CELEX: 62005CJ0184
Sjätte mervärdesskattedirektivet
Artikel 28c A a) första stycket
Leverans inom gemenskapen
Undantag från skatteplikt
Skattemyndigheten har inte skyldighet att inhämta bevisning
Direktiv 77/799/EEG
Ömsesidigt bistånd av medlemsstaternas behöriga myndigheter på den direkta och den indirekta beskattningens område
Förordning (EEG) nr 218/92
Administrativt samarbete inom området för indirekt beskattning

Begäran om förhandsavgörande avser tolkningen av artikel 28c A a första stycket i rådets sjätte direktiv 77/388/CEE av den
17 maj 1977 om harmonisering av medlemsstaternas lagstiftning rörande omsättningsskatter – Gemensamt system för mervärdesskatt:
enhetlig beräkningsgrund (EGT L 145, s. 1; svensk specialutgåva, område 9, volym 1, s. 28), i dess lydelse enligt rådets direktiv 95/7/EG
av den 10 april 1995 (EGT L 102, s. 18) (nedan kallat sjätte direktivet), jämförd med rådets direktiv 77/799/EEG av den 19 december 1977
om ömsesidigt bistånd av medlemsstaternas behöriga myndigheter på direktbeskattningens område (EGT L 336, s. 15; svensk specialutgåva,
område 9, volym 1, s. 64), i dess lydelse enligt rådets direktiv 92/12/EEG av den 25 februari 1992 (EGT L 76, s. 1; svensk
specialutgåva, område 9, volym 2, s. 57) (nedan kallat direktivet om ömsesidigt bistånd, och med rådets förordning (EEG) nr 218/92
av den 27 januari 1992 om administrativt samarbete inom området för indirekt beskattning (mervärdesskatt) (EGT L 24, s. 1;
svensk specialutgåva, område 9, volym 2, s. 52) (nedan kallad förordningen om administrativt samarbete).
Begäran har framställts i ett mål mellan Twoh International BV (nedan kallat Twoh) och Staatssecretaris van Financiën (statssekreteraren
vid finansministeriet) angående ett omprövningsbeslut avseende mervärdesskatt som bolaget påförts för år 1996 till följd av
leverans av varor inom gemenskapen.

Tillämpliga bestämmelser

Gemenskapslagstiftningen
Sjätte direktivet
Enligt artikel 2 i sjätte direktivet skall mervärdesskatt betalas för leverans av varor eller tillhandahållande av tjänster
som sker mot vederlag inom landets territorium av en skattskyldig person i denna egenskap.
I artikel 28c A a första stycket i sjätte direktivet föreskrivs följande:
”Utan att det påverkar tillämpningen av övriga gemenskapsbestämmelser och om inte annat följer av de villkor som medlemsstaterna
skall fastställa för att säkerställa en korrekt och enkel tillämpning av de undantag som föreskrivs nedan och för att förhindra
skatteflykt, skatteundandragande eller missbruk, skall medlemsstaterna undanta följande från skatteplikt:
a)      Leverans av varor, såsom det definieras i artik[el] 5 …, som skickas eller transporteras av säljaren eller för dennes räkning
eller av den som förvärvar varorna [eller för dennes räkning] ut ur det territorium som avses i artikel 3 men inom gemenskapen,
åt en annan skattskyldig person eller en icke skattskyldig juridisk person i denna egenskap i en annan medlemsstat än den
varifrån försändelsen eller transporten av varorna avgår.”
Direktivet om ömsesidigt bistånd
I artikel 1.1 i direktivet om ömsesidigt bistånd föreskrivs följande:
”I överensstämmelse med detta direktiv skall medlemsstatens behöriga myndigheter utbyta alla uppgifter som kan göra det möjligt
för dem att genomföra en korrekt bestämning av skatter på inkomst och kapital och alla uppgifter som avser bestämning av följande
indirekta skatter
–        mervärdesskatt,
...”
I artikel 2.1 i direktivet om ömsesidigt bistånd föreskrivs följande:
”Den behöriga myndigheten i en medlemsstat får anmoda den behöriga myndigheten i en annan medlemsstat att i ett särskilt fall
överlämna de uppgifter som avses i artikel 1.1. Den tillfrågade medlemsstatens behöriga myndighet behöver inte tillmötesgå
anmodan om det förefaller som om den behöriga myndigheten i den medlemsstat som inkommer med begäran inte har uttömt sina
egna normala informationskällor, som den under rådande omständigheter skulle ha kunnat använda för att erhålla de begärda
uppgifterna utan fara för att riskera uppnåendet av det eftersträvade resultatet.”
Förordningen om administrativt samarbete
Enligt artikel 4.3 i förordningen om administrativt samarbete gäller följande:
”På grundval av de uppgifter som insamlats i enlighet med punkt 1 och uteslutande för att bekämpa skattefusk skall den behöriga
myndigheten i en medlemsstat, närhelst den så finner nödvändigt för att kontrollera förvärv av varor inom gemenskapen, omgående
och utan dröjsmål införskaffa eller få direkt tillgång till följande information:
–        Registreringsnummer för mervärdesskatt för alla personer som har utfört tillhandahållanden som åsyftas i andra strecksatsen
i punkt 2.
–        Det sammanlagda värdet av alla sådana tillhandahållanden från varje sådan person till varje person med ett sådant registreringsnummer
för mervärdesskatt som åsyftas i första strecksatsen i punkt 2. Beloppen skall uttryckas i den uppgiftslämnande medlemsstatens
valuta och hänföra sig till kalenderkvartal.”
Artikel 5 i förordningen om administrativt samarbete har följande avfattning:
”1.      Då den information som lämnats enligt artikel 4 är otillräcklig, får en medlemsstats behöriga myndighet när som helst och
i särskilda fall begära ytterligare information. Den tillfrågade myndigheten skall lämna informationen så snart som möjligt
och i varje fall inte senare än tre månader efter att begäran mottagits.
2      Under de omständigheter som anges i punkt 1 skall den tillfrågade myndigheten förse den ansökande myndigheten med åtminstone
fakturanummer, datum och belopp som identifierar enskilda transaktioner mellan personer i de berörda medlemsstaterna.”
I artikel 6.4 i förordningen om administrativt samarbete stadgas följande:
”Den behöriga myndigheten i varje medlemsstat skall se till att personer som berörs av tillhandahållanden av varor eller tjänster
inom gemenskapen har möjlighet att få bekräftelse på giltigheten av registreringsnumret för mervärdesskatt för varje angiven
person.”
Villkoren för informationsutbytet anges i avdelning III i förordningen om administrativt samarbete, vars artikel 7.1 första
stycket har följande lydelse:
”En tillfrågad myndighet i en medlemsstat skall förse en ansökande myndighet i en annan medlemsstat med sådan information
som anges i artikel 5.2, under förutsättning att:
–        antalet och arten av förfrågningar som görs av den ansökande myndigheten inom en viss tidsrymd inte lägger en oproportionerlig
administrativ börda på den tillfrågade myndigheten,
–        den ansökande myndigheten har uttömt de vanliga informationskällor som den kan använda för att skaffa de begärda uppgifterna,
utan att riskera att det önskade resultatet inte uppnås,
–        den ansökande myndigheten begär hjälp endast om den skulle kunna bistå en ansökande myndighet från en annan medlemsstat på
liknande sätt.”

Den nationella lagstiftningen
Enligt artikel 9.2 b i 1968 års lag om omsättningsskatt (Wet op de omzetbelasting 1968), av den 28 juni 1968 (
Staatsblad
1968, nr 329), i den lydelse som är tillämplig i målet vid den nationella domstolen (nedan kallad 1968 års lag), är skatten
på tillhandahållanden av varor och tjänster som avses i bilaga II till nämnda lag noll, om de villkor som uppställs genom
allmänna förvaltningsåtgärder iakttas.
I rubrik 6 a i nämnda tabell II föreskrivs att nollskattesatsen skall tillämpas på ”varor som transporteras till en annan
medlemsstat när varorna i denna andra medlemsstat påförs en skatt på förvärv inom gemenskapen av desamma”.
Artikel 12.1 i förordning om genomförande av 1968 års lag (Uitvoeringsbesluit omzetbelasting 1968) innehåller följande bestämmelse:
”Rätten att tillämpa nollskattesatsen på tillhandahållanden som avses i tabell II i [1968] års lag gäller endast om det framgår
av styrkande handlingar att denna skattesats är tillämplig.”
Artikel 4.3 i statssekreterarens vid finansministeriet förordning om beskattning av leveranser inom gemenskapen (Besluit van
de Staatssecretaris van Financiën), av den 20 juni 1995, innehåller följande bestämmelser:
”Om varor levereras till en kund i utlandet ’från fabrik’ eller ’från lager’ (avhämtning), räcker det inte med en fraktsedel
eller leverantörens eget underlag avseende transporten för att visa att det rör sig om en leverans inom gemenskapen.
Man kan dock föreställa sig omständigheter under vilka leverantören också i en sådan situation kan utgå ifrån att den utländska
köparen kommer att transportera varorna till en annan medlemsstat. Förutom de handlingar som ingår i bokföringen måste det
vara fråga om en regelbundet återkommande köpare, såvida inte leverantören vet att leveranser inom gemenskapen till köparen
i fråga har lett till problem, och köparen skall dessutom ha avgett en sådan förklaring som anges nedan.
Denna skriftliga förklaring, som skall undertecknas av den som tar emot de levererade varorna, skall åtminstone innehålla
köparens namn och, för det fall köparen inte själv tar emot varorna, namnet på den som tar emot varorna å köparens vägnar,
registreringsnumret på det fordon med vilket varorna kommer att transporteras, numret på den faktura där de levererade varorna
specificeras, platsen dit avhämtaren skall transportera varorna samt en försäkran om att köparen är beredd att på begäran
lämna närmare information till skattemyndigheten beträffande destinationen för varorna. En mall för en sådan förklaring bifogas
förordningen.
I fall av avhämtning där det inte rör sig om en regelbundet återkommande köpare och varorna betalas kontant, samtidigt som
leverantören inte heller i övrigt förfogar över handlingar som visar att det rör sig om en leverans inom gemenskapen, det
vill säga fall där det förutom en faktura som är ställd till en utländsk köpare (med angivande av köparens utländska registreringsnummer
för mervärdesskatt) inte föreligger några handlingar som visar att det rör sig om en leverans inom gemenskapen, skall leverantören
inte utan vidare kunna rättfärdiga en tillämpning av nollskattesatsen. Under dessa omständigheter kan leverantören undvika
risken för uppbörd i efterhand genom att meddela köparen att det ankommer på denne att erlägga nederländsk mervärdesskatt.
När köparen för över varorna till en annan medlemsstat blir han tvungen att deklarera dessa för den nederländska skattemyndigheten.
I deklarationen kommer han att kunna göra avdrag för den nederländska mervärdesskatten.”

Målet vid den nationella domstolen och tolkningsfrågan
Under år 1996 tillhandahöll Twoh, som är ett bolag med hemvist i Nederländerna, datorkomponenter till företag hemmahörande
i Italien. I försäljningsavtalen kom parterna överens om att leveranserna skulle ske enligt handelsklausulen ”från fabrik”
(”ex works” eller EXW), som ingår bland de internationella handelsklausuler (de klausuler som betecknas Incoterms 2000) som
Internationella handelskammaren fastställt.  Användningen av denna klausul innebar att Twoh endast var skyldigt att ställa
varorna till köparnas förfogande i en lagerbyggnad belägen i Nederländerna, medan köparna hade ansvaret för transporten till
Italien.
Twoh erhöll inte från sina italienska kunder någon sådan deklaration avseende dessa leveranser som krävs enligt den nederländska
skattelagstiftningen och som är avsedd för fastställandet av att leveranserna sker inom gemenskapen, så att de kan undantas
från mervärdesskatteplikt i Nederländerna. Twoh ansåg dock hela tiden att de leveranser som det utfört utgjorde leveranser
inom gemenskapen på vilka nollskattesatsen för mervärdesskatt skulle tillämpas, och ställde följaktligen ut fakturor utan
mervärdesskatt varför någon sådan heller inte erlades av Twoh för nämnda leveranser.
Efter en revision fann den nederländska skattemyndigheten att det inte hade visats att varorna hade transporterats eller skickats
till en annan medlemsstat varför det var fel att utelämna mervärdesskatten vid faktureringen. Nämnda skattemyndighet meddelade
därför i omprövningsbeslut att Twoh hade att erlägga mervärdesskatt för perioden den 1 januari 1996 till den 31 december samma
år med ett belopp på 1 466 629 NLG såsom mervärdesskatt att betala, ökat med 100 procent av samma belopp.
Twoh begärde omprövning av omprövningsbeslutet avseende mervärdesskatt. Inom ramen för detta förfarande yrkade Twoh uttryckligen
att den nederländska skattemyndigheten skulle inhämta de uppgifter som krävdes för att visa för den behöriga italienska myndigheten
att nämnda leveranser skett inom gemenskapen i enlighet med vad som föreskrivs i direktivet om ömsesidigt bistånd och enligt
förordningen om administrativt samarbete. Nämnda skattemyndighet beslutade att inte bifalla yrkandet samt att låta det tidigare
omprövningsbeslutet avseende mervärdesskatten kvarstå oförändrat.
Twoh överklagade detta omprövningsbeslut till Gerechtshof te Arnhem som, till följd av viss bevisning som sökanden gett in
avseende de ifrågavarande leveranserna upphävde beslutet i fråga om tre leveranser och sänkte beloppet för den mervärdesskatt
som skulle betalas enligt omprövningsbeslutet. Nämnda domstol fann emellertid att den nederländska skattemyndigheten inte
behövde anmoda den behöriga italienska domstolen att omgående företa en utredning i destinationsmedlemsstaten för att kontrollera
huruvida de ifrågavarande varorna verkligen hade transporterats dit. Twoh väckte kassationstalan vid Hoge Raad der Nederlanden
mot Gerechtshof te Arnhems dom.
Enligt Hoge Raad der Nederlanden rör det mål som skall avgöras en fråga angående tolkningen av gemenskapsrätten med avseende
på bevisningen för att varor skickats eller transporterats i den mening som avses i artikel 28c A a första stycket i sjätte
direktivet, och den har därför beslutat att vilandeförklara målet och ställa följande tolkningsfråga till domstolen:
”Skall artikel 28c A a i sjätte direktivet – jämförd med bestämmelserna i direktiv [77/799] och förordning [nr 218/92] – tolkas
så, att den medlemsstat varifrån försändelsen eller transporten av varorna avgår är skyldig att, för det fall ankomstmedlemsstaten
inte på eget initiativ har lämnat några uppgifter av relevans, begära in uppgifter från den medlemsstat till vilken varorna
påstås ha ankommit och beakta resultatet av denna begäran när den undersöker bevisningen för att varorna har skickats eller
transporterats till en annan medlemsstat?”

Prövning av tolkningsfrågan
Den hänskjutande domstolen har ställt sin tolkningsfråga för att få klarhet i huruvida artikel 28c A a första stycket i sjätte
direktivet, jämförd med direktivet om ömsesidigt bistånd och förordningen om administrativt samarbete skall tolkas så, att
skattemyndigheterna i den medlemsstat varifrån försändelsen eller transporten av varorna avgått är skyldiga att inom ramen
för en leverans inom gemenskapen begära information från myndigheterna i den av tillhandahållaren utpekade destinationsmedlemsstaten,
och att använda denna information för att fastställa om varorna faktiskt varit föremål för en leverans inom gemenskapen.
Domstolen erinrar inledningsvis om att inom ramen för de övergångsbestämmelser avseende mervärdesskatt som är tillämpliga
på handeln inom gemenskapen, och som infördes genom rådets direktiv 91/680/EEG av den 16 december 1991 med tillägg till det
gemensamma systemet för mervärdesskatt och med ändring av direktiv 77/388/EEG med sikte på avskaffandet av fiskala gränser
(EGT L 376, s. 1; svensk specialutgåva, område 9, volym 2, s. 33), måste beskattningen av handel mellan medlemsstaterna bygga
på principen att skatt som påförs i konsumtionsledet bör tillfalla den medlemsstat där den slutliga förbrukningen sker. Alla
förvärv inom gemenskapen som enligt artikel 28a.1a första stycket i sjätte direktivet beskattas i den medlemsstat dit varorna
skickats eller transporterats inom gemenskapen leder med tillämpning av artikel 28c A a första stycket i samma direktiv till
en leverans som är undantagen från skatteplikt i den medlemsstat varifrån nämnda försändelse eller transport avgår (se dom
av den 6 april 2006 i mål C‑245/04, EMAG Handel Eder, REG 2006, s. I‑3227, punkt 29, och av den 27 september 2007 i mål C‑409/04,
Teleos m.fl., REG 2007, s. I‑0000, punkterna 22 och 24).
Vad beträffar villkoren för att ett undantag från skatteplikt enligt artikel 28c A a första stycket i sjätte direktivet skall
bli tillämpligt på en leverans inom gemenskapen av en vara, skall det påpekas att domstolen i punkt 42 i sin dom i det ovannämnda
målet Teleos m.fl. har funnit att det för detta ändamål krävs att rätten att såsom ägare förfoga över varan har överförts
på förvärvaren och att tillhandahållaren har visat att varan har skickats eller transporterats till en annan medlemsstat och
att varan till följd av denna försändelse eller transport fysiskt har lämnat territoriet i den medlemsstat varifrån leveransen
sker.
I punkt 44 i domen i det ovannämnda målet Teleos m.fl. har domstolen även slagit fast att efter att gränskontrollerna mellan
medlemsstaterna avskaffades skall skattemyndigheterna kontrollera huruvida varorna fysiskt har eller inte har lämnat territoriet
i den medlemsstat varifrån leveransen sker, huvudsakligen med stöd av bevisning från de skattskyldiga och deklarationer från
dem.
När det gäller den bevisning som de skattskyldiga har att förebringa konstaterar domstolen att de inte finns några bestämmelser
i sjätte direktivet som direkt avser denna fråga. I direktivet föreskrivs endast, i artikel 28c A första ledet i meningen,
att det ankommer på medlemsstaterna att fastställa villkoren för att undanta varuleveranser inom gemenskapen från skatteplikt.
Det skall emellertid erinras om att medlemsstaterna vid utövandet av sina befogenheter skall iaktta de allmänna rättsprinciper
som utgör en del av gemenskapernas rättsordning, bland annat principerna om rättssäkerhet och proportionalitet (se, för ett
liknande resonemang, dom av den 18 december 1997 i de förenade målen C‑286/94, C‑340/95, C‑401/95 och C‑47/96, Molenheide
m.fl., REG 1997, s. I‑7281, punkt 48, samt av den 11 maj 2006 i mål C‑384/04, Federation of Technological Industries m.fl.,
REG 2006, s. I‑4191, punkterna 29 och 30).
I likhet med Europeiska gemenskapernas kommission finner domstolen i detta avseende att principen, att bevisbördan för rätten
till avsteg eller undantag från skatteplikt åvilar den som yrkar att omfattas av denna rätt, återfinns inom de gränser som
gemenskapsrätten uppställer. För tillämpningen av artikel 28c A a första stycket i sjätte direktivet ankommer det alltså på
den som tillhandahåller varorna att bevisa att de villkor för undantag från skatteplikt som angetts i punkt 23 i förevarande
dom är uppfyllda.
Domstolen erinrar i detta sammanhang om att den, i punkt 50 i domen i det ovannämnda målet Teleos m.fl., har funnit att det
skulle strida mot rättssäkerhetsprincipen att en medlemsstat – som har uppställt villkor för tillämpningen av ett undantag
från skatteplikt för en leverans inom gemenskapen, genom att bland annat fastställa en förteckning över de handlingar som
måste inges till behöriga myndigheter, och som inledningsvis har godtagit de handlingar som tillhandahållaren har företett
som bevisning för rätten till ett undantag från skatteplikt – senare kan kräva att denna tillhandahållare erlägger mervärdesskatt
för leveransen om det visar sig att förvärvaren gjort sig skyldig till ett bedrägeri som tillhandahållaren inte kände till
och heller inte hade kunnat känna till, och som innebär att varorna i realiteten inte har lämnat territoriet i den medlemsstat
varifrån leveransen skall ske.
Till skillnad från det ovannämnda målet Teleos m.fl. innehåller beslutet om hänskjutande visserligen inte några preciseringar
angående Twohs goda tro och ger heller inte någon klarhet huruvida Twohs kund har gjort sig skyldig till bedrägeri. Vad som
är av betydelse i förevarande mål är det faktum att Twoh, som inte kan tillhandahålla den bevisning som krävs för att visa
att varorna faktiskt har transporterats till destinationsmedlemsstaten, har yrkat att den nederländska skattemyndigheten skall
inhämta information som med tillämpning av direktivet om ömsesidigt bistånd och förordningen om administrativt samarbete kan
visa för den behöriga myndigheten i sistnämnda stat att dess leveranser har skett inom gemenskapen. Frågan blir följaktligen
huruvida denna myndighet var skyldig att bifalla ett sådant yrkande.
Svaret på denna fråga kan utläsas av ändamålen med direktivet om ömsesidigt bistånd och förordningen om administrativt samarbete,
samt av deras innehåll.
När det för det första gäller ändamålen med dessa två gemenskapsrättsakter konstaterar domstolen att det av första och andra
skälen i direktivet om ömsesidigt bistånd och tredje skälet i förordningen om administrativt samarbete framgår att ändamålet
med dessa var att bekämpa skatteflykt och undandragande av skatt och att möjliggöra för medlemsstaterna att exakt fastställa
det skattebelopp som skall påföras (se, analogt, dom av den 13 april 2000 i mål C‑420/98, W.N., REG 2000, s. I-2847, punkterna 15
och 22, samt, när det gäller rådets förordning (EG) nr 1798/2003 av den 7 oktober 2003 om administrativt samarbete i fråga
om mervärdesskatt och om upphävande av förordning (EEG) nr 218/92 (EUT L 264, s. 1), dom av den 26 januari 2006 i mål C‑533/03,
kommissionen mot rådet, REG 2006, s. I‑1025, punkterna 49 och 52).
Vad för det andra beträffar innehållet i nämnda gemenskapsrättsakter framgår det av inledningen till direktivet om ömsesidigt
bistånd och av förordningen om administrativt samarbete att de antogs i syfte att reglera samarbetet mellan skattemyndigheterna
i medlemsstaterna. Som anförts av såväl kommissionen som generaladvokaten i punkt 23 i dennes förslag till avgörande ger inte
dessa rättsakter enskilda någon annan rätt än den att få en bekräftelse på giltigheten av ”registreringsnumret för mervärdesskatt
för varje angiven person”, i enlighet med artikel 6.4 i förordningen om administrativt samarbete.
I direktivet om ömsesidigt bistånd föreskrivs nämligen i syfte att förebygga skatteflykt en rätt för de nationella skattemyndigheterna
att begära information som de inte själva kan samla in. Att gemenskapslagstiftaren har använt termen ”får” i såväl artikel 2.1
i detta direktiv som i artikel 5.1 i förordningen om administrativt samarbete, indikerar att även om nämnda myndigheter visserligen
har möjlighet att begära information från den behöriga myndigheten i en annan medlemsstat, föreligger inte någon skyldighet
att framställa en sådan begäran. Det ankommer på varje medlemsstat att bedöma i vilka specifika fall som information om transaktioner
genomförda av skattskyldiga personer hemmahörande inom deras territorier saknas, och avgöra om dessa fall motiverar att det
framställs en begäran om information till en annan medlemsstat.
I dessa rättsakter föreskrivs dessutom gränser för samarbetet mellan medlemsstaterna, ty myndigheterna i den tillfrågade staten
är inte alltid skyldiga att tillhandahålla den efterfrågade informationen. I artikel 7.1 första stycket första strecksatsen
i förordningen om administrativt samarbete föreskrivs nämligen att antalet och arten av de förfrågningar som görs inom en
viss tidsrymd inte får innebära en oproportionerlig administrativ börda för nämnda myndigheter. I andra strecksatsen i samma
bestämmelse, samt i artikel 2.1 i direktivet om ömsesidigt bistånd, föreskrivs dessutom att sistnämnda myndigheter inte är
skyldiga att lämna ut någon information om det förefaller som om den behöriga myndigheten i den medlemsstat som inkommer med
begäran inte har uttömt sina egna normala informationskällor.
Därmed har direktivet om ömsesidigt bistånd och förordningen om administrativt samarbete alltså inte antagits för att inrätta
ett system för informationsutbyte mellan medlemsstaternas skattemyndigheter så att dessa skall kunna visa att leveranser som
utförts av en skattskyldig person, som inte själv kan förebringa den för detta ändamål nödvändiga bevisningen, har skett inom
gemenskapen.
Detta konstaterande stöds även av domstolens rättspraxis avseende ömsesidigt bistånd mellan behöriga myndigheter på den direkta
beskattningens område, en rättspraxis som kan överföras analogt på en sådan situation som den i målet vid den nationella domstolen.
Enligt denna rättspraxis kan direktivet om ömsesidigt bistånd åberopas av en medlemsstat för att denna, från de behöriga myndigheterna
i en annan medlemsstat, skall kunna erhålla all den information som kan göra det möjligt för förstnämnda stat att genomföra
en korrekt bestämning av skatten. Det finns emellertid inget som hindrar berörda skattemyndigheter från att kräva av den skattskyldige
att denne själv förebringar den bevisning som de anser vara nödvändig för bedömningen av om det yrkade avdraget skall medges
eller ej (se, för ett liknande resonemang, dom av den 28 oktober 1999 i mål C‑55/98, Vestergaard, REG 1999, s. I‑7641, punkt 26,
och av den 3 oktober 2002 i mål C‑136/00, Danner, REG 2002, s. I‑8147, punkterna 49 och 50).
Dessutom är de uppgifter som de behöriga myndigheterna i en medlemsstat kan begära att få ta del av enligt direktivet om ömsesidigt
bistånd just de uppgifter som de anser nödvändiga för att, utifrån den lagstiftning som de har att tillämpa, kunna fastställa
det korrekta skattebeloppet. Direktivet påverkar på intet sätt dessa myndigheters behörighet att bedöma bland annat huruvida
villkoren som uppställs i denna lagstiftning för att en transaktion skall undantas från skatteplikt är uppfyllda (se, analogt,
domen i det ovannämnda målet Vestergaard, punkt 28).
Det skall slutligen tilläggas att även om det antas att skattemyndigheten i den medlemsstat varifrån leveransen sker har erhållit
information från destinationsmedlemsstaten, som visar att köparen inför skattemyndigheterna i denna sistnämnda medlemsstat
har företett en deklaration angående förvärvet inom gemenskapen, utgör inte en sådan deklaration något avgörande bevis för
styrkandet av att varorna faktiskt har lämnat territoriet i den medlemsstat varifrån leveransen har skett (se domen i det
ovannämnda målet Teleos m.fl., punkterna 71 och 72).
Med hänsyn till de ovan redovisade övervägandena skall den fråga som ställts besvaras med att artikel 28c A a första stycket
i sjätte direktivet, jämförd med direktivet om ömsesidigt bistånd och förordningen om administrativt samarbete, skall tolkas
så, att skattemyndigheterna i den medlemsstat varifrån försändelsen eller transporten av varorna avgår inte är skyldiga att
inom ramen för en leverans inom gemenskapen begära information från myndigheterna i den av tillhandahållaren utpekade destinationsmedlemsstaten.

Rättegångskostnader
Eftersom förfarandet i förhållande till parterna i målet vid den nationella domstolen utgör ett led i beredningen av samma
mål, ankommer det på den nationella domstolen att besluta om rättegångskostnaderna. De kostnader för att avge yttrande till
domstolen som andra än nämnda parter har haft är inte ersättningsgilla.
Mot denna bakgrund beslutar domstolen (tredje avdelningen) följande:
Artikel 28c A a första stycket i rådets sjätte direktiv 77/388/CEE av den 17 maj 1977 om harmonisering av medlemsstaternas
lagstiftning rörande omsättningsskatter – Gemensamt system för mervärdesskatt: enhetlig beräkningsgrund, i dess lydelse enligt
rådets direktiv 95/7/EG av den 10 april 1995, jämförd med rådets direktiv 77/799/EEG av den 19 december 1977 om ömsesidigt
bistånd av medlemsstaternas behöriga myndigheter på direktbeskattningens område, i dess lydelse enligt rådets direktiv 92/12/EEG
av den 25 februari 1992, och med rådets förordning (EEG) nr 218/92 av den 27 januari 1992 om administrativt samarbete inom
området för indirekt beskattning, skall tolkas så, att skattemyndigheterna i den medlemsstat varifrån försändelsen eller transporten
av varorna avgår inte är skyldiga att inom ramen för en leverans inom gemenskapen begära information från myndigheterna i
den av tillhandahållaren utpekade destinationsmedlemsstaten.
Underskrifter
*
Rättegångsspråk: nederländska.