CELEX: 62009CJ0031
Direktīva 2004/83/EK
Obligātie standarti, lai kvalificētu trešo valstu valstspiederīgos vai bezvalstniekus kā bēgļus
Palestīniešu izcelsmes bezvalstnieks, kas nav lūdzis Apvienoto Nāciju Organizācijas Palestīnas bēgļu atbrīvošanas un darba aģentūru Tuvajos Austrumos (UNRWA) aizsardzību vai palīdzību
Lūgums piešķirt bēgļa statusu
Noraidīšana, pamatojoties uz Konvencijas par bēgļa statusu, kas parakstīta 1951. gada 28. jūlijā Ženēvā, 1.A pantā paredzēto nosacījumu neizpildi
Šī bezvalstnieka tiesības uz bēgļa statusa atzīšanu, pamatojoties uz Direktīvas 2004/83/EK 12. panta 1. punkta a) apakšpunkta otro teikumu

Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt Padomes 2004. gada 29. aprīļa Direktīvas 2004/83/EK par obligātajiem
standartiem, lai kvalificētu trešo valstu valstspiederīgos vai bezvalstniekus kā bēgļus vai kā personas, kam citādi nepieciešama
starptautiska aizsardzība, šādu personu statusu un piešķirtās aizsardzības saturu (OV L 304, 12. lpp., un labojums – OV 2005,
L 204, 24. lpp.; turpmāk tekstā – “Direktīva”), 12. panta 1. punkta a) apakšpunktu.
Šis lūgums tika iesniegts tiesvedībā starp N. Bolbolu, palestīniešu izcelsmes bezvalstnieci, un
Bevándorlási és Állampolgársági Hivatal
(Imigrācijas un pilsonības dienests, turpmāk tekstā – “
BAH
”) sakarā ar to, ka pēdējais minētais noraidīja N. Bolbolas lūgumu piešķirt viņai bēgļa statusu.

Atbilstošās tiesību normas

Starptautiskās tiesības
Konvencija par bēgļa statusu
Konvencija par bēgļa statusu, kas parakstīta 1951. gada 28. jūlijā Ženēvā (
Recueil des traités des Nations unies
, 189. sēj., 150. lpp., Nr. 2545 (1954)), stājās spēkā 1954. gada 22. aprīlī. Šī konvencija tika papildināta ar 1967. gada
31. janvāra Protokolu par bēgļa statusu, kas stājās spēkā 1967. gada 4. oktobrī (turpmāk tekstā – “Ženēvas konvencija”).
Saskaņā ar Ženēvas konvencijas 1. panta A daļas 2. punkta pirmo daļu termins “bēglis” ir attiecināms uz jebkuru personu, kas
“sakarā ar labi pamatotām bailēm no vajāšanas pēc rases, reliģijas, tautības, piederības īpašai sociālai grupai pazīmēm vai
politiskās pārliecības dēļ atrodas ārpus savas pilsonības valsts un nespēj vai sakarā ar šādām bailēm nevēlas izmantot šīs
valsts aizsardzību; personu, kam nav pilsonības un kas, atrodoties ārpus savas iepriekšējās mītnes zemes, šādu notikumu rezultātā
nespēj vai šādu baiļu dēļ nevēlas tajā atgriezties”.
Ženēvas konvencijas 1. panta D daļā ir noteikts:
“Šī Konvencija neattiecas uz personām, kas pašreiz saņem aizsardzību vai palīdzību no citām Apvienoto Nāciju struktūrām, izņemot
Apvienoto Nāciju Augstā komisāra pārvaldi bēgļu jautājumos.
Ja personām šāda aizsardzība vai palīdzība ir pārtraukta jebkādu iemeslu dēļ un ja pēc Apvienoto Nāciju Ģenerālās Asamblejas
rezolūcijām to stāvoklis nav īpaši noteikts, tām
ipso facto
jābauda šīs Konvencijas labvēlība.”
Apvienoto Nāciju Palestīnas samierināšanas komisija
Apvienoto Nāciju Palestīnas samierināšanas komisija [
United Nations Conciliation Commission for Palestine
] (
UNCCP
) tika izveidota ar Apvienoto Nāciju Ģenerālās Asamblejas 1948. gada 11. decembra Rezolūciju Nr. 194 (III). Saskaņā ar šīs
rezolūcijas 11. punktu Apvienoto Nāciju Ģenerālā Asambleja:
“
Nolemj
, ka bēgļiem, ja viņi to vēlas, ir jāļauj pēc iespējas ātrāk atgriezties savās mājās un dzīvot mierā ar saviem kaimiņiem un
ka saskaņā ar starptautisko tiesību principiem vai taisnīgumu valdībām vai atbildīgajām iestādēm tiem, kuri nolemj neatgriezties,
ir jāizmaksā kompensācija par īpašumu un par katru zaudēto vai sabojāto īpašumu.
Dod norādījumus
[
UNCCP
] atvieglot bēgļu repatriāciju, pārcelšanos un ekonomisko un sociālo rehabilitāciju, kā arī kompensāciju izmaksu un saglabāt
tuvas attiecības ar Apvienoto Nāciju Palīdzības Palestīnas bēgļiem fonda direktoru un – ar viņa starpniecību – ar Apvienoto
Nāciju attiecīgajām iestādēm un aģentūrām.” [Neoficiāls tulkojums]
Apvienoto Nāciju Organizācijas Palestīnas bēgļu atbrīvošanas un darba aģentūra Tuvajos Austrumos
Ar Apvienoto Nāciju Ģenerālās Asamblejas 1949. gada 8. decembra Rezolūciju Nr. 302 (IV) tika izveidota Apvienoto Nāciju Organizācijas
Palestīnas bēgļu atbrīvošanas un darba aģentūra Tuvajos Austrumos [
United Nations Relief and Works Agency for Palestine Refugees in the Near East
] (
UNRWA
). Tās mandāts tika regulāri atjaunots, un pašreizējā mandāta darbība beidzas 2011. gada 30. jūnijā.
UNRWA
darbības zona ietver Libānu, Sīrijas Arābu Republiku, Jordāniju, Jordānas Rietumu krastu (tostarp Jeruzalemes austrumu daļu)
un Gazas joslu.
Atbilstoši Rezolūcijas Nr. 302 (IV) 20. punktam Apvienoto Nāciju Ģenerālā Asambleja:
“
Dod norādījumus
[
UNRWA
] apspriesties ar [
UNCCP
], lai viena un otra varētu pēc iespējas labāk pildīt attiecīgos uzdevumus, it īpaši attiecībā uz Rezolūcijas Nr. 194 (III),
kuru Ģenerālā Asambleja pieņēma 1948. gada 11. decembrī, 11. punktu.” [Neoficiāls tulkojums]
Saskaņā ar Apvienoto Nāciju Ģenerālās Asamblejas 1967. gada 4. jūlija Rezolūcijas Nr. 2252 (ES‑V) 6. punktu Ģenerālā Asambleja:
“
Atbalsta
[..] [
UNRWA
] ģenerālkomisāra centienus jebkāda veida humanitāro palīdzību sniegt pēc iespējas steidzamības kārtā un kā pagaidu pasākumu
citām reģionā dzīvojošajām personām, kuras attiecīgajā brīdī ir pārvietotas un kurām nesenās karadarbības dēļ ir ļoti nepieciešama
tūlītēja palīdzība.” [Neoficiāls tulkojums]
Atbilstoši Apvienoto Nāciju Ģenerālās Asamblejas 2008. gada 5. decembra rezolūcijas Nr. 63/91 1.–3. punktam Ģenerālā Asambleja:
“1.
Ar nožēlu paziņo
, ka vēl nav īstenota ne Rezolūcijas Nr. 194 (III) 11. punktā paredzētā bēgļu repatriācija, ne arī viņiem izmaksāta kompensācija
un ka tāpēc bēgļu situācija Palestīnā joprojām ir ļoti problemātiska un Palestīnas bēgļiem joprojām ir nepieciešama palīdzība,
lai apmierinātu viņu pamatvajadzības veselības, izglītības un iztikas jomā.
2.
Tāpat ar nožēlu paziņo
, ka [
UNCCP
] nespēja atrast veidu, kā panākt progresu Ģenerālās Asamblejas Rezolūcijas Nr. 194 (III) 11. punkta piemērošanā, un no jauna
lūdz turpināt censties piemērot šo punktu un attiecīgajā brīdī, bet ne vēlāk kā 2009. gada 1. septembrī par to informēt Ģenerālo
Asambleju.
3.
Apstiprina
, ka [
UNRWA
] darbība ir jāturpina un ka tās netraucēts darbs un sniegtie pakalpojumi ir nozīmīgi Palestīnas bēgļu labklājības un humānās
attīstības, kā arī reģionālās stabilitātes nodrošināšanā, kamēr nav panākts taisnīgs risinājums Palestīnas bēgļu jautājumā.”
[Neoficiāls tulkojums]
Apvienoto Nāciju Augstais komisārs bēgļu jautājumos
Atbilstoši Apvienoto Nāciju Ģenerālās Asamblejas 1950. gada 14. decembra Rezolūcijas Nr. 428 (V) par Apvienoto Nāciju Augstā
komisāra bēgļu jautājumos [
United Nations High Commissioner for Refugees
] (
UNHCR
) nolikumu pielikuma 7. punkta c) apakšpunktam Apvienoto Nāciju Augstā komisāra bēgļu jautājumos kompetence, kāda tā ir definēta
minētajā nolikumā, “[..] neattiecas uz personām, kuras turpina saņemt citu Apvienoto Nāciju iestāžu vai aģentūru aizsardzību
vai palīdzību”.

Savienības tiesiskais regulējums
Direktīvas preambulas otrajā un trešajā apsvērumā ir noteikts:
“(2)      Eiropadome 1999. gada 15. un 16. oktobrī Tamperē īpašā sanāksmē vienojās izveidot kopēju Eiropas patvēruma sistēmu, kuras
pamatā būtu [..] Ženēvas konvencijas [..] pilnīga un visaptveroša piemērošana, tādējādi apstiprinot neizraidīšanas principu
un nodrošinot, ka nevienu personu neizdod atpakaļ vajāšanai.
(3)      Ženēvas konvencija [..] veido pamatu bēgļu aizsardzības starptautiski tiesiskajam režīmam.”
Atbilstoši Direktīvas preambulas sestajam apsvērumam:
“Šīs direktīvas galvenais mērķis ir, no vienas puses, nodrošināt, ka dalībvalstis piemēro vienotus kritērijus, lai identificētu
personas, kam patiesi nepieciešama starptautiska aizsardzība, un, no otras puses, nodrošināt, lai šīm personām visās dalībvalstīs
būtu pieejams minimālais pabalstu līmenis.”
Saskaņā ar Direktīvas preambulas desmito apsvērumu:
“Šī direktīva respektē pamattiesības un ievēro principus, kas jo īpaši atzīti Eiropas Savienības Pamattiesību hartā. Šī direktīva
jo īpaši cenšas nodrošināt, ka pilnībā tiek respektēta cilvēka cieņa un patvēruma pieteikuma iesniedzēja un viņu pavadošo
ģimenes locekļu tiesības uz patvērumu.”
Direktīvas preambulas sešpadsmitajā un septiņpadsmitajā apsvērumā ir noteikts:
“(16)          Jānosaka obligātie standarti bēgļu statusa definēšanai un saturam, lai dotu norādījumu dalībvalstu kompetentajām struktūrām
Ženēvas konvencijas piemērošanā.
(17)      Nepieciešams ieviest vienotus kritērijus patvēruma pieteikuma iesniedzēju atzīšanai par bēgļiem Ženēvas konvencijas 1. panta
nozīmē.”
Saskaņā ar Direktīvas 2. panta c)–e) apakšpunktu šajā direktīvā:
“c)      “bēglis” ir trešās valsts valstspiederīgais, kas, pamatoti baidoties no vajāšanas rases, reliģijas, tautības, politisko uzskatu
vai piederības kādai noteiktai sociālai grupai dēļ, atrodas ārpus valsts, kuras piederīgais šī persona ir, un nespēj vai šādu
baiļu dēļ nevēlas pieņemt minētās valsts aizsardzīb[u], vai bezvalstnieks, kas, būdams ārpus savas agrākās pastāvīgās dzīvesvietas
valsts, tādu pašu iemeslu dēļ, kā minēts iepriekš, nevar vai šādu baiļu dēļ nevēlas tajā atgriezties un uz kuru neattiecas
12. pants;
d)      “bēgļa statuss” nozīmē, ka dalībvalsts atzīst trešās valsts valstspiederīgo vai bezvalstnieku par bēgli;
e)      “persona, kas tiesīga uz alternatīvo aizsardzību” ir trešās valsts valstspiederīgais vai bezvalstnieks, ko nevar kvalificēt
kā bēgli, bet attiecībā uz kuru ir sniegts pietiekams pamatojums, lai uzskatītu, ka attiecīgā persona, ja tā atgrieztos savā
izcelsmes valstī vai ja bezvalstnieks atgrieztos savas agrākās pastāvīgās dzīvesvietas valstī, tam draudētu reāls risks ciest
būtisku kaitējumu, kā noteikts 15. pantā, un uz kuru neattiecas 17. panta 1. un 2. punkts, un kas nevar vai šāda riska dēļ
nevēlas pieņemt minētās valsts aizsardzīb[u].”
Direktīvas 13. un 18. pantā ir noteikts, ka dalībvalstis piešķir bēgļa statusu vai alternatīvo aizsardzības statusu trešās
valsts valstspiederīgajiem, kuri ir izpildījuši nosacījumus, kas paredzēti šīs pašas direktīvas attiecīgi II un III vai II un
V nodaļā.
Direktīvas 12. panta ar nosaukumu “Izslēgšana”, kas ir paredzēts šīs direktīvas III nodaļā, kura attiecas uz nosacījumiem
kvalificēšanai par bēgli, 1. punkta a) apakšpunktā ir noteikts:
“Trešās valsts valstspiederīgo vai bezvalstnieku izslēdz no to personu loka, kas atzīti par bēgļiem, ja:
a)      uz viņu attiecas Ženēvas konvencijas 1.D panta [1. panta D daļas] darbības joma, kas attiecas uz aizsardzību vai palīdzību,
ko sniedz ANO organizācijas vai aģentūras, izņemot ANO Augsto komisāru bēgļu lietās. Ja šāda aizsardzība vai palīdzība jebkādu
iemeslu dēļ izbeigta, līdz galam nenokārtojot šādu personu stāvokli saskaņā ar attiecīgajām ANO Ģenerālās Asamblejas rezolūcijām,
šīs personas paša šā fakta dēļ ir tiesīgas uz šīs direktīvas sniegto labumu.”
Atbilstoši Direktīvas 13. pantam:
“Dalībvalstis piešķir bēgļa statusu trešās valsts valstspiederīgajam vai bezvalstniekam, kas tiek kvalificēts kā bēglis saskaņā
ar II un III nodaļu.”
Direktīvas 21. panta, kas ietilpst tās VII nodaļā ar nosaukumu “Starptautiskās aizsardzības saturs”, 1. punktā ir noteikts:
“Dalībvalstis ievēro nerepatriēšanas principu saskaņā ar to starptautiskajām saistībām.”
Saskaņā ar Direktīvas 38. un 39. pantu tā stājās spēkā 2004. gada 20. oktobrī un bija jātransponē vēlākais 2006. gada 10. oktobrī.

Valsts tiesiskais regulējums
1997. gada Likuma Nr. CXXXIX par patvēruma tiesībām (
Magyar Közlöny
1997/112 (XII.15.), turpmāk tekstā – “Likums par patvēruma tiesībām”) 3. panta 1. punktā ir noteikts:
“Neskarot 4. pantā noteikto izņēmumu, par bēgļu lietām atbildīgā iestāde pēc viņa lūguma piešķir bēgļa statusu ārvalstniekam,
kas pierāda vai uzrāda pārliecinošus faktus, ka viņam saskaņā ar Ženēvas konvencijas 1. panta A daļu un B daļas 1. punkta
b) apakšpunktu un tās protokola 1. panta 2. un 3. punktu ir piemērojama šī konvencija.”
Saskaņā ar Likuma par patvēruma tiesībām 38. panta 2. punktu savā lēmumā par patvēruma lūguma noraidīšanu kompetentā iestāde
konstatē, vai pastāv vai nepastāv repatriēšanas [“refoulement”] un izraidīšanas aizliegums.
2007. gada Likuma Nr. II par trešo valstu valstspiederīgo ieceļošanu un uzturēšanos (
a harmadik országbeli állampolgárok beutazásáról és tartózkodásáról szóló 2007. évi II. törvény
,
Magyar Közlöny
2007/1 (I.5.); turpmāk tekstā – “Likums par ieceļošanu un uzturēšanos”) 51. panta 1. punktā ir paredzēts:
“Trešo valstu pilsoņi nevar tikt repatriēti vai izraidīti uz valsti, kas nav uzskatāma par šīm personām drošu izcelsmes valsti
vai drošu trešo valsti, it īpaši tad, ja pastāv risks, ka tur viņi tiks vajāti viņu rases, reliģiskās pārliecības, tautības
vai piederības noteiktai sociālai grupai dēļ, ne arī uz tādas valsts teritoriju vai līdz tādas valsts robežai, attiecībā uz
kuru ir nopietni iemesli domāt, ka tur šīs personas varētu tikt pakļautas spīdzināšanai vai pret tām varētu cietsirdīgi, necilvēcīgi
vai pazemojoši izturēties.”

Pamata lieta un prejudiciālie jautājumi
No lēmuma par prejudiciālu jautājumu uzdošanu izriet, ka N. Bolbola, kopā ar vīru pametusi Gazas joslu, saskaņā ar zīmogu
pasē ieradās Ungārijā 2007. gada 10. janvārī. Vēlāk par imigrāciju atbildīgā iestāde viņai izsniedza uzturēšanās atļauju Ungārijā.
2007. gada 21. jūnijā N. Bolbola iesniedza
BAH
patvēruma lūgumu gadījumam, ja viņas uzturēšanās atļauja netiktu pagarināta, atsaukdamās uz nedrošo situāciju, kāda valdīja
Gazas joslā sakarā ar ikdienas sadursmēm starp
Fatah
un
Hamas
. N. Bolbola šo lūgumu pamatoja ar Ženēvas konvencijas 1. panta D daļas otro teikumu, apgalvojot, ka viņa ir palestīniete,
kas dzīvo ārpus
UNRWA
darbības zonas. No viņas ģimenes locekļiem Gazas joslā esot palicis vienīgi viņas tēvs.
Saskaņā ar lēmumu par prejudiciālu jautājumu uzdošanu N. Bolbola nav izmantojusi
UNRWA
aizsardzību un palīdzību. Tomēr viņa apgalvo, ka viņai uz to ir tiesības, šāda apgalvojuma pamatojumam atsaucoties uz reģistrācijas
karti, kuru
UNRWA
izsniedza uz viņas tēva brālēnu ģimenes vārda. Atbildētājs pamata lietā apšauba radniecības saites, uz kurām atsaucas N. Bolbola,
jo nav nekādu dokumentāru pierādījumu par to. Turklāt, kaut arī viņa ir vērsusies
UNRWA
, pēdējā minētā nevarēja apstiprināt N. Bolbolas tiesības tikt reģistrētai, pamatojoties uz radniecības saišu pastāvēšanu.
Ar 2007. gada 14. septembra lēmumu atbildētājs pamata lietā noraidīja N. Bolbolas patvēruma lūgumu, vienlaikus konstatējot,
ka viņu nevar izraidīt.
N. Bolbolas patvēruma lūguma noraidījums ir pamatots ar Likuma par patvērumu 3. panta 1. punktu. Atbilstoši lēmuma motīvu
daļai Ženēvas konvencijas 1. panta D daļas otrais teikums neuzliek bēgļa statusa beznosacījuma atzīšanas pienākumu, bet nosaka
to personu kategoriju, kam ir piemērojami šīs konvencijas noteikumi. Tas nozīmē, ka palestīniešiem ir jābūt pieejai bēgļa
statusa iegūšanas procedūrai un ka ir jāpārliecinās, vai viņi atbilst bēgļa jēdzienam minētās konvencijas 1. panta A daļas
izpratnē. Saskaņā ar šo pašu lēmumu prasītāju nevar atzīt par bēgli, jo viņai nav piemērojama Ženēvas konvencijas 1. panta
A daļa tāpēc, ka viņa nav atstājusi savu izcelsmes zemi vajāšanas rases, reliģiskās piederības, tautības vai politisku iemeslu
dēļ.
No lēmuma par prejudiciālu jautājumu uzdošanu izriet, ka uz N. Bolbolu attiecas izraidīšanas aizliegums, pamatojoties uz Likuma
par patvērumu 38. pantu un 2007. gada Likuma Nr. II par ieceļošanu un uzturēšanos 51. panta 1. punktu, jo palestīniešu atpakaļuzņemšana
ir atkarīga no Izraēlas iestāžu gribas un N. Bolbolai Gazas joslā draudētu spīdzināšana vai necilvēcīga un pazemojoša apiešanās
tur pastāvošās kritiskās situācijas dēļ.
N. Bolbola lūdz iesniedzējtiesai grozīt
BAH
lēmumu un viņai piešķirt bēgļa statusu, pamatojoties uz Ženēvas konvencijas 1. panta D daļas otro teikumu, kas, pēc viņas
domām, ir patstāvīgs pamats bēgļa statusa atzīšanai. Tā kā ir izpildīti šajā normā paredzētie nosacījumi, viņai esot tiesības
uz bēgļa statusa atzīšanu neatkarīgi no tā, vai viņa ir uzskatāma par bēgli arī šī panta A daļas izpratnē. N. Bolbola apgalvo,
ka minētā 1. panta D daļas mērķis ir precizēt, ka, ja persona, kas ir reģistrēta vai ir tiesīga tikt reģistrēta
UNWRA
, kādu iemeslu dēļ uzturas ārpus šīs aģentūras darbības zonas un nopietnu iemeslu dēļ nevar prasīt, lai viņa tur atgrieztos,
Ženēvas konvencijas dalībvalstīm tai ir automātiski jāpiešķir bēgļa statuss. Ņemot vērā, ka pa tēva līniju N. Bolbola ir tiesīga
reģistrēties
UNWRA
, bet atrodas ārpus šīs struktūras darbības zonas – proti, Ungārijā –, viņai jāatzīst bēgļa statuss bez kādām tālākām pārbaudēm.
Atbildētājs pamata lietā lūdz prasību noraidīt, apgalvojot, ka N. Bolbolas lūgumam piešķirt viņai bēgļa statusu nav nekāda
pamata, jo viņa savu dzīvesvietas valsti neatstāja kāda no Ženēvas konvencijas 1. panta A daļā minētajiem iemesliem dēļ un
šī paša panta D daļa nepiešķir tiesības uz automātisku bēgļa statusa atzīšanu, bet ir tikai noteikums par konvencijas piemērojamību
ratione personae
. Tādējādi palestīniešiem ir tiesības tikt atzītiem par bēgļiem tikai tad, ja viņi atbilst minētās konvencijas 1. panta A daļā
ietvertajai jēdziena “bēglis” definīcijai, kas ir jāpārbauda katrā konkrētajā gadījumā atsevišķi.
Iesniedzējtiesa norāda, ka pamata lietā izvirzītais tiesību jautājums ir jāizskata, ņemot vērā Direktīvas 12. panta 1. punkta
a) apakšpunktu. Tā kā lūgums pamata lietā tika iesniegts 2007. gada 21. jūnijā, kas ir datums, kurā minētais pants vēl nebija
transponēts Ungārijas tiesību sistēmā, Savienības tiesību normas šajā gadījumā ir jāpiemēro tieši.
Saskaņā ar iesniedzējtiesas norādīto – Ženēvas konvencijas 1. panta D daļa var tikt interpretēta dažādi. 2002. gada oktobrī
Apvienoto Nāciju Augstais komisārs bēgļu jautājumos publicēja norādījumus “Ženēvas konvencijas 1. panta D daļas piemērošana
palestīniešu bēgļiem”. Tomēr šie norādījumi neietver pietiekami skaidras un nepārprotamas norādes, lai nodrošinātu šīs tiesību
normas vienveidīgu piemērošanu attiecībā uz palestīniešiem. Ņemot vērā, ka Direktīvā ir ietverta atsauce uz minēto 1. panta
D daļu, Tiesa ir kompetenta interpretēt tās nozīmi.
Šādos apstākļos
Fővárosi Bíróság
[Budapeštas apgabaltiesa] nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:
“Vai Padomes Direktīvas 2004/83/EK 12. panta 1. punkta a) apakšpunkta piemērošanas mērķiem:
1)      ir jāuzskata, ka persona saņem aizsardzību un palīdzību no Apvienoto Nāciju aģentūras, tikai tāpēc vien, ka šai personai ir
tiesības uz šādu palīdzību vai aizsardzību, vai arī ir nepieciešams, lai tā šādu aizsardzību vai palīdzību tiešām būtu saņēmusi;
2)      aģentūras aizsardzības vai palīdzības izbeigšana nozīmē atrašanos ārpus tās darbības zonas, aģentūras darbības izbeigšanu,
iespējas saņemt šīs aģentūras aizsardzību vai palīdzību izbeigšanos vai arī objektīvu šķērsli, kura dēļ persona, kurai ir
tiesības uz aizsardzību vai palīdzību, to nevar saņemt;
3)      tas, ka persona ir tiesīga atsaukties uz Direktīvu, nozīmē bēgļa statusa vai vienas vai otras no abām Direktīvas piemērošanas
jomā iekļautajām aizsardzības formām (bēgļa statuss un alternatīvās aizsardzības piešķiršana) atzīšanu pēc dalībvalsts izvēles,
vai arī vajadzības gadījumā – nevienas no šīm formām automātisku [neatzīšanu], [liek vien domāt, ka attiecīgā persona ietilpst]
Direktīvas
ratione personae
piemērošanas jomā?”

Par prejudiciālajiem jautājumiem

Sākotnējie apsvērumi
Direktīva tika pieņemta, pamatojoties uz EKL 63. panta pirmās daļas 1) punkta c) apakšpunktu, kurā Eiropas Savienības Padomei
bija uzdots veikt ar patvērumu saistītus pasākumus saskaņā ar Ženēvas konvenciju, kā arī citiem attiecīgajiem Līgumiem obligāto
standartu jomā saistībā ar nosacījumiem, kas ir jāizpilda trešo valstu pilsoņiem, lai varētu pretendēt uz bēgļa statusu.
No Direktīvas preambulas trešā, sešpadsmitā un septiņpadsmitā apsvēruma izriet, ka Ženēvas konvencija veido pamatu bēgļu aizsardzības
starptautiski tiesiskajam režīmam un ka Direktīvas noteikumi, kas attiecas uz bēgļa statusa piešķiršanas nosacījumiem, kā
arī uz tā saturu, ir pieņemti, lai palīdzētu dalībvalstu kompetentajām iestādēm piemērot šo konvenciju, pamatojoties uz kopīgiem
jēdzieniem un kritērijiem (skat. 2010. gada 2. marta spriedumu apvienotajās lietās C‑175/08, C‑176/08, C‑178/08 un C‑179/08
Salahadin Abdulla
u.c., Krājums, I‑0000. lpp., 52. punkts).
Līdz ar to Direktīvas noteikumu interpretācija ir jāveic, ņemot vērā tās vispārējo struktūru un mērķi, ievērojot Ženēvas konvenciju
un citus atbilstošos līgumus, kas ir paredzēti EKL 63. panta pirmās daļas 1) punktā. Šī interpretācija, kā tas izriet no Direktīvas
preambulas desmitā apsvēruma, ir jāveic, ievērojot arī pamattiesības, kā arī principus, kas ir atzīti cita starpā Eiropas
Savienības Pamattiesību hartā (iepriekš minētais spriedums apvienotajās lietās
Salahadin Abdulla
u.c., 53. un 54. punkts).

Par pirmo jautājumu
Ar savu pirmo jautājumu iesniedzējtiesa vēlas noskaidrot, vai Direktīvas 12. panta 1. punkta a) apakšpunkta pirmā teikuma
piemērošanas nolūkā persona saņem aizsardzību vai palīdzību no Apvienoto Nāciju aģentūras, kas nav
UNHCR
, tikai tāpēc vien, ka šai personai ir tiesības uz šādu aizsardzību vai palīdzību, vai arī ir nepieciešams, lai tā šādu aizsardzību
vai palīdzību tiešām būtu saņēmusi.
Vispirms ir jāatgādina, ka iesniedzējtiesa ir tā, kurai lūgumā sniegt prejudiciālu nolēmumu ir jākonstatē fakti.
Kā tika norādīts šī sprieduma 27. punktā, N. Bolbola nav izmantojusi
UNRWA
aizsardzību vai palīdzību.
Atbilstoši Direktīvas 12. panta 1. punkta a) apakšpunkta pirmajam teikumam, kas ir ietverts tās III nodaļā, kura attiecas
uz nosacījumiem kvalificēšanai par bēgli, ikvienu trešās valsts valstspiederīgo vai bezvalstnieku izslēdz no to personu loka,
kam var piešķirt bēgļa statusu, “ja uz viņu attiecas Ženēvas konvencijas 1.D panta [1. panta D daļas] darbības joma, kas attiecas
uz aizsardzību vai palīdzību, ko sniedz ANO organizācijas vai aģentūras, izņemot ANO Augsto komisāru bēgļu lietās”.
Ženēvas konvencijas 1. panta D daļā ir noteikts, ka tā nav piemērojama “personām, kas pašreiz saņem aizsardzību vai palīdzību”
no šādas Apvienoto Nāciju iestādes vai aģentūras.
Nav strīda, ka
UNRWA
ir viena no Apvienoto Nāciju iestādēm vai aģentūrām, izņemot
UNHCR
, kas ir paredzētas Direktīvas 12. panta 1. punkta a) apakšpunktā un Ženēvas konvencijas 1. panta D daļā, jo tā tika izveidota,
ņemot vērā Palestīnas bēgļu, kuriem
UNRWA
nodrošina palīdzību vai aizsardzību, īpašo situāciju, kā tas izriet cita starpā no Padomes direktīvas priekšlikuma, kuru
iesniedza Komisija 2001. gada 12. septembrī (COM(2001) 510, galīgā redakcija).
Kā norādīja ģenerāladvokāte savu secinājumu 12. un 13. punktā, no
UNRWA
[izdevuma] “Konsolidētās kvalificēšanās un reģistrācijas instrukcijas” (“Consolidated Eligibility and Registration Instructions”,
turpmāk tekstā – “
CERI
”), kuru pašreiz piemērojamā redakcija tika pieņemta 2009. gadā, izriet, ka, kaut arī termins “palestīniešu bēglis”
UNRWA
vajadzībām ir piemērojams attiecībā uz ikvienu “personu, kuras parastā dzīves vieta laikā no 1946. gada 1. jūnija līdz 1948. gada
15. maijam bija Palestīnā un kuras 1948. gada konflikta rezultātā zaudēja gan dzīvesvietu, gan iztikas līdzekļus” (
CERI
III.A 1. punkts), arī citas personas ir tiesīgas saņemt
UNRWA
palīdzību vai aizsardzību. Pēdējo vidū ir “nereģistrētas personas, kas ir pārvietotas 1967. gada un vēlāku karadarbību rezultātā”
(
CERI
III.B punkts; citu starpā skat. Apvienoto Nāciju Ģenerālās Asamblejas 1967. gada 4. jūlija Rezolūciju Nr. 2252 (ES‑V), 6. punkts).
Šādos apstākļos nevar uzreiz izslēgt, ka tāda persona kā N. Bolbola, kura nav reģistrēta
UNWRA
, tomēr varētu tikt uzskatīta par personu, uz kuru attiecas Ženēvas konvencijas 1. panta D daļa un līdz ar to Direktīvas 12. panta
1. punkta a) apakšpunkta pirmais teikums.
Attiecībā uz iebildumu iekļaut Ženēvas konvencijas 1. panta D daļas piemērošanas jomā personas, kas pārvietotas 1967. gada
karadarbības rezultātā, nevar apgalvot – pretēji Apvienotās Karalistes viedoklim –, ka tikai uz tiem palestīniešiem, kuri
kļuva par bēgļiem 1948. gada konflikta rezultātā un kuri saņēma
UNRWA
palīdzību vai aizsardzību brīdī, proti, 1951. gadā, kad tika pieņemta Ženēvas konvencijas sākotnējā versija, attiecas šīs
konvencijas 1. panta D daļa un līdz ar to Direktīvas 12. panta 1. punkta a) apakšpunkts.
Ženēvas konvencija tās sākotnējā 1951. gada versijā tika grozīta ar 1967. gada 31. janvāra Protokolu par bēgļu statusu ar
konkrētu mērķi – atļaut šīs konvencijas progresīvu interpretāciju un ņemt vērā jaunas bēgļu kategorijas, kas nav to personu
kategorijas, kuras kļuva par bēgļiem “notikumu, kas izraisījušies pirms 1951. gada 1. janvāra”, rezultātā.
Tāpēc, lai novērtētu, vai uz tādu personu kā N. Bolbola attiecas Direktīvas 12. panta 1. punkta a) apakšpunkta pirmais teikums,
ir jānoskaidro, kā to prasa iesniedzējtiesa, vai pietiek konstatēt, ka šādai personai ir tiesības saņemt
UNRWA
sniegto palīdzību, vai arī ir jākonstatē, ka tā šādu palīdzību patiešām ir saņēmusi.
Ženēvas konvencijas 1. panta D daļa, uz kuru ir atsauce Direktīvas 12. panta 1. punkta a) apakšpunktā, tikai izslēdz no minētās
konvencijas piemērošanas jomas personas, kas “pašreiz saņem” aizsardzību vai palīdzību no Apvienoto Nāciju iestādes vai aģentūras,
izņemot
UNHCR
.
No Ženēvas konvencijas 1. panta D daļas formulējuma skaidri izriet, ka tikai uz tām personām, kuras faktiski ir saņēmušas
palīdzību no
UNRWA
, attiecas tajā paredzētais noteikums par izslēgšanu no bēgļa statusa, kas kā tāds ir jāinterpretē šauri, un tāpēc tas nevar
attiekties arī uz tām personām, kuras ir vai bija tiesīgas saņemt šīs aģentūras aizsardzību vai palīdzību.
Kaut arī reģistrācija
UNRWA
ir pietiekams pierādījums tam, ka no tās tiek saņemta faktiska palīdzība, šī sprieduma 45. punktā tika noteikts, ka šādu
palīdzību var sniegt pat tad, ja nav notikusi reģistrācija, un šādā gadījumā tās saņēmējam ir jāļauj iesniegt jebkāda cita
veida pierādījumus par šādu palīdzību.
Šādos apstākļos uz pirmo jautājumu ir jāatbild, ka Direktīvas 2004/83 12. panta 1. punkta a) apakšpunkta pirmā teikuma piemērošanas
nolūkā persona saņem aizsardzību vai palīdzību no Apvienoto Nāciju aģentūras, kas nav
UNHCR
, ja šī persona šādu aizsardzību vai palīdzību ir faktiski saņēmusi.
Jāpiebilst, ka personas, kuras nav faktiski saņēmušas no
UNRWA
aizsardzību vai palīdzību, pirms tās iesniedz lūgumu par bēgļa statusa atzīšanu, katrā ziņā var prasīt, lai šis lūgums tiek
izvērtēts saskaņā ar Direktīvas 2. panta c) apakšpunktu.

Par otro un trešo jautājumu
Kā tika norādīts šī sprieduma 41. punktā, N. Bolbola neizmantoja
UNRWA
aizsardzību vai palīdzību.
Šādos apstākļos, ņemot vērā atbildi uz pirmo jautājumu, nav jāatbild uz pārējiem uzdotajiem jautājumiem.

Par tiesāšanās izdevumiem
Attiecībā uz lietas dalībniekiem šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās
izdevumiem. Tiesāšanās izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto lietas dalībnieku tiesāšanās
izdevumi, nav atlīdzināmi.
Ar šādu pamatojumu Tiesa (virspalāta) nospriež:
Padomes 2004. gada 29. aprīļa Direktīvas 2004/83/EK par obligātajiem standartiem, lai kvalificētu trešo valstu valstspiederīgos
vai bezvalstniekus kā bēgļus vai kā personas, kam citādi nepieciešama starptautiska aizsardzība, šādu personu statusu un piešķirtās
aizsardzības saturu, 12. panta 1. punkta a) apakšpunkta pirmā teikuma piemērošanas nolūkā persona saņem aizsardzību vai palīdzību
no Apvienoto Nāciju aģentūras, kas nav Apvienoto Nāciju Augstais komisārs bēgļu jautājumos, ja šī persona šādu aizsardzību
vai palīdzību ir faktiski saņēmusi.
[Paraksti]
*
Tiesvedības valoda – ungāru.