenstva
zo strany OLAF-u.
Pokiaľ ide o tlačové komuniké OLAF-u z 30. septembra 2003, uverejnené v nadväznosti na návrh odporúčania ombudsmana z 18. júna
2003, toto malo za cieľ zmierniť tvrdenia uvedené v tlačovom komuniké z 27. marca 2002. Toto tlačové komuniké uvádza, že:
„… vyšetrovanie OLAF-u v tejto veci nie je ukončené, [OLAF] však až doposiaľ nenašiel dôkaz o uskutočnení takejto platby.“
Vzhľadom na to je opodstatnené skonštatovať, že toto tlačové komuniké, ako aj predchádzajúce komuniké, nepredstavujú dostatočne
závažné porušenie právneho predpisu.
K rovnakému záveru je potrebné dospieť aj pokiaľ ide o vyhlásenie hovorcu OLAF-u, ktoré uverejnil časopis
European Voice
4. apríla 2002, podľa ktorého OLAF „mal k dispozícii
prima facie
dôkazy, z ktorých vyplývalo, že mohlo dôjsť k platbe“, pričom opatrnosť pri výbere pojmov nemôže zakladať existenciu dostatočne
závažného porušenia práva Spoločenstva. Pokiaľ ide o vyhlásenie riaditeľa OLAF-u na Stern TV 24. marca 2004, žalobca neuviedol
žiadnu skutočnosť, na základe ktorej by bolo možné overiť jeho obsah.
Napokon, žalobca vo svojej žalobe neuviedol žiadnu inú právnu argumentáciu, na základe ktorej by bolo možné posúdiť, čím by
mohlo byť uverejnenie tlačových komuniké a iných verejných vyhlásení kvalifikované ako „dostatočne závažné porušenie“ právneho
predpisu.
Z uvedeného vyplýva, že žalobca nepreukázal existenciu dostatočne závažného porušenia práva Spoločenstva pripísateľného OLAF-u,
ktoré by mu mohlo spôsobiť ujmu. Vzhľadom na to je opodstatnené zamietnuť návrh na náhradu škody, pokiaľ ide o tlačové komuniké
a ostatné vyhlásenia uverejnené OLAF-om bez toho, aby bolo potrebné posúdiť reálnosť a dôvodnosť údajnej ujmy.
Žaloba o náhradu škody musí byť teda zamietnutá v celom rozsahu.

O návrhu na predloženie dokumentov
Žalobca navrhuje, aby Súd prvého stupňa nariadil Komisii, aby predložila úplnú kópiu „sťažností“, ktoré OLAF zaslal nemeckým
a belgickým súdnym orgánom.
V tejto súvislosti je potrebné uviesť, že 11. februára 2004 Komisia predložila na pojednávaní na Súde prvého stupňa listy
zaslané nemeckým a belgickým súdnym orgánom v ich necenzurovanom znení.
Vzhľadom na to, že sa tento návrh stal bezpredmetný, nie je opodstatnené o ňom rozhodnúť.
Z uvedeného vyplýva, že žaloba musí byť zamietnutá ako celok.

O trovách
Podľa článku 87 ods. 2 rokovacieho poriadku účastník konania, ktorý vo veci nemal úspech, je povinný nahradiť trovy konania,
ak to bolo v tomto zmysle navrhnuté. Keďže žalobca nemal vo veci úspech, je opodstatnené zaviazať ho, okrem toho, že má znášať
svoje vlastné trovy konania, na náhradu trov konania, ktoré vznikli Komisii, vrátane trov konania o nariadení predbežného
opatrenia v súlade s návrhom Komisie.
Podľa článku 87 ods. 4 tretieho pododseku rokovacieho poriadku znáša IFJ, vedľajší účastník konania, svoje vlastné trovy konania.
Z týchto dôvodov
SÚD PRVÉHO STUPŇA (štvrtá komora)
rozhodol a vyhlásil:
1.
Žaloba sa zamieta.
2.
Nie je opodstatnené rozhodnúť o návrhu na predloženie dokumentov.
3.
Žalobca znáša svoje vlastné trovy konania a je povinný nahradiť trovy konania, ktoré vznikli Komisii, vrátané trov konania
o nariadení predbežného opatrenia.
4.
Medzinárodná federácia novinárov znáša svoje vlastné trovy konania.
Legal
Lindh
Vadapalas
Rozsudok bol vyhlásený na verejnom pojednávaní v Luxemburgu 4. októbra 2006.
Tajomník

Predseda komory
E. Coulon

H. Legal
*
Jazyk konania: angličtina.