CELEX: 62006CJ0230
Tulliliitto
Yhteisön passitus
Tullivelan kantaminen
Toimivaltainen jäsenvaltio
Todisteet passituksen sääntöjenmukaisuudesta tai rikkomuksen tapahtumapaikasta
Määräajat
Passituksesta vastaavan vastuu

Ennakkoratkaisupyyntö koskee yhteisön tullikoodeksista 12.10.1992 annetun neuvoston asetuksen (ETY) N:o 2913/92 (
EYVL L 302, s. 1
; jäljempänä tullikoodeksi) 215 artiklan ja tietyistä asetuksen N:o 2913/92 soveltamista koskevista säännöksistä 2.7.1993 annetun komission asetuksen (ETY) N:o 2454/93 (
EYVL L 253, s. 1
; jäljempänä soveltamisasetus) 378 ja 379 artiklan tulkintaa sekä suhteellisuusperiaatteen soveltamista.
Tämä pyyntö on esitetty asiassa, jossa asianosaisina ovat Militzer & Münch GmbH (jäljempänä M&M) ja ministero delle Finanze ja jossa on kyse tullien kantamisesta.
Asiaa koskevat oikeussäännöt
Tullikoodeksin 96 artiklassa säädetään seuraavaa:
”1.   Passituksesta vastaavan on oltava yhteisön ulkoisen passitusmenettelyn haltija. Tämän on:
a)
esitettävä tavarat muuttumattomina tullille määrätullitoimipaikassa, määräajassa sekä ottaen huomioon tulliviranomaisten toteuttamat tunnistamistoimenpiteet;
b)
noudatettava yhteisön passitusmenettelyä koskevia säännöksiä.
2.   Tavaroiden kuljettajan tai vastaanottajan, joka vastaanottaa tavarat tietäen, että ne on asetettu yhteisön passitusmenettelyyn, on myös esitettävä tavarat muuttumattomina tullille määrätullitoimipaikassa, määräajassa sekä ottaen huomioon tulliviranomaisten toteuttamat tunnistamistoimenpiteet, sanotun kuitenkaan rajoittamatta passituksesta vastaavan 1 kohdassa tarkoitettuja velvollisuuksia.”
Tullikoodeksin 203 ja 204 artiklassa säädetään seuraavaa:
”
203 artikla
1.   Tuontitullivelka syntyy, kun:
—
tuontitullien alainen tavara siirretään säännösten vastaisesti pois tullivalvonnasta.
2.   Tullivelka syntyy sinä ajankohtana, jona tavara siirretään pois tullivalvonnasta.
3.   Velallisina ovat:
—
henkilö, joka on siirtänyt tavaran pois tullivalvonnasta,
—
henkilöt, jotka ovat osallistuneet siirtoon ja jotka ovat tienneet tai joiden olisi kohtuudella pitänyt tietää, että tavara on siirretty pois tullivalvonnasta,
—
tavaraa hankkineet tai hallussaan pitäneet henkilöt, jotka tavaran hankkiessaan tai vastaanottaessaan ovat tienneet taikka joiden olisi tällöin kohtuudella pitänyt tietää tavaran olleen siirretty pois tullivalvonnasta, sekä
—
tarvittaessa henkilö, jonka on täytettävä velvollisuudet, jotka johtuvat tavaran väliaikaisesta varastoinnista tai sen tullimenettelyn käyttämisestä, johon tavara on asetettu.
204 artikla
1.   Tuontitullivelka syntyy, kun:
a)
ei täytetä jotakin velvollisuutta, joka johtuu tuontitullien alaisen tavaran väliaikaisesta varastoinnista tai sen tullimenettelyn käyttämisestä, johon tavara on asetettu, taikka
b)
ei noudateta jotakin edellytystä, joka koskee tavaran asettamista mainittuun menettelyyn taikka alennetun tuontitullin tai tullittomuuden soveltamista tavaraan sen tietyn käyttötarkoituksen perusteella,
muissa kuin 203 artiklassa tarkoitetuissa tapauksissa, jollei todeta, etteivät nämä laiminlyönnit tosiasiallisesti vaikuta väliaikaisen varastoinnin tai kyseisen tullimenettelyn oikeaan toimintaan.
2.   Tullivelka syntyy joko sinä ajankohtana, jona velvollisuutta, jonka täyttämättä jättämisestä tullivelka syntyy, ei enää täytetä, tai sinä ajankohtana, jona tavara on asetettu kyseiseen tullimenettelyyn, jos myöhemmin todetaan, ettei jokin edellytys, joka on koskenut tavaroiden asettamista tähän menettelyyn taikka alennetun tuontitullin tai tullittomuuden soveltamista tavaran tietyn käyttötarkoituksen perusteella, tosiasiallisesti ole täyttynyt.
3.   Velallisena on henkilö, joka tapauksen mukaan on velvollinen joko täyttämään velvollisuudet, jotka johtuvat tuontitullien alaisen tavaran väliaikaisesta varastoinnista taikka sen tullimenettelyn käyttämisestä, johon tavara on asetettu, tai täyttämään tavaran tähän menettelyyn asettamista koskevat edellytykset.”
Tullikoodeksin 215 artiklassa säädetään seuraavaa:
”1.   Tullivelka syntyy siinä paikassa, jossa sen aiheuttavat tosiseikat ilmenevät.
2.   Jos 1 kohdassa tarkoitettua paikkaa ei voida määrittää, tullivelan katsotaan syntyneen siinä paikassa, jossa tulliviranomaiset toteavat tavaran olevan tilanteessa, jossa tullivelka on syntynyt.
3.   Jos jotakin tavaraan sovellettavaa tullimenettelyä ei päätetä, tullivelan katsotaan syntyneen siinä paikassa, jossa tavara:
—
on asetettu tähän menettelyyn, tai
—
saapuu yhteisöön tähän menettelyyn asetettuna.
4.   Jos tulliviranomaiset voivat käytettävissään olevien tietojen perusteella todeta, että tullivelka on syntynyt jo tavaran ollessa aiemmin muussa paikassa, tullivelan katsotaan syntyneen siinä paikassa, jonka voidaan todeta olleen tavaran sijaintipaikka aikaisimpana ajankohtana, jona tullivelan olemassaolo on voitu todeta.”
Tullikoodeksin 239 artiklassa todetaan seuraavaa:
”1.   Tuonti- tai vientitullit voidaan palauttaa taikka peruuttaa muissa kuin 236, 237 ja 238 artiklassa tarkoitetuissa tilanteissa, jotka:
—
määritetään komiteamenettelyä noudattaen,
—
johtuvat olosuhteista, joissa ei voida osoittaa asianomaisen syyllistyneen vilpilliseen menettelyyn tai ilmeiseen laiminlyöntiin. Tilanteet, joissa tätä säännöstä voidaan soveltaa, sekä tällöin noudatettavaa menettelyä koskevat yksityiskohtaiset säännöt määritellään komiteamenettelyä noudattaen. Palauttamiselle tai peruuttamiselle voidaan asettaa erityisehtoja.
2.   Tullit on palautettava tai peruutettava 1 kohdassa tarkoitetuista syistä hakemuksesta, joka on esitettävä kyseiselle tullitoimipaikalle 12 kuukauden määräajassa siitä päivästä, jona tullit on annettu tiedoksi velalliselle.
Tätä määräaikaa voidaan kuitenkin tulliviranomaisten luvalla pidentää asianmukaisesti perustelluissa poikkeustapauksissa.”
Soveltamisasetuksen 378 artiklassa säädetään seuraavaa:
”1.   Jos lähetystä ei ole esitetty määrätoimipaikassa ja jos rikkomuksen tai säännönvastaisuuden tapahtumapaikkaa ei voida todeta, rikkomusta tai säännönvastaisuutta on pidettävä tapahtuneena:
—
jäsenvaltiossa, johon lähtötoimipaikka kuuluu,
tai
—
jäsenvaltiossa, johon rajatoimipaikka yhteisöön tultaessa kuuluu ja johon rajanylitystodistus on annettu,
jollei 379 artiklan 2 kohdassa mainitussa määräajassa tulliviranomaisten hyväksymällä tavalla esitetä todisteita passituksen säännönmukaisuudesta tai paikasta, jossa rikkomus tai säännönvastaisuus on tosiasiallisesti tapahtunut, sanotun kuitenkaan rajoittamatta koodeksin 215 artiklan soveltamista.
2.   Jollei tällaisia todisteita esitetä, ja jos kyseistä rikkomusta tai säännönvastaisuutta on näin ollen on edelleen pidettävä lähtöjäsenvaltiossa tai 1 kohdan toisessa luetelmakohdassa tarkoitetussa tulojäsenvaltiossa tapahtuneena, tämän jäsenvaltion on kannettava kyseisiä tavaroita koskevat tullit ja muut maksut yhteisön säännösten tai kansallisten säännösten mukaisesti.
– –”
Soveltamisasetuksen 379 artikla kuuluu seuraavasti:
”1.   Jos lähetystä ei ole esitetty määrätoimipaikassa ja jos rikkomuksen tai säännönvastaisuuden tapahtumapaikkaa ei voida todeta, lähtötoimipaikan on ilmoitettava siitä passituksesta vastaavalle viipymättä ja viimeistään yhdentoista kuukauden kuluttua yhteisön passitusilmoituksen kirjaamispäivästä.
2.   Edellä 1 kohdassa tarkoitetussa tiedonannossa on mainittava erityisesti määräaika, jonka kuluessa todiste passituksen säännönmukaisuudesta tai rikkomuksen taikka säännönvastaisuuden tosiasiallisesta tapahtumapaikasta voidaan esittää lähtötoimipaikassa tulliviranomaisten hyväksymällä tavalla. Tämän määräajan on oltava kolme kuukautta 1 kohdassa tarkoitetun ilmoituksen tekopäivästä. Jos asianmukaisia todisteita ei ole esitetty tämän määräajan kuluessa, toimivaltaisen jäsenvaltion on kannettava jälkikäteen kyseiset tullit ja muut maksut. Jos tämä jäsenvaltio ei ole se, jossa lähtötoimipaikka on, tämän toimipaikan on ilmoitettava asiasta viipymättä kyseiselle jäsenvaltiolle.”
Nämä soveltamisasetuksen 379 artiklan säännökset ovat pääosin samanlaiset kuin yhteisön passitusjärjestelmän soveltamisesta ja yksinkertaistamisesta 27.3.1987 annetun komission asetuksen (ETY) N:o 1062/87 (
EYVL L 107, s. 1
), sellaisena kuin se on muutettuna 29.5.1990 annetulla komission asetuksella (ETY) N:o 1429/90 (
EYVL L 137, s. 21
; jäljempänä asetus N:o 1062/87), 11 a artiklan säännökset, jotka on myöhemmin toistettu passitusjärjestelmän soveltamisesta ja yksinkertaistamisesta 21.4.1992 annetun komission asetuksen (ETY) N:o 1214/92 (
EYVL L 132, s. 1
) 49 artiklassa.
Soveltamisasetuksen 905 artiklassa todetaan seuraavaa:
”1.   Jos koodeksin 239 artiklan 2 kohdan mukaisesti tehtyä palautus- tai peruutushakemusta käsittelevä päätöksen tekevä tulliviranomainen ei voi 899 artiklan perusteella tehdä päätöstä ja jos hakemukseen on liitetty todisteita erityistilanteesta, joka johtuu muista kuin asianomaisen vilpillistä menettelyä tai ilmeistä välinpitämättömyyttä osoittavista olosuhteista, jäsenvaltion, johon mainittu viranomainen kuuluu, on lähetettävä tapaus komissiolle ratkaistavaksi 906–909 artiklassa säädettyä menettelyä noudattaen.
’Asianomaisella henkilöllä’ tarkoitetaan samaa kuin 899 artiklassa.
Kaikissa muissa tapauksissa päätöksen tekevän tulliviranomaisen on hylättävä hakemus.
2.   Komissiolle lähetettävien asiakirjojen on sisällettävä kaikki käsiteltävänä olevan tapauksen täydelliseksi tutkimiseksi tarvittavat tiedot.
Komissio ilmoittaa kyseiselle jäsenvaltiolle välittömästi asiakirjojen vastaanottamisesta.
Komissio voi pyytää lisätietoja, jos jäsenvaltion toimittamat tiedot osoittautuvat riittämättömiksi siihen, että komissio voisi ratkaista käsiteltävänään olevan asian tietoisena kaikista siihen vaikuttavista seikoista.
3.   Päätöksen tekevä tulliviranomainen voi 906–909 artiklassa tarkoitetun menettelyn loppuun saattamista odottamatta hakemuksesta antaa luvan suorittaa tavaroiden jälleenvientiin tai hävittämiseen liittyvät tullimuodollisuudet ennen kuin komissio on tehnyt ratkaisunsa käsiteltävänään olevassa asiassa. Lupa ei rajoita lopullisen päätöksen tekemistä kyseisessä asiassa.”
Pääasia ja ennakkoratkaisukysymykset
M&M on Saksaan sijoittautunut tulliasioitsijatoimintaa harjoittava yhtiö. Se antoi 23.4.1993 ja 16.7.1993 välisenä aikana 20 yhteisön T1-passituslomaketta Tšekin tasavallasta peräisin olevan voin kuljettamiseksi Waidhausista (Saksa) Venetsiaan ja Milanoon (Italia).
Waidhausin tullitoimipaikan saatua Venetsian ja Milanon tullitoimipaikkojen leimoilla ja järjestysnumeroilla varustetut passitusasiakirjojen kappaleet se päätti näitä lähetyksiä koskevat menettelyt.
Tämän jälkeen Guardia di Finanzan petostentorjuntayksikkö totesi, etteivät tavarat olleet saapuneet määräpaikkaan, ja syynä tähän oli petos, johon M&M ei ollut osallinen ja johon mitä todennäköisimmin Italian tullin henkilöstöön kuuluvat olivat osallistuneet.
Italian tulliviranomaiset velvoittivat 17.11.1995 M&M:n maksamaan 4601255310 Italian liiraa (ITL) lähetettyjen tavaroiden tullina.
Italian tulli hylkäsi M&M:n tullikoodeksin 239 artiklan nojalla tekemän hakemuksen tullin peruuttamisesta. Tribunale di Trento ja sittemmin Corte d’appello di Trento hylkäsivät M&M:n kanteen, minkä johdosta M&M haki muutosta kassaatiovalituksella.
Corte suprema di cassazionen yhdistetyt jaostot katsoivat 27.9.2002 antamassaan tuomiossa pääasian osalta, että Italian viranomaisten päätöstä olla hyväksymättä M&M:n tullikoodeksin 239 artiklan nojalla tekemää hakemusta tullien peruuttamisesta ei voida alistaa lainkäyttöviranomaisen tarkastettavaksi, koska päätöksessä ”on kyse poliittisista valinnoista ja ratkaisuista”. Lisäksi asia siirrettiin kyseisen tuomioistuimen verojaostoon ratkaisun antamiseksi muiden valitusperusteiden johdosta.
Corte suprema di cassazione päätti näin ollen lykätä asian ratkaisemista ja esittää yhteisöjen tuomioistuimelle seuraavat ennakkoratkaisukysymykset:
”1)
Onko asetuksen N:o 1062/87, sellaisena kuin se on muutettuna [soveltamisasetuksella], 11 a artiklan 1 kohtaa tulkittava siten, että lähtötoimipaikan tulliviranomaisille asetettua yhdentoista kuukauden pituista määräaikaa, jossa niiden on ilmoitettava, että yhteisön passitusmenettelyyn asetettujen tavaroiden tullimenettelyä ei ole päätetty, sovelletaan tilanteessa, jossa määrätullitoimipaikan toimittama tullimenettelyn päättäminen on todistettu väärennetyin asiakirjoin, joiden väärennystä ei ole ollut helppoa havaita? Voidaanko edellä mainittua säännöstä tulkittaessa soveltaa yhteisöjen tuomioistuimen – – vahvistamia periaatteita [asiat
C-395/00, Cipriani, tuomio 12.12.2002, Kok. 2002, s. I-11877
ja asia
C-222/01, British American Tobacco, tuomio 29.4.2004, Kok. 2004, s. I-4683
]? Onko se, että tulliasioitsijan katsotaan olevan vastuussa kaikista niistä seurauksista, joita säännönvastaisesta yhteisön passitusmenettelystä aiheutuu, suhteellisuusperiaatteen vastaista nyt tarkasteltavana olevassa tilanteessa?
2)
Voidaanko 11 a artiklan 2 kohtaa soveltaa edellisessä kysymyksessä kuvatussa tilanteessa?
3)
Onko [tullikoodeksin] 215 artiklan 1 kohtaa tulkittava siten, että ensimmäisessä kysymyksessä kuvatunlaisissa tilanteissa tulliviranomaisen toimivalta on määritettävä kyseisen kohdan toisessa tai kolmannessa luetelmakohdassa säädetyn perusteen mukaisesti?”
Ennakkoratkaisukysymysten tarkastelu
Alustavat huomautukset
M&M, Italian hallitus ja komissio ovat yhtä mieltä siitä, että ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin on viitannut yhteisön oikeuden oikeussääntöihin, jotka eivät ole ajallisesti sovellettavia, mutta ne ovat eri mieltä sovellettavien oikeussääntöjen määrittämisen osalta. Italian hallituksen mukaan on viitattava säännöksiin, jotka olivat voimassa vuonna 1993, jolloin petos tehtiin. Toimivaltaisen valtion määrittämistä säännellään täten yhteisön passitusmenettelystä 17.9.1990 annetun neuvoston asetuksen (ETY) N:o 2726/90 (
EYVL L 262, s. 1
), joka kumottiin 1.1.1994 alkaen, 34 artiklan 2 kohdassa. Tullivelan kantamiselle asetettujen määräaikojen noudattamisen osalta Italian hallitus väittää, että tätä kysymystä on tarkasteltava ottamalla huomioon asetuksen N:o 1214/92 49 artiklan säännökset. Kyseinen hallitus katsoo, että siitä seikasta, että on viitattu asetuksen N:o 1062/87 11 a artiklaan, vaikka tämä asetus oli kumottu 1.1.1993 alkaen, on oltava seurauksena ennakkoratkaisupyynnön jättäminen osittain tutkimatta.
On huomautettava, että voidakseen antaa ennakkoratkaisupyynnön esittäneelle tuomioistuimelle hyödyllisen vastauksen yhteisöjen tuomioistuin saattaa joutua ottamaan huomioon sellaisia yhteisön oikeuden säännöksiä, joihin kansallinen tuomioistuin ei ole viitannut kysymyksessään (asia
C-315/88, Bagli Pennacchiotti,tuomio 27.3.1990, Kok. 1990, s. I-1323
, 10 kohta ja asia
C-107/98, Teckal,tuomio 18.11.1999, Kok. 1999, s. I-8121
, 39 kohta).
Käsiteltävänä olevassa asiassa M&M ja komissio katsovat perustellusti, että tässä asiassa merkitykselliset oikeussäännöt ovat ne, jotka olivat voimassa 17.11.1995, jolloin Italian viranomaiset lähettivät maksuunpanopäätöksen, jonka lainmukaisuus on kiistetty pääasiassa.
Koska tullikoodeksia ja soveltamisasetusta on sovellettu 1.1.1994 lähtien, ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin on tämän johdosta ensimmäisen kysymyksensä ensimmäisessä osassa ja toisessa kysymyksessään pyytänyt yhteisöjen tuomioistuinta tulkitsemaan soveltamisasetuksen 379 artiklassa säädettyjen määräaikojen soveltamisedellytyksiä, kolmannessa kysymyksessään pyytänyt tulkitsemaan tullikoodeksin 215 artiklassa asetettuja perusteita, jotka koskevat sen jäsenvaltion määrittämistä, jolla on toimivalta kantaa tullivelka, ja ensimmäisen kysymyksensä toisessa osassa pyytänyt lausumaan passituksesta vastaavan vastuuseen perustuvan järjestelmän soveltamisesta suhteellisuusperiaatteen kannalta.
Ensiksi on syytä tutkia kolmatta kysymystä, joka koskee sen jäsenvaltion määrittämistä, jolla on toimivalta kantaa tullivelka.
Kolmas kysymys
M&M ja komissio katsovat, että määritettäessä jäsenvaltiota, jolla on toimivalta kantaa tullivelka, ei ole sovellettava tullikoodeksin 215 artiklaa vaan soveltamisasetuksen 378 artiklan 1 kohtaa, joka on toimivallan antamisen kannalta erityissäännös, kun kyse on tullien kantamisesta yhteisön ulkoisessa passitusmenettelyssä. Jäsenvaltio, johon lähtötoimipaikka kuuluu, on lähtökohtaisesti toimivaltainen, sillä soveltamisasetuksen 378 artiklan 1 kohdassa asetetaan tällainen olettama, jos yhtäältä lähetystä ei ole esitetty määrätoimipaikassa ja jos toisaalta rikkomuksen tai säännönvastaisuuden tapahtumapaikkaa ei voida todeta. Nämä edellytykset täyttyvät pääasiassa, sillä paikkaa, jossa tavarat on siirretty pois tullivalvonnasta, ei ole määritetty ja koska on selvää, että tavaroita ei ole esitetty määrätoimipaikassa.
Italian hallitus katsoo olevansa toimivaltainen tullikoodeksin 215 artiklan 2 kohdan nojalla, koska rikkomus on tehty tai ainakin todettu Italian alueella.
Tullikoodeksin 215 artiklan 1 kohdasta sekä soveltamisasetuksen 378 ja 379 artiklasta ilmenee tältä osin, että tullivelan syntymispaikan määrittämisen perusteella voidaan määrittää jäsenvaltio, jolla on toimivalta kantaa tullit (ks. vastaavasti asia C-526/06, Road Air Logistics Customs,tuomio 13.12.2007, 26 kohta, ei vielä julkaistu oikeustapauskokoelmassa). Kun kyseessä on petos, jolle ovat ominaisia rikkomukset tai säännönvastaisuudet, tullivelan syntymispaikka on se, jossa tavarat on siirretty pois tullivalvonnasta, kuten ilmenee tullikoodeksin 203 artiklan 2 kohdasta ja 215 artiklan 1 kohdasta (ks. vastaavasti erityisesti asia
C-66/99, D. Wandel,tuomio 1.2.2001, Kok. 2001, s. I-873
, 50 kohta ja asia
C-371/99, Liberexim, tuomio 11.7.2002, Kok. 2002, s. I-6227
, 52 kohta).
Yhteisöjen tuomioistuimen oikeuskäytännön mukaan tämän tullivalvonnasta pois siirtämisen käsitteen on katsottava käsittävän myös kaikki toimenpiteet tai laiminlyönnit, joiden seurauksena toimivaltainen tulliviranomainen hetkellisestikin estyy saamasta tavaraa tullivalvontaan ja toteuttamasta tullikoodeksin 37 artiklan 1 kohdan mukaisia tarkastustoimia (em. asia D. Wandel, tuomion 47 kohta; em. asia Liberexim, tuomion 55 kohta ja asia
C-337/01, Hamann International,tuomio 12.2.2004, Kok. 2004, s. I-1791
, 31 kohta).
Siirtäminen pois tullivalvonnasta edellyttää ainoastaan objektiivisten edellytysten täyttymistä, kuten erityisesti tavaran fyysistä puuttumista hyväksytyltä varastointipaikalta tulliviranomaisen ryhtyessä tarkastamaan kyseistä tavaraa (em. asia D. Wandel, tuomion 48 kohta ja em. asia Liberexim, tuomion 60 kohta) tai T1-passitusasiakirjan tilapäistä erottamista tavaroista, joita se koskee (em. asia British American Tobacco, tuomion 53 kohta).
Useiden, eri jäsenvaltioiden alueilla tapahtuneiden rikkomusten tai säännönvastaisuuksien jälkeen tullien kantamisen kannalta toimivaltainen jäsenvaltio on se, jonka alueella ensimmäinen rikkomus tai säännönvastaisuus on tapahtunut (ks. analogisesti em. asia Liberexim, tuomion 57 kohta).
Kuten M&M ja komissio ovat perustellusti korostaneet, soveltamisasetuksen 378 artiklassa nimenomaisesti säännellään yhteisön ulkoisen passituksen osalta tullin kantamiseen oikeutetun toimivaltaisen jäsenvaltion selvittämistä, ja kyseisen artiklan mukaan toimivallan oletetaan olevan sillä jäsenvaltiolla, johon lähtötoimipaikka kuuluu (asia
C-104/02, komissio v. Saksa, tuomio 14.4.2005, Kok. 2005, s. I-2689
, 86 kohta).
Soveltamisasetuksen 378 artiklan 1 kohdassa nimittäin säädetään, että jos lähetystä ei ole esitetty määrätoimipaikassa ja rikkomuksen tai säännönvastaisuuden tapahtumapaikkaa ei ole voitu todeta, rikkomusta tai säännönvastaisuutta on pidettävä tapahtuneena jäsenvaltiossa, johon lähtötoimipaikka kuuluu, tai jäsenvaltiossa, johon rajatoimipaikka yhteisöön tultaessa kuuluu ja johon rajanylitystodistus on annettu, jollei soveltamisasetuksen 379 artiklan 2 kohdassa mainitussa määräajassa esitetä todisteita passituksen säännönmukaisuudesta tai paikasta, jossa rikkomus tai säännönvastaisuus on tosiasiallisesti tapahtunut, sanotun kuitenkaan rajoittamatta tullikoodeksin 215 artiklassa vahvistettuja sääntöjä, jotka koskevat tullivelan syntymispaikan määrittelyä (asia
C-300/03, Honeywell Aerospace,tuomio 20.1.2005, Kok. 2005, s. I-689
, 21 kohta).
Soveltamisasetuksen 379 artiklassa tarkoitetun menettelyn soveltaminen edellyttää siis sitä, että tulliviranomaiset eivät pysty toteamaan rikkomuksen tai säännönvastaisuuden tapahtumapaikkaa (asia
C-112/01, SPKR,tuomio 14.11.2002, Kok. 2002, s. I-10655
, 35 kohta).
Tullin kantaneen jäsenvaltion toimivallan tarkistamiseksi on näin ollen selvitettävä, pystyttiinkö ajankohtana, jolloin todettiin, että lähetystä ei ole esitetty määrätoimipaikassa, toteamaan rikkomuksen tai säännönvastaisuuden tapahtumapaikka. Jos asia on näin, tullikoodeksin 203 artiklan 1 kohdan ja 215 artiklan 1 kohdan nojalla on mahdollista määrittää, että toimivalta tullivelan kantamiseen on jäsenvaltiolla, jonka alueella tullivalvonnasta pois siirtämiseksi katsottava ensimmäinen rikkomus tai säännönvastaisuus tapahtui.
Jos rikkomuksen tai säännönvastaisuuden tapahtumapaikkaa ei sitä vastoin ole voitu tällä tavalla todeta, jäsenvaltiolla, johon lähtötoimipaikka kuuluu, on soveltamisasetuksen 378 ja 379 artiklan nojalla toimivalta kantaa tulli.
Sen selvittämiseksi, olivatko Italian viranomaiset pääasiassa toimivaltaisia kantamaan kyseessä olevat tullit, ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen on otettava huomioon kaikki merkitykselliset tiedot, jotka olivat saatavilla ajankohtana, jolloin todettiin, että lähetyksiä ei ole esitetty määrätoimipaikassa, ja tarkistettava näiden tietojen perusteella, voitiinko tullivalvonnasta pois siirtämiseksi katsottavan ensimmäisen rikkomuksen tai säännönvastaisuuden tapahtumapaikka todeta. Jos asia ei ole näin, soveltamisasetuksen 378 artiklan 1 kohdassa säädetty olettama, jonka mukaan toimivalta on jäsenvaltiolla, johon lähtötoimipaikka kuuluu, johtaa Saksan liittotasavallan määrittämiseen jäsenvaltioksi, jolla on toimivalta kantaa tulli.
Jonkin toisen jäsenvaltion toimivalta voi syrjäyttää tämän olettaman ainoastaan siinä tapauksessa, että osoitetaan, että ensimmäisen rikkomus tai säännönvastaisuus on tosiasiallisesti tapahtunut tämän toisen jäsenvaltion alueella. Nämä todisteet on kuitenkin esitettävä sen jäsenvaltion viranomaisten hyväksymällä tavalla, johon lähtötoimipaikka kuuluu, soveltamisasetuksen 379 artiklassa säädettyä menettelyä noudattaen, mikä edellyttää muun muassa tässä säännöksessä säädettyjen määräaikojen noudattamista.
Kolmanteen kysymykseen on näin ollen vastattava, että tullin kantaneen jäsenvaltion toimivallan tarkistamiseksi ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen on selvitettävä, pystyttiinkö ajankohtana, jolloin todettiin, että lähetystä ei ole esitetty määrätoimipaikassa, toteamaan rikkomuksen tai säännönvastaisuuden tapahtumapaikka. Jos asia on näin, tullikoodeksin 203 artiklan 1 kohdan ja 215 artiklan 1 kohdan nojalla on mahdollista määrittää, että toimivalta kantaa tullivelka on jäsenvaltiolla, jonka alueella tullivalvonnasta pois siirtämiseksi katsottava ensimmäinen rikkomus tai säännönvastaisuus tapahtui. Jos rikkomuksen tai säännönvastaisuuden tapahtumapaikkaa ei sitä vastoin ole voitu tällä tavalla todeta, jäsenvaltiolla, johon lähtötoimipaikka kuuluu, on soveltamisasetuksen 378 ja 379 artiklan nojalla toimivalta kantaa tulli.
Ensimmäisen kysymyksen ensimmäinen osa ja toinen kysymys
Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin haluaa tietää, muodostaako se seikka, että tulliviranomaiset eivät ole noudattaneet yhdentoista kuukauden ja kolmen kuukauden määräaikoja, joista on passituksesta vastaavan osalta säädetty soveltamisasetuksen 379 artiklan 1 ja 2 kohdassa, esteen tullin kantamiselle.
Kuten Italian hallitus ja komissio ovat perustellusti huomauttaneet, yhdentoista kuukauden määräajan noudattamatta jättäminen ei sinänsä estä kantamasta tullivelkaa passituksesta vastaavalta (em. asia SPKR, tuomion 27–33 kohta ja em. asia komissio v. Saksa, tuomion 69 kohta).
Passituksesta vastaavalle annettu ilmoitus soveltamisasetuksen 379 artiklan 2 kohdassa tarkoitetusta kolmen kuukauden määräajasta on sitä vastoin ehdoton ennakkoedellytys sille, että tulliviranomaiset voivat kantaa tullivelan (em. asia SPKR, tuomion 32 kohta; em. asia Honeywell Aerospace, tuomion 23 ja 24 kohta; em. asia komissio v. Saksa, tuomion 71 kohta; asia C-407/05, Reyniers & Sogama,määräys 6.4.2006, 22 kohta, ei julkaistu oikeustapauskokoelmassa ja asia
C-44/06, Gerlach,tuomio 8.3.2007, Kok. 2007, s. I-2071
, 33 kohta).
Tältä osin on huomautettava, että näillä yhdentoista ja kolmen kuukauden määräajoilla pyritään varmistamaan, että hallintoviranomaiset soveltavat tullivelan kantamista koskevia säännöksiä joutuisasti ja yhdenmukaisesti, jotta yhteisö saa nopeasti käyttöönsä yhteisön omat varat (em. asia SPKR, tuomion 34 kohta ja em. asia komissio v. Saksa, tuomion 69 ja 78 kohta). Lisäksi kolmen kuukauden määräajalla pyritään myös suojelemaan passituksesta vastaavan etuja myöntämällä tälle riittävästi aikaa esittää tarvittaessa todiste passituksen säännönmukaisuudesta tai säännönvastaisuuden tai rikkomuksen tosiasiallisesta tapahtumapaikasta (em. asia SPKR, tuomion 38 kohta ja em. asia Honeywell Aerospace, tuomion 24 kohta). Lopuksi tämän kolmen kuukauden määräajan avulla on tarkoitus kannustaa passituksesta vastaavaa esittämään pakottavassa määräajassa ne todisteet, jotka sillä on hallussaan, jotta voitaisiin nopeasti osoittaa tullien kantamiseen toimivaltainen jäsenvaltio (asia
C-233/98, Lensing & Brockhausen,tuomio 21.10.1999, Kok. 1999, s. I-7349
, 30 kohta).
Jo soveltamisasetuksen 378 ja 379 artiklan sanamuodosta ilmenee, että yksinomaan lähtötoimipaikan asiana on tehdä säädetty ilmoitus näitä yhdentoista ja kolmen kuukauden määräaikoja noudattaen, jos lähetystä ei ole esitetty määrätoimipaikassa ja rikkomuksen tai säännönvastaisuuden tapahtumapaikkaa ei ole voitu todeta.
Ensimmäisen kysymyksen ensimmäiseen osaan ja toiseen kysymykseen on näin ollen vastattava, että jos lähetystä ei ole esitetty määrätoimipaikassa ja rikkomuksen tai säännönvastaisuuden tapahtumapaikkaa ei voida todeta, yksinomaan lähtötoimipaikan asiana on tehdä säädetty ilmoitus soveltamisasetuksen 379 artiklan 1 ja 2 kohdassa säädettyjä yhdentoista ja kolmen kuukauden määräaikoja noudattaen.
Ensimmäisen kysymyksen toinen osa
Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin pohtii sitä, onko se seikka, että passituksesta vastaavan tulliasioitsijan katsotaan olevan vastuussa sellaisen yhteisön ulkoisen passituksen seurauksista, johon liittyy petos, johon kyseinen tulliasioitsija ei ole syyllistynyt, yhteensoveltuva suhteellisuusperiaatteen kanssa siltä osin kuin tullivelka voi selvästi ylittää palkkion, jonka passituksesta vastaava saa palveluistaan, kuten asia on pääasiassa.
Komissio epäilee tämän kysymyksen merkityksellisyyttä, koska tullilainsäädännössä ei säädetä rajoituksia passituksesta vastaavan vastuulle. Se esittää, että tämän kysymyksen on tulkittava tarkoittavan tilannetta, jossa voisi olla kohtuutonta asettaa passituksesta vastaava vastuuseen petoksesta, jossa se ei ole ollut mukana ja jonka tekemiseen määrätoimipaikkana olevan tulliviranomaisen työntekijät ovat todennäköisesti osallistuneet. Se siis ehdottaa, että yhteisöjen tuomioistuin laajentaisi ennakkoratkaisukysymyksen sanamuotoa ja ottaisi huomioon perusteet, joiden nojalla tulli voidaan kohtuussyistä peruuttaa tullikoodeksin 239 artiklassa ja soveltamisasetuksen 899–909 artiklassa säädettyä menettelyä noudattaen. Se siis väittää, että ”erityistilanteen” kohdattuaan Italian viranomaisten olisi pitänyt tehdä komissiolle hakemus tullin peruuttamisesta soveltamisasetuksen 905 artiklan mukaisesti.
M&M ja komissio lisäävät, että yhteisön oikeuden yhdenmukainen soveltaminen ja tulkinta edellyttävät, että päätökset, joilla tulliviranomaiset kieltäytyvät hyväksymästä tällaista hakemusta, saatetaan tosiasiallisen tuomioistuinvalvonnan kohteeksi, ja ne kehottavat yhteisöjen tuomioistuinta tältä osin lausumaan Corte suprema di cassazionen 27.9.2002 antamasta tuomiosta.
Italian hallitus katsoo, että passituksesta vastaavan asettaminen vastuuseen ei ole suhteellisuusperiaatteen vastaista (asia
C-97/95, Pascoal & Filhos,tuomio 17.7.1997, Kok. 1997, s. I-4209
ja asia
C-293/04, Beemsterboer Coldstore Services,tuomio 9.3.2006, Kok. 2006, s. I-2263
). Se väittää, että yhteisöjen tuomioistuimen ei ole lausuttava Corte suprema di cassazionen 27.9.2002 antamasta tuomiosta, koska sen ratkaistavaksi ei ole tältä osin saatettu ainoatakaan ennakkoratkaisukysymystä.
Vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan yhteisön oikeuden yleisiin oikeusperiaatteisiin kuuluva suhteellisuusperiaate edellyttää, että yhteisön oikeuden säännöksen tavoitteet ovat toteutettavissa siinä säädettyjen keinojen avulla ja että näillä keinoilla ei ylitetä sitä, mikä on tarpeen näiden tavoitteiden saavuttamiseksi (asia
C-210/03, Swedish Match,tuomio 14.12.2004, Kok. 2004, s. I-11893
, 47 kohta ja asia
C-479/04, Laserdisken,tuomio 12.9.2006, Kok. 2006, s. I-8089
, 53 kohta).
Passituksesta vastaava, joka on yhteisön ulkoisen passitusmenettelyn haltija, on tätä menettelyä koskevien säännösten noudattamatta jättämisestä aiheutuvan tullivelan velallinen. Passituksesta vastaavalle täten määrätyllä vastuulla pyritään varmistamaan tullivelan kantamista koskevien säännösten joutuisa ja yhdenmukainen soveltaminen yhteisön ja sen jäsenvaltioiden taloudellisten etujen suojelemiseksi. Tullivelan määrääminen passituksesta vastaavan maksettavaksi riippumatta siitä, mikä on tämän velan suuruus niihin palkkioihin nähden, jotka se saa tulliasioitsijana toimiessaan, kuten tilanne on pääasiassa, ei ole suhteellisuusperiaatteen vastaista.
Se seikka, että passituksesta vastaava on toiminut vilpittömässä mielessä ja että yhteisön ulkoisen passitusmenettelyn rikkominen on seurausta petoksesta, jossa passituksesta vastaava ei ole ollut mukana, ei liioin ole omiaan loukkaamaan suhteellisuusperiaatetta. Jos asia olisi näin, passituksesta vastaavaa ei enää yhtä vahvasti kannustettaisi varmistamaan passituksen asianmukaista kulkua (ks. analogisesti em. asia Pascoal & Filhos, tuomion 51–55 kohta).
On kuitenkin huomautettava, että kun tullivelan syntyminen on seurausta olosuhteista, joihin ei liity passituksesta vastaavan vilpillistä menettelyä tai ilmeistä laiminlyöntiä, passituksesta vastaava voi hakea tullien peruuttamista tullikoodeksin 239 artiklan nojalla, joka on yleinen kohtuullistamissäännös. Soveltamisasetuksen 899–905 artiklassa on tätä varten otettu käyttöön hallinnollinen yhteistyömenettely tulliviranomaisten ja komission välillä.
Ensimmäisen kysymyksen toiseen osaan on näin ollen vastattava, että se seikka, että passituksesta vastaavan tulliasioitsijan katsotaan olevan vastuussa tullivelasta, ei ole suhteellisuusperiaatteen vastaista.
Oikeudenkäyntikulut
Pääasian asianosaisten osalta asian käsittely yhteisöjen tuomioistuimessa on välivaihe kansallisessa tuomioistuimessa vireillä olevan asian käsittelyssä, minkä vuoksi kansallisen tuomioistuimen asiana on päättää oikeudenkäyntikulujen korvaamisesta. Oikeudenkäyntikuluja, jotka ovat aiheutuneet muille kuin näille asianosaisille huomautusten esittämisestä yhteisöjen tuomioistuimelle, ei voida määrätä korvattaviksi.

Näillä perusteilla yhteisöjen tuomioistuin (kolmas jaosto) on ratkaissut asian seuraavasti:

1)
Tullin kantaneen jäsenvaltion toimivallan tarkistamiseksi ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen on selvitettävä, pystyttiinkö ajankohtana, jolloin todettiin, että lähetystä ei ole esitetty määrätoimipaikassa, toteamaan rikkomuksen tai säännönvastaisuuden tapahtumapaikka. Jos asia on näin, yhteisön tullikoodeksista 12.10.1992 annetun neuvoston asetuksen (ETY) N:o 2913/92 203 artiklan 1 kohdan ja 215 artiklan 1 kohdan nojalla on mahdollista määrittää, että toimivalta kantaa tullivelka on jäsenvaltiolla, jonka alueella tullivalvonnasta pois siirtämiseksi katsottava ensimmäinen rikkomus tai säännönvastaisuus tapahtui. Jos rikkomuksen tai säännönvastaisuuden tapahtumapaikkaa ei sitä vastoin ole voitu tällä tavalla todeta, jäsenvaltiolla, johon lähtötoimipaikka kuuluu, on tietyistä asetuksen N:o 2913/92 soveltamista koskevista säännöksistä 2.7.1993 annetun komission asetuksen (ETY) N:o 2454/93 378 ja 379 artiklan nojalla toimivalta kantaa tulli.

2)
Jos lähetystä ei ole esitetty määrätoimipaikassa ja rikkomuksen tai säännönvastaisuuden tapahtumapaikkaa ei voida todeta, yksinomaan lähtötoimipaikan asiana on tehdä säädetty ilmoitus asetuksen N:o 2454/93 379 artiklan 1 ja 2 kohdassa säädettyjä yhdentoista ja kolmen kuukauden määräaikoja noudattaen.

3)
Se seikka, että passituksesta vastaavan tulliasioitsijan katsotaan olevan vastuussa tullivelasta, ei ole suhteellisuusperiaatteen vastaista.

Allekirjoitukset
(
*1
)	Oikeudenkäyntikieli: italia.