CELEX: 62005CJ0451
Direkt skatt
Skatt på marknadsvärdet på fast egendom som innehas av juridiska personer
Holdingbolag som bildats enligt luxemburgsk rätt
Nekat undantag
Direktiv 77/799/EEG
Ej uttömmande uppräkning av avgifter och skatter
Liknande skatt
Begränsningar för informationsutbytet
Ömsesidigt avtal
Artikel 73b i EG-fördraget (nu artikel 56 EG)
Fri rörlighet för kapital
Bekämpning av skatteundandragande

Begäran om förhandsavgörande avser tolkningen av artiklarna 52 i EG‑fördraget (nu artikel 43 EG i ändrad lydelse) och 73b
i EG‑fördraget (nu artikel 56 EG) samt artikel 1 i rådets direktiv 77/799/EEG av den 19 december 1977 om ömsesidigt bistånd
av medlemsstaternas behöriga myndigheter på området direkt och indirekt beskattning (EGT L 336, s. 15; svensk specialutgåva,
område 9, volym 1, s. 64), i dess lydelse enligt rådets direktiv 92/12/EEG av den 25 februari 1992 (EGT L 76, s. 1; svensk
specialutgåva, område 9, volym 2, s. 57) (nedan kallat direktiv 77/799).
Begäran har framställts i ett mål mellan Européenne et Luxemburgeoise d’investissements SA (nedan kallat ELISA) och Directeur
général des impôts angående beslutet att detta bolag skall vara skyldigt att erlägga en skatt på marknadsvärdet på fast egendom
som juridiska personer innehar i Frankrike (nedan kallad den omtvistade skatten).

Tillämpliga bestämmelser

Gemenskapsrätten
Artikel 1 i direktiv 77/799 benämns allmänna bestämmelser och har följande innehåll:
”1.      I överensstämmelse med detta direktiv skall medlemsstatens behöriga myndigheter utbyta alla uppgifter som kan göra det möjligt
för dem att genomföra en korrekt bestämning av skatter på inkomst och kapital ...
2.      Som skatter på inkomst och kapital skall betraktas, oberoende av på vilket sätt de tas ut, alla skatter som läggs på sammanlagd
inkomst, på sammanlagt kapital, eller på delar av inkomst eller av kapital, däribland skatter på vinster från försäljning
av lös eller fast egendom, skatter på de lönebelopp som betalats av företag, liksom också skatter på kapitalvinster.
3.      De skatter som avses i punkt 2 är för närvarande särskilt följande:
…
i Frankrike
:
impôt sur le revenu,
impôt sur les sociétés,
taxe professionnelle,
taxe foncière sur les propriétés bâties,
taxe foncière sur les propriétés non bâties;
…
4.      Punkt 1 skall även tillämpas på andra likadana eller liknande skatter som tillkommer senare, vare sig de gäller utöver eller
i stället för de skatter som är förtecknade i punkt 3. ...
…”
I artiklarna 2, 3 och 4 i direktiv 77/799 föreskrivs bestämmelser om informationsutbyte på begäran, automatiskt informationsutbyte
och informationsutbyte utan anmodan avseende sådan information som avses i artikel 1.1 i detta direktiv.
Artikel 8 i nämnda direktiv har rubriken ”Begränsningar för informationsutbytet” och innehåller följande bestämmelser:
”1.      Detta direktiv skall inte innebära någon förpliktelse att låta genomföra efterforskningar eller att tillhandahålla information
om den medlemsstat som skulle tillhandahålla uppgifterna vore förhindrad av sin lagstiftning eller sin administrativa praxis
att utföra efterforskningarna eller att insamla eller använda uppgifterna för sina egna ändamål.
2.      Tillhandahållande av uppgifter får vägras då det skulle leda till röjande av affärshemlighet, industriell hemlighet, yrkeshemlighet
eller handelsprocess, eller av uppgifter vars röjande skulle strida mot allmänna grundsatser.
3.      Den behöriga myndigheten i en medlemsstat får vägra att tillhandahålla information då staten i fråga av praktiska eller juridiska
skäl är förhindrad att lämna motsvarande uppgifter.”
Artikel 11 i direktiv 77/799 har rubriken ”Tillämpligheten av bestämmelser om biträde med större räckvidd” och i artikeln
föreskrivs att ”[o]vanstående bestämmelser … inte [får] hindra fullgörandet av de mera vittgående skyldigheter att utbyta
information som skulle kunna följa av andra rättsakter”.

Nationell rätt
Artiklarna 990 D och 990 E i den franska allmänna skattebalken (Code générale des impôts) (nedan kallad CGI) i deras lydelse
enligt lag nr 92-1376 av den 30 december 1992 om finanslag för år 1993 (JORF nr 304 av den 31 december 1992) innehåller följande
bestämmelser:
Artikel 990 D
”Juridiska personer som, direkt eller via ett mellanled, innehar fast egendom i Frankrike eller är innehavare av sakrätter
avseende sådan egendom är skyldiga att betala en årlig skatt på tre procent av marknadsvärdet på den fasta egendomen eller
sakrätterna.
Som innehavare av fast egendom eller rättigheter i fast egendom via ett mellanled anses varje juridisk person som äger en
andel, oavsett form eller proportion, i en juridisk person som innehar den fasta egendomen eller rättigheterna i denna eller
som äger andel i en tredje juridisk person som i sin tur innehar den fasta egendomen eller rättigheterna i densamma eller
som utgör ett led i andelskedjan. Denna bestämmelse tillämpas oavsett hur många juridiska personer som befinner sig i kedjan.”
Artikel 990 E
”Den skatt som avses i artikel 990 D skall inte tillämpas på följande personer:
1.      Juridiska personer vars tillgångar i form av fast egendom, i den mening som avses i artikel 990 D, belägen i Frankrike utgör
mindre än 50 procent av de franska tillgångarna. Vid tillämpningen av denna bestämmelse omfattar tillgångarna i form av fast
egendom inte sådana tillgångar som de juridiska personer som avses i artikel 990 D, eller de personer som befinner sig mellan
dessa, äger och använder i sin egen näringsverksamhet, om denna inte utgör fastighetsverksamhet.
2.      Juridiska personer som har sitt säte i ett land eller inom ett territorium som har slutit ett avtal med Frankrike om handräckning
i syfte att bekämpa undandragande av skatt och skatteflykt och som därför senast den 15 maj varje år, på den plats som fastställs
i den förordning som anges i artikel 990 F, lämnar deklaration avseende fast egendom som innehades per den 1 januari med uppgift
om dennas läge, karaktär och värde, namn och adress på den juridiska personens bolagsmän vid nämnda tidpunkt liksom antalet
aktier eller andelar som respektive bolagsman äger.
3.      Juridiska personer som har sätet för sin verkliga ledning i Frankrike och andra juridiska personer som med stöd av ett fördrag
inte får beskattas hårdare om de årligen underrättar skattemyndigheten om läge och karaktär avseende fast egendom som innehades
per den 1 januari, namn och adress på den juridiska personens aktieägare, bolagsmän eller andra delägare, deras respektive
antal aktier, andelar eller andra rättigheter samt styrkande av deras skatterättsliga hemvist, eller om de åtar sig och iakttar
åtagandet att på skattemyndighetens begäran lämna nämnda uppgifter till denna myndighet ...”

Internationell rätt
I artikel 21.1 i avtalet mellan Republiken Frankrike och Storhertigdömet Luxemburg av den 1 april 1958 för undvikande av dubbelbeskattning
och fastställande av bestämmelser om ömsesidig handräckning beträffande skatter på inkomst och på förmögenhet, undertecknat
i Paris den 1 april 1958, i dess lydelse enligt tillägg undertecknat i Paris den 8 september 1971 (nedan kallat avtalet av
den 1 april 1958) föreskrivs följande:
”Medborgare, bolag eller andra associationer i en av de avtalsslutande staterna skall inte i den andra staten påföras högre
skatter än dem som påförs medborgare, bolag eller associationer i den senare staten.”
Artikel 22.1 i avtalet av den 1 april 1958 innehåller följande bestämmelse:
”De behöriga myndigheterna i de två staterna får i syfte att uppnå en korrekt tillämpning av dubbelbeskattningsavtalet, antingen
ex officio eller på begäran, på ömsesidig grund utbyta sådan information som enligt skattelagstiftningen i de två staterna
kan erhållas genom gällande administrativ praxis och som krävs för en korrekt tillämpning av förevarande avtal ...”
Vid skriftväxling den 8 september 1970 angående avtalet av den 1 april 1958 fann den franska respektive den luxemburgska regeringen
att ”detta avtal skall från och med att det träder i kraft varken tillämpas på holdingbolag i den mening som avses i den särskilda
luxemburgska lagstiftningen (för närvarande lag av den 31 juli 1929 och lagdekret av den 27 december 1937), eller på inkomst
som en person med skatterättsligt hemvist i Frankrike erhåller från sådana bolag och inte heller på aktier eller andelar som
denna person äger i sådana bolag.”
I det avtal om etablering som slöts mellan Republiken Frankrike och Storhertigdömet Luxemburg och som undertecknades i Paris
den 31 mars 1930, föreskrivs en klausul om mest gynnad nation.
Enligt artikel 9 i sistnämnda avtal gäller att ”de två höga fördragsslutande staterna åtar sig att snarast ingå ett särskilt
avtal angående tullar, avgifter, skatter och andra pålagor som medborgare och bolag har att erlägga, samt för att reglera
de frågor som rör dubbelbeskattning”.

Tvisten i målet vid den nationella domstolen och tolkningsfrågorna
ELISA är ett holdingbolag enligt luxemburgsk rätt, som bildats enligt bestämmelserna i lag av den 31 juli 1929 om beskattning
av holdingbolag (Mém. 1929, s. 685), i dess lydelse enligt storhertiglig förordning av den 24 mars 1989 (Mém. A 1989, s. 181).
Enligt artikel 1 andra stycket i denna lag är holdingbolag inte skattskyldiga till inkomstskatt, tilläggsavgifter, tilläggsskatter
och kupongskatt och de är inte heller skyldiga att erlägga kommunalskatt. Enligt artikel 1 sjätte stycket i nämnda lag är
det registreringsmyndigheten som skall ombesörja kontroll och utredning, vilken verksamhet begränsas till efterforskning och
prövning av fakta och uppgifter angående bolagets skatterättsliga status och de omständigheter som måste föreligga för att
det skall kunna säkerställas att uppbörden av de tullar, skatter och avgifter som bolaget har att erlägga blir rättvisande
och korrekt.
Enligt beslutet om hänskjutande innehar ELISA fast egendom belägen inom det franska territoriet och omfattas därmed av bestämmelserna
i artikel 990 D och följande artiklar i CGI genom vilka den omtvistade skatten infördes.
Av beslutet om hänskjutande framgår vidare att Elisa hade lämnat de i lag föreskrivna inkomstdeklarationerna utan att betala
motsvarande skatter. Efter att skattemyndigheten den 18 december 1997 delgett bolaget beslut om att i efterhand påföra bolaget
denna skatt vidtog nämnda myndighet åtgärder för att driva in densamma. ELISA begärde omprövning av nämnda beslut utan att
detta föranledde någon ändring, varför ELISA överklagade beslutet till Tribunal de grande instance de Paris och yrkade att
påförda skatter skulle undanröjas.
Efter det att ELISA:s talan hade ogillats i två avgöranden, meddelade dels av Tribunal de grande instance de Paris den 28 oktober 1999,
dels av Cour d’appel de Paris den 5 juli 2001, överklagade ELISA till Cour de cassation.
Cour de cassation beslutade att vilandeförklara målet och att ställa följande tolkningsfrågor till domstolen:
”1)      Utgör artikel 52 och följande artiklar och artikel 73b och följande artiklar i EG‑fördraget hinder för en sådan lagstiftning
som den som föreskrivs i artikel 990 D och följande artiklar i [CGI], enligt vilka en juridisk person som har platsen för
sin verkliga ledning i Frankrike kan undantas från den [omtvistade] skatten, medan juridiska personer som har platsen för
sin verkliga ledning i ett annat land, även om landet är en medlemsstat i Europeiska unionen, bara har rätt till ett sådant
undantag om Frankrike och den staten har slutit ett avtal om handräckning i syfte att bekämpa undandragande av skatt och skatteflykt
eller att den juridiska personen, enligt ett avtal som innehåller en bestämmelse om icke‑diskriminering på grund av nationalitet,
inte får beskattas hårdare än juridiska personer som har platsen för sin verkliga ledning i Frankrike?
2)       Utgör en sådan skatt som den här omtvistade en skatt på kapital i den mening som avses i artikel 1 i ... direktiv [77/799]?
3)       Om svaret är jakande, utgör då de skyldigheter i fråga om ömsesidigt bistånd på skatteområdet som medlemsstaterna har enligt
direktiv [77/799] ett hinder för att medlemsstaterna, med tillämpning av ett bilateralt avtal om handräckning på skatteområdet,
föreskriver samma slags skyldigheter varigenom en kategori skattskyldiga personer, såsom luxemburgska holdingbolag, utesluts?
4)       Innebär artikel 52 och följande artiklar och artikel 73b och följande artiklar i EG‑fördraget att en medlemsstat som har ingått
ett avtal med ett annat land, oberoende av om detta land är medlem i Europeiska unionen, som innehåller en bestämmelse om
icke‑diskriminering på skatteområdet, är skyldig att bevilja en juridisk person som har platsen för sin verkliga ledning i
en annan medlemsstat samma fördelar som dem som föreskrivs i bestämmelsen när den juridiska personen äger fast egendom i den
förstnämnda medlemsstaten, även om den sistnämnda medlemsstaten inte är bunden i förhållande till den förstnämnda medlemsstaten
genom en likvärdig bestämmelse?”

Prövning av tolkningsfrågorna
Det skall inledningsvis påpekas att tvisten i målet vid den nationella domstolen avser omständigheter som rör medlemsstater
medan tredje länder inte berörs. Svaren på tolkningsfrågorna gäller alltså endast förhållandena mellan medlemsstater.

Den andra frågan
Den hänskjutande domstolen har ställt sin andra fråga, som skall prövas före de andra frågorna, för att få klarhet i huruvida
den omtvistade skatten utgör en skatt på kapital i den mening som avses i direktiv 77/799.
Det skall i detta avseende för det första erinras om att det av artikel 1.2 i direktiv 77/799 framgår att som skatter på inkomst
och kapital skall betraktas, oberoende av på vilket sätt de tas ut, alla skatter som läggs på sammanlagd inkomst, på sammanlagt
kapital eller på delar av inkomst eller av kapital, däribland skatter på vinster från försäljning av lös eller fast egendom,
skatter på de lönebelopp som betalats av företag, liksom också skatter på kapitalvinster.
Av denna bestämmelse framgår klart att förutom skatt på den sammanlagda inkomsten och det sammanlagda kapitalet avser direktiv 77/799
även skatt som tagits ut på delar av inkomsten eller kapitalet. Av detta följer att sådana skatter oberoende av hur de betecknas
även ingår bland de skatter angående vilka de behöriga myndigheterna i medlemsstaterna i enlighet med direktiv 77/799 skall
utbyta all information som kan göra det möjligt för dem att genomföra en korrekt bestämning av nämnda skatter.
Enligt artikel 1.3 i direktiv 77/799 gäller för det andra i fråga om Frankrike att de avgifter och skatter som avses i punkt 2
i denna artikel bland annat är inkomstskatt, bolagsskatt, kommunal företagsskatt och fastighetsskatt avseende bebyggda fastigheter
samt fastighetsskatt avseende obebyggda fastigheter.
Av bestämmelserna i artikel 1.3 i direktiv 77/799 framgår med all tydlighet att uppräkningen av de avgifter och skatter som
nämns i denna artikel inte är uttömmande.
Under dessa förutsättningar kan domstolen redan nu avfärda argumentet att direktiv 77/799 inte skulle vara tillämpligt i tvisten
vid den nationella domstolen, eftersom den omtvistade skatten inte förekommer bland de avgifter och skatter som avses i artikel 1.3
i nämnda direktiv.
Att uppräkningen av avgifter och skatter i artikel 1.3 i direktiv 77/799 inte är uttömmande stöds av punkt 4 i denna artikel,
där det föreskrivs att de behöriga myndigheterna i medlemsstaterna även skall utbyta alla uppgifter som kan göra det möjligt
för dem att genomföra en korrekt bestämning av andra likadana eller liknande skatter som tillkommer senare, vare sig de gäller
utöver eller i stället för de skatter som är förtecknade i punkt 3.
Den franska regeringen har tillstått att uppräkningen av avgifter och skatter i artikel 1.3 i direktiv 77/799 inte är uttömmande,
men har likafullt hävdat att den omtvistade skatten uppvisar sådana kännetecken som gör att den inte kan likställas med en
skatt på kapital i den mening som avses i artikel 1.1–1.3 i direktiv 77/799, och att direktivet följaktligen inte kan tillämpas
i målet vid den nationella domstolen.
Nämnda regering har i detta avseende gjort gällande dels att den omtvistade skatten inte tas ut av fysiska, utan av juridiska
personer, dels att ändamålet med denna skatt är att bekämpa skatteflykt.
När det gäller det första argument som åberopats konstaterar domstolen inledningsvis att det av artikel 1.3 i direktiv 77/799
framgår att bland de avgifter och skatter som skall omfattas av det utbyte av uppgifter mellan de behöriga myndigheterna i
medlemsstaterna som kan göra det möjligt för dem att genomföra en riktig beskattning även ingår de som tas ut av juridiska
personer, såsom företagsskatten till vilken det uttryckligen hänvisas i artikel 1.3 i direktiv 77/799.
Argumentet att de avgifter och skatter som avses i direktiv 77/799 inte är sådana pålagor som påförs juridiska personer kan
följaktligen avfärdas.
När det gäller den franska regeringens andra argument konstaterar domstolen att även om det förutsätts att ändamålet med den
omtvistade skatten är att skatteflykt skall bekämpas, kan denna omsorg inte i sig leda till ett ifrågasättande av att direktiv 77/799
är tillämpligt på tvisten i målet vid den nationella domstolen.
Domstolen erinrar för övrigt om att det är just för att bekämpa undandragande av skatt och skatteflykt samt för att göra det
möjligt att genomföra en korrekt bestämning av skatt på inkomst och kapital som det i direktiv 77/799 föreskrivs mekanismer
för att förstärka samarbetet mellan skattemyndigheterna inom gemenskapen (se, för ett liknande resonemang, bland annat dom
av den 13 april 2000 i mål C‑420/98, W. N., REG 2000, s. I‑2847, punkt 22, och av den 26 januari 2006 i mål C‑533/03, kommissionen
mot rådet, REG 2006, s. I‑1025, punkterna 70 och 71).
Icke desto mindre synes den franska regeringen söka påvisa att den omtvistade skatten inte kan anses som en skatt på kapital
i den mening som avses i direktiv 77/799. Enligt regeringen stöds detta påstående av att den omtvistade skatten påförs juridiska
personer.
Denna argumentation måste emellertid avfärdas.
Förutom det faktum att avgifter och skatter som påförs juridiska personer inte på något sätt utesluts från tillämpningsområdet
för direktiv 77/799, något som också betonats i punkt 29 i förevarande dom, får det inte glömmas att den omtvistade skatten
skall erläggas av juridiska personer som är innehavare av fast egendom belägen i Frankrike och att den beräknas på grundval
av värdet på denna egendom.
Nämnda skatt påförs således en del av den berörda juridiska personens egendom. Den ingår därmed bland de avgifter och skatter
som, oberoende av hur de benämns, tas ut på delar av inkomst eller av kapital i den mening som avses i artikel 1.2 i direktiv 77/799.
Av vad anförts följer att den andra frågan skall besvaras enligt följande: Den omtvistade skatten utgör en skatt som liknar
de skatter som avses i artikel 1.3 i direktiv 77/799, vilken läggs på delar av kapital i den mening som avses i artikel 1.2
i detta direktiv.

Den tredje frågan
För besvarandet av denna fråga erinrar domstolen dels om de skyldigheter som medlemsstaterna har enligt de relevanta bestämmelserna
i direktiv 77/799, dels om de skyldigheter som de två medlemsstater som berörs i förevarande mål har enligt avtalet av den
1 april 1958.
När det gäller de skyldigheter som följer av direktiv 77/799 preciserar domstolen inledningsvis att medlemsstaternas behöriga
myndigheter enligt bestämmelserna i artikel 1.1, 1.3 och 1.4 skall utbyta all information som kan möjliggöra en riktig beskattning
av inkomst och kapital och ett korrekt påförande av liknande avgifter och skatter, såsom den omtvistade skatten.
Vidare gäller enligt artikel 2 i direktiv 77/799 att detta informationsutbyte skall ske på begäran av den behöriga myndigheten
i berörd medlemsstat. Som framgår av artikel 3 i detta direktiv skall medlemsstaternas behöriga myndigheter även automatiskt,
utan anmodan, utbyta information i vissa kategorier av fall som föreskrivs i direktivet, och enligt artikel 4 däri kan information
vidare lämnas utan anmodan.
I artikel 8.1 i direktiv 77/799 föreskrivs i detta avseende att direktivet inte skall innebära någon förpliktelse att låta
genomföra efterforskningar eller att tillhandahålla information, om den medlemsstat som skulle tillhandahålla uppgifterna
var förhindrad av sin lagstiftning eller sin administrativa praxis att utföra efterforskningarna eller att insamla eller använda
uppgifterna för sina egna ändamål.
Slutligen gäller enligt artikel 11 i direktiv 77/799 att bestämmelserna i direktivet inte får hindra fullgörandet av de mera
vittgående skyldigheter att utbyta information som skulle kunna följa av andra rättsakter.
När det gäller de skyldigheter som följer av avtalet av den 1 april 1958 föreskrivs i dess artikel 22.1 att de administrativa
myndigheterna i de båda berörda staterna, i förevarande fall Republiken Frankrike och Storhertigdömet Luxemburg, antingen
ex officio eller på begäran och på ömsesidig grund får utbyta de upplysningar som enligt de nationella skattelagstiftningarna
är möjliga att erhålla inom ramen för sedvanlig administrativ praxis för att detta avtal skall kunna tillämpas korrekt. Detta
utbyte av upplysningar rör emellertid inte holdingbolag som bildats enligt luxemburgsk rätt.
Det framgår tydligt av bestämmelserna i detta avtal att detta medför skyldigheter av samma natur som de skyldigheter som följer
av direktiv 77/799.
Det är under dessa förhållanden som den hänskjutande domstolen har frågat huruvida de skyldigheter som medlemsstaterna har
enligt direktiv 77/799 i fråga om ömsesidigt bistånd på skatteområdet hindrar medlemsstaterna från att tillämpa de skyldigheter
som följer av avtalet av den 1 april 1958.
Det har i detta avseende i första hand hävdats att de skyldigheter som följer av nämnda avtal inte har någon inverkan på tillämpligheten
av direktiv 77/799. Enligt den grekiska regeringen täcks dessa skyldigheter hursomhelst av artikel 11 i vilken det föreskrivs
att direktivets bestämmelser inte får hindra fullgörandet av de mera vittgående skyldigheter att utbyta information som skulle
kunna följa av andra rättsakter.
Domstolen avfärdar omgående detta argument. Beträffande holdingbolag som bildats enligt luxemburgsk rätt råder det nämligen
inte något tvivel om att de skyldigheter som följer av avtalet av den 1 april 1958 inte är mera vittgående i fråga om informationsutbytet.
Tvärtom är de avsedda att begränsa eller till och med utesluta nämnda utbyte när detta avser information som rör nämnda holdingbolag.
Artikel 11 i direktiv 77/799 kan följaktligen inte med framgång åberopas inom ramen för förevarande mål.
Den franska regeringen har i andra hand gjort gällande att det av bestämmelser i artikel 8.1 i direktiv 77/799 framgår att
detta inte utgör något hinder för en tillämpning i förevarande fall av avtalet av den 1 april 1958, där det stadgas att ett
enligt luxemburgsk rätt bildat holdingbolag inte omfattas av det utbyte av upplysningar som kan ske mellan berörda nationella
förvaltningar.
Det framgår i detta hänseende av artikel 8.1 i direktiv 77/799 att detta direktiv inte innehåller någon skyldighet för medlemsstaterna
att låta genomföra efterforskningar eller att tillhandahålla information, om den medlemsstat som skulle tillhandahålla uppgifterna
var förhindrad av sin lagstiftning eller sin administrativa praxis att utföra efterforskningarna eller att insamla eller använda
uppgifterna för sina egna ändamål.
Enligt den franska regeringen innebär den relevanta luxemburgska lagstiftningen att holdingbolag som bildats enligt luxemburgsk
rätt endast behöver tillhandahålla information om sin rättliga status, och att de inte kan avkrävas några uppgifter i beskattningssyfte.
Om det är detta som gäller enligt den relevanta luxemburgska lagstiftningen, något som det ankommer på den hänskjutande domstolen
att kontrollera, omfattas följaktligen situationen för holdingbolag som bildats enligt luxemburgsk rätt av artikel 8.1 i direktiv 77/799
när det gäller medlemsstaternas ömsesidiga bistånd på den direkta, respektive den indirekta beskattningens område.
Detsamma gäller för avtalet av den 1 april 1958, enligt vilket de avtalsslutande staterna har valt att undanta nämnda holdingbolag
från det system för upplysningar som föreskrivs däri.
Avtalet av den 1 april 1958 återspeglar nämligen bara situationen enligt den luxemburgska lagstiftningen på området, varför
detta avtal vad beträffar dess snäva tillämpningsområde även omfattas av artikel 8.1 i direktiv 77/799.
Under dessa förhållanden skall den tredje frågan besvaras så, att direktiv 77/799 och, i synnerhet artikel 8.1 däri, inte
utgör hinder mot att två medlemsstater är bundna av ett internationellt avtal för att undvika dubbelbeskattning och för att
fastställa regler för ömsesidig handräckning i fråga om skatter på inkomst om förmögenhet, vars tillämpningsområde i fråga
om en medlemsstat inte omfattar en kategori av skattskyldiga som har att erlägga en skatt som omfattas av nämnda direktiv,
i den mån som lagstiftningen eller administrativ praxis i den medlemsstat som har att tillhandahålla upplysningarna inte tillåter
att den behöriga myndigheten samlar in eller använder dessa upplysningar för nämnda medlemsstats egna ändamål, något som det
ankommer på den hänskjutande domstolen att kontrollera.

Den första frågan
Den hänskjutande domstolen har ställt den första frågan för att få klarhet i huruvida fördragets bestämmelser om etableringsfrihet
och fri rörlighet för kapital utgör hinder för en sådan nationell lagstiftning som den som är i fråga i målet vid den nationella
domstolen, enligt vilken bolag med hemvist i Frankrike undantas från den omtvistade skatten samtidigt som nämnda undantag
när det gäller bolag med hemvist i en annan medlemsstat villkoras i lagstiftningen av att det finns ett avtal om handräckning
mellan Republiken Frankrike och denna stat för att bekämpa skatteundandragande och skatteflykt eller av den omständigheten
att dessa bolag via en tillämpning av ett fördrag innehållande en klausul om icke‑diskriminering på grund av nationalitet
inte får beskattas hårdare än bolag med hemvist i Frankrike.
Eftersom den hänskjutande domstolen har bett EG‑domstolen att tolka såväl artikel 52 i fördraget, avseende etableringsfrihet,
som artikel 73b i fördraget, avseende fri rörlighet för kapital, måste det avgöras huruvida en sådan nationell lagstiftning
som den som är i fråga i målet vid den nationella domstolen kan omfattas av dessa friheter.
När det gäller artikel 73b i fördraget erinrar domstolen om att rätten att förvärva, bruka och överlåta fast egendom i en
annan medlemsstat – vilken såsom framgår av artikel 54.3 e i EG‑fördraget (nu artikel 44.2 e EG i ändrad lydelse) utgör ett
nödvändigt komplement till etableringsfriheten – ger upphov till kapitalrörelser när den utövas (dom av den 25 januari 2007
i mål C‑370/05, Festersen, REG 2007, s. I‑0000, punkt 22 och där angiven rättspraxis).
Enligt fast rättspraxis gäller att kapitalrörelser omfattar sådana transaktioner genom vilka i landet ej hemmahörande personer
investerar i fast egendom i en medlemsstat, såsom framgår av den nomenklatur för kapitalrörelser som finns i bilaga 1 till
rådets direktiv 88/361/EEG av den 24 juni 1988 för genomförandet av artikel 67 i fördraget (artikeln upphävdes genom Amsterdamfördraget)
(EGT L 178, s. 5; svensk specialutgåva, område 10, volym 1, s. 44). Denna nomenklatur fortsätter att ha samma betydelse som
vägledning för att definiera begreppet kapitalrörelser (se domen i det ovannämnda målet Festersen, punkt 23 och där angiven
rättspraxis).
Det är fastställt att klaganden i målet vid den nationella domstolen, i egenskap av holdingbolag bildat enligt luxemburgsk
rätt, köpte fast egendom i Frankrike. En sådan gränsöverskridande investering utgör utan tvivel en kapitalrörelse i den mening
som avses i nämnda nomenklatur (se dom av den 5 juli 2005 i mål C‑376/03, D., REG 2005, s. I‑5821, punkt 24).
Följaktligen omfattas en sådan lagstiftning som den som är i fråga i målet vid den nationella domstolen av den fria rörligheten
för kapital.
Beträffande artikel 52 i fördraget framgår det av domstolens rättspraxis att den etableringsfrihet som enligt denna artikel tillerkänns
gemenskapsmedborgare, och som för dem innefattar en rätt att starta och utöva verksamhet som egenföretagare samt rätt att
bilda och driva företag på samma villkor som dem som föreskrivs i etableringsstatens lagstiftning för dess egna medborgare,
inbegriper en rätt för bolag som bildats i överensstämmelse med en medlemsstats lagstiftning, och som har sitt säte, sitt
huvudkontor eller sin huvudsakliga verksamhet inom gemenskapen, att utöva verksamhet i den berörda medlemsstaten genom ett
dotterbolag, en filial eller ett kontor (dom av den 23 februari 2006 i mål C‑471/04, Keller Holding, REG 2006, s. I‑2107,
punkt 29, och av den 14 september 2006 i mål C‑386/04, Centro di Musicologia Walter Stauffer, REG 2006, s. I‑8203, punkt 17
och där angiven rättspraxis).
Vidare gäller att begreppet etablering i den mening som avses i fördraget är ett mycket vitt begrepp som innebär en möjlighet
för medborgare i gemenskapen att stadigvarande och kontinuerligt delta i det ekonomiska livet i en annan medlemsstat än ursprungsstaten
och att erhålla utbyte av detta i form av vinst. Begreppet befrämjar således det ekonomiska och sociala utbytet inom gemenskapen
på företagarområdet (se, bland annat, domen i det ovannämnda målet Centro di Musicologia Walter Stauffer, punkt 18 och där
angiven rättspraxis).
För att bestämmelserna om etableringsrätt skall bli tillämpliga krävs dock i princip en ständig närvaro i den mottagande medlemsstaten
och, i fall av förvärv och innehav av fast egendom, att förvaltningen av denna egendom utgör en aktiv verksamhet (domen i
det ovannämnda målet Centro di Musicologia Walter Stauffer, punkt 19).
I förevarande mål gäller att även om klaganden i målet vid den nationella domstolen innehar fast egendom i Frankrike så framgår
det varken av den hänskjutande domstolens beskrivning av omständigheterna i målet eller av de yttranden som kommit in till
domstolen att klaganden innehar denna egendom inom ramen för utövandet av sin verksamhet eller att klaganden själv förvaltar
sina tillgångar i form av fast egendom.
Domstolen finner därmed att de bestämmelser som styr etableringsfriheten i princip inte är tillämpliga under sådana förhållanden
som råder i tvisten i målet vid den nationella domstolen.
Ovan angivna överväganden föranleder domstolen att pröva huruvida en sådan nationell lagstiftning som den som är aktuell i
målet vid den nationella domstolen utgör en restriktion för kapitalrörelser.
Domstolen erinrar i detta avseende inledningsvis om att även om frågor om direkta skatter tillhör medlemsstaternas behörighet
skall dessa enligt fast rättspraxis inte desto mindre iaktta gemenskapsrätten när de utövar sin behörighet (se, bland annat,
dom av den 7 september 2004 i mål C‑319/02, Manninen, REG 2004, s. I‑7477, punkt 19, av den 6 mars 2007 i mål C‑292/04, Meilicke
m.fl., REG 2007, s. I‑0000, punkt 19, och av den 24 maj 2007 i mål C‑157/05, Holböck, REG 2007, s. I‑0000, punkt 21).
Av domstolens rättspraxis följer även att åtgärder som i egenskap av restriktioner för kapitalrörelser är förbjudna enligt
artikel 73.b i fördraget omfattar sådana åtgärder som kan avhålla personer som inte är bosatta i en viss medlemsstat från
att investera i denna medlemsstat eller som kan avhålla dem som är bosatta i denna medlemsstat från att investera i andra
stater (domen i det ovannämnda målet Festersen, punkt 24 och där angiven rättspraxis).
När det gäller juridiska personer som har sitt säte – i form av platsen för den verkliga ledningen – i Frankrike, är dessa
enligt artikel 990 E.3 CGI undantagna från den omtvistade skatten om de årligen underrättar skattemyndigheten om läge och
karaktär avseende fast egendom som innehades per den 1 januari, namn och adress på den juridiska personens aktieägare, bolagsmän
eller andra delägare, deras respektive antal aktier, andelar eller andra rättigheter samt styrkande av deras skatterättsliga
hemvist, eller om de åtar sig och iakttar åtagandet att på skattemyndighetens begäran lämna nämnda uppgifter till denna myndighet.
När det gäller juridiska personer som har sitt säte i en annan stat än Frankrike föreskrivs i artikel 990 E.2 CGI att dessa
– på samma sätt som juridiska personer som har sätet för sin verkliga ledning i Frankrike – inte är skyldiga att erlägga den
omtvistade skatten om de varje år deklarerar läge, karaktär och värde avseende fast egendom som innehades per den 1 januari
samt namn och adress på bolagsmännen i den juridiska personen vid samma tidpunkt och det antal aktier eller andelar som var
och en av dessa äger.
Enligt samma bestämmelse i CGI krävs dock dessutom att det har ingåtts ett avtal om handräckning för att bekämpa skatteundandragande
och skatteflykt eller, enligt artikel 990 E.3 CGI, ett fördrag som innebär att berörda juridiska personer inte får beskattas
hårdare än de juridiska personer som har sitt säte för den verkliga ledningen i Frankrike.
När det gäller undantaget i artikel 990 E.2 CGI har ett sådant avtal som avses i denna artikel ingåtts, men de holdingbolag
som i likhet med klaganden vid den nationella domstolen har bildats enligt luxemburgsk rätt omfattas inte av dess tillämpningsområde
och dessa kan således inte åberopa undantaget från den omtvistade skatten.
När det gäller juridiska personer som inte har sätet för sin verkliga ledning i Frankrike och som kan åberopa undantaget enligt
artikel 990 E.3 CGI, konstaterar domstolen att Republiken Frankrike och Storhertigdömet Luxemburg hittills inte ingått något
avtal som är särskilt avsett att reglera dubbelbeskattningsfrågorna. Det var mot denna bakgrund, vilket också klart redovisats
i beslutet om hänskjutande, som skattemyndigheten med tillämpning av bestämmelserna i artikel 990 E.3 CGI avslog klagandens
ansökan om undantag från den omtvistade skatten.
Av vad anförts följer att juridiska personer som inte har sätet för sin ledning i Frankrike, till skillnad från övriga skattskyldiga
personer, måste uppfylla ett extra villkor, nämligen det som är knutet till förekomsten av ett avtal som ingåtts mellan Republiken
Frankrike och den berörda medlemsstaten, för att kunna åtnjuta undantag från den omtvistade skatten enligt artiklarna 990
D och 990 E.2 och 990 E.3 CGI.
Domstolen påpekar i detta avseende att när ett sådant avtal saknas har en juridisk person som inte har sätet för sin ledning
i Frankrike inte någon möjlighet att nå framgång med en ansökan om undantag från den omtvistade skatten med stöd av artiklarna 990 D
och 990 E.2 och 990 E.3 CGI. Med beaktande av att de berörda medlemsstaterna själva har att avgöra om de önskar ingå avtal
kan villkoret att det skall finnas ett avtal om handräckning eller ett fördrag, för denna kategori av juridiska personer de
facto leda till en permanent ordning där undantag från den omtvistade skatten aldrig medges.
De krav som uppställs i den nationella lagstiftning som är i fråga i målet vid den nationella domstolen för att undantaget
från den omtvistade skatten skall bli tillämpligt innebär följaktligen att det blir mindre attraktivt att investera i fast
egendom i Frankrike för bolag som saknar hemvist där, såsom holdingbolag som bildats enligt luxemburgsk rätt.
För de ifrågavarande juridiska personerna utgör nämnda lagstiftning följaktligen en restriktion för principen om fri rörlighet
för kapital, som principiellt sett är förbjuden enligt artikel 73 b i fördraget.
Under dessa förhållanden prövar domstolen i tredje och sista hand huruvida restriktionen som följer av den omtvistade skatten
kan rättfärdigas av tvingande hänsyn till allmänintresset.
Den franska regeringen har i det avseendet hävdat att den omtvistade skatten är en del av åtgärderna för bekämpning av skatteundandragande,
med vilka ändamålet är att juridiska personer som direkt eller indirekt innehar fast egendom i Frankrike uppmuntras att röja
identiteten på de fysiska eller juridiska personer som utgör dess bolagsmän.
Av domstolens rättspraxis framgår visserligen att bekämpningen av skatteundandragande utgör ett tvingande skäl av allmänintresse
som kan motivera en restriktion för en fri rörlighet (se domen i det ovannämnda målet Centro di Musicologia Walter Stauffer,
punkt 32, och dom av den 30 januari 2007 i mål C‑150/04, kommissionen mot Danmark, REG 2007, s. I‑0000, punkt 51 och där angiven rättspraxis).
Den ifrågavarande restriktionen måste emellertid vara ägnad att uppnå det eftersträvade ändamålet och får inte gå längre än
vad som krävs för att uppnå detta (se, för ett liknande resonemang, domarna i de ovannämnda målen Manninen, punkt 29, Centro
di Musicologia Walter Stauffer, punkt 32, och kommissionen mot Danmark, punkt 46, samt dom av den 5 juli 2007 i mål C‑522/04, kommissionen mot Belgien, REG 2007, s. I‑0000, punkt 47).
Det måste alltså kontrolleras om den omtvistade skatten är ägnad att bekämpa skatteundandragande och om den inte går längre
än vad som krävs för att uppnå detta ändamål.
Enligt den franska regeringen är den omtvistade skatten avsedd att avskräcka personer som är skattskyldiga till fransk förmögenhetsskatt
från att undandra sig sådan skatt genom att bilda bolag, som blir ägare till fast egendom belägen i Frankrike, i stater som
inte har ingått något avtal med Republiken Frankrike om handräckning eller något fördrag med denna stat innehållande en klausul
om icke‑diskriminering på grund av nationalitet, med tillämpning av vilken dessa bolag inte får beskattas hårdare än bolag
med hemvist i Frankrike.
Den omtvistade skatten är särskilt avsedd för bekämpningen av bruket att fysiska personer som har sitt skatterättsliga hemvist
i Frankrike och vars fasta egendom normalt förmögenhetsbeskattas bildar bolag med skatterättsligt hemvist i en annan medlemsstat
från vilken Republiken Frankrike inte kan erhålla lämplig information avseende fysiska personer som äger andelar i dessa bolag.
Det framgår följaktligen att huvudkriteriet för undantag består i säkerställandet av att den franska skattemyndigheten direkt
från utländska skattemyndigheter kan begära all den information som är nödvändig för att kontrollera deklarationer som lämnats
av juridiska personer som äger, eller innehar sakrätter i, fast egendom i Frankrike i enlighet med artikel 990 E CGI, liksom
även deklarationer som undertecknats av fysiska personer som har sitt skatterättsliga hemvist i Frankrike när det gäller deras
förmögenhetsskattepliktiga fasta egendom.
Genom att skatten påförs alla juridiska personer som inte uppfyller detta krav leder den franska lagstiftning som är i fråga
i målet vid den nationella domstolen till att skatt tas ut på den fasta egendom som innehas av bolag som av fysiska personer
används som upplägg vilka, i avsaknad av sådana bolag, skall förmögenhetsbeskattas.
Den omtvistade skatten gör det således möjligt att bekämpa förfaranden som inte fyller något annat syfte än att fysiska personer
skall kunna undgå att betala förmögenhetsskatt i Frankrike, eller åtminstone att göra dessa förfaranden mindre attraktiva.
Den är därför ägnad att säkerställa en effektiv skattekontroll och bekämpa skatteflykt.
Det återstår emellertid att avgöra huruvida den omtvistade skatten går utöver vad som är nödvändigt för att uppnå dessa mål.
Den franska regeringen har i detta avseende hävdat att det krävs en restriktiv syn på undantag från den omtvistade skatten
eftersom den franska skattemyndigheten har svårt att bevisa skatteundandragande när den saknar tillförlitlig information för
att kontrollera den information som de skattskyldiga lämnar i sina deklarationer.
Domstolen erinrar i detta avseende om att enligt dess fasta rättspraxis får bekämpningen av skatteundandragande åberopas som
en rättfärdigandegrund bara om den avser fiktiva upplägg, med vilka det enda syftet är att kringgå skattelagstiftningen, varmed
allmänna presumtioner för skatteflykt utesluts. En allmän presumtion om skatteflykt eller skatteundandragande kan alltså inte
åberopas för att rättfärdiga en skattebestämmelse som medför ett åsidosättande av ändamålen med fördraget (se, för ett liknande
resonemang, dom av den 26 september 2000 i mål C‑478/98, kommissionen mot Belgien, REG 2000, s. I‑7587, punkt 45, av den 4 mars 2004
i mål C‑334/02, kommissionen mot Frankrike, REG 2004, s. I‑2229, punkt 27, och av den 12 september 2006 i mål C‑196/04, Cadbury
Schweppes och Cadbury Schweppes Overseas, REG 2006, s. I‑7995, punkt 50 och där angiven rättspraxis).
Vidare gäller enligt domstolens fasta rättspraxis att direktiv 77/799 kan åberopas av en medlemsstat för att av de behöriga
myndigheterna i en annan medlemsstat erhålla alla uppgifter som den behöver för ett korrekt påförande av samtliga de pålagor
som omfattas av nämnda direktiv (se domarna i de ovannämnda målen Cadbury Schweppes och Cadbury Schweppes Overseas, punkt 71,
och kommissionen mot Danmark, punkt 52). Dessutom framgår det av svaret på den andra tolkningsfrågan att den omtvistade skatten
omfattas av direktiv 77/799.
Av svaret på den tredje frågan som ställts framgår visserligen att, i sammanhanget i målet vid den nationella domstolen, det
begränsade tillämpningsområdet i avtalet av den 1 april 1958 omfattas av den begränsning av informationsutbytet som föreskrivs
i artikel 8.1 i direktiv 77/799 varför det kan vara omöjligt för de franska myndigheterna att bekämpa skatteundandragande
när det gäller holdingbolag som bildats enligt luxemburgsk rätt.
Av rättspraxis framgår dock likaså att även om det i artikel 8.1 i direktiv 77/799 inte föreskrivs någon skyldighet för medlemsstaternas
skattemyndigheter att samarbeta när de senares lagstiftning eller administrativ praxis förhindrar de behöriga myndigheterna
att göra utredningar eller inhämta information eller använda information för dessa staters egna ändamål, kan rätten till en
skatteförmån inte nekas med hänvisning till att det är omöjligt att begära ett sådant samarbete.
Inget hindrar nämligen att de berörda skattemyndigheterna kräver att en skattskyldig person företer den bevisning som myndigheterna
anser är nödvändig för att möjliggöra ett korrekt påförande av berörda skatter och avgifter samt, i förekommande fall, nekar
undantag från skatten eller avgiften om denna bevisning inte företes (se domen i det ovannämnda målet kommissionen mot Danmark,
punkt 54 och där angiven rättspraxis).
Det kan alltså inte a priori uteslutas att den skattskyldige förmår tillhandahålla relevant bevisning som gör det möjligt
för skattemyndigheterna i den medlemsstat där beskattningen sker att på ett klart och precist sätt kontrollera att den skattskyldige
inte försöker undvika eller smita från betalningen av skatterna (se, för ett liknande resonemang, dom av den 8 juli 1999 i
mål C‑254/97, Baxter m.fl., REG 1999, s. I‑4809, punkterna 19 och 20, och av den 10 mars 2005 i mål C‑39/04, Laboratoires
Fournier, REG 2005, s. I‑2057, punkt 25).
Det skall dessutom tilläggas att under de omständigheter som råder i målet vid den nationella domstolen kan det faktum att
det eventuellt är omöjligt att direkt begära samarbete från skattemyndigheterna i Storhertigdömet Luxemburg försvåra kontrollen
av informationen.
Denna svårighet kan emellertid inte rättfärdiga ett kategoriskt nekande av en skatteförmån för investeringar som företas av
investerare från denna medlemsstat. När holdingbolag som bildats enligt luxemburgsk rätt ansöker om ett undantag från den
omtvistade skatten kan nämligen de franska skattemyndigheterna begära att dessa bolag tillhandahåller den bevisning som myndigheterna
anser behövs för att säkerställa fullständig insyn i bolagens egendomsförhållanden och i ägarstrukturen i dessa bolag, och
detta oberoende av huruvida det finns ett avtal om ömsesidig handräckning eller ett fördrag innehållande en icke-diskrimineringsklausul
på skatteområdet.
Den franska lagstiftning som är i fråga i målet vid den nationella domstolen tillåter inte att bolag som är undantagna från
tillämpningsområdet för ett avtal om handräckning och som inte omfattas av ett fördrag innehållande en icke-diskrimineringsklausul
på skatteområdet, men som investerar i fast egendom i Frankrike, tillhandahåller handlingar till styrkande av identiteten
hos de egna aktieägarna och annan information som de franska skattemyndigheterna anser är nödvändig. Denna lagstiftning utgör
således ett hinder för bolagen, oavsett omständigheterna, att bevisa att det inte föreligger någon avsikt att undandra skatt.
Härav följer att den franska regeringen hade kunnat anta mindre betungande åtgärder i syfte att uppnå målet att bekämpa skatteundandragande.
Den omtvistade skatten kan följaktligen inte motiveras med hänvisning till bekämpningen av detta undandragande.
Den första frågan som ställts skall alltså besvaras med att artikel 73b i fördraget skall tolkas så, att den utgör hinder
för en sådan nationell lagstiftning som den som är i fråga i målet vid den nationella domstolen, enligt vilken bolag med hemvist
i Frankrike undantas från den omtvistade skatten medan bolag som har hemvist i en annan medlemsstat kan åtnjuta detta undantag
bara om det finns ett avtal om handräckning som ingåtts mellan Republiken Frankrike och denna stat i syfte att bekämpa skatteundandragande
och skatteflykt eller om dessa bolag med tillämpning av ett fördrag innehållande en klausul om icke-diskriminering på grund
av nationalitet inte får beskattas hårdare än de bolag som har hemvist i Frankrike, och enligt vilken ett bolag som har hemvist
i en annan medlemsstat inte får förete bevisning som gör det möjligt att fastställa identiteten hos de av dess aktieägare
som är fysiska personer.

Den fjärde frågan
Med hänsyn till domstolens svar på de tre första frågorna saknas anledning att besvara den hänskjutande domstolens fjärde
fråga.

Rättegångskostnader
Eftersom förfarandet i förhållande till parterna i målet vid den hänskjutande domstolen utgör ett led i beredningen av samma
mål, ankommer det på denna att besluta om rättegångskostnaderna. De kostnader för att avge yttrande till domstolen som andra
än nämnda parter har haft är inte ersättningsgilla.
Mot denna bakgrund beslutar domstolen (fjärde avdelningen) följande:
1)
Den skatt som tas ut på marknadsvärdet på fast egendom som juridiska personer innehar i Frankrike utgör en skatt som liknar
de skatter som avses i artikel 1.3 i rådets direktiv 77/799/EEG av den 19 december 1977 om ömsesidigt bistånd av medlemsstaternas
behöriga myndigheter på området direkt och indirekt beskattning, i dess lydelse enligt rådets direktiv 92/12/EEG av den 25 februari 1992,
vilken läggs på delar av kapital i den mening som avses i artikel 1.2 i detta direktiv.
2)
Direktiv 77/799, i dess lydelse enligt direktiv 92/12, och i synnerhet artikel 8.1 i direktivet utgör inte hinder mot att
två medlemsstater är bundna av ett internationellt avtal för att undvika dubbelbeskattning och för att fastställa regler för
ömsesidig handräckning i fråga om skatter på inkomst om förmögenhet, vars tillämpningsområde i fråga om en medlemsstat inte
omfattar en kategori av skattskyldiga som har att erlägga en skatt som omfattas av nämnda direktiv, i den mån som lagstiftningen
eller administrativ praxis i den medlemsstat som har att tillhandahålla upplysningarna inte tillåter att den behöriga myndigheten
samlar in eller använder dessa upplysningar för nämnda medlemsstats egna ändamål, något som det ankommer på den hänskjutande
domstolen att kontrollera.
3)
Artikel 73b i EG‑fördraget (nu artikel 56 EG) skall tolkas så, att den utgör hinder för en sådan nationell lagstiftning som
den som är i fråga i målet vid den nationella domstolen, enligt vilken bolag med hemvist i Frankrike undantas från skatten
på marknadsvärdet på fast egendom som innehas i Frankrike av juridiska personer, medan bolag som har hemvist i en annan medlemsstat
kan åtnjuta detta undantag bara om det finns ett avtal om handräckning som ingåtts mellan Frankrike och denna stat i syfte
att bekämpa skatteundandragande och skatteflykt eller om dessa bolag med tillämpning av ett fördrag innehållande en klausul
om icke-diskriminering på grund av nationalitet inte får beskattas hårdare än de bolag som har hemvist i Frankrike, och enligt
vilken ett bolag som har hemvist i en annan medlemsstat inte får förete bevisning som gör det möjligt att fastställa identiteten
hos de av dess aktieägare som är fysiska personer.
Underskrifter
*
Rättegångsspråk: franska.