CELEX: 62007FJ0116
Viešoji tarnyba
Laikinieji tarnautojai
KTĮS 2 straipsnio c punktas
Atleidimas
Pasitikėjimo santykiai
Išankstinė konsultacija su Parlamento personalo komitetu
Nebuvimas

Ieškiniu, kurį Tarnautojų teismo kanceliarija gavo 2007 m. spalio 8 d. elektroniniu paštu (originalas gautas 2007 m. spalio
15 d.) ir įregistravo numeriu F-116/07 (toliau – pirmasis ieškinys arba byla F-116/07), vėliau ieškiniu, kurį Tarnautojų teismo
kanceliarija gavo 2008 m. sausio 24 d. elektroniniu paštu (originalas gautas 2008 m. sausio 30 d.) ir įregistravo numeriu
F-13/08 (toliau – antrasis ieškinys arba byla F-13/08), ir galiausiai ieškiniu, kurį Tarnautojų teismo kanceliarija gavo 2008 m.
balandžio 17 d. ir įregistravo numeriu F-31/08 (toliau – trečiasis ieškinys arba byla F-31/08), S. Tomas iš esmės prašo:
–        panaikinti 2007 m. kovo 26 d. sprendimą, kuriuo Europos Parlamento sudaryti darbo sutartis įgaliota tarnyba (toliau – SDSĮT)
jį atleido nuo 2007 m. liepos 1 d. (toliau – 2007 m. kovo 26 d. sprendimas arba pirmasis sprendimas dėl atleidimo),
–        nepatenkinus šio reikalavimo, panaikinti 2007 m. liepos 10 d. sprendimą, kuriuo SDSĮT jį atleido nuo 2007 m. spalio 16 d.
(toliau – 2007 m. liepos 10 d. sprendimas arba antrasis sprendimas dėl atleidimo),
–        bet kuriuo atveju priteisti iš Parlamento atlyginti nuostolius ir sumokėti delspinigius už dėl atleidimo patirtą turtinę ir
neturtinę žalą.

Teisinis pagrindas
1.
Nuostatos, susijusios su laikinaisiais tarnautojais
Kitų Sąjungos tarnautojų įdarbinimo sąlygų (toliau – KTĮS) 2 straipsnyje nustatyta:
„Šiose Įdarbinimo sąlygose „laikinieji tarnautojai“ reiškia:
<…>
c)      darbuotojus, kurie nėra [Europos Sąjungos] pareigūnai, priimtus padėti <...> Europos Parlamento politinėms frakcijoms <...>;
<…>“
Pagal KTĮS 8 straipsnio trečią pastraipą laikinieji darbuotojai, kuriems taikomas 2 straipsnio c [punktas], įdarbinami tik
neapibrėžtam laikotarpiui.
KTĮS 47 straipsnyje numatyta:
„Be tarnybos nutrūkimo dėl mirties, laikinųjų darbuotojų tarnyba baigiasi:
<…>
c)      jeigu darbo sutartis sudaryta neapibrėžtos trukmės laikotarpiui:
i)      pasibaigus sutartyje apibrėžtam įspėjimo laikotarpiui; įspėjimo laikotarpis negali būti trumpesnis kaip vienas mėnuo už kiekvienus
visus tarnybos metus ir turi būti ne trumpesnis kaip trys mėnesiai, bet ne ilgesnis kaip dešimt mėnesių. Tačiau įspėjimo laikotarpis
negali prasidėti motinystės ar laikinojo nedarbingumo atostogų metu, jeigu tokios laikinojo nedarbingumo atostogos trunka
ne ilgiau kaip tris mėnesius. Be to, jo skaičiavimas laikinai sustabdomas motinystės ar laikinojo nedarbingumo atostogų metu,
taikant pirma nustatytus terminus;
<…>“
Be to, pagal KTĮS 11 straipsnio pirmą pastraipą Europos Sąjungos pareigūnų tarnybos nuostatų (toliau – Tarnybos nuostatai)
11–26 straipsnių nuostatos dėl pareigūnų teisių ir pareigų pagal analogiją taikomos laikiniesiems tarnautojams.
2.
Nuostatos, susijusios su pareiga informuoti Parlamento personalo komitetą apie laikinojo tarnautojo atleidimą
2004 m. gegužės 3 d. biuro sprendimu Parlamentas priėmė vidaus taisykles dėl pareigūnų ir kitų tarnautojų įdarbinimo. Šių
vidaus taisyklių 10 straipsnyje nustatyta:
„1.      Apie laikinojo tarnautojo, įdarbinto politinėje frakcijoje, sutarties nutraukimo procedūrą reikia iš anksto informuoti institucijos
personalo komitetą, kuris gali išklausyti suinteresuotąjį ir kreiptis į SDSĮT.
2.      Šis straipsnis numatytas įdarbinimo sutartyse bei pranešimuose dėl sutarties nutraukimo.“
3.
Nuostatos, susijusios su gero administravimo principu
Ginčui taikytinoje EB 21 straipsnio trečioje pastraipoje nurodyta:
„Kiekvienas Sąjungos pilietis gali rašyti šiame straipsnyje arba [EB] 7 straipsnyje nurodytoms institucijoms ar įstaigoms
viena iš [EB] 314 straipsnyje minimų kalbų ir gauti atsakymą ta pačia kalba.“
Europos Sąjungos pagrindinių teisių chartijos, paskelbtos Nicoje 2000 m. gruodžio 7 d. (OL C 364, p. 1, toliau – Pagrindinių
teisių chartija), 41 straipsnyje nurodyta:
„1.      Kiekvienas asmuo turi teisę į tai, kad Sąjungos institucijos, įstaigos ir organai jo reikalus tvarkytų nešališkai, teisingai
ir per kiek įmanomai trumpesnį laiką.
<…>
4.      Kiekvienas asmuo gali kreiptis į Sąjungos institucijas viena iš kalbų, kuria surašytos Sutartys, ir jam turi būti atsakyta
ta pačia kalba.“
Prie Tarpvyriausybinės konferencijos, patvirtinusios Lisabonos sutartį, kuri pasirašyta 2007 m. gruodžio 13 d., baigiamojo
akto (OL C 306, p. 231) pridėta Deklaracija dėl Europos Sąjungos pagrindinių teisių chartijos suformuluota taip:
„<...> Pagrindinių teisių chartija, kuri yra teisiškai privaloma, patvirtinamos pagrindinės teisės, kurias garantuoja Žmogaus
teisių ir pagrindinių laisvių apsaugos konvencija ir kurios kyla iš valstybėms narėms bendrų konstitucinių tradicijų.
<...>“
2001 m. rugsėjo 6 d. Parlamentas priėmė rezoliuciją, patvirtinančią Europos geros administracinės elgsenos kodeksą, kurio
turi laikytis Bendrijos institucijos ir įstaigos, jų administracijos ir pareigūnai palaikydami santykius su visuomene.
Europos geros administracinės elgsenos kodekso 19 straipsnyje „Apskundimo būdai“ numatyta:
„1.      Institucijos sprendime, kuris gali pažeisti privataus asmens teises ar interesus, turi būti nuoroda apie esamus šio sprendimo
apskundimo būdus. Jame, be kita ko, turi būti nurodytas skundo pateikimo būdas, institucijos, į kurias galima kreiptis, bei
skundo pateikimo terminai.
2.      Sprendimuose, be kita ko, turi būti numatyta galimybė pareikšti ieškinį teisme ir skundo [Europos] ombudsmenui pateikimo galimybė
atitinkamai [EB] 230 ir 195 straipsniuose numatytomis sąlygomis.“
Europos geros administracinės elgsenos kodekso 13 straipsnyje „Atsakinėjimas į laiškus piliečio kalba“ numatyta:
„Pareigūnas užtikrina kiekvieno Sąjungos piliečio ar bet kurio visuomenės nario, rašančio institucijai viena iš Sutartyje
nurodytų kalbų, teisę gauti atsakymą ta pačia kalba <…>“
4.
Nuostatos, susijusios su teise į nešališką teismą
Europos žmogaus teisių ir pagrindinių laisvių apsaugos konvencijos, pasirašytos Romoje 1950 m. lapkričio 4 d. (toliau – EŽTK),
6 straipsnio 1 dalyje numatyta:
„Nustatant kiekvieno asmens pilietines teises ir pareigas ar jam pareikštą baudžiamąjį kaltinimą, jis turi teisę, kad jo byla
būtų nagrinėjama per įmanomai trumpiausią laiką lygybės ir viešumo sąlygomis pagal įstatymą sudaryto nepriklausomo ir nešališko
teismo. <…>“
5.
Nuostatos, susijusios su pareigūnų nekompetentingumu
Tarnybos nuostatų 51 straipsnio 1 dalyje numatyta:
„Kiekviena institucija nustato tvarką, kuria laiku ir tinkamu būdu nustatomi, nagrinėjami ir sprendžiami neišmanymo [nekompetentingumo]
atvejai. Jeigu visos toje tvarkoje numatytos priemonės išnaudotos, o pareigūnas, sprendžiant iš 43 straipsnyje minėtų periodinių
ataskaitų, vis dar nekompetentingai atlieka savo pareigas, jis gali būti atleistas, jo pareigos gali būti pažemintos arba
jis gali būti paskirtas į žemesnę to paties ar žemesnio lygio pareigų grupę.“
6.
Nuostatos, susijusios su drausminėmis nuobaudomis
Tarnybos nuostatų IX priedo 9 straipsnio 1 dalyje, susijusioje su drausmine procedūra, nurodyta:
„Paskyrimų tarnyba gali skirti vieną iš šių nuobaudų:
a)      rašytinis įspėjimas;
b)      papeikimas;
c)      perkėlimo į aukštesnę pakopą atidėjimas nuo vieno mėnesio iki 23 mėnesių;
d)      perkėlimas į žemesnę pakopą;
e)      laikinas perkėlimas į žemesnį lygį laikotarpiui nuo 15 dienų iki vienerių metų;
f)      perkėlimas į žemesnį tos pačios pareigų grupės lygį;
g)      perkėlimas į žemesnę pareigų grupę, pažeminant lygiu arba paliekant tą patį;
h)      nušalinimas <...>“
7.
Nuostatos, susijusios su pareiga informuoti Europos kovos su sukčiavimu tarnybą (OLAF)
Tarnybos nuostatų 22a straipsnio 1 dalyje nustatyta:
„Bet kuris pareigūnas, kuris vykdydamas savo pareigas ar užsiimdamas su tuo susijusia veikla sužino faktų, iš kurių galima
daryti prielaidą, kad, galbūt, egzistuoja neteisėta veikla, įskaitant sukčiavimą ar korupciją, kenkianti Bendrijų interesams,
arba su profesinių pareigų atlikimu susijęs elgesys, kuris gali būti rimtas Bendrijų pareigūnų prievolių pažeidimas, nedelsdamas
apie tai informuoja arba savo tiesioginį viršininką, arba savo generalinį direktorių, arba, jeigu, jo nuomone, tai daryti
verta, generalinį sekretorių, arba lygiavertes pareigas einančius asmenis, arba betarpiškai [OLAF].
Pirmoje pastraipoje minėta informacija pateikiama raštu.
Ši dalis taip pat taikoma, jei rimtą panašių prievolių pažeidimą padaro institucijos narys ar bet kuris kitas tarnyboje dirbantis
ar institucijos pavedimus atliekantis asmuo.“

Faktinės bylos aplinkybės
2005 m. gegužės 25 d. ieškovas pradėjo dirbti Parlamento politinėje frakcijoje „Sąjunga už tautų Europą“ (
Union pour l’Europe des Nations
; toliau – STE frakcija) AST 1 lygio padėjėju, kalbančiu lietuviškai, pagal laikinojo tarnautojo sutartį remiantis KTĮS 2 straipsnio
c punktu. Į jo pareigas įėjo pagalba STE frakcijos nariams, ypač šios frakcijos nariams lietuviams.
2007 m. kovo 26 d. sprendimu frakcijos STE pirmininkas, įgaliotas SDSĮT, pradėjo ieškovo atleidimo iš tarnybos procedūrą,
apie tai jį įspėjęs prieš tris mėnesius. 2007 m. kovo 26 d. sprendime nurodyta:
„Kaip STE frakcijos [SDSĮT] apgailestaudamas Jums pranešu apie Jūsų atleidimą iš tarnybos; įspėjimo apie tarnybos sutarties
nutraukimą laikotarpis prasideda 2007 m. balandžio 1 d. ir baigiasi 2007 m. birželio 30 dieną.
Norėčiau Jums padėkoti už Jūsų paskutinių dvejų metų darbą STE frakcijoje ir palinkėti sėkmės ateityje.“ (Neoficialus vertimas)
2007 m. kovo 26 d. sprendimas iš pradžių buvo nusiųstas negaliojančiu ieškovo adresu, todėl jis buvo grąžintas atgal siuntėjui.
Parlamentas parengė naują pranešimą apie šį sprendimą, kurį ieškovas gavo 2007 m. balandžio 30 dieną.
Tą pačią 2007 m. kovo 26 d. STE frakcijos generalinis sekretorius Parlamento personalo komiteto pirmininkui nusiuntė laišką,
kuriame nurodė, kad STE frakcijos SDSĮT nusprendė įspėti ieškovą dėl atleidimo prieš tris mėnesius, kurie pradedami skaičiuoti
nuo 2007 m. balandžio 1 dienos.
Gavęs šį laišką Parlamento personalo komitetas į jį neatsakė ir nesiėmė konkrečių veiksmų.
2007 m. gegužės 29 d. SDSĮT paskelbė apie laisvą darbo vietą, siekdama įdarbinti naują laikinąjį tarnautoją lietuvį.
2007 m. birželio 24 d. ieškovas pateikė skundą dėl 2007 m. kovo 26 d. sprendimo (toliau – 2007 m. birželio 24 d. skundas arba
pirmasis skundas) pagal Tarnybos nuostatų 90 straipsnio 2 dalies pirmą pastraipą. Šis skundas buvo parašytas prancūzų kalba.
2007 m. liepos 4 d. STE frakcijos generalinis sekretorius Parlamento Personalo tarnybos direktorei nusiuntė elektroninį laišką,
kuriuo paprašė patarti dėl tolesnės procedūros taikymo ieškovui pateikus skundą.
2007 m. liepos 5 d. elektroniniame laiške Parlamento Personalo tarnybos direktorė STE frakcijos generaliniam sekretoriui nurodė,
kad pagal 2006 m. spalio 26 d. Tarnautojų teismo sprendimą
Landgren prieš EMF
(2006 m. spalio 26 d. Tarnautojų teismo sprendimas, F-1/05, Rink. VT, p. I-A-1-123 ir II-A-1-459) sprendimas dėl atleidimo
turi būti motyvuotas. Kadangi 2007 m. kovo 26 d. sprendime to nebuvo padaryta, ji patarė raštu išdėstyti atleidimo iš tarnybos
motyvus ir pratęsti įspėjimo apie tarnybos sutarties nutraukimą laikotarpį, kuris turi būti pradedamas skaičiuoti suinteresuotajam
asmeniui pranešus motyvus.
2007 m. liepos 10 d. SDSĮT nusiuntė ieškovui anglų kalba parašytą laišką, kuriame nurodyta:
„Kaip STE frakcijos [SDSĮT] apgailestaudamas Jums pranešu apie Jūsų atleidimą iš tarnybos dėl netinkamo Jūsų profesinių pareigų
atlikimo; įspėjimo apie tarnybos sutarties nutraukimą laikotarpis prasideda 2007 m. liepos 15 d. ir baigiasi 2007 m. spalio
15 dieną.
Jei pageidautumėte papildomos informacijos, galite kreiptis į STE frakcijos generalinį sekretorių <…>“ (Neoficialus vertimas)
Taip pat 2007 m. liepos 10 d. STE frakcijos generalinis sekretorius nusiuntė Personalo komiteto direktoriui laišką, kuriame
nurodyta, kad SDSĮT nusprendė įspėti ieškovą dėl atleidimo prieš tris mėnesius, pradedamus skaičiuoti nuo 2007 m. liepos 15 dienos.
Gavęs šį laišką Personalo komitetas į jį neatsakė ir nesiėmė konkrečių veiksmų.
2007 m. spalio 8 d. laišku ieškovas pateikė skundą dėl 2007 m. liepos 10 d. sprendimo (toliau – 2007 m. spalio 8 d. skundas
arba antrasis skundas) pagal Tarnybos nuostatų 90 straipsnio 2 dalies pirmą pastraipą. Šis skundas buvo pateiktas lietuvių
kalba.
Tą pačią dieną ieškovas pareiškė pirmąjį ieškinį.
2008 m. sausio 24 d. ieškovas pareiškė antrąjį ieškinį.
Antrasis skundas buvo atmestas 2008 m. vasario 13 d. SDSĮT sprendimu. Kaip teigia ieškovas, šį sprendimą jis gavo tik 2008 m.
vasario 27 dieną. Šiame anglų kalba parašytame sprendime ieškovui buvo konkrečiai nurodyta, jog jis atleistas todėl, kad STE
frakcijos nariai prarado pasitikėjimą juo. SDSĮT visų pirma nurodė, kad ieškovo dažnai nebūdavo darbe be leidimo ir ypač kad
jis nedalyvavo daugelyje Pramonės komiteto posėdžių, nors buvo atsakingas už darbus, susijusius su šiuo komitetu. SDSĮT taip
pat nurodė, kad ieškovas didelę savo darbo laiko dalį skyrė su darbu nesusijusiai veiklai, būtent procesui Europos Žmogaus
Teisių Teisme, kuriai vykdyti jis neprašė SDSĮT leidimo. Galiausiai SDSĮT mano, kad ieškovo ir STE frakcijos narių politinės
idėjos ir nuomonės skyrėsi, o tai aišku iš Lietuvos spaudoje suinteresuotojo asmens paskelbtų straipsnių, kuriuose kritikuojami
kai kurie STE frakcijos nariai. Nors šie straipsniai paskelbti atleidus ieškovą, jie įrodo, kad dar jam dirbant STE frakcijoje
abipusiai pasitikėjimo santykiai tarp šios frakcijos narių ir jo nutrūko.
2008 m. vasario 25 d. ieškovas pateikė Tarnautojų teismo kanceliarijai šiek tiek didesnį nei vieno puslapio dokumentą, kuriame
iš esmės daromos nuorodos į pirma pateiktus du ieškinius.
Tarnautojų teismo kanceliarija raštu ieškovo paprašė pašalinti šio dokumento trūkumus.
2008 m. balandžio 17 d. ieškovas pareiškė trečiąjį ieškinį.

Procesas ir šalių reikalavimai
Atskiru dokumentu, pateiktu Tarnautojų teismo kanceliarijai 2007 m. gruodžio 17 d., Parlamentas pateikė prieštaravimą dėl
priimtinumo byloje F-116/07, remdamasis Procedūros reglamento 78 straipsnio 1 dalimi. 2008 m. vasario 6 d. pareiškimu ieškovas
pateikė savo pastabas dėl prieštaravimo dėl priimtinumo.
2008 m. birželio 24 d. trečiosios kolegijos pirmininko nutartimi bylos F-116/07, F-13/08 ir F-31/08 buvo sujungtos, kad būtų
bendrai vykdoma rašytinė bei žodinė proceso dalys ir priimtas galutinis sprendimas.
2008 m. liepos 23 d. Parlamentas pateikė bendrą atsiliepimą į ieškinius bylose F-13/08 ir F-31/08.
2008 m. gruodžio 17 d. nutartimi Tarnautojų teismas į bylą įtraukė Parlamento prašymą priimti sprendimą dėl priimtinumo, pateiktą
byloje F-116/07.
2009 m. vasario 13 d. Parlamentas pateikė atsiliepimą į ieškinį byloje F-116/07.
Byloje F-116/07 ieškovas prašo:
–        panaikinti 2007 m. kovo 26 d. sprendimą, kuriuo jis atleistas nuo 2007 m. liepos 1 dienos,
–        panaikinti 2007 m. liepos 10 d. sprendimą, kuriuo, jo manymu, Parlamentas atmetė jo skundą dėl 2007 m. kovo 26 d. sprendimo,
–        atlyginti jo tariamai patirtą turtinę ir neturtinę žalą.
Byloje F-13/08 ieškovas pateikia tokius pačius prašymus kaip ir pirmajame ieškinyje.
Byloje F-31/08 ieškovas prašo:
–        panaikinti 2007 m liepos 10 d. sprendimą,
–        atlyginti jo tariamai patirtą turtinę ir neturtinę žalą.
Byloje F-116/07 Parlamentas Tarnautojų teismo prašo:
–        pripažinti ieškinį nepriimtinu ir bet kuriuo atveju nepagrįstu,
–        priimti teisingą sprendimą dėl bylinėjimosi išlaidų.
Byloje F-13/08 Parlamentas Tarnautojų teismo prašo:
–        pripažinti ieškinį nepriimtinu ir bet kuriuo atveju nepagrįstu,
–        priimti tinkamą sprendimą dėl bylinėjimosi išlaidų.
Byloje F-31/08 Parlamentas Tarnautojų teismo prašo:
–        pripažinti ieškinį nepagrįstu,
–        priimti tinkamą sprendimą dėl bylinėjimosi išlaidų.

Dėl teisės
1.
Dėl ieškinio F-116/07

Dėl reikalavimų panaikinti 2007 m. kovo 26 d. sprendimą
Šalių argumentai
Savo prieštaravime dėl priimtinumo Parlamentas tvirtino, kad ieškovo reikalavimai, pateikti dėl 2007 m. kovo 26 d. sprendimo,
nepriimtini. Iš tiesų 2007 m. liepos 10 d. sprendimas yra naujas sprendimas dėl atleidimo, kuriuo pakeičiamas 2007 m. kovo
26 d. sprendimas. Be to, vertinant suinteresuotumą pareikšti ieškinį jo pareiškimo momentu, ieškinys dėl panaikinimo, pareikštas
dėl administracijos sprendimo, panaikinto ar pakeisto kitu sprendimu ieškinio pareiškimo momentu, nepriimtinas.
Savo pastabose,  susijusiose su prieštaravimu dėl priimtinumo, ieškovas nurodo, kad 2007 m. liepos 10 d. sprendimas turi būti
nagrinėjamas kaip sprendimas atmesti jo 2007 m. birželio 24 d. skundą. Taigi 2007 m. liepos 10 d. sprendimu nebuvo pakeistas
2007 m. kovo 26 d. sprendimas dėl atleidimo. Todėl ieškinys yra priimtinas.
Tarnautojų teismo vertinimas
Negalima pritarti ieškovo argumentui, kad 2007 m. liepos 10 d. sprendimas turi būti nagrinėjamas kaip sprendimas atmesti jo
pirmąjį skundą.
Iš tiesų, pirma, 2007 m. liepos 10 d. sprendimas formaliai negali būti laikomas SDSĮT sprendimu, priimtu remiantis Tarnybos
nuostatų 90 straipsnio 2 dalimi.
Antra, analizė dėl aptariamo sprendimo, cituoto šio sprendimo 26 punkte, esmės patvirtina, kad jis negali būti laikomas sprendimu,
kuriuo atmetamas ieškovo skundas Tarnybos nuostatų 90 straipsnio 2 dalies prasme. Iš tiesų šiame sprendime nėra jokios nuorodos
į pirmąjį ieškovo skundą ir nėra atsakymų į įvairius jame nurodytus pagrindus.
Šiuo atžvilgiu reikia priminti, kad skundo nagrinėjimo ikiteisminės procedūros tikslas suteikti galimybę SDSĮT peržiūrėti
savo poziciją ir prireikus visiškai ar iš dalies patenkinti skundą priimant naują sprendimą dėl bylos esmės.
Taip buvo nagrinėjamu atveju. Atsižvelgdama į ieškovo pirmąjį skundą, būtent į argumentą, kad sprendimas dėl atleidimo nemotyvuotas,
SDSĮT peržiūrėjo savo poziciją ir iš dalies patenkino šį skundą priimdama naują sprendimą dėl suinteresuotojo asmens darbo
sutarties nutraukimo, kuris, jos manymu, yra motyvuotas.
Be to, nors 2007 m. liepos 10 d. sprendimas buvo priimtas atsakant į ieškovo skundą, jis negali būti laikomas jį atmetančiu
sprendimu Tarnybos nuostatų 90 straipsnio 2 dalies prasme.
2007 m. liepos 10 d. sprendime nenurodytas pirmojo sprendimo dėl atleidimo pobūdis. Taigi reikia nustatyti, koks šių dviejų
sprendimų ryšys.
2007 m. liepos 10 d. sprendimas gali būti nagrinėjamas arba, pirma, kaip pirmąjį sprendimą dėl atleidimo patvirtinantis sprendimas,
kuriuo tik pratęsiamas pirmajame sprendime dėl atleidimo nustatytas įspėjimo terminas, arba, antra, kaip sprendimas, kuriuo
panaikinamas pirmasis sprendimas dėl atleidimo, arba, trečia, kaip atgaline data taikomas sprendimas, kuriuo panaikinamas
pirmasis sprendimas dėl atleidimo.
Pirmąją variantą reikia atmesti. Iš tiesų iš 2007 m. liepos 10 d. sprendimo teksto nematyti, kad jis yra pirmąjį sprendimą
dėl atleidimo patvirtinantis sprendimas. Be to, iš STE frakcijos generalinio sekretoriaus ir Parlamento Personalo tarnybos
direktorės susirašinėjimo elektroniniais laiškais matyti, kad SDSĮT ketino motyvuotu sprendimu pakeisti sprendimą, kuris,
jos manymu, galėjo būti neteisėtas, nes buvo nepakankamai motyvuotas. Taigi SDSĮT neketino priimti sprendimo tik patvirtinančio
pirmąjį sprendimą dėl atleidimo ir pratęsiančio ieškovui nustatytą įspėjimo laikotarpį.
Antrajai prielaidai taip pat negalima pritarti. Iš tiesų, jei 2007 m. liepos 10 d. sprendimu buvo panaikintas pirmasis sprendimas
dėl atleidimo, šis panaikinimas galėjo įsigalioti tik nuo šiame sprendime nustatytos jo įsigaliojimo datos – 2007 m. liepos
15 d., todėl pirmojo sprendimo dėl atleidimo pasekmės truko iki šios datos. Taigi buvo laikoma, kad ieškovo įspėjimo apie
atleidimą laikotarpis truko nuo 2007 m. balandžio 1 d. iki 2007 m. birželio 30 d., o nuo 2007 m. liepos 1 d. iki tol, kol
įsigaliojo 2007 m. liepos 10 d. sprendimas, t. y. 2007 m. liepos 15 d., jis buvo atleistas ir už šį laikotarpį negavo darbo
užmokesčio. Tačiau ieškovas niekada neteigė, kad laikotarpiu nuo 2007 m. liepos 1 d. iki 15 d. jis negavo savo, kaip Parlamento
tarnautojo, darbo užmokesčio.
Iš to išplaukia, kad 2007 m. liepos 10 d. sprendimą galima vertinti tik kaip tariamai panaikinantį atgaline data 2007 m. kovo
26 d. sprendimą dėl atleidimo.
Kadangi 2007 m. spalio 8 d. pareikštame ieškinyje pateikti reikalavimai dėl sprendimo, kuris nebeturėjo teisinės galios ieškinio
pareiškimo momentu, šie reikalavimai turi būti pripažinti akivaizdžiai nepriimtinais.

Dėl reikalavimų panaikinti 2007 m. liepos 10 d. sprendimą
Šalių argumentai
Savo prieštaravime dėl priimtinumo Parlamentas tvirtino, kad reikalavimai, susiję su antruoju sprendimu dėl atleidimo, yra
nepriimtini kaip pirmalaikiai. Iš tiesų ieškinio pareiškimo momentu, 2007 m. spalio 8 d., SDSĮT dar nebuvo atsakiusi į tą
pačią dieną kaip ir ieškinys pateiktą ieškovo skundą.
Ieškovas prieštarauja, kad 2007 m. liepos 10 d. sprendimas būtų laikomas atsakymu į jo 2007 m. birželio 24 d. skundą, kuriuo
šis skundas atmetamas.
Tarnautojų teismo vertinimas
Kaip paaiškinta pirma, 2007 m. liepos 10 d. sprendimas turi būti nagrinėjamas kaip naujas sprendimas dėl atleidimo, kuriuo
panaikinamas pirmasis sprendimas dėl atleidimo. Šis antrasis sprendimas dėl atleidimo yra ieškovo nenaudai priimtas sprendimas.
Remiantis nusistovėjusia teismų praktika, prieš pareiškiant ieškinį dėl bet kokio paskyrimų tarnybos asmens nenaudai priimto
sprendimo pagal bendrą taisyklę dėl jo pirmiausia būtinai turi būti pateiktas išankstinis skundas, kuris turi būti atmestas
aiškiu ar numanomu sprendimu. Nepasibaigus šiai išankstinei skundo nagrinėjimo procedūrai pateiktas ieškinys dėl savo pirmalaikio
pobūdžio yra nepriimtinas pagal Tarnybos nuostatų 91 straipsnio 2 dalį (2008 m. gruodžio 18 d. Pirmosios instancijos teismo
sprendimo
Belgija ir Komisija prieš Genette
, T-90/07 P ir T-99/07 P, Rink. p. II-3859, 105 punktas ir nurodyta teismo praktika).
Be to, pirmojo ieškinio pareiškimo momentu, 2007 m. spalio 8 d., SDSĮT dar nebuvo priėmusi sprendimo dėl antrojo skundo, kurį
ieškovas tą pačią dieną pateikė dėl antrojo sprendimo dėl atleidimo.
Iš to matyti, kad ieškovo reikalavimai, susiję su 2007 m. liepos 10 d. sprendimu, yra pirmalaikiai ir turi būti atmesti kaip
akivaizdžiai nepriimtini.

Dėl reikalavimų atlyginti žalą
Ieškovas prašo atlyginti turtinę ir neturtinę žalą, kurią jis patyrė dėl ginčijamų sprendimų.
Pripažinus, kad prašymas panaikinti sprendimą nepriimtinas, nepriimtinas ir su juo glaudžiai susijęs prašymas atlyginti žalą
(1967 m. gruodžio 12 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Collignon prieš Komisiją
, 4/67, Rink. p. 469, 480 ir 1989 m. vasario 14 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Bossi prieš Komisiją
, 346/87, Rink. p. 303, 31 punktas).
Nagrinėjamoje byloje ieškovo reikalavimai atlyginti žalą glaudžiai susiję su reikalavimais panaikinti du sprendimus dėl atleidimo.
Taigi reikia atmesti ieškovo reikalavimus atlyginti žalą.
Iš to, kas pasakyta, matyti, kad reikia atmesti visą ieškinį byloje F-116/07.
2.
Dėl ieškinio F-13/08
2008 m. sausio 24 d. pareikštu antruoju ieškiniu ieškovas prašo panaikinti tuos pačius sprendimus, dėl kurių pareikštas pirmasis
ieškinys.

Dėl reikalavimų panaikinti 2007 m. kovo 26 d. sprendimą
Kaip ir pirmajame ieškinyje pateikti reikalavimai panaikinti 2007 m. kovo 26 d. sprendimą, šie reikalavimai pateikti dėl sprendimo,
kuris panaikintas prieš pareiškiant ieškinį.
Todėl šiuos reikalavimus reikia atmesti kaip akivaizdžiai nepriimtinus.

Dėl reikalavimų panaikinti 2007 m. liepos 10 d. sprendimą
Antrasis skundas buvo pateiktas 2007 m. spalio 8 dieną.
Negavus SDSĮT atsakymo per keturis mėnesius 2008 m. vasario 8 d. buvo pateiktas antrasis skundas dėl numanomo sprendimo atmesti
skundą. Aiškus sprendimas atmesti šį skundą buvo priimtas vėliau, 2008 m. vasario 13 dieną.
Antrasis ieškinys pareikštas 2008 m. sausio 24 d., t. y. dar prieš tai, kai dėl antrojo skundo buvo priimtas numanomas ar
aiškus sprendimas jį atmesti.
Be to, ieškinys pareikštas dar nepasibaigus ikiteisminei procedūrai, todėl pagal Tarnybos nuostatų 91 straipsnio 2 dalį yra
nepriimtinas kaip pirmalaikis (žr. šio sprendimo 64 punktą).
Todėl šie reikalavimai yra nepriimtini dėl to, kad yra pirmalaikiai.

Dėl reikalavimų atlyginti žalą
Reikalavimus atlyginti žalą reikia atmesti, nes jie glaudžiai susiję su reikalavimais panaikinti sprendimus, kurie buvo pripažinti
nepriimtinais.
Iš to, kas pasakyta, matyti, kad reikia atmesti visą ieškinį byloje F-13/08.
3.
Dėl ieškinio F-31/08

Dėl reikalavimų panaikinti 2007 m. liepos 10 d. sprendimą
Savo ieškinyje ieškovas nurodo trylika pagrindų, kurie iš esmės pagrįsti:
–        pareigos nurodyti teisių gynimo būdus pažeidimu, tuo pažeidžiant ir Europos geros administracinės elgsenos kodekso 19 straipsnį
(pirmasis ieškinio pagrindas),
–        Tarnybos nuostatų 43 straipsnio pažeidimu (antrasis ieškinio pagrindas),
–        teisės į gynybą principo pažeidimu (trečiasis ieškinio pagrindas),
–        pareigos iš anksto konsultuotis su institucijos personalo komitetu pažeidimu (ketvirtasis ieškinio pagrindas),
–        pareigos motyvuoti pažeidimu (penktasis ieškinio pagrindas),
–        akivaizdžia vertinimo klaida (šeštasis ieškinio pagrindas),
–        Tarnybos nuostatų 51 straipsnio, susijusio su pareigūnų nekompetentingumo nagrinėjimo procedūromis, IX priedo 9 straipsnio,
susijusio su drausminėmis nuobaudomis, Europos geros administracinės elgsenos kodekso 6 straipsnio, susijusio su proporcingumo
principu, pažeidimais (septintasis ieškinio pagrindas),
–        rūpestingumo pareigos, gero administravimo principo bei tarnybos interesų pažeidimu (aštuntasis ieškinio pagrindas),
–        nešališkumo principo pažeidimu (devintasis ieškinio pagrindas),
–        Europos geros administracinės elgsenos kodekso 7 straipsnio dėl nepiktnaudžiavimo įgaliojimais pažeidimu (dešimtasis ieškinio
pagrindas),
–        piktnaudžiavimu įgaliojimais (vienuoliktasis ieškinio pagrindas),
–        administracijai tenkančios pareigos atsakyti piliečiui ta kalba, kuria jis į ją kreipėsi, pažeidimu (dvyliktasis ieškinio
pagrindas),
–        „teisės sirgti“ pažeidimu (tryliktasis ieškinio pagrindas).
Dėl pirmojo ieškinio pagrindo, pagrįsto teisių gynimo būdų nenurodymu
— Šalių argumentai
Ieškovas tvirtina, kad 2007 m. liepos 10 d. sprendime nenurodyti jo užginčijimo būdai, taip pažeidžiant Europos geros administracinės
elgsenos kodekso 19 straipsnį.
Parlamentas atsako, kad Europos geros administracinės elgsenos kodekso nuostatos nėra privalomos ir nėra skirtos santykiams
tarp administracijos ir personalo reglamentuoti. Taip pat jis nurodo, kad nėra aiškios Sąjungos teisės nuostatos, nustatančios
bendrą institucijų pareigą informuoti asmenis apie galimus jiems skirtų sprendimų ginčijimo būdus ir terminus.
— Tarnautojų teismo vertinimas
Iš pačių Europos geros administracinės elgsenos kodekso formuluočių ir 2001 m. rugsėjo 6 d. Parlamento rezoliucijos pagal
EB 308 straipsnį, kuria Komisija raginama šiuo klausimu pateikti teisės aktų pasiūlymų, matyti, kad šis kodeksas yra geros
administracinės elgsenos gairės, kurių turi laikytis institucijos ir jų darbuotojai bendraudami su visuomene.
Be to, net jei Europos geros administracinės elgsenos kodeksas būtų privalomas, juo nereglamentuojami administracijos ir jos
personalo santykiai. Taigi šio kodekso nuostatų pažeidimu ieškovas negali veiksmingai remtis, kiek tai susiję su jo ir Parlamento,
kaip darbdavio, santykiais.
Be to, nė vienoje Sąjungos teisės nuostatoje aiškiai nenustatyta bendra institucijų pareiga informuoti tuos, kuriems teisės
aktai skirti, apie galimus teisių gynimo būdus ar terminus, per kuriuos jais galima pasinaudoti (2005 m. gruodžio 22 d. Pirmosios
instancijos teismo sprendimo
Gorostiaga Atxalandabaso prieš Parlamentą
, T-146/04, Rink. p. II-5989, 131 punktas ir 2008 m. lapkričio 11 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Speiser prieš Parlamentą
, T-390/07 P, dar nepaskelbto Rinkinyje, 32 punktas).
Taigi reikia atmesti pirmąjį ieškinio pagrindą, pagrįstą teisės gynimo būdų nenurodymu.
Dėl antrojo ieškinio pagrindo, pagrįsto Tarnybos nuostatų 43 straipsnio pažeidimu
— Šalių argumentai
Ieškovas mano, kad sprendimas dėl laikinojo tarnautojo atleidimo negali būti teisėtas, jei nebuvo baigta šio tarnautojo vertinimo
procedūra. Tačiau jo 2006 m. vertinimo ataskaita, kurioje jis buvo įvertintas „labai gerai“, nepaaiškinamai dingo. Ieškovas
mano, kad SDSĮT slapta savavališkai sunaikino šį dokumentą, „piktnaudžiaudama savo funkcijomis“.
Parlamentas aiškina, jog STE frakcija nusprendė, kad nebuvo prasmės atlikti ieškovo vertinimo procedūros, nes ši frakcija
ketino pateikti prašymą nutraukti suinteresuotojo asmens darbo sutartį. Parlamentas mano, kad nebuvo jokio privalomo teisino
ryšio tarp laikinojo tarnautojo vertinimo ataskaitos ir sprendimo nutraukti jo sutartį, priešingai nei pareigūno, kuris pagal
Tarnybos nuostatų 51 straipsnį gali būti atleistas tik remiantis keliomis iš eilės vertinimo ataskaitomis, įrodančiomis jo
nekompetentingumą, atveju.
— Tarnautojų teismo vertinimas
Kaip teisingai nurodė Parlamentas, laikinojo tarnautojo vertinimo ataskaitos procedūra ir sprendimo nutraukti šio tarnautojo
darbo sutartį procedūra yra dvi skirtingos procedūros.
Iš tiesų iš KTĮS 47 straipsnio c punkto i papunkčio matyti, kad laikinojo tarnautojo, įdarbinto neapibrėžtam laikotarpiui,
sutartis nustoja galioti pasibaigus įspėjimo apie sutarties nutraukimą terminui. Šioje nuostatoje nenustatoma pareiga pagrįsti
suinteresuotojo asmens sutarties nutraukimą jo vertinimo ataskaitomis, priešingai nei pareigūno, kuris pagal Tarnybos nuostatų
51 straipsnį gali būti atleistas tik remiantis keliomis iš eilės vertinimo ataskaitomis, įrodančiomis jo nekompetentingumą,
atveju.
Todėl vien dėl to, kad nėra ieškovo 2006 m. vertinimo ataskaitos, negali būti panaikintas 2007 m. liepos 10 d. sprendimas.
Taigi reikia atmesti antrąjį ieškinio pagrindą kaip nepagrįstą.
Dėl trečiojo ieškinio pagrindo, pagrįsto teisių į gynybą pažeidimu
— Šalių argumentai
Ieškovas tvirtina, kad nepaaiškinamas jo vertinimo ataskaitos dingimas ir jo atleidimas labai jį nustebino. Tik iš 2007 m.
liepos 10 d. sprendimo jis sužinojo, kad savo funkcijas jis vykdė tariamai nepatenkinamai.
Parlamentas tvirtina, kad STE frakcijos generalinis sekretorius bent tris kartus kalbėjo su ieškovu ir išreiškė savo nepasitenkinimą
suinteresuotojo asmens darbu.
Parlamentas taip pat nurodo, kad politinės frakcijos turi diskreciją tiek pasirinkti darbuotojus, tiek nutraukti jų darbo
sutartis, ir mano, kad teisių į gynybą apimtis turi būti vertinama atsižvelgiant į šias konkrečias aplinkybes.
— Tarnautojų teismo vertinimas
Pagal nusistovėjusią teismų praktiką bet kurioje dėl asmens pradėtoje procedūroje, kurioje gali būti priimtas aktas šio asmens
nenaudai, teisės į gynybą užtikrinimas yra pagrindinis Bendrijos teisės principas, kurio turi būti laikomasi, net jeigu nagrinėjamą
procedūrą reglamentuojančiuose teisės aktuose šiuo atžvilgiu neįtvirtinta aiški nuostata (žr., be kita ko, 1986 m. liepos
10 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Belgija prieš Komisiją
, 234/84, Rink. p. 2263, 27 punktą; 2000 m. spalio 5 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Vokietija prieš Komisiją
, C-288/96, Rink. p. I-8237, 99 punktą ir 2006 m. lapkričio 9 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Komisija prieš De Bry
, C-344/05 P, Rink. p. I-10915, 37 punktą).
Pagal šį principą reikalaujama, kad suinteresuotajam asmeniui būtų suteikta galimybė prieš priimant dėl jo sprendimą veiksmingai
pareikšti savo nuomonę dėl nurodomų faktų ir aplinkybių, kuriais remiantis priimtas šis sprendimas, tikrumo ir tinkamumo (1970 m.
liepos 15 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Buchler prieš Komisiją
, 44/69, Rink. p. 733, 9 punktas; minėto Sprendimo
Belgija prieš Komisiją
27 punktas ir 2000 m. spalio 3 d. Sprendimo
Industrie des poudres sphériques prieš Tarybą
, C-458/98 P, Rink. p. I-8147, 99 punktas).
Tačiau Teisingumo Teismas, remdamasis „specifinių politinėje frakcijoje vykdomų funkcijų pobūdžiu ir <…> būtinybe tokioje
politinėje aplinkoje išlaikyti abipusio pasitikėjimo santykius tarp šios frakcijos ir deleguotų pareigūnų“, nusprendė, kad
teisės į gynybą pažeidimu negalima veiksmingai remtis ginčijant sprendimą, kuriuo nutraukiamas pareigūno delegavimas dirbti
Parlamento politinėje frakcijoje (2004 m. balandžio 29 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Parlamentas prieš Reynolds
, C-111/02 P, Rink. p. I-5475, 51–60 punktai).
Atsižvelgiant į motyvą, kuriuo Teisingumo Teismas pagrindė teisės į gynybą principo išimtį, ši išimtis turėtų būti taikoma
ne tik sprendimui, kuriuo nutraukiamas pareigūno, einančio Parlamento politinės frakcijos generalinio sekretoriaus pareigas,
delegavimas, kaip buvo byloje, kurioje priimtas minėtas Sprendimas
Parlamentas prieš Reynolds
, bet ir kiekvienu atveju, kai kalbama apie būtinybę palaikyti pasitikėjimo santykius (2010 m. vasario 24 d. Tarnautojų teismo
sprendimo
P prieš Parlamentą
, F-89/08, dar nepaskelbto Rinkinyje, 32 punktas). Taigi ši išimtis taikoma, kai nutraukiama pagal KTĮS 2 straipsnio c punktą
įdarbinto laikinojo tarnautojo sutartis nutrūkus pasitikėjimo santykiams (minėto Sprendimo
P prieš Parlamentą
32 punktas), nes abipusis pasitikėjimas yra esminis šioje nuostatoje numatytų laikinųjų tarnautojų sutarties elementas (1992 m.
sausio 28 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Speybrouck prieš Parlamentą
, T-45/90, Rink. p. II-33, 94 punktas).
Todėl nebūtina patikrinti Parlamento teiginio, kurį ginčijo ieškovas, kad bent tris kartus vyko STE frakcijos generalinio
sekretoriaus ir ieškovo pokalbiai dėl sprendimo atleisti ir kad ieškovas tuo metu galėjo pateikti savo pastabas, pagrįstumo
ir reikia konstatuoti, kad, atsižvelgiant į specifinį ieškovo darbo pobūdį, SDSĮT neturėjo pareigos jį išklausyti prieš nutraukdama
jo laikinojo tarnautojo sutartį.
Todėl reikia atmesti trečiąjį ieškinio pagrindą, pagrįstą teisės į gynybą pažeidimu.
Dėl ketvirtojo ieškinio pagrindo, susijusio su tuo, kad nebuvo iš anksto pasikonsultuota su institucijos personalo komitetu
— Šalių argumentai
Ieškovas tvirtina, jog Parlamento vidaus taisyklių 10 straipsnio 1 dalyje, susijusioje su pareigūnų ir kitų tarnautojų įdarbinimu,
numatyta, kad reikia iš anksto informuoti institucijos personalo komitetą apie bet kokią procedūrą, kuria siekiama nutraukti
sutartį. Ši nuostata paminėta jo darbo sutartyje. Kadangi Personalo komitetas nebuvo informuotas apie jo atleidimą, šis atleidimas
įvykdytas pažeidžiant Parlamento vidaus taisyklių 10 straipsnio 1 dalį ir jo sutartį.
Parlamentas primena, jog 2007 m. liepos 10 d. laišku STE frakcijos generalinis sekretorius informavo institucijos personalo
komitetą, kad SDSĮT nusprendė atleisti ieškovą įspėjusi prieš tris mėnesius, pradedamus skaičiuoti nuo 2007 m. liepos 15 dienos.
— Tarnautojų teismo vertinimas
Pagal Parlamento vidaus taisyklių 10 straipsnio 1 dalį, susijusią su pareigūnų ir kitų tarnautojų įdarbinimu, „apie laikinojo
tarnautojo, įdarbinto politinėje frakcijoje, sutarties nutraukimo procedūrą reikia iš anksto informuoti institucijos personalo
komitetą, kuris gali išklausyti suinteresuotąjį ir kreiptis į SDSĮT“.
Taigi Parlamento vidaus taisyklių 10 straipsnio 1 dalyje įtvirtinta pareiga informuoti personalo komitetą tik nurodant, kad
ši informacija turi būti pateikta „prieš“ „laikinojo tarnautojo sutarties nutraukimo procedūrą“, ir nenustatyta jokio termino,
kurio turi laikytis SDSĮT vykdydama šią pareigą.
Iš Parlamento pateikto pirmesniame punkte minėtos nuostatos aiškinimo matyti, kad nebūtina, kad personalo komitetas būtų informuotas
prieš priimant sprendimą dėl atleidimo, bet būtina, kad tai būtų padaryta prieš prasidedant įspėjimo laikotarpiui, taip paliekant
personalo komitetui galimybę išklausyti atitinkamą tarnautoją ir prireikus kreiptis į SDSĮT, kad ši atšauktų savo sprendimą
prieš įsigaliojant suinteresuotojo asmens atleidimui.
Kadangi laikinųjų tarnautojų, įdarbintų pagal KTĮS 2 straipsnio c punktą, atžvilgiu SDSĮT išimtinai netaikoma pareiga informuoti
atitinkamą laikinąjį tarnautoją apie sprendimą dėl atleidimo prieš priimant šį sprendimą ir suteikti galimybę suinteresuotajam
asmeniui pateikti dėl šio sprendimo savo pastabas (žr. šio sprendimo 101 punktą), Parlamento pateikiamas pareigos iš anksto
informuoti personalo komitetą paaiškinimas parodo, kad pripažįstama šio komiteto teisė, kiek tai susiję su terminais, imtis
veiksmų, panašių į Tarnybos nuostatų 90 straipsnio 2 dalyje pareigūnams pripažįstamą teisę pateikti skundą, kuri pagal analogiją
taikoma laikiniesiems tarnautojams remiantis KTĮS 46 straipsniu.
Vis dėlto, net jei pagal šią sampratą atitinkamas laikinasis tarnautojas ir personalo komitetas turi vienodas teises, kiek
tai susiję su momentu, kada jie informuojami apie sprendimą dėl atleidimo, toks aiškinimas sunkiai suderinamas su Parlamento
vidaus taisyklių 10 straipsnio 1 dalies formuluote.
Iš tiesų šioje nuostatoje nurodyta, kad personalo komitetą reikia informuoti „prieš“ „laikinojo tarnautojo sutarties nutraukimo
procedūrą“.
Be to, laikinojo tarnautojo informavimas apie sprendimą dėl jo atleidimo yra esminis „laikinojo tarnautojo sutarties nutraukimo
procedūros“ etapas.
Todėl pagal Parlamento vidaus taisyklių 10 straipsnio 1 dalies formuluotę SDSĮT turi būtinai informuoti personalo komitetą
prieš pranešdama suinteresuotajam asmeniui apie sprendimą dėl jo atleidimo.
Šioje byloje žinoma, kad 2007 m. liepos 10 d. laišku SDSĮT informavo Personalo komitetą apie ketinimą atleisti ieškovą, t. y.
tą pačią dieną, kai buvo priimtas antrasis sprendimas dėl atleidimo ir apie jį praneštą suinteresuotajam asmeniui.
Todėl Personalo komiteto informavimas sutapo su antrojo sprendimo dėl atleidimo priėmimu.
Taigi SDSĮT pažeidė pareigą informuoti personalo komitetą, kuri numatyta Parlamento vidaus taisyklių 10 straipsnio 1 dalyje.
Reikia išnagrinėti šio pažeidimo pasekmes antrojo sprendimo dėl atleidimo teisėtumui.
Pats kompetentingos institucijos nustatytų procedūrinių taisyklių, susijusių su akto priėmimu, nesilaikymas yra pagal EB 230 straipsnio
antrą pastraipą esminių procedūrinių reikalavimų pažeidimas (šiuo klausimu žr. 1988 m. vasario 23 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Jungtinė Karalystė prieš Tarybą
, 68/86, Rink. p. 855, 48 ir 49 punktus ir 1994 m. gegužės 19 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Consorzio gruppo di azione locale „Murgia Messapica“ prieš Komisiją
, T-465/93, Rink. p. II-361, 56 punktą), kurį teismas gali nagrinėti netgi savo iniciatyva (žr. 2003 m. kovo 6 d. Pirmosios
instancijos teismo sprendimo
Westdeutsche Landesbank Girozentrale ir Land Nordrhein-Westfalen prieš Komisiją
, T-228/99 ir T-233/99, Rink. p. II-435, 143 punktą ir nurodytą teismo praktiką). Pažeidus esminius procedūrinius reikalavimus
EB 230 straipsnio antros pastraipos prasme, kurie yra esminiai teisiniam saugumui, trūkumų turintis aktas turi būti panaikintas,
nesant būtinybės nustatyti žalos egzistavimo (šiuo klausimu žr. 2000 m. balandžio 6 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Komisija prieš ICI
, C-286/95 P, Rink. p. I-2341, 52 punktą).
Tačiau pagal nusistovėjusią teismo praktiką vien dėl paprasto procedūros pažeidimo teisės aktas pripažįstamas negaliojančiu
tik nustačius, kad nesant šio pažeidimo akto turinys būtų buvęs kitoks (minėtas Sprendimas
Komisija prieš De Bry
ir 2008 m. balandžio 16 d. Tarnautojų teismo sprendimo
Doktor prieš Tarybą
, F-73/07, dar nepaskelbto Rinkinyje, 88 punktas).
Taigi reikia nustatyti, ar pareigos informuoti personalo komitetą apie laikinojo tarnautojo sutarties nutraukimo procedūrą
pažeidimas turi būti laikomas esminių procedūrinių reikalavimų pažeidimu, ar paprasčiausiu procedūriniu pažeidimu.
Šį klausimą jau nagrinėjo Pirmosios instancijos teismas (1997 m. liepos 14 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
B prieš Parlamentą
, T-123/95, Rink. VT p. I-A-245 ir II-697, 32 punktas).
Pirmosios instancijos teismas nusprendė, kad „Parlamento vidaus taisyklių <...> straipsnis buvo priimtas, atsižvelgiant į
atitinkamų laikinųjų tarnautojų interesus, nes ši nuostata suteikia galimybę personalo komitetui išklausyti suinteresuotuosius
asmenis ir imtis veiksmų kreipiantis į kompetentingą instituciją. Vis dėlto negalima manyti, kad aptariamos procedūros tikslas
gauti personalo komiteto nuomonę dėl numatomų atleidimų. Konkrečiai kalbant, iš aptariamos vidaus nuostatos formuluotės negalima
matyti, kad personalo komiteto nuomonės pateikimas gali būti sprendimų nutraukti pagal KTĮS 2 straipsnio c punktą įdarbintų
laikinųjų tarnautojų sutartis galiojimo sąlyga. Jei taip būtų, tokioje nuostatoje turėtų būti nustatytas terminas, per kurį
personalo komitetas turi pareikšti nuomonę. Iš tiesų personalo komitetas, priimdamas neigiamą nuomonę ar nesiimdamas veiksmų,
negali sukliudyti nutraukti darbo sutartį pagal KTĮS 47 straipsnio 2 dalies a punktą.“ (minėto Sprendimo
B prieš Parlamentą
34 punktas).
Be to, Pirmosios instancijos teismas nurodė, kad „Bendrijos institucijų priimtose vidaus nuostatose bet kokiu atveju negalima
teisėtai nustatyti nuo Tarnybos nuostatų leidžiančių nukrypti taisyklių <…>. Taip pat reikia nurodyti, kad kompetentingos
institucijos pareiga iš anksto informuoti personalo komitetą apie pagal KTĮS 2 straipsnio c punktą įdarbinto laikinojo darbuotojo
sutarties nutraukimą nėra numatyta KTĮS, ji taip pat neišplaukia iš Tarnybos nuostatų normos, kuri pagal analogiją gali būti
taikoma laikiniesiems tarnautojams. Ji taip pat nenumatyta bendrojoje Tarnybos nuostatų 110 straipsnio įgyvendinamoje nuostatoje,
o nustatyta tik vidaus tvarkos taisyklėse, kurias savanoriškai nustatė Parlamentas. Tokiomis aplinkybėmis Tarnautojų teismas
neturėtų iškart pripažinti, kad Parlamento vidaus taisyklėse numatytas procedūrinis formalumas yra esminis <…>“. (minėto Sprendimo
B prieš Parlamentą
36 punktas).
Pirmosios instancijos teismas šiuo atžvilgiu nusprendė, kad formalumo iš anksto informuoti personalo komitetą, kuris numatytas
Parlamento vidaus taisyklėse, nors ir privalomo institucijai, kuri jį savanoriškai priėmė, nesilaikymas negali būti laikomas
esminių procedūrinių reikalavimų pažeidimu, kai pažeidimas, net jei padarytas dėl tarnybos klaidos, negali turėti lemiamos
įtakos ieškovo darbo sutarties nutraukimo procedūros eigai (minėto Sprendimo
B prieš Parlamentą
39 punktas).
Todėl, remiantis Pirmosios instancijos teismo praktika dėl pareigos iš anksto informuoti personalo komitetą pažeidimo, minėto
šio sprendimo 116 punkte, negali būti panaikintas sprendimas dėl ieškovo atleidimo (žr. minėto Sprendimo
B prieš Parlamentą
39 punktą).
Vis dėlto toks pažeidimas yra tarnybos klaida, dėl kurios gali kilti institucijos deliktinė atsakomybė. Šis klausimas bus
nagrinėjamas šio sprendimo 213–217 punktuose.
Dėl penktojo ieškinio pagrindo, pagrįsto pareigos motyvuoti pažeidimu
— Šalių argumentai
Ieškovas tvirtina, kad vien nuorodos 2007 m. liepos 10 d. sprendime, jog jis netinkamai vykdo savo pareigas, nepakanka, kad
jis suprastų jo atleidimo priežastis, o Tarnautojų teismas galėtų vykdyti kontrolę.
Parlamentas primena, kad KTĮS 2 straipsnio c punkte numatytų laikinųjų tarnautojų atveju abipusis pasitikėjimas yra esminis
darbo sutarties elementas. Atsižvelgiant į tai, reikia vertinti pareigos motyvuoti sprendimą dėl atleidimo apimtį.
Parlamentas tvirtina, kad pagal nusistovėjusią teismų praktiką tik Parlamento politinė frakcija turi kompetenciją nustatyti
sąlygas, kurios, jos manymu, būtinos abipusio pasitikėjimo santykiams, lėmusiems laikinojo tarnautojo įdarbinimą pagal KTĮS
2 straipsnio c punktą, palaikyti. Tokių santykių egzistavimas nėra pagrįstas objektyviais elementais ir dėl jų pobūdžio jiems
netaikoma teisminė kontrolė. Šiuo klausimu Sąjungos teismas jokiu atveju negali pakeisti kompetentingos tarnybos vertinimo
savuoju. Tai, kad negalima patikrinti pasitikėjimo santykių egzistavimo ar jų praradimo, iš dalies taikoma ir pagrindų, pateiktų,
kad būtų pateisintas šio ryšio egzistavimas ar praradimas, kontrolei.
Parlamento manymu, ši išvada nepaneigiama minėtu Sprendimu
Landgren prieš EFT
, kurį nurodė Parlamento Personalo administracijos direktorė. Iš tiesų šioje byloje, skirtingai nei ieškovas, ieškovė buvo
laikinoji tarnautoja, įdarbinta pagal KTĮS 2 straipsnio a punktą.
Parlamentas papildomai tvirtina, kad sprendimas dėl ieškovo atleidimo buvo pakankamai motyvuotas. Iš tiesų 2007 m. liepos
10 d. sprendime aiškiai nurodoma, kad ieškovas netinkamai vykdė pareigas. Šios nuorodos kartu su daugelį kartų ieškovui žodžiu
išsakytomis pastabomis turėjo pakakti, kad jis sužinotų sprendimo dėl atleidimo motyvus ir įvertintų jų pagrįstumą. Be to,
atsakyme į ieškovo skundą pateikta daug paaiškinimų dėl SDSĮT pozicijos.
— Tarnautojų teismo vertinimas
Nesant reikalo priimti sprendimo dėl pareigos motyvuoti sprendimą atleisti pagal KTĮS 2 straipsnio c punktą įdarbintą laikinąjį
tarnautoją egzistavimo ir apimties, reikia konstatuoti, kad šioje byloje SDSĮT pateikė ieškovui pakankamą motyvaciją dėl 2007 m.
liepos 10 d. sprendimo jį atleisti.
Šiuo atžvilgiu reikia priminti, kad atleidžiant darbuotoją, įdarbintą pagal neterminuotą darbo sutartį, ypatinga svarba teikiama
tam, kad tokį atleidimą pagrindžiantys motyvai būtų aiškiai išdėstyti raštu, pageidautina – pačiame atitinkamo sprendimo tekste.
Iš tiesų tik šiuo aktu, kurio teisėtumas vertinamas jo priėmimo dieną, realizuojamas institucijos sprendimas. Vis dėlto gali
būti laikoma, kad pareiga nurodyti atleidimo iš darbo motyvus įvykdyta, jeigu suinteresuotasis asmuo buvo tinkamai informuotas
apie motyvus per pokalbius su vadovais ir jeigu SDSĮT sprendimas buvo priimtas netrukus po šių susitikimų. Prireikus SDSĮT
gali papildyti šiuos motyvus atsakydama į suinteresuotojo asmens skundą (minėto Sprendimo
Landgren prieš ETF
79 punktas).
Dėl šios bylos pažymėtina, kad nors pačiame 2007 m. liepos 10 d. sprendime buvo tik nurodyta, jog atleidimas buvo pagrįstas
tuo, kad ieškovas netinkamai vykdė pareigas, 2008 m. vasario 13 d. SDSĮT sprendime, kuriuo atmetamas antrasis ieškovo skundas,
detaliai nurodytos priežastys, dėl kurių ši tarnyba atleido suinteresuotąjį asmenį.
2008 m. vasario 13 d. sprendime ieškovui nurodyta, kad atleidimas pateisintas STE frakcijos narių prarastu pasitikėjimu juo,
ir nurodytos šio pasitikėjimo praradimo priežastys. Pirma, ieškovo dažnai nebūdavo darbe be leidimo ir ypač tai, kad jis nedalyvavo
daugelyje Pramonės komiteto posėdžių, nors buvo atsakingas už darbus, susijusius su šiuo komitetu. Antra, ieškovas didelę
savo darbo laiko dalį skyrė su darbu nesusijusiai veiklai, būtent procesui Europos Žmogaus Teisių Teisme, kuriai vykdyti jis
neprašė SDSĮT leidimo. Galiausiai ieškovo ir STE frakcijos narių politinės idėjos ir nuomonės skyrėsi, o tai aišku iš Lietuvos
spaudoje suinteresuotojo asmens paskelbtų straipsnių, kuriuose kritikuojami kai kurie STE frakcijos nariai. Nors šie straipsniai
paskelbti atleidus ieškovą, jie įrodo, kad dar jam dirbant STE frakcijoje pasitikėjimo santykiai tarp šios frakcijos narių
ir jo nutrūko.
Be to, SDSĮT papildė sprendimo dėl atleidimo motyvus atsakydama į ieškovo antrąjį skundą. Taigi sprendimas dėl atleidimo turi
būti laikomas pakankamai motyvuotu, nesant reikalo patikrinti Parlamento teiginio, kurį ginčijo ieškovas, kad prieš priimant
sprendimą dėl atleidimo tarp STE frakcijos generalinio sekretoriaus ir ieškovo vyko daug pokalbių ir ieškovui buvo nurodyta,
kad jis netinkamai vykdo savo profesines pareigas, pagrįstumo.
Šio teiginio negalima nuginčyti ieškovo argumentu, kad nereikia atsižvelgti į 2008 m. vasario 13 d. SDSĮT sprendimą, kuriuo
atmetamas jo antrasis skundas, nes jis gavo šį sprendimą tik 2008 m. vasario 27 d., t. y. po to, kai jis 2008 m. sausio 25 d.
pareiškė trečiąjį ieškinį.
Taigi reikia konstatuoti, kad toks argumentas yra nepagrįstas faktinėmis aplinkybėmis.
Šiuo atžvilgiu reikia priminti, kad ieškovo 2008 m. sausio 25 d. pateiktame dokumente tik pakartojami pirmasis ir antrasis
ieškiniai, todėl šis dokumentas Tarnautojų teismo kanceliarijoje nebuvo užregistruotas kaip ieškinys. Ieškovo buvo prašoma
pateikti tinkamos formos ieškinį. Šį prašymą ištaisyti Tarnautojų teismo kanceliarija pateikė paisydama ieškovo interesų ir
atsižvelgdama, pirma,  į teismo praktiką, pagal kurią ieškinyje daroma nuoroda į ieškinį, kurį ieškovas pateikė kitoje byloje,
neįtraukiami į pirmąjį ieškinį antrajame pateikti pagrindai (žr. 2006 m. gruodžio 5 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Angelidis prieš Parlamentą
, T-424/04, Rink. VT p. I-A-2-323 ir II-A-2-1649, 42 punktą), ir, antra, į tai, jog atrodė, kad du pirmieji ieškovo jau pateikti
ieškiniai yra nepriimtini dėl reikalavimų, susijusių su ikiteismine procedūra.
Po to, kai Tarnautojų teismo kanceliarija pateikė prašymą pašalinti dokumento trūkumus, 2008 m. balandžio 17 d. ieškovas pareiškė
trečiąjį ieškinį.
Kadangi trečiasis ieškinys Tarnautojų teismo kanceliarijai buvo pateiktas 2008 m. balandžio 17 d., ieškovas neteisingai tvirtino,
kad 2008 m. vasario 13 d. sprendimą, su kuriuo jis susipažino 2008 m. vasario 27 d., jis gavo po to, kai buvo pareikštas šis
ieškinys.
Todėl penktąjį ieškinio pagrindą reikia atmesti kaip nepagrįstą.
Dėl šeštojo ieškinio pagrindo, pagrįsto akivaizdžia vertinimo klaida
— Šalių argumentai
Ieškovas mano, kad 2007 m. liepos 10 d. sprendime padaryta akivaizdi vertinimo klaida. Iš tiesų aukšta jo darbo kokybė buvo
įvertinta bandomojo laikotarpio ataskaitoje, 2005 m. vertinimo ataskaitoje, Lietuvos Parlamento posėdžio protokole ir įvairiuose
straipsniuose Lietuvos spaudoje.
Parlamentas primena, kad pagal nusistovėjusią teismo praktiką, susijusią su laikinaisiais tarnautojais, dirbančiais Parlamento
politinėje frakcijoje, pasitikėjimo santykių egzistavimas nėra grindžiamas objektyviais elementais ir dėl jų pobūdžio jiems
netaikoma teisminė kontrolė.
Parlamentas nurodo, kad nuo 2006 m. ieškovo elgesys pradėjo kelti problemų. Ieškovo pravaikštos buvo dažnos ir ypač jis nedalyvavo
daugelyje Pramonės komiteto posėdžių net neinformavęs vadovų apie savo buvimo vietą. Be to, ieškovas didelę savo darbo laiko
dalį skyrė su darbu nesusijusiai veiklai, kuriai vykdyti jis niekada neprašė leidimo.
Dėl straipsnių spaudoje, kuriuos nurodo ieškovas, norėdamas įrodyti savo darbo kokybę, Parlamentas teigia, kad, išskyrus vieną
straipsnį, juose nenurodyta suinteresuotojo asmens pavardė, o tik nurodoma, kad Parlamento narys paprašė Sorbonos tyrimų centro
teisininkų grupės, kurioje, kaip matyti iš ieškinio priedo, dirbo ieškovas, atlikti studiją. Be to, net jei ieškovas dalyvavo
atliekant minėtuose spaudos straipsniuose minimą studiją, šis darbas nebuvo susijęs su jo darbu Parlamente. Todėl aptariami
dokumentai neįrodo ieškovo darbo STE frakcijoje, kur jis ėjo padėjėjo pareigas, kokybės.
— Tarnautojų teismo vertinimas
Kaip nurodyta teismo praktikoje, tik Parlamento politinė frakcija turi kompetenciją nustatyti sąlygas, kurios, jos manymu,
būtinos abipusio pasitikėjimo santykiams, lėmusiems laikinojo tarnautojo įdarbinimą pagal KTĮS 2 straipsnio c punktą, palaikyti
(minėto Sprendimo
B prieš Parlamentą
73 punktas).
Tokių santykių egzistavimas negali būti pagrįstas objektyviomis aplinkybėmis ir dėl jų pobūdžio jiems netaikoma teisminė kontrolė
(minėto Sprendimo
B prieš Parlamentą
73 punktas ir 2006 m. spalio 17 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Bonnet prieš Teisingumo Teismą
, T-406/04, Rink. VT p. I-A-2-213 ir II-A-2-1097, 50 punktas).
Tai, kad negalima patikrinti pasitikėjimo santykių egzistavimo ar jų nutrūkimo, iš dalies galioja ir pagrindų, pateiktų, kad
būtų pateisintas šio ryšio egzistavimas ar praradimas, kontrolei (minėto Sprendimo
Bonnet prieš Teisingumo Teismą
51 punktas).
Pagal minėtą teismų praktiką Tarnautojų teismas neturi patikrinti, ar, atsižvelgiant į, ieškovo manymu, aukštą atlikto darbo
kokybę, atleisdama suinteresuotąjį asmenį SDSĮT padarė akivaizdžią vertinimo klaidą.
Todėl šis ieškinio pagrindas turi būti atmestas.
Dėl septintojo ieškinio pagrindo, pagrįsto Tarnybos nuostatų 51 straipsnio 1 dalies ir IX priedo 9 straipsnio pažeidimu
— Šalių argumentai
Ieškovas tvirtina, kad pagal Tarnybos nuostatų 51 straipsnio 1 dalį atleidimas yra griežčiausia priemonė, kurios galima imtis
nekompetentingumo atveju. Taip pat pagal Tarnybos nuostatų IX priedo 9 straipsnį atleidimas yra griežčiausia nuobauda, kurią
galima taikyti pareigūnui. Šiose nuostatose numatytos įvairios švelnesnės priemonės, kurias SDSĮT galėtų pasirinkti, atsižvelgdama
į proporcingumo principą. Taigi ieškovo atleidimas turėtų būti panaikintas kaip neproporcingas.
Parlamentas teigia, kad ieškovas painioja kelias Tarnybos nuostatuose numatytas procedūras. Pirma, Tarnybos nuostatų 51 straipsnyje
numatyta nekompetentingumo pripažinimo procedūra taikoma tik pareigūnams. Antra, Tarnybos nuostatų IX priedo 9 straipsnis
taip pat netaikomas, nes ieškovo laikinojo tarnautojo sutarties nutraukimas jokiu atveju nėra drausminė nuobauda.
— Tarnautojų teismo vertinimas
Visų pirma Tarnybos nuostatų normos, kurios pagal analogiją taikomos kitiems tarnautojams, aiškiai minimos KTĮS.
Be to, jokioje KTĮS nuostatoje nenurodyta, kad Tarnybos nuostatų 51 straipsnio 1 dalis, susijusi su pareigūnų nekompetentingumo
vertinimu, pagal analogiją taikoma laikiniesiems tarnautojams.
Kadangi Tarnybos nuostatų 51 straipsnio 1 dalis netaikoma šioje byloje, negalima pritarti ieškovo argumentui, pagrįstam tuo,
kad SDSĮT pasirinko taikyti pačią griežčiausią šioje nuostatoje numatytą priemonę ir tuo pažeidė proporcingumo principą.
Antra, SDSĮT nusprendė nutraukti ieškovo sutartį, pateikusi sutartyje numatytą įspėjimą, kaip numatyta KTĮS 47 straipsnio
c punkte, o ne taikydama KTĮS 49 straipsnį, kuriame nustatyta, kad pasibaigus Tarnybos nuostatų IX priede numatytai drausminei
procedūrai, kuri pagal analogiją taikoma laikiniesiems tarnautojams, darbo sutartis gali būti nutraukta neįspėjus dėl drausminių
priežasčių, kai laikinasis tarnautojas padaro esminį pažeidimą vykdydamas jam pavestas pareigas.
Šiuo atžvilgiu reikia priminti, kad net padarius klaidą, kuri būtų pakankamas pateisinimas atleisti laikinąjį tarnautoją dėl
drausminių priežasčių, nėra numatyta SDSĮT pareiga pradėti drausminę procedūrą suinteresuotojo atžvilgiu, užuot vienašališkai
nutraukus KTĮS 47 straipsnio c punkte numatytą sutartį. Tik tuo atveju, kai SDSĮT ketina atleisti neįspėjusi laikinąjį tarnautoją,
kuris pripažintas kaltu padarius esminį savo pareigų pažeidimą, reikia pradėti, kaip numatyta KTĮS 49 straipsnio 1 dalyje,
drausminę procedūrą, kuri numatyta Pareigūnų tarnybos nuostatų IX priede ir pagal analogiją taikoma laikiniesiems tarnautojams
(2008 m. balandžio 24 d. Tarnautojų teismo sprendimo
Longinidis prieš Cedefop
, F-74/06, dar nepaskelbto Rinkinyje, 116 punktas; taip pat pagal analogiją žr. 2009 m. spalio 7 d. Tarnautojų teismo sprendimo
Y prieš Komisiją
, F-29/08, dar nepaskelbto Rinkinyje, 111 punktą).
Be to, šioje byloje iš 2007 m. liepos 10 d. sprendimo bei 2008 m. vasario 13 d. sprendimo, kuriuo atmetamas antrasis ieškovo
skundas, matyti, kad jo atleidimas buvo motyvuotas iš esmės STE frakcijos pasitikėjimo juo praradimu, nes jis netinkamai vykdė
savo užduotis, ir sprendimo dėl atleidimo priėmimo momentu jam nebuvo pateiktas joks drausminis motyvas.
Dėl motyvų, nurodytų, kad būtų pateisintas ieškovo atleidimas, SDSĮT pasirinko pradėti KTĮS 47 straipsnio c punkte numatytą
procedūrą, o ne taikyti Tarnybos nuostatų IX priede numatytą drausminę procedūrą, net jei veiksmai, kuriais kaltinamas ieškovas,
gali patekti į šių dviejų nuostatų taikymo sritį. Taigi negalima pritarti ieškovo argumentui, pagrįstam tuo, kad SDSĮT pasirinko
taikyti griežčiausią Tarnybos nuostatų IX priedo 9 straipsnyje numatytą priemonę, susijusią su nuobaudomis, kurias gali skirti
drausminė institucija pabaigusi drausminę procedūrą, ir tokiu pasirinkimu pažeidė proporcingumo principą.
Iš to išplaukia, kad septintąjį ieškinio pagrindą reikia atmesti kaip nepagrįstą.
Dėl aštuntojo ieškinio pagrindo, pagrįsto rūpestingumo pareigos, gero administravimo principo ir tarnybos interesų pažeidimu
— Šalių argumentai
Ieškovas mano, kad SDSĮT turėjo išnagrinėti galimybę jam patikėti kitokias užduotis, kurios būtų labiau atitikusios jo kompetenciją.
SDSĮT turėjo, pavyzdžiui, išnagrinėti galimybę paskirti jį į kitą Parlamento komisiją ar delegaciją.
Ieškovas mano, kad, atsižvelgiant į tarnybos interesą, neturėtų būti atleidžiami labai aukšto lygio mokymą baigę tarnautojai.
STE frakcija prarado aukštos kvalifikacijos darbuotoją, o tai yra žmogiškųjų išteklių švaistymas, nesuderinamas su tarnybos
interesais ir gero administravimo principu.
Parlamentas teigia neturėjęs pareigos išnagrinėti galimybės paskirti ieškovą į naujas pareigas. Iš tiesų ieškovas buvo įdarbintas
eiti specifines padėjėjo lietuvio pareigas. Šios pareigos buvo tiesiogiai susijusios su STE frakcijos narių lietuvių poreikiais,
todėl negalėjo būti pritaikytos prie jo asmeninių pageidavimų. Nuo tada, kai ieškovas nustojo tinkamai vykdyti savo užduotis,
STE frakcijai nieko kito neliko, kaip jį atleisti ir pakeisti kitu padėjėju lietuviu, kuriuo pasitikėtų STE frakcijos nariai.
— Tarnautojų teismo vertinimas
Administracijos rūpestingumo pareiga jos darbuotojų atžvilgiu atspindi teisių ir pareigų pusiausvyrą, kurią įtvirtina Tarnybos
nuostatai, kai tai susiję su santykiais tarp viešosios valdžios ir viešosios tarnybos darbuotojų. Ši pareiga ir gero administravimo
principas visų pirma reiškia, kad, spręsdama dėl pareigūno situacijos, institucija atsižvelgia į visus elementus, kurie gali
lemti jos sprendimą, ir kad tai darydama ji atsižvelgia ne tik į tarnybos, bet ir į atitinkamo pareigūno interesus (1987 m.
vasario 4 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Maurissen prieš Audito Rūmus
, 417/85, Rink. p. 551, 12 punktas ir minėto Sprendimo
Doktor prieš Tarybą
41 punktas).
Šiuo atžvilgiu reikia nurodyti, kad administracija neprivalo pasiūlyti naujų pareigų laikinajam tarnautojui, kurio profesinių
pareigų atlikimas įvertintas kaip netinkamas. Jei dėl rūpestingumo pareigos galimybė paskirti suinteresuotąjį asmenį į kitas
pareigas būtų pakeista pareiga, būtų sutrikdyta teisių ir pareigų pusiausvyra, kuri įtvirtinta Tarnybos nuostatuose, kiek
tai susiję su  viešosios valdžios ir viešosios tarnybos darbuotojų santykiais, nors šiais nuostatais siekiama, kaip numatyta
teismo praktikoje, atspindėti šią pusiausvyrą.
Toks teiginys taikytinas
a fortiori
KTĮS 2 straipsnio c punkte numatyto sutarties nutraukimo dėl prarasto pasitikėjimo atveju, nes pagal teismo praktiką abipusis
pasitikėjimas yra esminis tokios sutarties elementas.
Argumentas, kad STE frakcija, atleisdama ieškovą, neteko aukštos kvalifikacijos darbuotojo, o tai yra tarnybos interesų pažeidimas,
turi būti atmestas kaip neturintis reikšmės. Iš tiesų administracija turi didelę diskreciją paisydama tarnybos interesų nustatyti,
kaip ji mano, reikiamus įgaliojimus apibrėžtoms funkcijoms vykdyti ir ši diskrecija yra dar didesnė KTĮS 2 straipsnio c punkte
numatytų sutarčių atveju.
Todėl aštuntąjį ieškinio pagrindą reikia atmesti kaip nepagrįstą.
Dėl devintojo ieškinio pagrindo, pagrįsto nešališkumo principo pažeidimu
— Šalių argumentai
Ieškovas tvirtina, kad jis negalėjo pateikti savo nuomonės prieš priimant sprendimą nutraukti jo sutartį. Taigi SDSĮT jo atžvilgiu
elgėsi šališkai, tuo pažeisdama EŽTK 6 straipsnio 1 dalį bei Pagrindinių teisių chartijos 41 straipsnį.
Parlamentas mano, kad ieškovo nurodytos nuostatos nėra taikytinos šioje byloje. Pirmiausia EŽTK 6 straipsnio 1 dalis taikoma
teisminiam procesui, o ne administracinei procedūrai.
— Tarnautojų teismo vertinimas
Iš pačios EŽTK 6 straipsnio 1 dalyje numatytos nuostatos formuluotės aišku, kad joje įtvirtintas nešališkumo principas taikomas
per teisminį procesą, ir nenumatyta, kad šis principas taikomas vykdant administracinę procedūrą.
Teismų praktikoje patvirtinama, kad Sąjungos institucija negali būti laikoma „teismu“ EŽTK 6 straipsnio 1 dalies prasme (1983 m.
birželio 7 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Musique Diffusion française ir kt. prieš Komisiją
, 100/80–103/80, Rink. p. 1825, 7 punktas ir 1998 m. gegužės 14 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Enso Española prieš Komisiją
, T-348/94, Rink. p. II-1875, 56 punktas).
Todėl EŽTK 6 straipsnio 1 dalis nėra taikytina sprendimui, kuriuo Parlamento SDSĮT nutraukė ieškovo laikinojo tarnautojo sutartį.
Taigi, atsižvelgiant į tai, jog ieškovas remiasi bendruoju nešališkumo principu, kuris nustatytas būtent EŽTK 6 straipsnio
1 dalies ir Pagrindinių teisių chartijos 41 straipsnio nuostatose, reikia konstatuoti, kad suinteresuotasis asmuo teigdamas,
jog jo atžvilgiu vykdyta procedūra buvo šališka, tik tvirtina, kad jis nebuvo išklausytas prieš priimant ginčijamą sprendimą.
Be to, kaip buvo išdėstyta nagrinėjant trečiąjį ieškinio pagrindą, taikydama išimtį SDSĮT formaliai neturėjo išklausyti ieškovo
prieš priimdama sprendimą dėl suinteresuotojo asmens laikinojo tarnautojo sutarties nutraukimo, atsižvelgiant į ypatingą jo
darbo pobūdį.
Todėl šį ieškinio pagrindą reikia atmesti kaip nepagrįstą.
Dėl dešimtojo ieškinio pagrindo, pagrįsto Europos geros administracinės elgsenos kodekso 7 straipsnio, susijusio su nepiktnaudžiavimu
įgaliojimais, pažeidimu
— Šalių argumentai
Ieškovas tvirtina, kad 2007 m. gegužės 29 d., kai jis dar dirbo, SDSĮT paskelbė apie laisvą darbo vietą, siekdama įdarbinti
naują laikinąjį tarnautoją lietuvį. Funkcijos ir reikalavimai, susiję su profesine patirtimi ir mokymu, buvo aprašyti analogiškai
tiems, kuriais remiantis jis buvo įdarbintas. Ieškovas iš to daro išvadą, kad vienintelis jo atleidimo tikslas pakeisti jį
asmeniu, asmeniškai labiau tinkančiu SDSĮT, o tai yra piktnaudžiavimas įgaliojimais.
Parlamentas atsako, kad tik priėmus sprendimą dėl ieškovo atleidimo STE frakcija paskelbė apie laisvą darbo vietą, siekdama
įdarbinti naują padėjėją lietuvį į atsilaisvinusią ieškovo darbo vietą, o tai yra normali procedūra.
— Tarnautojų teismo vertinimas
Vien tuo, jog buvo paskelbta apie laisvą darbo vietą priėmus pirmąjį sprendimą dėl atleidimo, kuris buvo nemotyvuotas, o vėliau
šis skelbimas nebuvo atšauktas, nors pirmasis sprendimas buvo panaikintas ir priimtas antrasis sprendimas dėl atleidimo, negalima
pagrįsti teiginio, kad buvo piktnaudžiauta įgaliojimais.
Todėl dešimtąjį ieškinio pagrindą reikia atmesti kaip nepagrįstą.
Dėl vienuoliktojo ieškinio pagrindo, pagrįsto piktnaudžiavimu įgaliojimais
— Šalių argumentai
Ieškovas mano, jog galbūt jis buvo atleistas todėl, kad atsisakė atlikti veiką, numatytą Lietuvos baudžiamojo kodekso 182 straipsnyje,
kuriame numatyta atsakomybė už sukčiavimą.
Ieškovas tvirtina, pirma, jog būdamas atsakingas už finansinių dokumentų, susijusių su Parlamento biudžeto 3 701 eilute, tikrinimą
jis pastebėjo piktnaudžiavimo lėšomis faktų, būtent kad Parlamento narys naudojo lėšas pagal šią biudžeto eilutę rinkimų kampanijai
2004 m. gegužės ir birželio mėnesiais. Todėl jis nesutiko toliau tikrinti finansinių dokumentų, susijusių su šia biudžeto
eilute, ir paprašė STE frakcijos 2006 m. spalio pabaigoje pakeisti jo užduočių pobūdį, kad jam daugiau nereikėtų tikrinti
šių dokumentų. Ieškovo manymu, aplinkybė, kad jis trukdė piktnaudžiauti lėšomis pagal 3 701 biudžeto eilutę, lėmė jo atleidimą.
Ieškovas nurodo, antra, kad jis buvo atsakingas už fiktyvių STE frakcijos posėdžių organizavimą, kurie niekada neįvyko, tačiau
egzistavo jų dalyvių sąrašas. Jame Parlamento nariai pasirašydavo ir gaudavo apie 300 eurų dienpinigių. Ieškovas tvirtina,
kad STE frakcija suorganizavo 156 fiktyvius posėdžius. 2007 vasario mėn. ieškovas atsisakė organizuoti fiktyvius posėdžius
ir tai buvo viena iš jo atleidimų priežasčių.
Parlamentas formaliai ginčija ieškovo teiginius ir nurodo, kad šis nepateikė jokių sunkių kaltinimų, kuriuos jis pareiškė,
įrodymų.
— Tarnautojų teismo vertinimas
Pagal nusistovėjusią teismo praktiką piktnaudžiavimo įgaliojimais sąvoka turi tiksliai apibrėžtą reikšmę ir apima situaciją,
kai administracinės valdžios institucija naudojasi savo įgaliojimais kitu tikslu nei tas, dėl kurio tie įgaliojimai buvo suteikti.
Sprendimui būdingas piktnaudžiavimas įgaliojimais, tik jei remiantis objektyviomis, reikšmingomis ir atitinkamomis aplinkybėmis
paaiškėja, kad šis sprendimas priimtas kitais tikslais, nei nustatyta (1996 m. birželio 11 d. Pirmosios instancijos teismo
sprendimo
Anacoreta Correia prieš Komisiją
, T-118/95, Rink. VT p. I-A-283 ir II-835, 25 punktas ir 1999 m. liepos 6 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Séché prieš Komisiją
, T-112/96 ir T-115/96, Rink. VT p. I-A-115 ir II-623, 139 punktas).
Šioje byloje reikia padaryti dvi išvadas.
Pirma, pagal Tarnybos nuostatų 22a straipsnio 1 dalies pirmą pastraipą pareigūnas, kuris vykdydamas savo pareigas ar užsiimdamas
su tuo susijusia veikla sužino faktų, iš kurių galima daryti prielaidą, kad galbūt egzistuoja neteisėta veikla, įskaitant
sukčiavimą ar korupciją, kenkianti Sąjungos interesams, nedelsdamas apie tai informuoja arba savo tiesioginį viršininką, arba
savo generalinį direktorių, arba, jeigu, jo nuomone, tai daryti verta, generalinį sekretorių, arba lygiavertes pareigas einančius
asmenis, arba betarpiškai OLAF. Pagal Tarnybos nuostatų to paties straipsnio trečią pastraipą ši pareiga taip pat taikoma,
jei rimtą panašių prievolių pažeidimą padaro institucijos narys ar bet kuris kitas tarnyboje dirbantis ar institucijos pavedimus
atliekantis asmuo. Tarnybos nuostatų 22a straipsnis pagal analogiją taikomas kitiems tarnautojams pagal KTĮS 11 straipsnį.
Taigi, jei ieškovas manė, kad jis susidūrė su neteisėta Parlamento narių veikla, jis turėjo apie tai nedelsdamas raštu informuoti
vieną iš Tarnybos nuostatų 22a straipsnio 1 dalies pirmoje pastraipoje numatytų asmenų arba tiesiogiai OLAF.
Tačiau ieškovas nesiėmė tokių veiksmų, kurie, atsižvelgiant į tai, kad joks kitas tokią teisę turintis asmuo neinformavo OLAF
ar vieno iš Tarnybos nuostatų 22a straipsnio 1 dalies pirmoje pastraipoje numatytų asmenų, buvo vienintelis būdas nustatyti
ieškovo pateiktus faktus.
Antra, ieškovas nepateikė jokių sunkių kaltinimų, kuriuos jis pareiškė, įrodymų.
Todėl nesant įrodymų, juo labiau objektyvių, svarbių ir nuoseklių, kad SDSĮT naudojosi savo įgaliojimais kitu tikslu, nei
jai patikėtas, reikia atmesti ieškinio pagrindą dėl piktnaudžiavimo įgaliojimais.
Dėl dvyliktojo ieškinio pagrindo, pagrįsto pareigos atsakyti piliečiui ta kalba, kuria jis kreipėsi, pažeidimu
— Šalių argumentai
Ieškovas tvirtina, kad savo 2007 m. birželio 24 d. ir spalio 8 d. skunduose jis pasirinko su SDSĮT bendrauti atitinkamai prancūzų
ir lietuvių kalbomis. Tačiau 2007 m. liepos 10 d. ir 2008 m. vasario 13 d. sprendimai buvo parašyti anglų kalba, tuo pažeidžiant
EB 21 straipsnio trečią pastraipą, Pagrindinių teisių chartijos 41 straipsnio 4 dalį ir Geros administracinės elgsenos kodekso
13 straipsnį.
Parlamentas, pateikdamas gynybos argumentus, tvirtina, pirma, kad ieškovo nurodytos nuostatos netaikomos santykiams tarp institucijų
ir jų personalo, antra, kad Tarnybos nuostatais nereglamentuojamas klausimas dėl institucijų vartojamų kalbų bendraujant su
personalu. Parlamentas pripažįsta, kad pagal teismų praktiką institucijos, laikydamosi rūpestingumo pareigos, turi rašyti
pareigūnams ar tarnautojams skirtus individualius sprendimus ta kalba, kurią jie labai gerai moka. Taip buvo šioje byloje,
nes ieškovas visuomet nurodydavo, kad jis puikiai moka anglų kalbą.
— Tarnautojų teismo vertinimas
Pagal EB 21 straipsnio trečios pastraipos, Pagrindinių teisių chartijos 41 straipsnio 4 dalies ir Geros administracinės elgsenos
kodekso 13 straipsnio nuostatas pilietis turi gauti administracijos atsakymą ta kalba, kuria jis į ją kreipėsi.
Tačiau taisyklės, taikomos palaikant santykius tarp piliečių ir Sąjungos, nėra tos pačios kaip tos, kuriomis reglamentuojami
santykiai tarp pareigūno ar tarnautojo ir jo institucijos.
Iš tiesų dėl pareigūno ar tarnautojo ir jo institucijos santykių pažymėtina, kad reikia atsižvelgti į tai, kad pagal Tarnybos
nuostatų 28 straipsnio f punktą, KTĮS 12 straipsnio 2 dalies e punktą ir KTĮS 82 straipsnio 3 dalies e punktą asmens negalima
įdarbinti pareigūnu, laikinuoju tarnautoju ar sutartininku, jei jis neįrodo, kad puikiai moka vieną iš Sąjungos kalbų ir pakankamai
gerai – kitą kalbą, kad galėtų tinkamai vykdyti pavestas pareigas.
Teismo praktikoje nurodyta, kad šis reikalavimas būtų susiaurintas, jei turėtų būti laikoma, kad institucija į pareigūno ar
kito tarnautojo skundą būtinai turi atsakyti suinteresuotojo asmens gimtąja kalba arba prireikus ta kalba, kuria jis pasirinko
pateikti savo skundą, tuo parodydamas, kad jis pritaria jos vartojimui, kai institucija pateikia savo atsakymą (2001 m. vasario
7 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Bonaiti Brighina prieš Komisiją
, T-118/99, Rink. VT p. I-A-25 ir II-97, 15 punktas).
Taip pat nurodyta, kad net jei Tarnybos nuostatuose nereglamentuojamas klausimas dėl institucijų kalbų vartojimo jų personalui
skirtuose sprendimuose, institucijos, laikydamosi rūpestingumo pareigos, turi pateikti pareigūnui individualų sprendimą, parašytą
ta kalba, kurią jis puikiai moka. Ši pareiga juo labiau taikoma tuo atveju, kai institucijos priimtas sprendimas gali turėti
pasekmių pareigūno darbui (2000 m. kovo 23 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Rudolph prieš Komisiją
, T-197/98, Rink. VT p. I-A-55 ir II-241, 46 punktas).
Tačiau jokia aplinkybė neleidžia tvirtinti, kad ieškovas labai gerai anglų kalbos nemokėjo. Iš tiesų jis pasirašė darbo sutartį
anglų kalba ir visą laiką dirbo vartodamas anglų kalbą. Ypač iš ataskaitos, parengtos pasibaigus bandomajam laikotarpiui,
matyti, kad jo anglų kalbos lygis įvertintas „labai gerai“, kiek tai susiję su gebėjimu skaityti, rašyti ir dėstyti mintis,
kurioje nurodyta, kad vertinimas „labai gerai“ yra maksimalus pagal vertinimo skalę numatytas lygis.
Taigi ieškovas negalėjo kaltinti administracijos, kad 2007 m. liepos 10 d. ir 2008 m. vasario 13 d. sprendimai surašyti anglų
kalba.
Todėl dvyliktąjį ieškinio pagrindą reikia atmesti.
Dėl tryliktojo ieškinio pagrindo, pagrįsto „teisės sirgti“ pažeidimu
— Šalių argumentai
Ieškovas tvirtina, kad įspėjimo laikotarpis turėjo būti pratęstas, nes šiuo laikotarpiu jis dvi dienas sirgo.
Parlamentas pažymi, jog ieškovo pateiktuose dokumentuose tik nurodyta, kad jis lankėsi pas stomatologą ir gydytoją, nenurodant,
kad dėl ligos jis negalėjo vykdyti savo pareigų. Parlamentas mano, kad šios konsultacijos negali būti laikomos liga, dėl kurios
turėtų būti suteikta teisė sustabdyti įspėjimo laikotarpį.
— Tarnautojų teismo vertinimas
Tarnybos nuostatų 59 straipsnio 1 dalyje numatyta, kad pareigūnas, kuris įrodo, kad dėl ligos nepajėgia atlikti savo pareigų,
automatiškai turi teisę gauti nedarbingumo atostogas.
Pagal KTĮS 47 straipsnio c punkto i papunktį įspėjimo laikotarpis sustabdomas nedarbingumo atostogų laikotarpiu.
Šioje byloje ieškovas pateikė paprasčiausią įrodymą, kad jis lankėsi pas stomatologą ir gydytoją 2007 m. rugsėjo 17 d. ir
21 d., tačiau nepateikė jokio įrodymo, kad jis negalėjo atlikti savo pareigų dėl ligos šiomis dviem nurodytomis dienomis.
Atvirkščiai, iš 2007 m. spalio 18 d. ieškovo laiško, išsiųsto STE frakcijos generaliniam sekretoriui, matyti, kad aptariamos
konsultacijos pagrįstos ne ieškovo liga, o tuo, kad jis siekė pasinaudoti bendra institucijų ligos draudimo sistema. Šis laiškas
buvo suformuluotas taip:
„Suprantu, kad Jūs galite nepritarti tam, kad lankausi pas gydytojus. Vis dėlto prašau suprasti, kad būtų kvaila iš mano pusės
nepasinaudoti Parlamento sveikatos draudimo sistema.“
Todėl tryliktąjį ieškinio pagrindą reikia atmesti kaip nepagrįstą.
Iš viso to, kas pasakyta, matyti, kad reikalavimai panaikinti 2007 m. liepos 10 d. sprendimą turi būti atmesti kaip nepagrįsti.

Dėl reikalavimų atlyginti žalą
Šalių argumentai
Ieškovas mano, kad 2007 m. liepos 10 d. sprendimu jam buvo padaryta turtinės ir neturtinės žalos. Jo turtinę žalą sudarė prarastas
darbo užmokestis, kurį turėtų sudaryti penkerių metų AD 7 lygio administratoriaus užmokestis. Jo neturtinę žalą sudarė „psichologinis
sukrėtimas“, žala jo profesinei reputacijai ir „didelis pažeminimas bei nedėkingumas“. Ši neturtinė žala turėtų būti įvertinta
125 000 eurų.
Parlamentas pirmiausia tvirtina, jog netenkinamos trys sąlygos, kad kiltų institucijos atsakomybė. Be to, dėl turtinės žalos
jis nurodė, kad reikalaujamas žalos atlyginimas turi būti vertinamas kaip suinteresuotojo asmens realiai patirta žala. Tačiau
akivaizdu, kad ieškovas nepatyrė nuostolių, atitinkančių penkerių metų darbo užmokestį. Dėl neturtinės žalos Parlamentas primena,
kad pats ginčijamo akto panaikinimas yra tinkamas patirtos neturtinės žalos atlyginimas, nebent su panaikinto akto priėmimu
susijusios aplinkybės buvo labai skaudžios suinteresuotajam asmeniui. Tačiau taip nebuvo šioje byloje.
Tarnautojų teismo vertinimas
Pagal nusistovėjusią teismo praktiką tam, kad būtų pripažintas pagal EB 236 straipsnį pareikšto ieškinio dėl žalos atlyginimo
pagrįstumas, turi būti patenkintos kelios sąlygos, t. y. veiksmai, kuriais kaltinamos institucijos, turi būti neteisėti, žala
turi būti reali ir turi egzistuoti priežastinis ryšys tarp nurodytų veiksmų ir žalos (1994 m. birželio 1 d. Teisingumo Teismo
sprendimo
Komisija prieš Brazzelli Lualdi ir kt
., C-136/92 P, Rink. p. I-1981, 42 punktas ir 2008 m. vasario 21 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Komisija prieš Girardot
, C-348/06 P, Rink. p. I-833, 52 punktas).
Šioje byloje Tarnautojų teismas nustatė vieną klaidą, t. y. Parlamento pareigos informuoti Personalo komitetą prieš priimant
sprendimą atleisti ieškovą, kai pradedama suinteresuotojo asmens sutarties nutraukimo procedūra, pažeidimą. Nors tokiu pažeidimu
negalima pateisinti ginčijamo sprendimo panaikinimo dėl šio sprendimo 122–125 punktuose nurodytų priežasčių, vis dėlto šis
procedūrinis pažeidimas yra tarnybos klaida (minėto Sprendimo
B prieš Parlamentą
39 punktas), dėl kurios gali kilti institucijos atsakomybė.
Šioje byloje reikia konstatuoti, jog dėl šios tarnybos klaidos ieškovas iš tiesų jautėsi netekęs galimybės gauti galimą Personalo
komiteto pagalbą prieš SDSĮT priimant 2007 m. liepos 10 d. sprendimą dėl jo atleidimo. Dėl šios tarnybos klaidos ieškovas
patyrė realią neturtinę žalą.
Todėl reikia priteisti iš Parlamento sumokėti ieškovui neturtinės žalos atlyginimą, kurią pastarasis patyrė todėl, kad institucija
pažeidė savo pareigą konsultuotis su personalo komitetu prieš pradėdama suinteresuotojo asmens laikinojo tarnautojo sutarties
nutraukimo procedūrą.
Šioje byloje reikia nustatyti
ex aequo et bono
1 000 eurų žalos atlyginimą.

Dėl bylinėjimosi išlaidų
1.
Dėl ieškinio F-116/07
Pagal Procedūros reglamento 122 straipsnį šio reglamento II dalies 8 skyriaus nuostatos, susijusios su bylinėjimosi išlaidomis
ir teismo išlaidomis, taikomos tik įsigaliojus šiam reglamentui, t. y. 2007 m. lapkričio 1 d., Tarnautojų teismo gautose bylose.
Su nagrinėjama sritimi susijusios Pirmosios instancijos teismo procedūros reglamento nuostatos ir toliau taikomos
mutatis mutandis
byloms, kurių Tarnautojų teismas nebaigė nagrinėti iki šios dienos.
Pagal Pirmosios instancijos teismo procedūros reglamento 87 straipsnio 2 dalį pralaimėjusiai šaliai nurodoma padengti bylinėjimosi
išlaidas, jeigu laimėjusi šalis to prašė. Tačiau pagal to paties reglamento 88 straipsnį bylose tarp Sąjungos ir jos tarnautojų
institucijos pačios padengia savo išlaidas.
Kadangi ieškovas bylą pralaimėjo, kiekviena šalis turi padengti savo bylinėjimosi išlaidas.
2.
Dėl ieškinio F-13/08
Pagal Procedūros reglamento 122 straipsnį šio reglamento II dalies 8 skyriaus nuostatos, susijusios su bylinėjimosi išlaidomis
ir teismo išlaidomis, taikomos tik įsigaliojus šiam reglamentui, t. y. 2007 m. lapkričio 1 d., Tarnautojų teismo gautose bylose.
Pagal Procedūros reglamento 87 straipsnio 1 dalį, atsižvelgiant į kitas minėto reglamento X dalies 8 skyriaus nuostatas, pralaimėjusiai
šaliai nurodoma padengti bylinėjimosi išlaidas, jeigu laimėjusi šalis to reikalavo.
Iš pirma išdėstytų motyvų aišku, kad ieškovas pralaimėjo bylą.
Parlamentas savo reikalavimais prašė priimti tinkamą sprendimą dėl bylinėjimosi išlaidų. Šis reikalavimas neturi būti laikomas
prašymu priteisti iš ieškovo bylinėjimosi išlaidas (šiuo klausimu žr. 1992 m. birželio 9 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Lestelle prieš Komisiją
, C-30/91 P, Rink. p. I-3755, 38 punktą ir 2004 m. balandžio 29 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Parlamentas prieš Ripa di Meana ir kt
., C-470/00 P, Rink. p. I-4167, 86 punktą; 2008 m. liepos 10 d. Tarnautojų teismo nutarties
Maniscalco prieš Komisiją
, F-141/07, dar nepaskelbtos Rinkinyje, 33 punktą).
Taigi reikia nurodyti kiekvienai iš šalių padengti savo bylinėjimosi išlaidas.
3.
Dėl ieškinio F-31/08
Pagal Procedūros reglamento 122 straipsnį šio reglamento II dalies 8 skyriaus nuostatos, susijusios su bylinėjimosi išlaidomis
ir teismo išlaidomis, taikomos tik įsigaliojus šiam reglamentui, t. y. 2007 m. lapkričio 1 d., Tarnautojų teismo gautose bylose.
Pagal Procedūros reglamento 87 straipsnio 1 dalį, atsižvelgiant į kitas minėto reglamento X dalies 8 skyriaus nuostatas, pralaimėjusiai
šaliai nurodoma padengti bylinėjimosi išlaidas, jeigu laimėjusi šalis to reikalavo.
Šioje byloje Parlamentas iš dalies pralaimėjo.
Tačiau ieškovas nereikalavo priteisti bylinėjimosi išlaidų iš Parlamento.
Taigi reikia nurodyti kiekvienai iš šalių padengti savo bylinėjimosi išlaidas.
Remdamasis šiais motyvais,
TARNAUTOJŲ TEISMAS (trečioji kolegija)
nusprendžia:
1.
Atmesti ieškinius bylose F-116/07 ir F-13/08.
2.
Priteisti iš Europos Parlamento sumokėti Stanislovui Tomui 1 000 eurų kaip jo patirtos neturtinės žalos atlyginimą.
3.
Atmesti likusią ieškinio byloje F-31/08 dalį.
4.
Kiekviena šalis padengia savo bylinėjimosi išlaidas, patirtas nagrinėjant visus ieškinius bylose F-116/07, F-13/08 ir F-31/08.
Mahoney
Boruta
Tagaras
Paskelbta 2010 m. liepos 7 d. viešame posėdyje Liuksemburge.
Kanclerė

Pirmininkas
W. Hakenberg

P. Mahoney
Turinys
Teisinis pagrindas
1.  Nuostatos, susijusios su laikinaisiais tarnautojais
2.  Nuostatos, susijusios su pareiga informuoti Parlamento personalo komitetą apie laikinojo tarnautojo atleidimą
3.  Nuostatos, susijusios su gero administravimo principu
4.  Nuostatos, susijusios su teise į nešališką teismą
5.  Nuostatos, susijusios su pareigūnų nekompetentingumu
6.  Nuostatos, susijusios su drausminėmis nuobaudomis
7.  Nuostatos, susijusios su pareiga informuoti Europos kovos su sukčiavimu tarnybą (OLAF)
Faktinės bylos aplinkybės
Procesas ir šalių reikalavimai
Dėl teisės
1.  Dėl ieškinio F-116/07
Dėl reikalavimų panaikinti 2007 m. kovo 26 d. sprendimą
Šalių argumentai
Tarnautojų teismo vertinimas
Dėl reikalavimų panaikinti 2007 m. liepos 10 d. sprendimą
Šalių argumentai
Tarnautojų teismo vertinimas
Dėl reikalavimų atlyginti žalą
2.  Dėl ieškinio F-13/08
Dėl reikalavimų panaikinti 2007 m. kovo 26 d. sprendimą
Dėl reikalavimų panaikinti 2007 m. liepos 10 d. sprendimą
Dėl reikalavimų atlyginti žalą
3.  Dėl ieškinio F-31/08
Dėl reikalavimų panaikinti 2007 m. liepos 10 d. sprendimą
Dėl pirmojo ieškinio pagrindo, pagrįsto teisių gynimo būdų nenurodymu
—  Šalių argumentai
—  Tarnautojų teismo vertinimas
Dėl antrojo ieškinio pagrindo, pagrįsto Tarnybos nuostatų 43 straipsnio pažeidimu
—  Šalių argumentai
—  Tarnautojų teismo vertinimas
Dėl trečiojo ieškinio pagrindo, pagrįsto teisių į gynybą pažeidimu
—  Šalių argumentai
—  Tarnautojų teismo vertinimas
Dėl ketvirtojo ieškinio pagrindo, susijusio su tuo, kad nebuvo iš anksto pasikonsultuota su institucijos personalo komitetu
—  Šalių argumentai
—  Tarnautojų teismo vertinimas
Dėl penktojo ieškinio pagrindo, pagrįsto pareigos motyvuoti pažeidimu
—  Šalių argumentai
—  Tarnautojų teismo vertinimas
Dėl šeštojo ieškinio pagrindo, pagrįsto akivaizdžia vertinimo klaida
—  Šalių argumentai
—  Tarnautojų teismo vertinimas
Dėl septintojo ieškinio pagrindo, pagrįsto Tarnybos nuostatų 51 straipsnio 1 dalies ir IX priedo 9 straipsnio pažeidimu
—  Šalių argumentai
—  Tarnautojų teismo vertinimas
Dėl aštuntojo ieškinio pagrindo, pagrįsto rūpestingumo pareigos, gero administravimo principo ir tarnybos interesų pažeidimu
—  Šalių argumentai
—  Tarnautojų teismo vertinimas
Dėl devintojo ieškinio pagrindo, pagrįsto nešališkumo principo pažeidimu
—  Šalių argumentai
—  Tarnautojų teismo vertinimas
Dėl dešimtojo ieškinio pagrindo, pagrįsto Europos geros administracinės elgsenos kodekso 7 straipsnio, susijusio su nepiktnaudžiavimu
įgaliojimais, pažeidimu
—  Šalių argumentai
—  Tarnautojų teismo vertinimas
Dėl vienuoliktojo ieškinio pagrindo, pagrįsto piktnaudžiavimu įgaliojimais
—  Šalių argumentai
—  Tarnautojų teismo vertinimas
Dėl dvyliktojo ieškinio pagrindo, pagrįsto pareigos atsakyti piliečiui ta kalba, kuria jis kreipėsi, pažeidimu
—  Šalių argumentai
—  Tarnautojų teismo vertinimas
Dėl tryliktojo ieškinio pagrindo, pagrįsto „teisės sirgti“ pažeidimu
—  Šalių argumentai
—  Tarnautojų teismo vertinimas
Dėl reikalavimų atlyginti žalą
Šalių argumentai
Tarnautojų teismo vertinimas
Dėl bylinėjimosi išlaidų
1.  Dėl ieškinio F-116/07
2.  Dėl ieškinio F-13/08
3.  Dėl ieškinio F-31/08
*
Proceso kalba: lietuvių.