CELEX: 62005FJ0052
Virkamiehet
Henkilöstö

Kantaja vaatii Euroopan yhteisöjen ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen kirjaamoon 4.7.2005 toimittamassaan kannekirjelmässä
tuomioistuinta lähinnä ensinnäkin kumoamaan päätöksen, jolla Euroopan yhteisöjen komissio hylkäsi implisiittisesti hänen avustamispyyntönsä,
toiseksi kumoamaan hänen urakehityskertomuksensa, jotka laadittiin ajanjaksoilta 1.1.–31.10.2003 ja 1.11.–31.12.2003 (jäljempänä
vuoden 2003 urakehityskertomukset), ja kolmanneksi velvoittamaan komission maksamaan hänelle vahingonkorvausta.

Asiaa koskevat oikeussäännöt
Euroopan yhteisöjen virkamiehiin sovellettavien henkilöstösääntöjen, sellaisina kuin ne ovat muutettuina Euroopan yhteisöjen
virkamiehiin sovellettavien henkilöstösääntöjen ja yhteisöjen muuta henkilöstöä koskevien palvelussuhteen ehtojen muuttamisesta
22.3.2004 annetulla neuvoston asetuksella (EY, Euratom) N:o 723/2004 (EUVL L 124, s. 1), joka tuli voimaan 1.5.2004 (jäljempänä
henkilöstösäännöt), 12 a artiklassa säädetään seuraavaa:
”1.      Virkamiehen on pidättäydyttävä kaikenlaisesta työpaikkakiusaamisesta ja sukupuolisesta häirinnästä.
2.      Toimielin ei saa aiheuttaa haittaa virkamiehelle, joka on joutunut työpaikkakiusaamisen tai sukupuolisen häirinnän uhriksi.
Toimielin ei saa aiheuttaa haittaa virkamiehelle, joka on esittänyt näyttöä työpaikkakiusaamisesta tai sukupuolisesta häirinnästä,
edellyttäen, että virkamies on toiminut rehellisesti.
3.      ’Työpaikkakiusaamisella’ tarkoitetaan kaikenlaista pysyvää, toistuvaa tai järjestelmällistä sopimatonta käytöstä, joka ilmenee
tahallisissa puheissa, teoissa, eleissä ja kirjoituksissa ja joka loukkaa henkilön persoonaa, ihmisarvoa taikka fyysistä tai
henkistä koskemattomuutta.
4.      ’Sukupuolisella häirinnällä’ tarkoitetaan sukupuolisesti värittynyttä käytöstä, jollaista sen kohteeksi joutunut henkilö ei
halua ja jolla pyritään tai joka johtaa tämän henkilön ihmisarvon loukkaamiseen tai painostavan, vihamielisen, loukkaavan
tai kiusallisen tunnelman luomiseen. Sukupuolista häirintää käsitellään sukupuoleen perustuvana syrjintänä.”
Henkilöstösääntöjen 24 artiklan sanamuoto on seuraava:
”Yhteisöt avustavat virkamiestä erityisesti oikeudellisissa toimenpiteissä sellaista henkilöä vastaan, joka uhkaa, loukkaa,
solvaa tai herjaa virkamiestä tai hänen perheensä jäsentä tai hyökkää heitä vastaan tai vahingoittaa heidän omaisuuttaan virkamiehen
aseman tai tehtävän vuoksi.
Ne korvaavat yhteisvastuullisesti tapauksissa aiheutuneet vahingot sillä edellytyksellä, että virkamies ei ole tahallisesti
tai törkeästä tuottamuksesta aiheuttanut vahinkoja eikä voi saada korvausta vahingonaiheuttajalta.”
Komissio merkitsi 22.10.2003 tiedoksi komission jäsenen Kinnockin tiedonannon ”Työpaikkakiusaamista koskevat menettelytavat”
(jäljempänä työpaikkakiusaamisesta vuonna 2003 annettu tiedonanto).
Työpaikkakiusaamisesta vuonna 2003 annetun tiedonannon 4.1.1 kohdan i alakohdassa määrätään otsikolla ”Kiireelliset toimenpiteet”
seuraavaa:
”Mikäli on pienintäkään syytä epäillä työpaikkakiusaamista, voidaan harkita siirtotoimia. Näillä toimilla on tarkoitus erottaa
asianomaiset osapuolet, eikä niitä pidä sekoittaa liikkuvuuspolitiikkaan. – – Koska kyseessä ovat väliaikaiset toimenpiteet,
siirto ei edellytä vapaan toimen olemassaoloa.
Nämä siirtotoimet, joissa on otettava huomioon erityiset tilanteet, voivat olla välittömiä ja tarvittaessa lopullisia. Niiden
tarkoituksena on antaa uhrille mahdollisuus toipua auttamalla häntä ottamaan etäisyyttä asioihin.”
Komissio teki 26.4.2006 päätöksen ihmisarvon suojelemisesta sekä työpaikkakiusaamisen ja sukupuolisen häirinnän estämisestä
komissiossa (jäljempänä työpaikkakiusaamisesta ja sukupuolisesta häirinnästä vuonna 2006 tehty päätös). Tämän päätöksen, jolla
kumottiin ja korvattiin työpaikkakiusaamisesta vuonna 2003 annettu tiedonanto, 2.5 kohdassa määrätään muun muassa seuraavaa:
”Henkilöstösääntöjen mukaan työpaikkakiusaamista on olemassa vain siltä osin kuin kiusaajaksi väitetyn käytöstä on pidettävä
sopimattomana, tahallisena, toistuvana, pysyvänä tai järjestelmällisenä ja sen tarkoituksena on esimerkiksi loukata asianomaisen
henkilön persoonaa tai ihmisarvoa. Nämä perusteet ovat päällekkäisiä. – –”
Euroopan yhteisöjen virkamiehiin sovellettavien henkilöstösääntöjen, sellaisina kuin ne olivat voimassa 30.4.2004 saakka (jäljempänä
vanhat henkilöstösäännöt) 43 artiklassa säädettiin seuraavaa:
”Virkamiehen pätevyydestä, tehokkuudesta ja käytöksestä viranhoidossa laaditaan arviointi vähintään kahden vuoden välein kunkin
toimielimen – – vahvistamien edellytysten mukaisesti. – –”
Komissio teki 3.3.2004 päätöksen vanhojen henkilöstösääntöjen 43 artiklan yleisistä täytäntöönpanosäännöistä (jäljempänä yleiset
täytäntöönpanosäännöt).
Yleisten täytäntöönpanosääntöjen 1 artiklan 2 kohdassa määrätään seuraavaa:
”1.      [Vanhojen] henkilöstösääntöjen 43 artiklan mukaisesti – – arviointi järjestetään jokaisen vuoden alussa. Arvioinnin viitejaksona
on edellisen vuoden 1.1. ja 31.12. välinen ajanjakso.
Tätä tarkoitusta varten jokaisesta – – henkilöstösääntöjen [1 artiklassa] tarkoitetusta virkamiehestä, joka on ollut palveluksessa
tai siirrettynä tilapäisesti muihin tehtäviin yksikön edun mukaisesti keskeytyksettä vähintään yhden kuukauden ajan viitejakson
aikana, laaditaan vuosittainen kertomus, jota kutsutaan urakehityskertomukseksi. – –
2.      Arvioinnin tarkoituksena on erityisesti arvioida toimen haltijan tehokkuutta, pätevyyttä ja käytöstä viranhoidossa. Arvosana
annetaan kutakin näitä kolmea osa-aluetta koskevien arviointien perusteella, kuten liitteessä II olevassa mallikertomuksessa
todetaan.”
Arviointimenettelyn toteuttavat ensinnäkin arvioija, joka on yleensä yksikönpäällikkö ja arvioitavan virkamiehen lähin esimies
(yleisten täytäntöönpanosääntöjen 2 artiklan 2 kohta ja 3 artiklan 1 ja 3 kohta), toiseksi arvioinnin vahvistaja, joka on
yleensä johtaja ja arvioijan lähin esimies (yleisten täytäntöönpanosääntöjen 2 artiklan 3 kohta ja 3 artiklan 1 kohta), ja
kolmanneksi arvioinnin tarkastaja, joka on yleensä pääjohtaja ja arvioinnin vahvistajan lähin esimies (yleisten täytäntöönpanosääntöjen
2 artiklan 4 kohta ja 3 artiklan 1 kohta).
Yleisten täytäntöönpanosääntöjen 4 artiklan 1 kohdassa määrätään, että vuosittaisen kertomuksen lisäksi on laadittava välikertomus
erityisesti silloin, jos toimen haltijan tehtävien luonne kehittyy merkittävästi viitejakson aikana.
Yleisten täytäntöönpanosääntöjen 8 artiklan 4 kohdassa määrätään sekä vuosittaiseen kertomukseen että välikertomukseen sovellettavan
arviointimenettelyn käytännön kulusta, että toimen haltija laatii kahdeksan työpäivän kuluessa arvioijan pyynnöstä itsearvioinnin,
joka liitetään urakehityskertomukseen. Viimeistään 10 työpäivää sen jälkeen, kun toimen haltija on toimittanut itsearvioinnin,
arvioija ja toimen haltija käyvät virallisen keskustelun, joka koskee yleisten täytäntöönpanosääntöjen 8 artiklan 5 kohdan
neljännen alakohdan mukaisesti kolmea seikkaa: toimen haltijan arviointia viitejakson aikana, tavoitteiden vahvistamista viitejaksoa
seuraavaksi vuodeksi ja koulutuskortin määrittämistä. Arvioija ja arvioinnin vahvistaja laativat urakehityskertomuksen virkamiehen
ja arvioijan välisen keskustelun jälkeen. Mikäli toimen haltija ei hyväksy urakehityskertomusta, käydään keskustelu hänen
ja arvioinnin vahvistajan välillä, ja arvioinnin vahvistajalla on tällöin mahdollisuus joko muuttaa urakehityskertomusta tai
vahvistaa se. Arvioitava virkamies voi jälleen kieltäytyä hyväksymästä muutettua tai vahvistettua urakehityskertomusta, mistä
seuraa asian saattaminen yleisten täytäntöönpanosääntöjen 9 artiklassa tarkoitetun arviointeja käsittelevän sekakomitean (jäljempänä
sekakomitea) käsiteltäväksi, ja sen tehtävänä on selvittää, onko urakehityskertomus laadittu oikeudenmukaisesti, puolueettomasti,
eli mahdollisimman pitkälle tosiseikkojen perusteella, sekä yleisten täytäntöönpanosääntöjen ja arviointia koskevien ohjeiden
mukaisesti. Sekakomitea antaa perustellun lausunnon, jonka perusteella arvioinnin tarkastaja joko muuttaa urakehityskertomusta
tai vahvistaa sen. Mikäli arvioinnin tarkastaja poikkeaa tässä lausunnossa esitetyistä suosituksista, hän on velvollinen perustelemaan
päätöksensä.
Yleisten täytäntöönpanosääntöjen liitteessä II olevan mallikertomuksen mukaan jokaisesta arviointiotsikosta annetaan arvosana
ja vastaava arviointi. Arvosanan osalta enimmäismäärä on 10 pistettä otsikon 6.1 ”Tehokkuus” osalta, 6 pistettä otsikon 6.2
”Soveltuvuus (pätevyys)” osalta ja 4 pistettä otsikon 6.3 ”Käytös viranhoidossa” osalta. Arviointi vaihtelee ”riittämättömästä”
”erittäin hyvään” tai jopa ”poikkeukselliseen” otsikoiden 6.1 ”Tehokkuus” ja 6.2 ”Soveltuvuus (pätevyys)” osalta, ja väliarvioinnit
ovat kasvavassa järjestyksessä ”heikko”, ”riittävä” ja ”hyvä”.
Komissio ilmoitti heinäkuussa 2002 henkilöstölleen intranetissä olevassa asiakirjassa, joka oli nimeltään ”Henkilöstön urakehitykseen
keskittyvää arviointia koskeva järjestelmä – Ohjeet” (jäljempänä arviointiohjeet). Siinä täsmennetään urakehityskertomuksen
laatimista koskevia yksityiskohtaisia määräyksiä.
Arviointiohjeiden 6.2 kohdassa ”Suoritusten arviointi” määrätään erityisesti tehokkuuden arvioinnin osalta seuraavaa:
”Tavoitteita muutetaan normaalisti vuoden aikana, jotta otettaisiin huomioon kaikki muutokset, mutta ei ole sallittua, että
toimen haltijaa voitaisiin rangaista siitä, jos hän ei ole kyennyt saavuttamaan tavoitteitaan ulkoisten tekijöiden vuoksi.
Tällaisessa tilanteessa on painotettava sitä, mitä asianomainen henkilö on todellisuudessa kyennyt tekemään ja miten hän on
hoitanut tilanteen. Samoja periaatteita sovelletaan, jos arvioitavan on lähdettävä toimestaan vuoden aikana. Jos hän on esimerkiksi
sairaana tai jos kyseessä on äitiysloma tai ulkoiset velvoitteet, kuten kutsut lautamiehen tehtäviin – –”
Henkilöstösääntöjen 57 artiklan ensimmäisessä kohdassa määrätään, että virkamiehellä on kalenterivuoden aikana oikeus vähintään
24:n ja enintään 30 työpäivän pituiseen vuosilomaan.
Henkilöstösääntöjen 59 artiklan 1 kohdan ensimmäisen alakohdan mukaan virkamiehellä, joka osoittaa, ettei ole sairauden tai
tapaturman vuoksi voinut hoitaa tehtäviään, on täysi oikeus sairauslomaan.

Riidan taustalla olevat tosiseikat
A
Vuodet 2000, 2001 ja 2002
Kantaja, joka toimi aikaisemmin hallintotuomioistuimen tuomarina Ruotsissa, nimitettiin 47 vuoden ikäisenä 16.7.2000 lukien
koeajalla olevaksi virkamieheksi palkkaluokkaan A 5, ja hänet sijoitettiin yksikköön B 2 ”Yhteisöjen henkilöstö; henkilöstösäännöt
ja kurinpitoasiat” (jäljempänä yksikkö B 2), joka kuuluu komission pääosaston (PO) ”Henkilöstö ja hallinto” osastoon B ”Oikeudet
ja velvollisuudet; sosiaalipolitiikka ja sosiaaliset toimenpiteet” (jäljempänä osasto B).
Osaston B johtaja laati 16.3.2001 koeajan päättyessä laadittavan kertomuksen ajanjaksolta 16.7.2000–15.4.2001 (jäljempänä
ensimmäinen koeajan päättyessä laadittava kertomus) keskusteltuaan yksikön B 2 yksikönpäällikön kanssa. Osaston B johtaja
totesi kyseisessä kertomuksessaan, että kantaja ”ei [ollut] kyennyt hoitamaan tiettyjä hänelle uskottuja tärkeitä tehtäviä
kohtuullisessa ajassa ja yhdessä tapauksessa ei lainkaan” ja että kantajalla oli ollut ”joitakin vaikeuksia yhteisön sisäisissä
suhteissa”. Hän totesi myös, että kantaja ”ei tuntenut komissiossa voimassa olevaa hallinnollista ja hierarkkista järjestelmää”.
Lopuksi hän ehdotti kertomuksen päätteeksi, että kantajan koeaikaa pidennettäisiin ”ja hänet siirrettäisiin toiseen yksikköön”.
Kantaja esitti 22.3.2001 huomautuksia ensimmäisestä koeajan päättyessä laadittavasta kertomuksesta. Hän muistutti siinä erityisesti
koeaikansa aikana tekemänsä työn tärkeydestä ja laadusta ja täsmensi, että hänen suorituksiaan ei ollut kertaakaan moitittu
millään tavoin. Hän vaati siten, että hänen ensimmäinen koeajan päättyessä laadittava kertomuksensa ”tutkittaisiin uudelleen
kielteisten seikkojen osalta”, ja hän ilmoitti lisäksi olevansa valmis ”esiintymään [itse] todistajana kertomuksia käsittelevässä
komiteassa ja/tai kutsumaan muita todistajia, mikäli tämä osoittautuisi tarpeelliseksi”.
Ensimmäinen koeajan päättyessä laadittava kertomus sekä kantajan huomautukset toimitettiin nimittävälle viranomaiselle, joka
toimitti ne 27.3.2001 kertomuksia käsittelevän komitean puheenjohtajalle.
Kertomuksia käsittelevän komitean puheenjohtaja toimitti samana päivänä 27.3.2001 päivätyllä muistiolla ensimmäisen koeajan
päättyessä laadittavan kertomuksen ja kantajan huomautukset kertomuksia käsittelevän komitean muille jäsenille ja ehdotti,
että he hyväksyisivät kirjallisessa menettelyssä hänen muistionsa liitteenä olleen lausuntoluonnoksen ennen määräpäivää 6.4.2001.
Koska kertomuksia käsittelevän komitean jäsenet eivät olleet toimittaneet määräpäivään 6.4.2001 mennessä kertomuksia käsittelevän
komitean sihteeristölle huomautuksia komitean puheenjohtajan lausuntoluonnoksesta, nimittävä viranomainen pidensi 9.4.2001
tekemällään päätöksellä kantajan koeaikaa 16.4. ja 15.10.2001 väliseksi ajaksi (jäljempänä koeajan pidentämisestä tehty päätös).
Kantaja siirrettiin 16.4.2001 lukien PO:n ”Henkilöstö ja hallinto” yksikköön B 4 ”Palkat ja maksettavat oikeudet” ja tämän
jälkeen 21.5.2001 lukien yksikköön 001, josta tuli sittemmin yksikkö 03 ”Sosiaalinen vuoropuhelu” (jäljempänä yksikkö ”Sosiaalinen
vuoropuhelu”), joka toimii niin ikään PO:n ”Henkilöstö ja hallinto” osaston B alaisuudessa.
Kantaja esitti 21.5.2001 henkilöstösääntöjen 90 artiklan 2 kohdan mukaisen hallinnollisen valituksen ensimmäisestä koeajan
päättyessä laadittavasta kertomuksesta ja koeaikansa pidentämisestä tehdystä päätöksestä.
Nimittävä viranomainen hylkäsi kantajan 21.5.2001 esittämän hallinnollisen valituksen 20.9.2001 tekemällään päätöksellä. Nimittävä
viranomainen myönsi kuitenkin kyseisessä päätöksessä, että kertomuksia käsittelevälle komitealle oli ”ilmoitettu virheellisesti,
että [kantaja] oli hyväksynyt koeajan pidentämisen toisessa yksikössä” ja täsmensi, että tämä virhe ”johtui siitä, että [kantaja]
oli ehdottanut sitä, että hänet siirrettäisiin [yksikköön B 4] hänelle ilmoitetun koeajan pidentämisen yhteydessä, vaikka
hän ei voinutkaan hyväksyä koeajan pidentämistä”. Kantaja ei nostanut myöhemmin kannetta yhteisöjen tuomioistuimissa ensimmäisestä
koeajan päättyessä laadittavasta kertomuksesta eikä koeajan pidentämistä koskevasta päätöksestä.
Osaston B johtaja laati 25.9.2001 koeajan päättyessä laadittavan kertomuksen ajanjaksolta 16.4.–15.10.2001 (jäljempänä toinen
koeajan päättyessä laadittava kertomus) keskusteltuaan yksikön ”Sosiaalinen vuoropuhelu” yksikönpäällikön kanssa. Hän ehdotti
siinä kantajan vakinaistamista.
Nimittävä viranomainen vakinaisti kantajan 24.10.2001 tekemällään päätöksellä 16.10.2001 lukien.
Vaikka kantaja oli vuoden 2001 lopusta lähtien ilmaissut toiveensa siirtyä PO:sta ”Henkilöstö ja hallinto” työskentelemään
toiseen pääosastoon, hänet sijoitettiin 1.2.2002 lukien PO:n ”Henkilöstö ja hallinto” yksikköön A 2 ”Rekrytointipolitiikka”,
josta tuli sittemmin yksikkö A 4 ”Rekrytointipolitiikka (ennen EPSOa)”.
B
Vuosi 2003
Kantaja sijoitettiin 1.1.2003 lukien yksikköön 01 ”Suhteet toimielimiin, toimintajohtaminen ja asiakirjojen hallinta” (jäljempänä
yksikkö 01), josta tuli sittemmin yksikkö D 2 (jäljempänä yksikkö D), joka kuului PO:n ”Henkilöstö ja hallinto” osastoon D
”Resurssit”.
Kantaja oli vuoden 2003 aikana sairauslomalla 5.–28.2. ja 10.–14.3., työskenteli osa-aikaisesti lääketieteellisistä syistä
17.3.–28.4., oli sairauslomalla 30.6.–4.7. ja 1.9.–14.11. ja työskenteli jälleen osa-aikaisesti lääketieteellisistä syistä
17.11.–19.12.
Vaikka kantaja sijoitettiin 1.1.2003 lukien yksikköön 01, hän säilytti kesäkuuhun 2003 saakka toimistohuoneen, joka hänellä
oli silloin, kun hän kuului yksikköön A 4, eli toimistohuoneen osoitteessa 34 rue Montoyer, Bryssel, sijaitsevan komission
rakennuksen (jäljempänä Montoyer 34 -rakennus) toisessa kerroksessa, vaikka yksikön 01 muut toimistotilat olivat osoitteessa
11 rue de la Science, Bryssel, sijaitsevan komission rakennuksen (jäljempänä Science 11 -rakennus) 7–10 kerroksessa.
Kantajalle annettiin kesäkuun 2003 ja kesän 2004 väliseksi ajaksi toimistohuone välikerroksesta, joka sijaitsi Science 11
-rakennuksen pohjakerroksen ja ensimmäisen kerroksen välissä.
Kantajan toimenkuvaus laadittiin 10.6.2003 ja annettiin hänelle tiedoksi.
Yksikön D 2 avustava yksikönpäällikkö lähetti 3.7.2003 kantajalle seuraavansisältöisen sähköpostiviestin:
”Olen keskustellut yksikön [D 3 ’Hallinnon henkilöstöresurssit ja taloudelliset resurssit; IAS; kabinetit’, joka kuuluu PO:oon
”Henkilöstö ja hallinto”] kanssa toimistotiloja koskevasta ongelmasta. He ovat alkaneet keskustella ratkaisusta, joka vastaisi
meidän tarpeitamme, eli yksikön D 2 yhdistämisestä kahteen kerrokseen. Koska tähän keskusteluun liittyy useita muita muutoksia,
välitöntä ratkaisua ei ole vielä olemassa, mutta meillä on hyvät mahdollisuudet. Uskon, että saamme haluamamme.
Jotta voisimme ratkaista välittömästi teidän toimistohuonettanne koskevan kysymyksen, [yksikkö] D 3 on ehdottanut, että menisitte
väliaikaisesti [Science 11 -rakennuksen] 7. kerrokseen – – viereen yhdessä – – kanssa suureen toimistohuoneeseen (joka toimii
tällä hetkellä arkistohuoneena).
Ilmoittaisitteko minulle, hyväksyttekö tämän tarjouksen?”
Kantaja vastasi 7.7.2003 yksikön D 2 avustavalle yksikönpäällikölle sähköpostiviestillä, johon sisältyi seuraava kappale:
”Toimistohuonetta koskevan kysymyksen osalta – rehellisesti sanoen, en tiedä. Jään lomalle 18.7. ja palaan 18.8. Meidän pitäisi
ehkä odottaa nähdäksemme, onko elokuuhun mennessä kyetty löytämään pysyvä ratkaisu?”
Yksikön D 2 avustava yksikönpäällikkö kirjoitti 11.9.2003 virkamiehelle, joka oli PO:oon ”Henkilöstö ja hallinto” kuuluvassa
yksikössä D 3 ”Hallinnon henkilöstöresurssit ja taloudelliset resurssit; IAS; kabinetit” vastuussa inventoidun omaisuuden
hallinnoimisesta (jäljempänä inventoitua omaisuutta hallinnoiva virkamies) seuraavan sähköpostiviestin:
”Muistanette keskustelut, joita kävimme tarpeesta löytää asianmukainen toimistotila [kantajalle], eli keskustelut, joiden
piti sopimamme mukaisesti jatkua kesälomien jälkeen. Pitkän aikavälin ratkaisu, jonka mukaan koko yksikkö D 2 koottaisiin
[Sciences 11 -rakennuksen] 9. ja 10. kerrokseen, ei vaikuta välittömästi toteuttamiskelpoiselta. Pyydän siis teitä antamaan
yksikkömme käyttöön yhden toimistotilan, joka sopii [kantajalle] ja joka on myös mahdollisimman lähellä [Science 11 -rakennuksen]
9. ja 10. kerrosta.
Asia on hieman kiireellinen, koska [Science 11 -rakennuksen] pohjakerroksessa sijaitsevan [kantajan] nykyisen toimistohuoneen
sopimattomuus näyttää heikentävän vakavasti [hänen] tehokkuuttaan, mikä edellyttää välitöntä ratkaisua.
Odotan vastaustanne.”
Koska inventoitua omaisuutta hallinnoiva virkamies oli lomalla, kun edellisessä kohdassa mainittu sähköpostiviesti lähetettiin,
yksikön D 2 avustava yksikönpäällikkö kiinnitti 30.9.2003 uudelleen hänen huomionsa kantajan toimistohuonetta koskevaan ongelmaan.
C
Vuosi 2004
Kantaja esitti 2.2.2004 vuosilomahakemuksen, joka koski ajanjaksoa 1.–5.3.2004. Hakemus hyväksyttiin 3.2.2004.
Kantaja osoitti 29.4.2004 päivätyllä kirjeellä, joka saapui PO:n ”Henkilöstö ja hallinto” yksikköön ”Kanteet” 3.5.2004, komissiolle
”henkilöstösääntöjen 24 artiklassa tarkoitetun avustamispyynnön, joka vastaa myös henkilöstösääntöjen 90 artiklan 1 kohdassa
tarkoitettua hakemusta – työpaikkakiusaaminen” (jäljempänä avustamispyyntö). Hän valitti siinä useista seikoista, joita hän
piti työpaikkakiusaamisena, ja vaati siinä hallinnollisen tutkimuksen aloittamista PO:oon ”Henkilöstö ja hallinto” kuulumattoman
”neutraalin elimen” toimesta. Kantaja vaati lopuksi 100 000 euron suuruista korvausta vahingosta, jota hänelle oli aiheutunut
tapahtuneeksi väitetystä työpaikkakiusaamisesta (jäljempänä vahingonkorvausvaatimus).
Sen jälkeen kun kantaja oli esittänyt lääkärintodistuksen, joka koski ajanjaksoa 16.4.–11.6.2004, hallinto lähetti hänet lääkärintarkastukseen,
jonka suoritti toimielimen asiantuntijalääkäri, joka arvioi 7.5.2004 päivätyssä lausunnossaan, että hän ”kykeni työskentelemään
100-prosenttisesti 10.5.2004 lukien” mutta että ”toimipaikan vaihdos oli toivottavaa [kantajan] terveyden kannalta”.
Kantaja toisti perjantaina 7.5.2004 päivätyssä kirjeessään avustamispyyntönsä sellaisena kuin hän oli esittänyt sen aikaisemmin
29.4.2004 päivätyssä kirjeessään. Hän vetosi siinä edellisessä kohdassa mainittuun lääkärinlausuntoon ja pyysi ”ehkäiseviä
ja välittömiä toimia, kuten [hänen] siirtämistään toiseen toimipaikkaan tai [hänen] väliaikaista siirtämistään” johonkin toiseen
pääosastoon kuin PO:oon ”Henkilöstö ja hallinto”, jotta häntä kyettäisiin suojelemaan hänen esimiestensä ”sopimattomalta käytökseltä”.
Lopuksi kantaja vaati myös korvausta esimiestensä moititusta käytöksestä aiheutuneista aineellisista seurauksista.
Kantaja lähetti samana päivänä 7.5.2004 klo 14.53 yksikön D 2 uudelle yksikönpäällikölle, joka oli aloittanut tehtävänsä 16.2.2004,
sähköpostiviestin, johon sisältyivät seuraavat kappaleet:
”Olen yrittänyt menestyksettä tehdä ’Sic Congés’ -järjestelmässä [tietojärjestelmä, jolla hallinnoidaan lomia] vuosilomahakemuksen
ajalle 10.5.–30.6.2004 (’– – Sic Congés’ -järjestelmän mukaan olen jo sairauslomalla).
– –
Odottaessani väliaikaisia toimenpiteitä olen pakotettu (sekä terveyteni että turvallisuuteni vuoksi) pysyttelemään poissa
työympäristöstäni. Tästä syystä anon siis vuosilomaa.
Koska en – – kykene tekemään vuosilomahakemusta [’Sic Congés’ ‑järjestelmässä], pyydän teitä ystävällisesti vahvistamaan minulle
[sähköpostitse] mahdollisimman nopeasti ja viimeistään tänä iltapäivänä klo 16:een mennessä, hyväksyttekö vuosilomahakemukseni
ajalle 10.5.–30.6.2004.”
Kantaja kävi samana päivänä 7.5.2004 klo 16:n aikaan keskustelun yksikön D 2 yksikönpäällikön kanssa vuosilomahakemuksestaan.
Kantajan mukaan tämä oli ilmaissut myöntymyksensä siihen, että hän aloittaisi vuosilomansa 10.5.
Samana päivänä 7.5.2004 klo 18.01, yksikön D 2 yksikönpäällikkö lähetti kantajalle sähköpostiviestin, jossa todettiin muun
muassa seuraavaa:
”Koska useita teitä koskevia kysymyksiä on ratkaistava pikaisesti, pyydän teitä – yksikön edun nimissä ja koska vuosilomanne
ei ole vielä alkanut – saapumaan toimistolle maanantaiaamuna.
Samassa yhteydessä käsitellään myös lomaanne koskeva kysymys.”
Edelleen samana päivänä 7.5.2004 klo 18.24 kantaja vastasi yksikön D 2 yksikönpäällikölle sähköpostitse seuraavaa:
”Viittaan toimistohuoneessanne tänään klo 16 käymäämme keskusteluun, jossa vakuutitte minulle, että vuosilomahakemukseeni,
jonka mukaan lomani alkaisi maanantaina – – 10.5., ei liittynyt ongelmia ja että saisin viettää viikonlopun rauhassa eikä
minun tarvitsisi palata työhön maanantaina. Ongelmana olivat ainoastaan [’Sic Congés’] ja allekirjoitukset – –. Olen jo varannut
lentolipun palatakseni Ruotsiin hieman myöhemmin.
Lääkäri – – lupasi minulle, että hän yrittäisi löytää toisen ratkaisun, jos vuosilomahakemustani ei hyväksyttäisi tänä iltapäivänä.
Koska olette ilmoittaneet minulle muutetusta päätöksestänne tänä iltana, lääkäri ei ole enää tavoitettavissa. Menen siis suoraan
työterveysyksikköön maanantaiaamuna ja yritän tavata tämän tai jonkun toisen lääkärin.”
Yksikön D 2 yksikönpäällikkö lähetti 10.5.2004 vastauksena edellisessä kohdassa mainittuun sähköpostiviestiin kantajalle sähköpostiviestin,
jossa todettiin muun muassa seuraavaa:
”Haluan vain vahvistaa teille, että [osaston D johtaja] haluaa tavata teidät päivän aikana keskustellakseen kanssanne muun
muassa teidän mahdollisesta siirtämisestänne, kuten työterveysyksikkö on suositellut [perjantaina 7.5.2004] lausunnossaan,
ja käsitelläkseen muita aikaisemmin toteutettuja toimenpiteitä, teidän etunne nimissä.”
Kantaja tapasi osaston D johtajan samana päivänä 10.5.2004. Kantajan mukaan tässä kokouksessa sovittiin, että hän voisi lähteä
vuosilomalle 19.5.2004 kolmeksi viikoksi.
Kantaja lähetti 11.5.2004 osaston D johtajan assistentille sähköpostiviestin, jossa hän pyysi tätä vahvistamaan mahdollisimman
nopeasti johtajansa suostumuksen vuosilomalle, jonka hän halusi pitää 19.5. ja 8.6.2004 välisenä aikana, ja täsmensi tältä
osin, että matkalippu, jonka hän oli varannut kyseiselle ajanjaksolle, piti maksaa viimeistään seuraavana päivänä 12.5.2004.
Osaston D johtajan assistentti lähetti vastauksena kantajan 11.5.2004 lähettämään sähköpostiviestiin samana päivänä kantajalle
useita sähköpostiviestejä, joissa hän ilmoitti, että ennen kun kantaja saisi luvan lähteä lomalle, hänen piti tavata yksikön
D 2 yksikönpäällikkö, jotta he voisivat käydä yleisten täytäntöönpanosääntöjen 8 artiklan 5 kohdassa tarkoitetun virallisen
keskustelun ja osaston D johtaja ja yksikön D 2 yksikönpäällikkö kykenisivät laatimaan kantajan urakehityskertomuksen ajanjaksolta
1.1.–31.10.2003 (jäljempänä tammi–lokakuun 2003 urakehityskertomus). Osaston D johtajan assistentti lisäsi myös sähköpostiviestissään,
jonka hän lähetti kantajalle 12.5.2004, että kyseinen johtaja ei voinut antaa tälle takeita siitä, että hänen vuosilomahakemuksensa
hyväksyttäisiin, koska hyväksyminen edellytti useista henkilöistä, myös kantajasta itsestään, riippuvien toimenpiteiden toteuttamista.
Tämän vastauksen perusteella kantaja ilmoitti 12.5.2004 päivätyllä sähköpostiviestillä osaston D johtajan assistentille, että
hän luopuisi vuosilomasta, jota hän oli hakenut ajanjaksolle 19.5.–8.6.2004, ja hakisi nyt vuosilomaa ajanjaksolle 7.6.–23.7.2004.
Virallinen hakemus vuosilomasta 7.6. ja 23.7.2004 väliselle ajalle tehtiin ”Sic Congés -järjestelmässä” 13.5.2004, ja se hyväksyttiin
19.5.2004. Koska kantaja katsoi, että hän sai tiedon tästä hyväksymisestä vasta 24.5.2004, eli liian myöhään, hän peruutti
kuitenkin vuosilomahakemuksensa.
Samana päivänä 13.5.2004 osaston D johtaja toimitti kantajan ansioluettelon viidelle pääosastolle (PO ”Energia ja liikenne”,
Euroopan petostentorjuntavirasto, PO ”Oikeus- ja sisäasiat”, PO ”Terveys ja kuluttajansuoja” ja PO ”Kilpailu”). Osaston D
johtaja täsmensi ansioluettelon liitteenä olevassa kirjeessä, joka oli osoitettu kullekin edellä mainitulle pääosastolle,
että kantaja oli ilmaissut kiinnostuksensa asianomaisen pääosaston toimialaan kuuluviin aloihin ja että PO ”Henkilöstö ja
hallinto” oli antanut suostumuksensa siihen, että hänet ja hänen virkansa voitaisiin sijoittaa sinne.
Psykiatri, jonka tehtäväksi työterveysyksikkö oli antanut kantajan psykiatrisen asiantuntijalausunnon laatimisen, korosti
18.5.2004 antamassaan lausunnossa, että ”koska ongelma on sosiaalinen (ristiriita toimielimen sisällä), ratkaisu on siis tehtävä
sosiaalisella tasolla (siirtäminen toiseen pääosastoon)”.
Kantaja toisti 24.5.2004 vaatimuksensa, jonka mukaan hänet pitäisi ”siirtää välittömästi, pysyvästi tai väliaikaisesti, toiseen
[pääosastoon], jolla ei ole mitään tekemistä PO:n [’Henkilöstö ja hallinto’] tai [kyseisen pääosaston pääjohtajan] kanssa”,
ja selitti, että ”työpaikkakiusaaminen [jonka kohteena hän oli] ei ollut selvästikään loppunut”.
Kantajasta laadittiin 7.6.2004 lääkärintodistus, joka koski ajanjaksoa 8.6.–2.7.2004.
Kantaja lähetti 8.6.2004 yksikön D 2 yksikönpäällikölle sähköpostiviestin, jossa hän ilmoitti, että hän oli ”työkyvytön toimimaan
tämänhetkisessä tehtävässään” 8.6. ja 2.7.2004 välisen ajan. Hän täsmensi, että hän oli juuri tehnyt ”Sic Congés” -järjestelmässä
vuosilomahakemuksen, joka koskisi ajanjaksoa 5.7.–13.8.2004.
Osaston D johtaja lähetti kantajalle 9.6.2004 seuraavan sähköpostiviestin:
”Olen pahoillani sairaudestanne. – – Olen yrittänyt tavoittaa teitä kotiosoitteestanne, sillä meillä piti olla tapaaminen
8.6., ja haluaisin keskustella kanssanne siitä, mitä pitäisi tämän jälkeen tehdä.
Olette tehneet hakemuksen [tammi–lokakuun 2003 urakehityskertomuksenne] korjaamisesta, ja olisi asianmukaista, että tämä tehtävä
hoidettaisiin mahdollisimman pian ja joka tapauksessa ennen teidän lähtöänne vuosilomalle. Arviointimenettelyn vieminen päätökseen
vaikuttaa koko PO:oon [’Henkilöstö ja hallinto’], koska jos sitä päätetä ajoissa, emme saa yhtään etusijapistettä, ja sillä
tavoin vaarannetaan koko henkilöstön ylennysmahdollisuudet. – –
Voinette sopia toisen tapaamisen sihteerini kanssa – –”
Tutkinta- ja kurinpito-osaston johtaja ilmoitti 11.6.2004 päivätyllä kirjeellä komission pääsihteerille, että kantajan avustamispyynnössään
esittämät seikat vaikuttivat riittävän vakavilta, jotta hallinnollisen tutkimuksen aloittaminen oli perusteltua ”sekä yksittäisten
henkilöiden asettamiseksi vastuuseen että perusteettomasti syytettyjen virkamiesten maineen puhdistamiseksi”. Tutkinta- ja
kurinpito-osaston johtaja lisäsi, että koska kantaja arvosteli kaikkia PO:n ”Henkilöstö ja hallinto” esimiehiä, mukaan lukien
sen pääjohtajaa, oli hänen mielestään asianmukaista, että komission pääsihteeri hoitaisi nimittävän viranomaisen tehtäviä
hallinnollisessa tutkimuksessa ja että PO:oon ”Henkilöstö ja hallinto” kuulumaton henkilö nimettäisiin ”kuulemismenettelystä
vastaavaksi neuvonantajaksi” tämän tutkimuksen suorittamista varten.
Yksikön D 2 yksikönpäällikkö hylkäsi 14.6.2004 virallisesti lomahakemuksen, joka koski ajanjaksoa 5.7.–13.8.2004.
Työterveysyksikkö arvioi 18.6.2004, että kantajan ”[oli katsottava] olevan perustellusti poissa työstä 16.7. saakka”.
Kantaja esitti 21.6.2004 ”Sic Congés” -järjestelmässä vuosilomahakemuksen, joka koski ajanjaksoa 19.7.–27.8.2004.
Kantajalle annettiin kesällä 2004 toimistohuone Science 11 ‑rakennuksen kahdeksannesta kerroksesta.
Komission pääsihteeri ilmoitti 1.7.2004 tutkinta- ja kurinpito-osaston johtajalle suostuvansa hoitamaan nimittävän viranomaisen
tehtäviä suunnitellussa hallinnollisessa tutkimuksessa ja nimesi kuulemismenettelystä vastaavan neuvonantajan, jonka hän oli
valinnut tutkimusta suorittamaan.
Koska kantajalle oli ilmoitettu, että hänen vuosilomahakemustaan, joka koski ajanjaksoa 19.7.–27.8.2004, ei hyväksyttäisi,
hän lähetti samana päivänä 1.7.2004 sähköpostiviestin yksikön B 2 eräälle virkamiehelle valittaakseen siitä, että hänen ”vuosilomahakemuksensa
[oli] toistuvasti hylätty tai niitä ei ollut ainakaan allekirjoitettu kohtuullisessa ajassa”, ja pyysi häneltä ”apua, jotta
hän voisi pitää lomaa [kesällä 2004]”.
Kantaja esitti 5.7.2004 lääkärintodistuksen, joka koski ajanjaksoa 17.7.–27.8.2004. Hallinto ei kiistänyt tämän todistuksen
oikeellisuutta.
Komissio hyväksyi 2.8.2004 vuosilomahakemuksen, joka koski ajanjaksoa 19.7.–27.8.2004. Tämä hakemus ”kumottiin” 3.9.2004,
koska kantaja oli 17.7. ja 27.8.2004 välisenä aikana sairauslomalla.
Kantaja toimitti 1.9.2004 lääkärintodistuksen, joka koski ajanjaksoa 28.8.–25.9.2004.
Lääkärintarkastuksessa, joka tehtiin 6.9.2004 ja johon kantaja oli lähetetty sen jälkeen, kun hän oli esittänyt ajanjaksoa
28.8.–25.9.2004 koskeneen lääkärintodistuksen, todettiin, että kantaja oli ”100-prosenttisesti työkykyinen tänään”, mutta
siinä toistettiin kuitenkin kantajan 18.5.2004 tutkineen psykiatrin tuolloin esittämä huomautus, jonka mukaan ”toimipaikan
vaihtaminen oli toivottavaa [kantajan] terveyden kannalta”.
Koska kantaja arvioi, että 6.9.2004 suoritetun lääkärintarkastuksen päätelmät eivät olleet lääketieteellisesti perusteltuja,
hän pyysi 7.9.2004 henkilöstösääntöjen 59 artiklan 1 kohdan viidennessä alakohdassa tarkoitetun toimielimestä riippumattoman
lääkärin lausuntoa.
Komission pääsihteerin kantajan vaatimaa hallinnollista tutkimusta varten nimeämä kuulemismenettelystä vastaava neuvonantaja
sai 8.9.2004 päivätyllä muistiolla pääsihteeriltä valtuudet ”selvittää esitettyjen väitteiden todenperäisyys erityisesti asiakirja-aineistossa
mainitun virkamiehen tai mainittujen virkamiesten käytöksen osalta, jotta voidaan arvioida tilanteen todenperäisyyttä ja toimenpiteitä,
joita sen perusteella on tarvittaessa toteutettava”.
Työterveysyksikkö ilmoitti 15.9.2004 yksikön ”Ressources humaines – ADMIN, Réformes internes” yksikönpäällikölle, että ”asiantuntija
[oli] nimetty lausunnon antamista varten yhteisestä sopimuksesta [kantajaa hoitavan lääkärin] kanssa”.
Riippumaton lääkäri, joka oli valittu kantajan esittämän lausuntopyynnön perusteella (jäljempänä riippumaton lääkäri) totesi
6.10.2004 päivätyn lääketieteellis-psykologisen tarkastuskertomuksensa päätteeksi, että ”asianomainen [oli] työkykyinen, mutta
hänen pitäisi jatkaa työntekoa toisessa [pääosastossa]” ja täsmensi, että ”asianomaisen palaaminen aikaisempaan toimipaikkaansa
[voisi] vain palauttaa työpaikkakiusaamisen hänen mieleensä ja saattaa hänet epätasapainoon”.
PO:n ”Henkilöstö ja hallinto” osaston C ”Henkilöstöpolitiikka, Luxemburgin henkilöstö, terveys, työhygienia” (jäljempänä osasto
C) johtaja ilmoitti 14.10.2004 päivätyssä muistiossa osaston D johtajalle riippumattoman lääkärin päätelmät ja suositteli
hänelle ”[kantajan] siirtämistä pois [kyseiseltä pääosastolta] mahdollisimman nopeasti, jotta [asianomainen] voisi palata
työhön”.
PO:n ”Henkilöstö ja hallinto” yksikön ”Kanteet” yksikönpäällikkö ilmoitti 5.11.2004 päivätyllä muistiolla kantajalle, jonka
esittämiin avustamispyyntöihin hän viittasi, että komission pääsihteeri oli aloittanut tutkimuksen, joka oli annettu ”PO:oon
[Henkilöstö ja hallinto]” kuulumattoman kuulemismenettelystä vastaavan neuvonantajan tehtäväksi” ja että nimittävä viranomainen
antaisi ratkaisun hänen avustamispyynnöstään tutkimusraportin ja sen sisällön perusteella.
Kantaja esitti 26.11.2004 päivätyllä muistiolla, joka saapui yksikköön ”Kanteet” 30.11.2004, hallinnollisen valituksen ”hiljaisista
päätöksistä, joita [oli tehty hänen] avustamis- ja suojelupyyntöjensä, ehkäiseviä ja välittömiä koskevien toimenpiteiden toteuttamista
koskevien pyyntöjensä sekä vahingonkorvausvaatimuksensa hylkäämisestä” (jäljempänä 26.11.2004 tehty hallinnollinen valitus).
Kantaja siirrettiin 21.12.2004 tehdyllä päätöksellä 1.1.2005 lukien PO:oon ”Henkilöstö ja hallinto” kuuluvaan yksikköön C
5 ”Turvallisuus ja työhygienia” (jäljempänä yksikkö C 5).
D
Vuosi 2005
Kantaja keskusteli 6.1.2005 yksikön C 5 yksikönpäällikön kanssa, minkä jälkeen hän ei enää ilmestynyt lainkaan työpaikalleen.
Kuulemismenettelystä vastaavan neuvonantajan laatima hallinnollista tutkimusta koskeva kertomus toimitettiin 21.3.2005 komission
pääsihteerille. Kuulemismenettelystä vastaava neuvonantaja esitti kertomuksensa päätteeksi seuraavat huomautukset:
”1.      Yksikään tässä kertomuksessa kuvaamistani tapahtumista ei sellaisenaan osoita, että [kantajan] arvostelemat henkilöt olisivat
syyllistyneet sopimattomaan käytökseen, jolla olisi tahallisesti loukattu [asianomaisen] persoonaa, ihmisarvoa taikka fyysistä
tai psyykkistä koskemattomuutta.
Olen toisinaan saanut sen vaikutelman, että tietyt [kantajaa] koskeneet toimet tai menettelytavat olivat sopimattoman käytöksen
raja-alueella tai tarkemmin sanoen, käyttääkseni henkilöstösääntöjen englanninkielisen version terminologiaa, ’improper behaviour’
-raja-alueella hänen kannaltaan. Katson jopa, että tämä raja on saatettu tietyissä tapauksissa ylittää. Minulle ei ole kuitenkaan
missään vaiheessa tullut sitä vaikutelmaa, että kyseiset menettelytavat tai toimet olisivat olleet siinä mielessä tahallisia,
että niiden toteuttajat olisivat pyrkineet loukkaamaan [kantajan] persoonaa, ihmisarvoa tai koskemattomuutta.
– –
3.      Tämän tutkimuksen aikana tekemieni kyselyjen perusteella olen ymmärtänyt, että [kantaja] katsoo joutuneensa työpaikkakiusaamisen
kohteeksi, mikä selittää sen, että hän saattaa katsoa esimiehillään olleen aikomuksia, joita heillä ei mielestäni ole ollut.
Voin vain pahoitella tässä yhteydessä tahdittomuuksia, joiden kohteena [asianomainen] on ollut. Hänen koeaikansa pidentämiseen
liittyneet seikat, olosuhteet, jotka ovat liittyneet hänen saapumiseensa yksikköön [D 2] tai hänen toimistohuoneensa eristäminen
ovat siten edistäneet ristiriitatilanteen kehittymistä [kantajan] ja hänen esimiestensä välille. Kun otetaan huomioon, että
tämä ristiriitainen suhde on kestänyt sittemmin useiden vuosien ajan, sitä ei käsitykseni mukaan voida ratkaista yhteisymmärryksessä.
Ainoastaan [asianomaisen] pikainen siirtäminen PO:n [’Henkilöstö ja hallinto’] ulkopuolelle voisi antaa hänelle uuden alun
mahdollisuuden, johon hänen pitäisi tarttua.”
Nimittävä viranomainen hylkäsi 26.11.2004 tehdyn hallinnollisen valituksen 29.3.2005. Se korosti, että se oli ”reagoinut [kantajan]
eri vaatimuksiin tosiseikkojen luonteen, tärkeyden ja esitettyjen tietojen mukaisesti ja päättänyt hyvissä ajoin tutkimuksen
aloittamisesta tosiseikkojen selvittämiseksi, ja tämä tutkimus oli vireillä”. Nimittävä viranomainen täsmensi lopuksi, että
”vireillä olevan tutkimuksen päätyttyä sen tulokset toimitetaan [kantajalle]” ja että ”näiden tulosten perusteella se toteuttaa
henkilöstösääntöjen 24 artiklan nojalla tarvittaessa toimenpiteitä, jotka osoittautuvat näiden tulosten mukaan perustelluiksi”.
Kantaja esitti 15.4.2005 työkyvyttömyyseläkkeelle siirtymistä koskevan hakemuksen. Hän ilmoitti hakemuksessaan olleensa ”PO:n
[”Henkilöstö ja hallinto”] harjoittaman työpaikkakiusaamisen uhri useiden vuosien ajan” ja että ”tällä tilanteella oli ollut
vakavia seurauksia hänen terveytensä kannalta”.
Nimittävä viranomainen saattoi kantajan tapauksen 13.6.2005 työkyvyttömyyskomitean käsiteltäväksi.
Kantaja viittasi 11.7.2005 päivätyssä komissiolle osoittamassaan kirjeessä 15.4.2005 päivättyyn työkyvyttömyyseläkettä koskeneeseen
hakemukseensa ja ilmoitti, että hän ”toisti vaatimuksensa siitä, että häntä kohtaan harjoitetun kiusaamisen vuoksi saadut
sairaudet tunnustettaisiin ammattitaudiksi”.
Työkyvyttömyyskomitea totesi 26.7.2005 pitämässään kokouksessa, että kantaja oli ”pysyvästi työkyvytön – – ja että hän [oli]
tästä syystä pakotettu keskeyttämään työskentelynsä komissiossa”. Työkyvyttömyyskomitea täsmensi, että se ei antanut ratkaisua
siitä, oliko työkyvyttömyys seurausta hänen tehtävänsä hoidossa sattuneesta tapaturmasta tai ammattitaudista.
Kantaja siirrettiin 23.8.2005 tehdyllä komission päätöksellä työkyvyttömyyseläkkeelle 31.8.2005 lukien ja hänelle myönnettiin
”henkilöstösääntöjen 78 artiklan [kolmannen] kohdan määräysten mukaisesti” vahvistettu työkyvyttömyyskorvaus.
Nimittävä viranomainen hylkäsi 16.9.2005 päivätyllä, kantajalle osoitetulla kirjeellä nimenomaisesti tämän esittämän avustamispyynnön
ja arvioi hallinnollisen tutkimuksen tulosten perusteella, että työpaikkakiusaamista koskeneet väitteet eivät olleet perusteltuja
tai että niitä ei ollut näytetty toteen.
Työkyvyttömyyskomitea arvioi faksilla työterveysyksikköön 7.10.2005 saapuneessa muistiossaan, että ”uusi lääkärintarkastus
ei [ollut] tarpeen, koska työkyvyttömyyden aiheuttanut sairaus oli pysyvä”.
Kantaja esitti 17.10.2005 päivätyssä hakemuksessaan komissiolle vaatimuksen siitä, että hänen ”ahdistuneisuutena ja masennuksena
ilmenevä sairautensa” tunnustettaisiin ammattitaudiksi. Tämä menettely oli tähän asiaan liittyneen istunnon aikaan vielä vireillä.
E
Tosiseikat, jotka liittyvät vuoden 2003 osalta laadittuihin urakehityskertomuksiin
Kantaja ja yksikön D 2 yksikönpäällikön tehtäviä 31.10.2003 saakka hoitanut virkamies pitivät 12.5.2004 yleisten täytäntöönpanosääntöjen
8 artiklan 3 kohdassa tarkoitetun virallisen keskustelun tammi–lokakuun 2003 urakehityskertomuksen laatimiseksi.
Yksikön D 2 yksikönpäällikön tehtäviä 31.10.2003 saakka hoitanut virkamies laati kantajan arvioijana 18.5.2004 luonnoksen
tammi–lokakuun 2003 urakehityskertomukseksi. Tässä luonnoksessa kantajalle annettiin kokonaisarvosana 8/20, eli 4/10 tehokkuudesta,
3/6 pätevyydestä ja 1/4 käytöksestä viranhoidossa.
Arvioija toi esiin tammi–lokakuun 2003 urakehityskertomuksen kohdassa 6.1 ”Pätevyys” vaikeudet, joita kantajalla oli ollut
työhönsä perehtymisessä ja joiden arvioija katsoi johtuvan ”motivaation puutteesta”, minkä jälkeen hän ilmoitti 3.9.2003 päivätyllä
muistiolla kantajalle, että hän antaisi yksikön ”Ressources humaines – ADMIN, Réformes internes” sekä työterveysyksikön ratkaistavaksi
kysymyksen siitä, oliko ”hänen terveydentilansa sellainen, että se mahdollistaisi tulevaisuudessa hänen tehtäviensä normaalin
hoidon”. Arvioija korosti myös, että ”[kantajan] tehokkuudessa ei ollut havaittu edistymistä 3.9.2001 ja lokakuun [2003] välisenä
aikana”.
Osaston D johtaja allekirjoitti arvioinnin vahvistajana 18.5.2004 tammi–lokakuun 2003 urakehityskertomusta koskeneen luonnoksen.
Kantaja vaati 27.5.2004 tammi–lokakuun 2003 urakehityskertomuksensa korjaamista.
Yleisten täytäntöönpanosääntöjen 8 artiklan 10 kohdan mukaista arvioinnin vahvistajan ja kantajan välistä keskustelua ei pidetty,
mihin oli arvioinnin vahvistajan mukaan syynä ”[kantajan] pitkittynyt poissaolo”.
Arvioinnin vahvistaja ”sulki hallinnollisesti” 14.7.2004 tammi–lokakuun 2003 urakehityskertomuksen. Seuraavana päivänä yksikön
”Henkilöstöresurssit – Hallinto, sisäiset uudistukset” yksikönpäällikkö vahvisti kertomuksen hallinnollisen sulkemisen ”arvioijan
ja arvioinnin vahvistajan huomautusten osalta asianomaisen oikeuksien täydeksi säilyttämiseksi”.
Kantajan arvioija laati 8.7.2004 luonnoksen urakehityskertomukseksi ajanjaksolle 1.11.–31.12.2003 (jäljempänä marras–joulukuun
2003 urakehityskertomus), mutta tätä tehtävää ei enää hoitanut yksikön D 2 yksikönpäällikkö vaan osaston D johtaja. Tässä
luonnoksessa, joka laadittiin ilman että kantaja olisi ensin tehnyt itsearviointia, hänelle annettiin jälleen kokonaisarvosana
8/20, eli 4/10 tehokkuudesta, 3/6 pätevyydestä ja 1/4 käytöksestä viranhoidossa.
Arvioija ilmoitti marras–joulukuun 2003 urakehityskertomuksen kohdassa 6.1. ”Tehokkuus” tehneensä sen päätelmän, että ”kantaja
ei ollut saavuttanut viitejakson aikana mitään pätevää tulosta ja että mitään tavoitteita ei ollut saavutettu, vaikka tavoitteet
olivat [kantajan] saavutettavissa”. Arvioija lisäsi, että kyseessä oli hänen mielestään ”[kantajan] motivaation puutteen ja
käytöksen lopputulos”.
Kantajan arvioinnin vahvistaja allekirjoitti 13.7.2004 marras–joulukuun 2003 urakehityskertomuksen, ja tätä tehtävää hoiti
PO:n ”Henkilöstö ja hallinto” pääjohtaja. Arvioinnin vahvistaja päätti samalla kyseistä urakehityskertomusta koskeneen hallinnollisen
menettelyn.
Yksikön ”Henkilöstöresurssit – Hallinto, sisäiset uudistukset” yksikönpäällikkö ilmoitti 21.9.2004 päivätyllä kirjeellä kantajalle,
että PO:n ”Henkilöstö ja hallinto” pääjohtaja oli päättänyt ylennysvuoden 2004 osalta olla myöntämättä hänelle yhtäkään etusijapistettä.
Kyseisessä kirjeessä täsmennettiin, että kantajalle arviointivuoden 2003 osalta myönnetty kokonaisarvosana oli 8/20.
Kantaja teki 20.12.2004 henkilöstösääntöjen 90 artiklan 2 kohdassa tarkoitetun hallinnollisen valituksen, jossa hän vaati
tammi–lokakuun 2003 urakehityskertomuksensa ja marras-joulukuun 2003 urakehityskertomuksensa kumoamista.
Nimittävä viranomainen hylkäsi tämän hallinnollisen valituksen 4.5.2005 tekemällään päätöksellä, jonka kantaja todisti vastaanotetuksi
7.6.2005.

Asian käsittelyn vaiheet ja asianosaisten vaatimukset
Nyt käsiteltävä kanne kirjattiin alun perin 4.7.2005 ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen kirjaamossa numerolla T‑252/05.
Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin siirsi nyt käsiteltävän asian virkamiestuomioistuimen käsiteltäväksi 15.12.2005 antamallaan
määräyksellä Euroopan unionin virkamiestuomioistuimen perustamisesta 2.11.2004 tehdyn neuvoston päätöksen 2004/752/EY, Euratom
(EUVL L 333, s. 7) 3 artiklan 3 kohdan mukaisesti. Kanne kirjattiin virkamiestuomioistuimen kirjaamossa numerolla F‑52/05.
Kantaja vaatii, että virkamiestuomioistuin
–      tutkii nyt käsiteltävän kanteen
–        tarvittaessa – – kumoaa 29.3.2005 tehdyn päätöksen, jolla komissio hylkäsi hallinnollisen valituksen – –, joka oli tehty 29.11.2004
komission implisiittisistä päätöksistä hylätä henkilöstösääntöjen 24 artiklan nojalla esitetty – – avustamispyyntö ja vahingonkorvausvaatimus,
sekä 7.5.2004 ja 24.5.2004 esitetyt ehkäisevien ja välittömien toimien toteuttamista koskevat vaatimukset
–        – – kumoaa 4.5.2005 tehdyn komission päätöksen, jolla vastattiin 20.12.2004 päivättyyn kantajan hallinnolliseen valitukseen,
ja kumoaa urakehityskertomuksen, joka laadittiin hänen osaltaan 1.1.2003 ja 31.12.2003 väliseltä ajalta
–        – – toteaa Euroopan yhteisön olevan vahingonkorvausvastuussa [edellä mainittujen] päätösten ja kantajan urakehityskertomuksen
laatimisen vuoksi
–        myöntää kantajalle korvausta hänelle aiheutuneista vahingoista, yhteensä 250 000 euroa ja
–        velvoittaa [komission] korvaamaan kaikki oikeudenkäyntikulut.
Komissio vaatii, että virkamiestuomioistuin
–        hylkää kanteen ja
–        määrää oikeudenkäyntikuluista lain mukaisesti.
Sen jälkeen kun molemmat asianosaiset olivat suostuneet sovitteluyritykseen, esittelevä tuomari kutsui heidät epäviralliseen
kokoukseen, joka pidettiin virkamiestuomioistuimessa 9.10.2006. Esittelevä tuomari ilmoitti 17.10.2006 asianosaisille sovintoehdotuksen.
Komissio hylkäsi tämän ehdotuksen 24.10.2006 päivätyllä kirjeellä.
Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen työjärjestystä sovelletaan soveltuvin osin virkamiestuomioistuimeen päätöksen 2004/752
3 artiklan 4 kohdan nojalla, ja virkamiestuomioistuin esitti asianosaisille kysymyksiä kyseisen työjärjestyksen 64 artiklan
3 kohdan a alakohdan mukaisesti. Ne vastasivat virkamiestuomioistuimen pyyntöön.
Kantaja arvioi virkamiestuomioistuimen kirjaamoon 17.6.2007 saapuneessa faksissa aineellisen vahinkonsa määräksi yhteensä
781 906,43 euroa, joka vastasi erotusta, jossa yhtäältä vähennettävänä ovat palkka ja eläke, jotka hän olisi saanut, ellei
häntä olisi siirretty työkyvyttömyyseläkkeelle, ja toisaalta vähentäjänä työkyvyttömyyskorvaus, jota hän saa, ja eläke, jonka
hän saa tulevaisuudessa.
Virkamiestuomioistuin hylkäsi 26.9.2007 antamallaan määräyksellä komission vaatimuksen siitä, että hallinnollisen tutkimusaineiston
liitteissä olevia lauseita poistettaisiin.

Oikeudellinen arviointi
A
Riidan kohdetta koskevia alustavia huomautuksia
Kanteen kohde, sellaisena kuin kantaja on sen virallisesti esittänyt, edellyttää seuraavia huomautuksia.
Ensinnäkin kantaja vaatii virallisesti vaatimustensa toisessa kohdassa virkamiestuomioistuinta kumoamaan ”29.3.2005 tehdyn
päätöksen, jolla komissio hylkäsi hallinnollisen valituksen – –, joka oli tehty 29.11.2004 komission hiljaisista päätöksistä
hylätä henkilöstösääntöjen 24 artiklan nojalla esitetty – – avustamispyyntö ja vahingonkorvausvaatimus, sekä 7.5.2004 ja 24.5.2004
esitetyt ehkäisevien ja välittömien toimien toteuttamista koskevat vaatimukset”. Kantajan mukaan tehtiin siis kolme erillistä
hiljaista päätöstä, joista ensimmäinen koski 29.4.2004 päivätyssä muistiossa esitetyn avustamispyynnön hylkäämistä, toisella
hylättiin samaan muistioon sisältynyt vahingonkorvausvaatimus ja kolmannella hylättiin 7. ja 24.5.2004 päivätyissä kirjeissä
esitetty vaatimus siirrosta PO:n ”Henkilöstö ja hallinto” ulkopuolelle.
Tältä osin on kiistatonta, että kantaja esitti 29.4.2004 päivätyllä muistiolla, joka saapui yksikköön ”Kanteet” 3.5.2004,
komissiolle ”– – henkilöstösääntöjen 24 artiklassa tarkoitetun avustamispyynnön, joka vastaa myös henkilöstösääntöjen 90 artiklan
1 kohdassa tarkoitettua hakemusta – työpaikkakiusaaminen”. Hän valitti siinä useista seikoista, joita hän piti työpaikkakiusaamisena,
ja vaati hallinnollisen tutkimuksen aloittamista PO:oon ”Henkilöstö ja hallinto” kuulumattoman ”neutraalin elimen” toimesta.
Kantaja vaati kyseisessä muistiossa myös tästä tapahtuneeksi väitetystä työpaikkakiusaamisesta aiheutuneen vahingon korvaamista.
Kantaja osoitti lisäksi 29.4.2004 päivätyn muistion jälkeen komissiolle 7. ja 24.5.2004 kaksi uutta kirjettä, joissa hän vaati
”ehkäiseviä ja välittömiä toimia”, kuten hänen ”siirtämistään toisiin tehtäviin tai muuta siirtoa” PO:n ”Henkilöstö ja hallinto”
ulkopuolelle. Kantaja viittasi näissä kirjeissä kuitenkin nimenomaisesti 29.4.2004 päivättyyn muistioon ja perusteli siirtovaatimustaan
työpaikkakiusaamisella, jonka kohteena hän katsoi olevansa pääosastollaan. On siis katsottava, että nämä kirjeet eivät sisältäneet
uusia vaatimuksia, jotka olisivat olleet avustamispyynnöstä riippumattomia, vaan avustamispyyntöön tehtyjä täsmennyksiä, jotka
koskivat toteutettavia ehkäiseviä ja välittömiä toimenpiteitä, tässä tapauksessa siirtotoimenpidettä.
Näin ollen on katsottava, että kantaja on lähinnä pyytänyt avustamispyyntönsä yhteydessä kolmen tyyppisiä toimenpiteitä: ensinnäkin
hallinnollisen tutkimuksen aloittamista ja toteuttamista; toiseksi välitöntä siirtotoimenpidettä ennen kuin hallinnollisen
tutkimuksen tulokset olisivat edes tiedossa; kolmanneksi mitä tahansa toimenpidettä, jolla suojeltaisiin häntä lopullisesti
sen jälkeen kun työpaikkakiusaaminen olisi todettu.
Koska hallinto ei vastannut avustamispyyntöön eikä vahingonkorvausvaatimukseen neljän kuukauden määräajan kuluessa 29.4.2004
päivätyllä muistiolla 3.5.2004 tapahtuneesta vireillepanosta, vastaamatta jättäminen on synnyttänyt henkilöstösääntöjen 90
artiklan 1 kohdan mukaisesti kaksi hiljaista hylkäämispäätöstä, joista ensimmäisellä on hylätty avustamispyyntö ja toisella
vahingonkorvausvaatimus.
Toiseksi vaatimuksen kolmannen osan sanamuodosta ilmenee, että kantajan mukaan komissio on laatinut vuoden 2003 osalta vain
yhden urakehityskertomuksen. On kuitenkin kiistatonta, että komissio on laatinut yleisten täytäntöönpanosääntöjen 4 artiklan
1 kohdan mukaisesti kantajasta kaksi kertomusta, joista ensimmäinen koski ajanjaksoa 1.1.–31.10.2003 (tammi–lokakuun 2003
urakehityskertomus) ja toinen ajanjaksoa 1.11.–31.12.2003 (marras-joulukuun 2003 urakehityskertomus).
Kun otetaan huomioon edellä esitetyt täsmennykset ja oikeuskäytäntö, jonka mukaan hallinnollisen valituksen hylkäämistä koskevan
päätöksen kumoamisesta esitetystä vaatimuksesta seuraa, että yhteisöjen tuomioistuinten käsiteltäväksi tulee asianomaiselle
vastainen päätös, josta kyseinen hallinnollinen valitus tehtiin (asia 293/87, Vainker v. parlamentti, tuomio 17.1.1989, Kok.
1989, s. 23, 8 kohta; asia T-310/02, Theodorakis v. neuvosto, tuomio 23.3.2004, Kok. H. 2004, s. I‑A‑95 ja II‑427, 19 kohta
ja asia T-80/04, Castets v. komissio, tuomio 9.6.2005, Kok. H. 2005, s. I‑A‑161 ja II‑729, 15 kohta), nyt käsiteltävän kanteen
on katsottava koskevan lähinnä seuraavia seikkoja:
–        avustamispyynnön hylkäämisestä tehdyn implisiittisen päätöksen kumoamista
–        vuoden 2003 urakehityskertomusten kumoamista ja
–        komission velvoittamista suorittamaan kantajalle vahingonkorvausta.
On kuitenkin todettava, että kantaja vetoaa vaatimustensa ja perusteidensa tueksi lähinnä siihen, että hän on joutunut työpaikkakiusaamisen
uhriksi tehtäviään hoitaessaan.
Virkamiestuomioistuin pitää näin ollen hyödyllisenä tutkia ensin kantajan väitteet työpaikkakiusaamisen olemassaolosta, jotta
se voisi antaa ratkaisun kantajan vaatimuksen eri osista.
B
Työpaikkakiusaaminen
1.
Asianosaisten lausumat
Kantajan mukaan henkisen häirinnän, jonka uhriksi kantaja on joutunut PO:n ”Henkilöstö ja hallinto” esimiesten taholta, osoittavat
tosiseikat, joiden muodostama kokonaisuus voidaan jakaa kuuteen ryhmään:
Ensinnäkin yksikön B 2 yksikönpäällikkö eli sen yksikön yksikönpäällikkö, johon kantaja sijoitettiin, kun komissio otti hänet
palvelukseensa koeajalla olevaksi virkamieheksi, antoi osaston B johtajalle, jonka tehtävänä oli laatia ensimmäinen koeajan
päättyessä laadittava kertomus, perusteettoman kriittisiä tietoja kantajan työn laadusta, vaikka hän ei ollut antanut kantajalle
koeajan ensimmäisen osan kuluessa minkäänlaisia moitteita ja oli jopa ilmaissut hänelle tyytyväisyytensä. Lisäksi sillä virheellisellä
verukkeella, että kantaja olisi hyväksynyt koeaikansa pidentämisen, kertomuksia arvioiva komitea ei ollut kuullut häntä eikä
niitä henkilöitä, joita hän olisi halunnut sen kuulevan. Lopuksi kantaja huomauttaa, että yksi hänen entisistä työtovereistaan
olisi valmis antamaan todistajanlausunnon työolosuhteista yksikössä B 2.
Toiseksi kantaja oli siitä lukien, kun hänet oli sijoitettu yksikköön 01 (josta tuli sittemmin yksikkö D 2), eristetty ammatillisesti,
koska tämän yksikön yksikönpäällikkö ja avustava yksikönpäällikkö olivat järjestelmällisesti välttäneet puhumista hänelle
ja olivat antaneet hänelle kesään 2004 saakka toimistohuoneita, jotka olivat maantieteellisesti erillään muusta yksiköstä
ja joissa ei ollut mitään asianmukaista tarpeistoa.
Kolmanneksi kantajalle ei ollut annettu mitään työtehtäviä tammi–kesäkuussa 2003.
Neljänneksi kantajan esimiehet olivat levittäneet halventavia huhuja hänen ammatillisesta pätevyydestään.
Viidenneksi osaston D johtaja ja yksikön D 2 yksikönpäällikkö olivat, kantajan ”saattamiseksi psyykkiseen epätasapainoon”
evänneet tiettyjä hänen tekemiään vuosilomahakemuksia, ja hylkääminen oli joissain tapauksissa tapahtunut jopa periaatteellisen
hyväksymisen jälkeen. Muitakin hakemuksia oli hyväksytty vasta viipeellä, mikä oli pakottanut kantajan ainakin yhdessä tapauksessa
peruuttamaan lomahakemuksensa ja matkavarauksensa.
Kuudenneksi osaston D johtaja ja yksikön D 2 yksikönpäällikkö olivat erityisesti 8.9.2004 ja 31.3.2005 välisenä aikana pitäneet
virheellisesti perusteettomina useita sairauslomia, mistä seurasi kantajalle vuosilomapäivien menetyksiä vuosien 2004 ja 2005
osalta ja palkanpidätyksiä.
Kantaja on lisäksi istunnossa väittänyt, että komissio ei ollut toteuttanut mitään toimia riippumattoman lääkärin lausunnon
perusteella, vaikka tämä oli 6.10.2004 suositellut hänen siirtämistään PO:n ”Henkilöstö ja hallinto” ulkopuolelle.
Komissio muistuttaa puolustuksekseen siitä, että henkilöstösääntöjen 12 a artiklan 3 kohdassa luetellaan perusteet, joiden
pitää täyttyä, jotta voitaisiin puhua työpaikkakiusaamisesta. Kyseisen artiklan mukaan edellytetään, että käytös on sopimatonta,
että se on pysyvää, että se toistuu aika ajoin, tarkoituksena loukata henkilön persoonaa, ihmisarvoa taikka fyysistä tai henkistä
koskemattomuutta. Virkamiehen kokemaa käytöstä voidaan siten pitää työpaikkakiusaamisena vain siinä tapauksessa, että tällä
käytöksellä on objektiivisesti pyritty hänen persoonansa loukkaamiseen tai hänen työolojensa harkittuun heikentämiseen. Komissio
katsoo näin ollen, että tällaisen käytöksen pitäisi olla objektiivisesti arvioiden tahallista, kuten vakiintuneesta oikeuskäytännöstä
ilmenee (ks. vastaavasti yhdistetyt asiat T‑7/98, T‑208/98 ja T‑109/99, De Nicola v. EIP, tuomio 23.2.2001, Kok. H. 2001,
s. I‑A‑49 ja II‑185; asia T-136/03, Schochaert v. neuvosto, tuomio 8.7.2004, Kok. H. 2004, s. I‑A‑215 ja II‑957 ja asia T-144/03,
Schmit v. komissio, tuomio 4.5.2005, Kok. H. 2005, s. I‑A‑101 ja II‑465).
Komissio korostaa, että tässä tapauksessa yksikään kantajan esittämistä seikoista ei osoita hänen työtovereidensa tai esimiestensä
taholta sellaista käytöstä, jolla olisi pyritty tahallisesti loukkaamaan hänen persoonaansa tai heikentämään hänen työolojaan.
2.
Virkamiestuomioistuimen arviointi asiasta
Aluksi on muistutettava siitä, että henkilöstösääntöjen 12 a artiklan 3 kohdassa, sellaisina kuin henkilöstösäännöt tulivat
voimaan 1.5.2004, määrätään, että ”’työpaikkakiusaamisella’ tarkoitetaan kaikenlaista pysyvää, toistuvaa tai järjestelmällistä
sopimatonta käytöstä, joka ilmenee tahallisissa puheissa, teoissa, eleissä ja kirjoituksissa ja joka loukkaa henkilön persoonaa,
ihmisarvoa taikka fyysistä tai henkistä koskemattomuutta”.
Lisäksi työpaikkakiusaamisesta annetussa vuoden 2003 tiedonannossa, joka on arvoltaan sisäinen ohje ja joka velvoittaa komissiota,
koska tämä ei ole ilmaissut perustellulla ja yksityiskohtaisella päätöksellä selvästi aikomustaan poiketa siitä (ks. vastaavasti
asia 148/73, Louwage v. komissio, tuomio 30.1.1974, Kok. 1974, s. 81, 12 kohta; asia 190/82, Blomefield v. komissio, tuomio
1.12.1983, Kok. 1983, s. 3981, 20 kohta ja yhdistetyt asiat T-246/04 ja T-71/05, Wunenburger v. komissio, tuomio 6.2.2007,
127 kohta, ei vielä julkaistu oikeustapauskokoelmassa), korostetaan, että työpaikkakiusaaminen ”ilmenee eri muodoissa, muun
muassa kiusantekona, kielteisinä asenteina, painostuksena, ärsyttämisenä ja jopa kommunikoimisesta kieltäytymisenä eli erilaisina
menettelytapoina, jotka yksittäisinä tapauksina saattavat jäädä ilman merkittäviä seurauksia, vaikka ne eivät olekaan hyväksyttäviä,
mutta joiden toistuminen saa aikaan vakavia vahinkoja henkilölle, joihin ne on kohdistettu”. Työpaikkakiusaamisesta annetussa
vuoden 2003 tiedonannossa täsmennetään niin ikään, että ”moitittu käytös osoittaa vallan väärinkäyttöä tai sääntöjenvastaista
manipulointia” ja että ”tekijänä voi olla yksi ihminen tai ihmisryhmä”.
On korostettava, että työpaikkakiusaamisella on ymmärrettävä tarkoitettavan menettelyä, joka kestää välttämättä tietyn aikaa
ja edellyttää toistuvia tai jatkuvia toimia. Henkilöstösääntöjen 12 a artiklan 3 kohdassa näet edellytetään, että jotta käytöstä
voitaisiin pitää työpaikkakiusaamisena, sen on oltava ”pysyvää, toistuvaa tai järjestelmällistä”, kun puolestaan työpaikkakiusaamisesta
annetussa vuoden 2003 tiedonannossa korostetaan tämän käytöksen ”toistumisen” välttämättömyyttä.
Lisäksi – ja toisin kuin komissio väittää – henkilöstösääntöjen 12 a artiklan 3 kohdan missään kieliversiossa ei viitata millään
tavoin siihen, että oletetun kiusaajan pahansuopa tarkoitus olisi välttämätön edellytys työpaikkakiusaamiseksi luonnehtimiselle.
Henkilöstösääntöjen 12 a artiklan 3 kohdassa määritellään näet työpaikkakiusaamisella tarkoitettavan ”sopimatonta käytöstä”,
jonka osoittaminen edellyttää kahden päällekkäisen edellytyksen täyttymistä. Ensimmäinen edellytys koskee puheita, tekoja,
eleitä tai kirjoituksia, joiden esiintymisen on oltava ”pysyvää, toistuvaa tai järjestelmällistä” sekä ”tahallista”. Toinen
edellytys, joka on erotettu ensimmäisestä prepositiolla ”ja”, edellyttää sitä, että näillä puheilla, teoilla, eleillä tai
kirjoituksilla ”loukataan henkilön persoonaa, ihmisarvoa taikka fyysistä tai henkistä koskemattomuutta”.
Koska adjektiivi ”tahallinen” koskee ensimmäistä edellytystä eikä jälkimmäistä, tästä voidaan tehdä kaksi päätelmää. Yhtäältä
henkilöstösääntöjen 12 a artiklan 3 kohdassa tarkoitettujen puheiden, tekojen, eleiden tai kirjoitusten on oltava tahallisia,
millä suljetaan tahaton käytös tämän määräyksen soveltamisalan ulkopuolelle. Toisaalta ei sitä vastoin edellytetä, että näiden
puheiden, tekojen, eleiden ja kirjoitusten tarkoituksena olisi ollut loukata jonkun henkilön persoonaa, ihmisarvoa taikka
fyysistä tai henkistä koskemattomuutta. Toisin sanoen henkilöstösääntöjen 12 a artiklan 3 kohdassa tarkoitettua työpaikkakiusaamista
voi olla olemassa, vaikka kiusaaja ei olisi tarkoittanut teoillaan loukata uhrin ihmisarvoa tai heikentää tahallaan hänen
työolojaan. Jo se riittää, että hänen toimistaan on objektiivisesti aiheutunut tällaisia seurauksia, siltä osin kuin ne ovat
olleet tahallisia.
Lisättäköön, että henkilöstösääntöjen 12 a artiklan 3 kohdan vastaisesta tulkinnasta seuraisi, että tältä säännökseltä vietäisiin
kokonaan tehokas vaikutus, koska on vaikeaa osoittaa työpaikkakiusaamista harjoittavan henkilön pahansuopa tarkoitus. Vaikka
on näet tapauksia, joissa tällainen tarkoitus voidaan päätellä luonnollisesti tekijän toimista, on korostettava, että tällaiset
tapaukset ovat harvinaisia ja että useimmissa tilanteissa oletettu kiusaaja pidättäytyy kaikesta sellaisesta, jonka perusteella
voitaisiin olettaa hänen haluavan loukata uhrinsa ihmisarvoa tai heikentää hänen työolojaan.
On myös muistettava, että henkilöstösääntöjen 12 a artiklan 3 kohdan tulkinta, joka perustuu oletetun kiusaajan pahansuopaan
tarkoitukseen, ei vastaisi määritelmää, joka ”häirinnälle” on annettu yhdenvertaista kohtelua työssä ja ammatissa koskevista
yleisistä puitteista 27.11.2000 annetussa neuvoston direktiivissä 2000/78/EY (EYVL L 303, s. 16). Sen jälkeen kun direktiivin
1 artiklassa muistutetaan siitä, että sen tarkoituksena on ”luoda yleiset puitteet uskontoon tai vakaumukseen, vammaisuuteen,
ikään tai sukupuoliseen suuntautumiseen perustuvan syrjinnän torjumiselle työssä ja ammatissa yhdenvertaisen kohtelun periaatteen
toteuttamiseksi jäsenvaltioissa”, sen 2 artiklan 3 kohdassa täsmennetään, että ”häirintää on pidettävä – – syrjintänä, kun
– – johonkin 1 artiklassa tarkoitettuun seikkaan liittyvällä haitallisella käytöksellä tarkoituksellisesti tai tosiasiallisesti
loukataan henkilön arvoa tai luodaan uhkaava, vihamielinen, halventava, nöyryyttävä tai hyökkäävä ilmapiiri”.
Sillä, että direktiivissä 2000/78 käytetään ilmaisua ”tarkoituksellisesti tai tosiasiallisesti”, korostetaan sitä, että yhteisön
lainsäätäjä on pyrkinyt, kuten kyseisen direktiivin johdanto-osan 30 perustelukappaleessa todetaan, takaamaan työpaikkakiusaamisen
uhreille ”riittävää oikeudellista suojaa”. Tällaista suojaa ei näet voitaisi varmistaa, jos työpaikkakiusaamiseen pitäisi
sisällyttää ainoastaan tekoja, joiden tarkoituksena on ollut loukata henkilöä, kun otetaan huomioon tällaista tahallista työpaikkakiusaamista
merkitsevän käytöksen uhrin suuri vaikeus osoittaa tällainen aikomus ja tällaisen aikomuksen taustalla ollut motiivi.
Olisi myös vaikeaa ymmärtää, miksi yhteisön lainsäätäjä olisi katsottuaan direktiivissä 2000/78, että käytös, jonka tarkoituksena
ei ole henkilön ihmisarvon loukkaaminen mutta jolla on tällainen vaikutus, merkitsee työpaikkakiusaamista, olisi päättänyt
vuonna 2004 henkilöstösääntöjen uudistamisen yhteydessä alentaa virkamiehille ja muulle henkilöstölle taatun oikeussuojan
tasoa ja rajoittaa henkilöstösääntöjen työpaikkakiusaaminen 12 a artiklan 3 kohdalla koskemaan ainoastaan käytöstä, jonka
tarkoituksena on ollut henkilön ihmisarvon loukkaaminen.
Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on kyllä todennut useissa tuomioissa, että jotta käytöstä voitaisiin pitää työpaikkakiusaamisena,
sen pitäisi olla objektiivisesti arvioiden tahallista, ja että kantajan pitäisi, riippumatta subjektiivisesta käsityksestä,
joka hänellä on saattanut olla tehdyiksi väitetyistä teoista, esittää todisteiden kokonaisuus, jonka perusteella voidaan todeta,
että hän on joutunut sellaisen käytöksen kohteeksi, jolla on objektiivisesti arvioiden pyritty loukkaamaan hänen ihmisarvoaan
tai heikentämään tahallaan hänen työolojaan (em. asia De Nicola v. EIP, tuomion 286 kohta; em. asia Schochaert v. neuvosto,
tuomion 41 kohta ja em. asia Schmit v. komissio, tuomion 64 ja 65 kohta). Edellä mainittuun oikeuskäytäntöön ei voida kuitenkaan
vedota hyödyllisesti tässä tapauksessa, koska se on joka tapauksessa annettu asioissa, joissa on riitautettu teot, jotka on
tehty ennen henkilöstösääntöjen 12 a artiklan 3 kohdan voimaantuloa. Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin sovelsi tosin asiassa
T-154/05, Lo Giudice vastaan komissio, 26.10.2007 antamassaan tuomiossa (ei vielä julkaistu oikeustapauskokoelmassa) jälleen
tätä oikeuskäytäntöä asiaan, jossa tietyt hallinnon moititut toimet oli toteutettu henkilöstösääntöjen 12 a artiklan 3 kohdan
voimaantulon jälkeen. Tästä tuomiosta ei kuitenkaan ilmene, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin olisi nimenomaisesti
tarkoittanut tulkita henkilöstösääntöjen 12 a artiklan 3 kohtaa siten, että siinä olisi asetettu kiusaajan pahansuopa tarkoitus
työpaikkakiusaamisen olemassaolon edellytykseksi.
Henkilöstösääntöjen 12 a artiklan 3 kohdan tulkintaa, sellaisena kuin se on esitetty edellä, ei voida kyseenalaistaa sukupuolista
häirintää koskevilla henkilöstösääntöjen 12 a artiklan 4 kohdan säännöksillä eikä työpaikkakiusaamisesta ja sukupuolisesta
häirinnästä vuonna 2006 tehdyn päätöksen määräyksillä.
Henkilöstösääntöjen 12 a artiklan 4 kohdan ensimmäisessä virkkeessä näet säädetään, että ”’sukupuolisella häirinnällä’ tarkoitetaan
sukupuolisesti värittynyttä käytöstä, jollaista sen kohteeksi joutunut henkilö ei halua ja jolla pyritään tai joka johtaa
tämän henkilön ihmisarvon loukkaamiseen tai painostavan, vihamielisen, loukkaavan tai kiusallisen tunnelman luomiseen”.
Tässä yhteydessä on korostettava, että ilmaisu ”jolla pyritään tai joka johtaa” sisältyy henkilöstösääntöjen 12 a artiklan
4 kohdan ensimmäisen virkkeen määräyksiin, mutta sitä ei ole henkilöstösääntöjen 12 a artiklan 3 kohdan määräyksiin.
Tämän puuttumisen ei voida kuitenkaan tulkita merkitsevän sitä, että jotta kyseessä olisi työpaikkakiusaaminen, ainoastaan
toimia, joilla ”pyritään” loukkaamaan henkilön ihmisarvoa tai heikentämään hänen työolojaan, voitaisiin pitää työpaikkakiusaamisena.
Kuten edellä on todettu, jo henkilöstösääntöjen 12 a artiklan 3 kohdan sanamuodostakin näet ilmenee, että jotta kyseessä olisi
tässä artiklassa tarkoitettu työpaikkakiusaaminen, riittää, että siinä tarkoitetut toimet eli ”puheet, teot, eleet ja kirjoitukset”,
”loukkaa[vat] henkilön persoonaa, ihmisarvoa taikka fyysistä tai henkistä koskemattomuutta”, riippumatta siitä merkityksettömästä
kysymyksestä, onko nämä toimet toteutettu vahingoittamistarkoituksessa.
Työpaikkakiusaamisesta ja sukupuolisesta häirinnästä vuonna 2006 tehdyssä päätöksessä, jolla on korvattu työpaikkakiusaamisesta
vuonna 2003 annettu tiedonanto, todetaan lisäksi, että ”henkilöstösääntöjen mukaan työpaikkakiusaamista on olemassa vain siinä
tapauksessa, että väitetyn kiusaajan käytöstä on pidettävä sopimattomana, tahallisena, toistuvana, pysyvänä tai järjestelmällisenä
ja että sen tarkoituksena on esimerkiksi loukata asianomaisen henkilön persoonaa tai ihmisarvoa” ja lisätään, että ”nämä perusteet
ovat päällekkäisiä – –”.
Työpaikkakiusaamisesta ja sukupuolisesta häirinnästä vuonna 2006 tehty päätös näyttäisi siis ensi arviolta viittaavan siihen,
että ainoastaan käytös, jonka ”tarkoituksena on asianomaisen henkilön persoonan tai ihmisarvon loukkaaminen” kuuluisi työpaikkakiusaamisen
piiriin. On kuitenkin todettava, että tässä päätöksessä on ainoastaan, kuten ilmaisun ”esimerkiksi” käyttäminen osoittaa,
annettu esimerkkejä toimista, joita voidaan pitää työpaikkakiusaamisena, eikä siinä ole pyritty esittämään, että toimea voidaan
pitää tällaisena vain, jos myös sen tarkoituksena on ollut loukata henkilön persoonaa, hänen ihmisarvoaan taikka fyysistä
tai psyykkistä koskemattomuuttaan ja jos sillä ei ole pelkästään ollut tällaista vaikutusta. Lisäksi työpaikkakiusaamisesta
ja sukupuolisesta häirinnästä vuonna 2006 tehdyn päätöksen vastaisesta tulkinnasta seuraisi, että tämä päätös olisi suureksi
osaksi tarpeeton, koska, kuten edellä todettiin, kiusatun henkilön on vaikea esittää näyttöä oletetun kiusaajan aikomuksesta
loukata toisen henkilön persoonaa tai ihmisarvoa.
Ratkaisu kantajan esittämästä työpaikkakiusaamista koskevasta väitteestä on annettava edellä esitettyjen seikkojen perusteella,
mikä edellyttää sitä, että tutkitaan hänen esimiestensä eri toimien, joita kantaja on moittinut, todenperäisyys ja ratkaistaan,
onko näiden kuuteen ryhmään ryhmiteltävissä olevien toimien seurauksena ollut se, että kantajan persoonaa, ihmisarvoa taikka
fyysistä tai henkistä koskemattomuutta on loukattu.
On korostettava, että tässä yhteydessä otetaan huomioon ainoastaan teot, jotka ovat tapahtuneet ennen päivää, jona tehtiin
hiljainen päätös avustamispyynnön ja vahingonkorvausvaatimuksen hylkäämisestä, eli ennen päivää 3.9.2004, ja jotka koskevat
oleellisesti olosuhteita, joissa kantaja on hoitanut tehtäviään.
Kantaja väittää tosin joutuneensa työpaikkakiusaamisen kohteeksi myös 3.9.2004 jälkeen. Tämän riidan yhteydessä ei kuitenkaan
tutkita tähän ajanjaksoon liittyvän työpaikkakiusaamisen olemassaoloa. Yhtäältä näet tämä väitetty työpaikkakiusaaminen, joka
on kantajan mukaan seurausta siitä, että komissio on rikkonut henkilöstösääntöjen 59 artiklan säännöksiä käsitellessään hänen
lääkärintodistuksiaan, ei ole saman luontoinen kuin väite, jonka hän esittää päivämäärää 3.9.2004 edeltävältä ajanjaksolta.
Toisaalta on kiistatonta, että kantaja ei ole pannut vireille oikeudenkäyntiä edeltävää menettelyä saadakseen korvausta vahingosta,
joka liittyy 3.9.2004 jälkeen tapahtuneeksi väitettyyn työpaikkakiusaamiseen. Täsmennettäköön kuitenkin, että kantajan tehtävänä
on, mikäli hän pitää sitä perusteltuna, esittää vaatimus tällaisen vahingon korvaamisesta.
a)     Ensimmäinen peruste: Kantajan koeajan pidentämisen edellytykset
Kantaja esittää lähinnä kolme väitettä.
Kantaja väittää ensinnäkin, että hänen ensimmäisen koeaikansa päättyessä laaditun ensimmäisen kertomuksensa kriittiset huomautukset
selittyvät sillä, että yksikön B 2 yksikönpäällikkö oli antanut osaston B johtajalle perusteettoman kielteisiä tietoja hänen
työnsä laadusta, jotta kantaja olisi joutunut vastuuseen hänen itsensä asiakirja-aineistojen hoidossa tekemistä virheistä.
Tältä osin on kiistatonta, että osaston B johtaja, jonka tehtävänä oli laatia ensimmäinen koeajan päättyessä laadittava kertomus,
esitti siinä kriittisiä arvioita kantajan työstä. Hän huomautti siinä esimerkiksi, että kantaja ei ollut ”kyennyt hoitamaan
tiettyjä hänelle uskottuja tärkeitä tehtäviä kohtuullisessa ajassa – –” ja että hänellä oli ollut ”joitakin vaikeuksia yhteisön
sisäisissä suhteissa”. Hän totesi myös, että kantaja ”ei tuntenut komissiossa voimassa olevaa hallinnollista ja hierarkkista
järjestelmää”.
Sen lisäksi, että kantaja ei ole esittänyt mitään näyttöä tukeakseen väitettään, jonka mukaan tällaisten arvioiden sisällyttäminen
selittyisi sillä, että yksikön B 2 yksikönpäällikkö olisi pyrkinyt saattamaan kantajan vastuuseen yksikönpäällikön omista
virheistä, asiakirja-aineiston asiakirjoista ilmenee, että kantaja on koeajan alkujaksolla suorittanut myöhässä tiettyjä tehtäviä,
jotka hänelle oli annettu, kuten kertomusten luonnosten laatimisen kurinpitoaineiston käsittelyn yhteydessä. Lisäksi myös
yksikön ”Sosiaalinen vuoropuhelu” yksikönpäällikkö arvosteli kantajan ammatillista pätevyyttä, kun tämä suoritti 18.5. ja
15.10.2001 koeajan pidennysjakson kyseisessä yksikössä.
Ensimmäinen väite on siis hylättävä, ilman että olisi tarpeen järjestää kantajan pyytämää kuulemista.
Kantaja arvostelee toisessa väitteessään sitä, että hänen koeaikaansa pidennettiin, vaikka yksikön B 2 yksikönpäällikkö ei
ollut aikaisemmin osoittanut hänelle vähäisintäkään moitetta.
Vaikka tältä osin on todettu, että hallinnolla ei ole minkäänlaista velvoitetta osoittaa missään vaiheessa varoitusta koeajalla
olevalle virkamiehelle, jonka suoritukset eivät ole tyydyttäviä (ks. asia 3/84, Patrinos v. TSK, tuomio 15.5.1985, Kok. 1985,
s. 1421, 19 kohta ja asia T-96/95, Rozand-Lambiotte v. komissio, tuomio 5.3.1997, Kok. H. 1997, s. I‑A‑35 ja II‑97, 102 kohta),
on kuitenkin korostettava, että kuulemismenettelystä vastaava neuvonantaja pahoitteli hallinnollista tutkimusta koskeneessa
kertomuksessaan ”[ensimmäisen koeajan päättyessä laadittavan kertomuksen] laatimiseen liittyneitä olosuhteita” ja totesi erityisesti
huolellisuusvelvoitteen vastaiseksi sen, että kantajalla ”ei [ollut] ollut mahdollisuutta selittää ajoissa yksikön yksikönpäällikön
toteamia heikkouksia eikä varsinkaan korjata niitä sopimalla esimiestensä kanssa siihen soveltuvista keinoista”. Samoin kuulemismenettelystä
vastaava neuvonantaja viittasi nimenomaisesti siihen, että ”[kantaja] ja hänen esimiehensä eivät keskustelleet keskenään ennen
kuin [kantajalle] annettiin ilmoitus siitä, että [ensimmäinen] hänen koeaikansa päättyessä laadittava kertomus olisi kielteinen”.
Kantaja menettelee siten perustellusti arvostellessaan komissiota siitä, että se oli pidentänyt hänen koeaikaansa, vaikka
se ei ollut aikaisemmin antanut hänelle varoitusta.
Toinen väite on siis hyväksyttävä.
Kolmannesta väitteestä, jonka mukaan kertomuksia käsittelevä komitea, jolle oli virheellisesti ilmoitettu, että kantaja oli
hyväksynyt koeaikansa pidentämisen, ei ollut tästä syystä järjestänyt hänen kuulemistaan eikä sellaisten henkilöiden kuulemista,
joita hän olisi halunnut kuultavan, on todettava, että on kiistatonta, kuten komissio on nimenomaisesti myöntänyt 20.9.2001
tekemässään päätöksessä, jolla se hylkäsi koeajan pidentämistä koskeneesta päätöksestä tehdyn hallinnollisen valituksen, että
kertomuksia käsittelevälle komitealle oli ”ilmoitettu virheellisesti, että [kantaja] oli hyväksynyt koeajan pidentämisen toisessa
yksikössä” ja että tämä virhe ”johtui siitä, että [kantaja] oli ehdottanut sitä, että hänet siirrettäisiin [yksikköön B 4]
hänelle ilmoitetun koeajan pidentämisen yhteydessä, vaikka hän ei voinutkaan hyväksyä koeajan pidentämistä”. Missään henkilöstösääntöjen
säännöksessä tai muussakaan säädöksessä ei tosin velvoiteta kertomuksia käsittelevää komiteaa järjestämään kuulemisia. Ei
ole kuitenkaan mahdotonta, että tällainen virheellinen tieto olisi kertomuksia käsittelevän komitean päätöksen taustalla,
kun se ei ole järjestänyt asianomaisen henkilön kuulemista eikä sellaisten henkilöiden kuulemista, joita asianomainen olisi
halunnut kuultavan.
Tästä seuraa, että myös kolmas väite on hyväksyttävä.
Kantaja väittää siten perustellusti, että komissio on tehnyt tiettyjä virheitä pidentäessään hänen koeaikaansa. Tällaiset
virheet eivät ole kuitenkaan sellaisenaan niin vakavia, että niillä olisi katsottava loukatun kantajan persoonaa, ihmisarvoa
taikka fyysistä tai henkistä koskemattomuutta henkilöstösääntöjen 12 a artiklan 3 kohdassa tarkoitetulla tavalla.
b)     Toinen peruste: Kantajan eristäminen komission toimesta
On muistettava, että kantajalla oli tammikuun 2003 ja työkyvyttömyyseläkkeelle jäämisensä 31.8.2005 välisenä aikana peräkkäin
kolme toimistohuonetta, joista ensimmäinen sijaitsi Montoyer 34 -rakennuksen toisessa kerroksessa (tammi–kesäkuussa 2003),
toinen Science 11 -rakennuksen pohjakerroksen ja ensimmäisen kerroksen välikerroksessa (kesäkuusta 2003 kesään 2004) ja kolmas
Science 11 -rakennuksen kahdeksannessa kerroksessa (kesästä 2004 lähtien).
Asiakirja-aineistosta ilmenee, että ensin mainittu toimistohuone sijaitsi kaukana yksikön D 2 yksikönpäällikön toimistohuoneesta
ja että se sijaitsi lisäksi kerroksessa, jossa kantaja oli peruskorjaustöiden vuoksi ainoa työntekijä.
Toisesta toimistohuoneesta, joka sijaitsi Science 11 -rakennuksen välikerroksessa, kuulemismenettelystä vastaava neuvonantaja
totesi ensin, että se oli ”erillään paitsi [kantajan] omasta yksiköstä, myös muiden yksiköiden tai osastojen työtovereista”,
minkä jälkeen hän korosti, että ”[tämän toimistohuoneen] epätyypillinen ja syrjäinen sijainti todennäköisesti esti siellä
työskentelevän asianmukaisen integroitumisen omalle osastolleen”, ja lisäsi vielä, että ”se, että hänet sijoitettiin pysyvästi
tähän toimistohuoneeseen, [oli] voinut vaikuttaa kielteisesti [kantajan] mielialaan”.
Vaikka kantaja ei osoita, että hänelle annetuista toimistohuoneista olisi puuttunut asianmukainen tarpeisto tai että hänen
esimiehensä olisivat kieltäytyneet puhumasta hänelle, on näin ollen katsottava, että komissio on tehnyt virheen, kun se on
antanut kantajalle muista erillään olevan toimistohuoneen kesään 2004 saakka.
On kuitenkin korostettava, että vaikka kuulemismenettelystä vastaava neuvonantaja on arvostellut tätä eristämistä, hän on
esittänyt sille selityksen. Hän on näet todennut, että sen jälkeen kun komissiossa perustettiin useita toimistoja ja henkilöstöä
siirrettiin sen vuoksi, yksikkö D 2 oli hajautuneena neljään kerrokseen Science 11 ‑rakennuksessa (7., 8., 9. ja 10. kerros),
minkä perusteella oli hänen mielestään ymmärrettävää, ”miksi [kantaja] oli joutunut vaihtamaan toimistohuonetta useaan kertaan”.
Lisäksi on todettava, että kantajan esimiehet ovat toteuttaneet tiettyjä toimenpiteitä saadakseen sen toimistohuoneen osalta,
joka kantajalle oli tarkoitus antaa, aikaan tyydyttävämmän ratkaisun.
Yksikön D 2 avustava yksikönpäällikkö lähetti esimerkiksi 3.7.2003 kantajalle sähköpostiviestin, jossa hän ehdotti kantajalle
muuttoa ja sijoittautumista Science 11 -rakennuksen 7. kerroksen toimistohuoneeseen, jossa työskenteli yksi hänen työtovereistaan,
ennen kuin koko yksikkö D 2 pääsisi tämän rakennuksen 9. ja 10. kerrokseen. Tämän sähköpostiviestin sanamuodonkin mukaan tämän
muuton piti olla kuitenkin vain ”väliaikainen”; mikä selittää sen, että kantaja vastasi 7.7.2003 sähköpostiviestillä tähän
ehdotukseen, että hän odottaisi mieluummin vuosilomalta paluuseensa saakka nähdäkseen, voitaisiinko ”lopullinen ratkaisu”
löytää ”elokuuhun mennessä”.
Samoin yksikön D 2 avustava yksikönpäällikkö lähetti 11.9.2003 inventoitua omaisuutta hallinnoivalle virkamiehelle sähköpostiviestin
muistuttaakseen tätä kantajan toimistohuonetta koskevan kysymyksen järjestämisen välttämättömyydestä. Hän muistutti tätä ensin
siitä, että he olivat jo käsitelleet yhdessä tätä kysymystä ennen vuoden 2003 kesälomia, minkä jälkeen hän pyysi tätä ”antamaan
[yksikön D 2] käyttöön toimistohuoneen, joka sopisi [kantajalle] ja joka olisi myös mahdollisimman lähellä [Science 11 -rakennuksen]
9. ja 10. kerrosta”. Hän lisäsi, että ”asia on hieman kiireellinen, koska [Science 11 -rakennuksen] pohjakerroksessa sijaitsevan
[kantajan] nykyisen toimiston sopimattomuus näyttää heikentävän vakavasti [hänen] tehokkuuttaan, mikä edellyttää välitöntä
ratkaisua”.
Vaikka edellä kuvatut toimenpiteet eivät johtaneet mihinkään, ei voida katsoa, että sillä, että kantajalle annettiin muista
erillään olevia toimistohuoneita, niin moitittavaa kuin se onkin, olisi loukattu hänen persoonaansa, ihmisarvoaan taikka hänen
fyysistä tai henkistä koskemattomuuttaan.
c)     Kolmas peruste: Kantajalle ei annettu yhtään työtehtävää tammi–kesäkuussa 2003
Asiakirja-aineistosta ilmenee, että siitä lähtien, kun kantaja sijoitettiin yksikköön D 2 1.1.2003 ja lähes koko vuoden 2003
ensimmäisen puoliskon ajan, hänelle ei annettu yhtään työtehtävää ja että hänen toimenkuvauksensa laadittiin ja ilmoitettiin
hänelle vasta 10.6.2003. Kuulemismenettelystä vastaava neuvonantaja on korostanut tältä osin, että ”virkamies saattoi kohtuudella
pitää jo pelkästään sitä, että hän on joutunut odottamaan lähes puoli vuotta saadakseen tietää täsmällisesti, mitä häneltä
odotettiin yksikössä, johon hänet oli sijoitettu, sopimattomana käytöksenä, erityisesti sen vuoksi, että hänen suhteensa työympäristöönsä
oli jo ennestään ristiriitainen”.
Vaikka komissio huomauttaa lopuksi, että kantajan oleskelun yksikössä D 2 piti alun perin olla lyhytaikainen, koska hänet
oli suunniteltu siirrettäväksi vuoden 2003 ensimmäisinä kuukausina PO:n ”Henkilöstö ja hallinto” osastolle ”Turvallisuus”,
tämä seikka, joka ei edes toteutunut, ei ole missään tapauksessa hyväksyttävä perustelu sille, että kantajalle ei annettu
yhtään työtehtävää vuoden 2003 ensimmäisinä kuukausina. Se, että kantaja oli tämän vuoden ensimmäisellä puoliskolla usein
poissa sairauden tai vuosilomien vuoksi, ei myöskään antanut hallinnolle oikeutta välttää velvollisuutta vahvistaa kantajan
työtehtävät.
Kun otetaan huomioon nyt käsiteltävään asiaan liittyvät tosiseikat ja erityisesti alun perin laaditut suunnitelmat kantajan
siirtämiseksi yksikön D 2 ulkopuolelle, on kuitenkin katsottava, että sillä, että kantajan työtehtävät vahvistettiin viipeellä,
ei voida sellaisenaan katsoa loukatun kantajan persoonaa, ihmisarvoa taikka hänen fyysistä tai henkistä koskemattomuuttaan.
d)     Neljäs peruste: Komission levittämät halventavat huhut kantajan ammatillisesta pätevyydestä
Kantaja ei esitä mitään näyttöä tukeakseen väitettään, jonka mukaan PO:n ”Henkilöstö ja hallinto” esimiehet olisivat levittäneet
halventavia huhuja hänen ammatillisesta pätevyydestään.
Tällä perusteella esitettyä moitetta ei siis voida hyväksyä.
e)     Viides peruste: Tiettyjen vuosilomahakemusten hylkääminen ja muiden hakemusten hyväksyminen viipeellä komission toimesta
Aluksi on muistutettava siitä, että vaikka henkilöstösääntöjen 57 artiklan ensimmäisen kohdan nojalla ”virkamiehellä on kalenterivuoden
aikana oikeus vähintään 24:n ja enintään 30 työpäivän pituiseen vuosilomaan”, sen lisäksi on todettu, että vuosiloman epäämistä
yksikön asianmukaisen toiminnan varmistamiseksi ei voida sellaisenaan pitää merkkinä työpaikkakiusaamisesta (em. asia Schmit
v. komissio, tuomion 78 kohta).
Kantaja arvostelee tässä tapauksessa komissiota siitä, että se ei hyväksynyt ennen 3.9.2004 tehtyä implisiittistä avustamispyynnön
ja vahingonkorvausvaatimuksen hylkäävää päätöstä kolmea vuosilomahakemusta, jotka koskivat ajanjaksoja 10.5.–30.6.2004, 19.5.–8.6.2004
ja 5.7.–13.8.2004. Kantajan mielestä nämä epäämiset selittyvät hallinnon halulla ”saattaa hänet psyykkiseen epätasapainoon”.
Asiakirja-aineistosta ja erityisesti 7. ja 10.5.2004 kantajalle lähetetyistä sähköpostiviesteistä ilmenee 7.5.2004 esitetyn,
ajanjaksoa 10.5.–30.6.2004 koskeneen vuosilomahakemuksen hylkäämisen osalta, että epääminen johtui perustellusta syystä eli
siitä, että 7.5.2004 päivätyn lääkärinlausunnon, jonka mukaan ”toimipaikan vaihdos oli toivottavaa [kantajan] terveyden kannalta”,
perusteella oli välttämätöntä tutkia kantajan kanssa eri mahdollisuuksia saada hänet sijoitetuksi PO:n ”Henkilöstö ja hallinto”
ulkopuolelle. Lisäksi on kiistatonta, että kantaja todellakin tapasi osaston D johtajan 10.5.2004 ja että tämän kokouksen
aikana päätettiin, että kantajan ansioluettelo toimitettaisiin muille pääosastoille. Lisäksi kantaja ilmoitti itse 12.5.2004
päivätyllä sähköpostiviestillä osaston D johtajan assistentille haluavansa itse asiassa pitää vuosilomansa 19.5. ja 8.6.2004
välisenä aikana.
Vuosilomahakemuksesta ajanjaksolle 19.5.–8.6.2004 on todettava, että syy, jonka vuoksi tämä hakemus hylättiin, eli tässä tapauksessa
tarve edetä tammi–lokakuun 2003 urakehityskertomuksen laatimisen osalta yleisten täytäntöönpanosääntöjen 8 artiklan 5 kohdassa
tarkoitettuun viralliseen keskusteluun, oli niin ikään hyväksyttävä, koska yleisten täytäntöönpanosääntöjen 8 artiklan 14
kohdassa määrätään, että ”kaikki vuosittaiset kertomukset on päätettävä viimeistään huhtikuun loppuun mennessä”.
Sama pätee erityisesti vuosilomahakemukseen, joka koski ajanjaksoa 5.7.–13.8.2004 ja jonka hylkäämisen syynä, joka esitettiin
nimenomaisesti osaston D johtajan kantajalle 9.6.2004 lähettämässä sähköpostiviestissä, oli, jotta osaston D kaikkien virkamiesten
mahdollisuuksia ylennykseen ei vaarannettaisi, tarve järjestää kantajan tammi–lokakuuta 2003 koskeneesta urakehityskertomuksestaan
esittämän korjausvaatimuksen perusteella virallinen keskustelu arvioinnin vahvistajan kanssa yleisten täytäntöönpanosääntöjen
8 artiklan 10 kohdan mukaisesti.
Kantaja moittii sitä vastoin perustellusti komissiota siitä, että se on viivytellyt hyväksyessään hänen vuosilomahakemuksensa,
joka koski ajanjaksoa 19.7.–27.8.2004. Tämä hakemus, joka tehtiin ”Sic Congés” ‑järjestelmässä 21.6.2004, hyväksyttiin näet
vasta 2.8.2004 eli yli kaksi viikkoa sen päivämäärän jälkeen, josta alkaen kantaja halusi olla poissa. On lisäksi korostettava,
että tämä hakemus hyväksyttiin ja vastaavat päivät vähennettiin kantajan vuosilomasaldosta, vaikka tämä oli 5.7.2004 jättänyt
lääkärintodistuksen, joka koski ajanjaksoa 17.7.–27.8.2004, eli selvästi samaa ajanjaksoa kuin vuosilomahakemus, ja että hallinto
ei ole kiistänyt tämän todistuksen oikeellisuutta.
Edellä esitetyn perusteella vuosilomakysymyksen osalta ainoa virhe, joka voidaan lukea komission syyksi, koskee olosuhteita,
joissa ajanjaksoa 19.7.–27.8.2004 koskenutta vuosilomahakemusta käsiteltiin. Tällaisella menettelytavalla ei voida sellaisenaan
katsoa loukatun kantajan persoonaa, ihmisarvoa taikka hänen fyysistä tai henkistä koskemattomuuttaan.
f)     Kuudes peruste: Komission kieltäytyminen pitämästä sairaudesta johtuneita poissaoloja perusteltuina
On kiistatonta, että komissio lähetti lääkärintarkastukseen kantajan, joka oli esittänyt lääkärintodistuksen ajanjaksolta
16.4.–11.6.2004. Sen jälkeen kun lääkärintarkastuksessa oli todettu 7.5.2004 päivätyn lausunnon mukaan, että kantaja oli työkykyinen,
mutta täsmennetty, että ”toimipaikan vaihdos olisi toivottava [kantajan] terveyden kannalta”, asiakirja-aineiston mukaan kantaja
ei ollut käyttänyt henkilöstösääntöjen 59 artiklan 1 kohdan viidennessä alakohdassa hänelle annettua mahdollisuutta esittää
toimielimelle lausuntopyyntö.
Kantaja ei siis osoita, että hänen esimiehensä olisivat ennen avustamispyynnön ja vahingonkorvausvaatimuksen hylkäämisestä
tehtyä hiljaista päätöstä syyllistyneet lainvastaisuuksiin hänen sairauslomiensa käsittelyssä.
Kaikesta edellä esitetystä seuraa, että vaikka tiettyihin kantajan esittämiin seikkoihin liittyy virheitä, yhtään niistä ei
voida erikseen arvioituna pitää henkilöstösääntöjen 12 a artiklan 3 kohdassa tarkoitettuna ”sopimattomana käytöksenä”.
On kuitenkin kysyttävä, voitaisiinko näiden samojen tekojen kokonaisuutena arvioituina katsoa merkitsevän tällaista ”sopimatonta
käytöstä”.
Kuulemismenettelystä vastaava neuvonantaja on vastannut tähän kysymykseen kieltävästi, sillä hän katsoi, että ”kyseiset menettelytavat
tai toimet [eivät] olleet siinä mielessä tarkoituksellisia, että niiden toteuttajat olisivat pyrkineet loukkaamaan [kantajan]
persoonaa, ihmisarvoa tai koskemattomuutta” ja täsmensi, että ”yksityisen henkilön tai useiden henkilöiden yhteinen tahto
aiheuttaa vahinkoa [kantajalle]” puuttui.
Virkamiestuomioistuin ei voi kuitenkaan nojautua tällaiseen arviointiin, koska kuulemismenettelystä vastaava neuvonantaja
on sitä laatiessaan nojautunut henkilöstösääntöjen 12 a artiklan 3 kohdan virheelliseen tulkintaan ja viitannut kiusaajaksi
väitetyn pahansuopaan tarkoitukseen työpaikkakiusaamisen olemassaolon edellytyksenä.
Tältä osin ei ole syytä pitää tekoja, joista kantaja esimiehiään moittii, sellaisina, että ne kuuluisivat henkilöstösääntöjen
12 a artiklan 3 kohdassa tarkoitettujen tekojen joukkoon. Vaikka näitä toimia tarkasteltaisiin kokonaisuutena ja vaikka ne
muistuttavat työpaikkakiusaamista ja kantaja on pitänyt niitä työpaikkakiusaamisena, kuten kuulemismenettelystä vastaava neuvonantaja
on huomauttanut, ne eivät näet ne ole riittävän vakavia, jotta niiden objektiivisena vaikutuksena olisi ollut se, että avustamispyynnön
ja vahingonkorvausvaatimuksen hylkäämisestä tehdyn hiljaisen päätöksen tekemispäivänä olisi loukattu kantajan persoonaa, ihmisarvoa
taikka hänen fyysistä tai henkistä koskemattomuuttaan.
Kaikesta edellä esitetystä seuraa, että kantajalla ei ole perusteita väittää, että hän olisi ollut työpaikkakiusaamisen uhri.
C
Avustamispyynnön hylkäämisestä tehdyn hiljaisen päätöksen kumoamista koskevat vaatimukset
1.
Tutkittavaksi ottaminen
a)     Asianosaisten lausumat
Komissio väittää lähinnä, että se, että avustamispyyntöön ei vastattu, ei synnyttänyt, sen jälkeen kun neljän kuukauden määräaika
sen esittämisestä oli kulunut, minkäänlaista asianomaiselle vastaista toimea. Komissio näet selittää, että se ei hylännyt
tämän neljän kuukauden määräajan päätyttyä edes implisiittisesti avustamispyyntöä, koska sen piti odottaa hallinnollisen tutkimuksen
tuloksia antaakseen ratkaisun tästä vaatimuksesta. Se lisää hylänneensä avustamispyynnön lopulta vasta 16.9.2005 sen jälkeen
kun hallinnollinen tutkimus oli tuonut esiin, että työpaikkakiusaamista koskeneet väitteet eivät olleet perusteltuja. Näin
ollen edellä mainittuja vaatimuksia ei voida tutkia, koska ne on esitetty liian aikaisin.
Kantaja vaatii oikeudenkäyntiväitteen hylkäämistä.
b)     Virkamiestuomioistuimen arviointi asiasta
Henkilöstösääntöjen 90 artiklan 1 kohdassa säädetään seuraavaa:
”Jokainen näissä henkilöstösäännöissä tarkoitettu henkilö voi tehdä nimittävälle viranomaiselle hakemuksen, että tämä tekisi
häneen liittyvän päätöksen. Viranomainen ilmoittaa perustellusta päätöksestänsä sille, jota asia koskee, neljän kuukauden
kuluessa pyynnön esittämispäivästä. Jos pyyntöön ei ole vastattu tämän määräajan kuluessa, asian katsotaan tulleen hylätyksi
hiljaisella päätöksellä, josta voi tehdä valituksen seuraavan kohdan mukaisesti.”
Kuten edellä on todettu, kantaja on tässä tapauksessa pyytänyt komissiolta apua 29.4.2004 päivätyllä muistiolla. Se että tähän
muistioon, joka sisälsi henkilöstösääntöjen 90 artiklan 1 kohdassa tarkoitetun hakemuksen, ei vastattu, synnytti siis neljän
kuukauden määräajan päätyttyä hiljaisen hylkäämispäätöksen, joka on kantajalle vastainen toimi.
Tätä päätelmää ei voida kumota komission väitteellä, jonka mukaan se olisi pidättäytynyt henkilöstösääntöjen 90 artiklan 1
kohdassa määrätyn neljän kuukauden määräajan päättyessä ottamasta kantaa työpaikkakiusaamista koskeneeseen avustamispyyntöön,
koska se oli ollut ennen ratkaisun antamista pakotettu odottamaan hallinnollisen tutkimuksen tuloksia.
Vaikka hallinnon tehtävänä on silloin, kun virkamies, joka vaatii suojelua toimielimeltään, esittää edes vähäistä näyttöä
niiden hyökkäysten olemassaolosta, joiden kohteena hän väittää olevansa, toteuttaa asianmukaisia toimenpiteitä, muun muassa
tehdä tutkimus kantelun taustalla olevien tekojen toteen näyttämiseksi (em. asia Lo Giudice v. komissio, tuomion 136 kohta),
tällainen velvollisuus ei voi antaa asianomaiselle toimielimelle mahdollisuutta poiketa henkilöstösääntöjen 90 artiklan 1
kohdan säännöksistä, jotka antavat virkamiehelle mahdollisuuden saada hallinnolta päätöksen luonteinen kannanotto tietyssä
määräajassa (asia T-135/89, Pfloeschner v. komissio, tuomio 3.4.1990, Kok. 1990, s. II‑153, 17 kohta, ja asia T-223/95, Ronchi
v. komissio, tuomio 6.11.1997, Kok. H. 1997, s. I‑A‑321 ja II‑879, 31 kohta).
Vaikka komission ei voitu ennen hallinnollisen tutkimuksen viemistä päätökseen katsoa hylänneen avustamispyyntöä lopullisesti,
komissio oli jo ennen lopullisen kannan ottamista tähän pyyntöön velvollinen toteuttamaan tiettyjä toimia edes tilanteen turvaamiseksi.
Tällaisten toimenpiteiden laiminlyönti siten, että hallinto ei ole vastannut tähän pyyntöön, voi olla kantajalle vastainen
päätös, kuten tässä tapauksessa.
Näin ollen oikeudenkäyntiväitettä, joka perustuu siihen, että edellä mainittuja vaatimuksia ei ole kohdistettu mihinkään asianomaiselle
vastaiseen toimeen, ei voida hyväksyä.
On kuitenkin korostettava, että komission pääsihteerin nimittämä kuulemismenettelystä vastaava neuvonantaja sai 8.9.2004 päivätyssä
muistiossa tältä valtuudet ”selvittää esitettyjen väitteiden todenperäisyys erityisesti asiakirja-aineistossa mainitun virkamiehen
tai mainittujen virkamiesten käytöksen osalta, jotta voidaan arvioida tilanteen todenperäisyyttä ja toimenpiteitä, joita sen
perusteella on tarvittaessa toteutettava”. Sen jälkeen kun kuulemismenettelystä vastaava neuvonantaja oli 6.10. ja 22.12.2004
välisenä aikana järjestänyt useita kuulemisia, hän toimitti lisäksi 21.3.2005 komission pääsihteerille hallinnollisen tutkimuksen
päätteeksi laaditun kertomuksen.
On siis todettava, että vaikka hallinto ei ollut ennen tämän kanteen nostamista toteuttanut kaikkia avustamistoimia, joita
kantaja oli pyytänyt, se toteutti kuitenkin tämän pyytämän hallinnollisen tutkimuksen.
Edellä esitetystä seuraa, että kantajan avustamispyyntönsä hylkäämisestä tehdystä hiljaisesta päätöksestä esittämä vaatimus
on tutkittava lukuun ottamatta tutkimuksen aloittamista koskevaa vaatimusta ainoastaan viimeksi mainitun seikan osalta. Kantajan
vaatimusten tutkimisen edellytykset eivät täyty, koska kanteen nostamishetkellä ei ole ollut olemassa kantajalle vastaista
toimea.
2.
Asiakysymys
a)     Asianosaisten lausumat
Vaikka kantaja esittää kaksi perustetta, joista ensimmäinen koskee henkilöstösääntöjen 24 artiklan rikkomista ja jälkimmäinen
huolenpitovelvollisuuden laiminlyöntiä, nämä perusteet, joiden perustelut ovat olennaisilta osin samat, on tutkittava yhdessä.
Kantaja esittää, että komissio ei ole vastannut hänen avustamispyyntöönsä niin nopeasti ja huolellisesti kuin olosuhteet olisivat
vaatineet eikä ole varsinkaan siirtänyt häntä PO:n ”Henkilöstö ja hallinto” ulkopuolelle, vaikka psykiatri, jonka tehtäväksi
työterveysyksikkö oli antanut hänen psykiatrisen lääkärinlausuntonsa laatimisen, oli jo 18.5.2004 korostanut lausunnossaan,
että ”koska ongelma on sosiaalinen (ristiriita toimielimen sisällä), ratkaisu on siis tehtävä sosiaalisella tasolla (siirtäminen
toiseen pääosastoon)”.
Komissio väittää puolustuksekseen, että sitä ei voida arvostella siitä, että se ei ollut siirtänyt kantajaa PO:n ”Henkilöstö
ja hallinto” ulkopuolelle, koska hän ei ollut joutunut työpaikkakiusaamisen kohteeksi.
b)     Virkamiestuomioistuimen arviointi asiasta
Henkilöstösääntöjen 24 artiklan ensimmäisen kohdan mukaan ”yhteisöt avustavat virkamiestä erityisesti oikeudellisissa toimenpiteissä
sellaista henkilöä vastaan, joka uhkaa, loukkaa, solvaa tai herjaa virkamiestä tai hänen perheensä jäsentä tai hyökkää heitä
vastaan tai vahingoittaa heidän omaisuuttaan virkamiehen aseman tai tehtävän vuoksi”.
On muistettava, että avustamisvelvollisuuden perusteella hallinnon on yksikön järjestyksen ja työrauhan vaarantuessa puututtava
riittävän voimakkaasti asioiden kulkuun ja toimittava olosuhteiden edellyttämällä nopeudella ja huolellisuudella tosiseikkojen
toteamiseksi ja asianmukaisten johtopäätösten tekemiseksi niiden perusteella tietoisena kaikesta asiaan liittyvästä (asia
224/87, Koutchoumoff v. komissio, tuomio 26.1.1989, Kok. 1989, s. 99, 15 ja 16 kohta; asia T-5/92, Tallarico v. parlamentti,
tuomio 21.4.1993, Kok. 1993, s. II‑477, 31 kohta, ja asia T-136/98, Campogrande v. komissio, tuomio 5.12.2000, Kok. H. 2000,
s. I‑A‑267 ja II‑1225, 42 kohta).
Koska virkamiestuomioistuin ei ole tässä tapauksessa todennut työpaikkakiusaamista toteen näytetyksi, kantaja ei voi arvostella
komissiota siitä, että se ei ole toteuttanut kaikkia toimenpiteitä kantajan suojelemiseksi työpaikkakiusaamiselta.
On kuitenkin muistettava, että työpaikkakiusaamisesta vuonna 2003 annetussa tiedonannossa määrätään, että ”mikäli on pienintäkään
syytä epäillä työpaikkakiusaamista, voidaan harkita siirtotoimia” ja että näiden toimien, ”joissa on otettava huomioon erityiset
tilanteet” ja jotka ”voivat olla välittömiä ja tarvittaessa lopullisia” ”tarkoituksena on antaa oletetulle uhrille mahdollisuus
toipua auttamalla häntä ottamaan etäisyyttä asioihin”.
Tässä tapauksessa on huomautettava, että kantaja on 29.4.2004 päivätyssä muistiossaan arvostellut ensin yksikön B 2 yksikönpäällikköä
eli sen yksikön yksikönpäällikköä, johon komissio oli ottanut hänet palvelukseen koeajalla olevaksi virkamieheksi, siitä,
että tämä oli ilmoittanut osaston B johtajalle, jonka tehtävänä oli laatia ensimmäinen koeajan päättyessä laadittava kertomus,
perusteettoman kielteisiä tietoja hänen ammatillisesta pätevyydestään ainoana tarkoituksenaan saattaa kantaja vastuuseen hänen
itsensä tekemistä virheistä. Kantaja arvosteli samassa muistiossa esimiehiään siitä, että he olivat erityisesti siitä lähtien,
kun hänet sijoitettiin 1.1.2003 yksikköön 01, eristäneet hänet ammatillisesti antamalla hänelle toimistohuoneen, joka oli
kaukana muusta yksiköstä ja josta puuttui kaikki tarpeisto, eivät olleet antaneet hänelle hänen pätevyyttään vastaavia tehtäviä,
estäneet hänen siirtonsa PO:n ”Henkilöstö ja hallinto” ulkopuolelle ja antaneet tässä tarkoituksessa muille pääosastoille
epäedullisia tietoja hänen pätevyydestään. Samassa kirjeessä kantaja ilmoitti lisäksi, että hänelle oli toimitettu yksikön
henkilöstöluettelo, jossa hänen nimeään ei enää mainittu. Lopuksi on todettava, että useisiin asiakirjoihin, joita kantaja
on liittänyt avustamispyyntöönsä, sisältyi luettelo henkilöistä, jotka saattoivat kantajan mukaan vahvistaa tapahtuneeksi
väitetyn työpaikkakiusaamisen olemassaolon.
Vaikka kantajan avustamispyynnössään esittämien seikkojen tärkeys ja vakavuus eivät ehkä osoittaneet työpaikkakiusaamisen
olemassaoloa, ne osoittivat ainakin työpaikkakiusaamisesta annetussa vuoden 2003 tiedonannossa tarkoitetun ”epäilyn työpaikkakiusaamisesta”
ja velvoittivat siten komissiota toteuttamaan jo ennen tutkimuksen suorittamista ja asianomaisen väitteiden todenperäisyyden
selvittämistä ”siirtotoimia”.
On kiistatonta, että siihen päivään mennessä, jona avustamispyynnön hylkäämistä koskeva hiljainen päätös tehtiin, komissio
ei ollut toteuttanut mitään tällaista väliaikaista toimenpidettä ja että kantajan siirtämisestä PO:n ”Henkilöstö ja hallinto”
ulkopuolelle tai edes yksikön D 2, johon hän oli tuolloin sijoitettuna, ulkopuolelle ei ollut tehty minkäänlaista päätöstä.
Asiakirja-aineistosta kyllä ilmenee, että PO ”Henkilöstö ja hallinto” oli toteuttanut syksystä 2003 lähtien tiettyjä toimia,
jotta kantaja kykenisi löytämään toimen kyseisen pääosaston ulkopuolelta, ja että erityisesti osaston D johtaja oli toimittanut
13.5.2004 kantajan ansioluettelon viidelle muulle pääosastolle ja täsmentänyt, että PO ”Henkilöstö ja hallinto” oli ilmaissut
suostumuksensa siihen, että kantaja voitaisiin siirtää virkansa kanssa. Näitä eri yrityksiä ei voida kuitenkaan pitää riittävinä,
koska komission kuului paitsi avustaa kantajaa etsimään työtä, myös sijoittaa hänet PO:n ”Henkilöstö ja hallinto” ulkopuolelle.
On myös tärkeää korostaa, että tutkinta- ja kurinpito-osaston johtaja oli itse 11.6.2004 päivätyssä kirjeessään todennut,
että kantajan avustamispyynnössään väittämät seikat vaikuttivat hänestä riittävän vakavilta, jotta hallinnollisen tutkimuksen
aloittaminen oli perusteltua ”sekä yksittäisten henkilöiden asettamiseksi vastuuseen että perusteettomasti syytettyjen virkamiesten
maineen puhdistamiseksi”.
Näin ollen kantaja väittää perustellusti, että komissio ei ole vastannut riittävän nopeasti hänen avustamispyyntöönsä, kun
se ei ole toteuttanut siirtotoimenpidettä jo ennen hallinnollisen tutkimuksen järjestämistä.
Tästä seuraa, että avustamispyynnön hylkäämisestä tehty hiljainen päätös on kumottava siltä osin kuin tässä päätöksessä on
kieltäydytty toteuttamasta väliaikaista siirtotoimenpidettä.
D
Vuoden 2003 urakehityskertomusten kumoamista koskevat vaatimukset
1.
Asianosaisten lausumat
Komissio vaatii, että edellä mainitut vaatimukset on jätettävä tutkimatta, koska vuoden 2003 urakehityskertomuksin kohdistettu
hallinnollinen valitus tehtiin liian myöhään. Se korostaa, että kantaja, joka sai 21.9.2004 päivätyllä kirjeellä tiedon siitä,
että hänen vuoden 2003 urakehityskertomuksensa oli suljettu lopullisesti, teki hallinnollisen valituksensa PO:n ”Henkilöstö
ja hallinto” yksikköön ”Kanteet” vasta 5.1.2005, eli henkilöstösääntöjen 90 artiklan 2 kohdassa säädetyn kolmen kuukauden
määräajan päätyttyä. Komissio lisää, että kun otetaan huomioon asianomaisen ”erityinen tilanne”, hän olisi voinut käydessään
työpaikallaan tiedustella PO:lta ”Henkilöstö ja hallinto” vuoden 2003 urakehityskertomustensa tarkkaa vaihetta tai ainakin
tutkia tietojärjestelmässä ”SysPer 2” (jäljempänä SysPer 2) olevaa kansiotaan. Koska kantajan vuoden 2003 urakehityskertomuksensa
suljettiin 13. ja 14.7.2004, kantaja olisi siis kyennyt tutustumaan niihin heti sen jälkeen tai joka tapauksessa viimeistään
silloin, kun hän sai 21.9.2004 päivätyn kirjeen, jossa hänelle ilmoitettiin niiden hallinnollisesta sulkemisesta.
Toissijaisesti – siltä varalta, että virkamiestuomioistuin katsoisi, että edellä mainitut vaatimukset on tutkittava – komissio
muistuttaa, että kantaja on jäänyt nyt käsiteltävän kanteen nostamisen jälkeen työkyvyttömyyseläkkeelle ja että hänellä ei
siten ole enää intressiä vaatia vuoden 2003 urakehityskertomustensa kumoamista.
Kantaja vaatii vastauksessaan vuoden 2003 urakehityskertomustensa kumoamista koskevien vaatimustensa tutkimista.
2.
Virkamiestuomioistuimen arviointi asiasta
Edellä mainittujen vaatimusten tutkimisen edellytysten täyttymisen osalta on muistettava, että henkilöstösääntöjen 90 artiklan
2 kohdasta ilmenee, että jokainen henkilöstösäännöissä tarkoitettu henkilö voi tehdä hänelle vastaisesta päätöksestä valituksen
nimittävälle viranomaiselle ja että tällainen hallinnollinen valitus on tehtävä kolmen kuukauden kuluessa. Määräaika alkaa
päivänä, jolloin päätös on ilmoitettu asianomaiselle, ja joka tapauksessa viimeistään sinä päivänä, jolloin se, jota asia
koskee, on saanut tiedon siitä, jos kyse on yksilöön kohdistuvasta toimenpiteestä.
Jotta päätös olisi annettu asianmukaisesti tiedoksi henkilöstösääntöjen 90 artiklan 2 kohdassa tarkoitetulla tavalla, edellytetään
paitsi sitä, että se on annettu tiedoksi sille, jolle se on osoitettu, myös sitä, että tämä on kyennyt ottamaan hyödyllisellä
tavalla selvää sen sisällöstä (ks. asia 5/76, Jänsch v. komissio, tuomio 15.6.1976, Kok. 1976, s. 1027, 10 kohta ja asia T-311/04,
Buendía Sierra v. komissio, tuomio 19.10.2006, Kok. 2006, s. II‑4137, 121 kohta).
Hallinnon, joka vetoaa siihen, että hallinnollinen valitus on tehty liian myöhään, on näytettävä toteen, minä päivänä päätös
on annettu tiedoksi eli saatettu sen henkilön tietoon, jolle se on osoitettu (ks. vastaavasti asia T-94/92, X v. komissio,
tuomio 9.6.1994, Kok. H. 1994, s. I‑A‑149 ja II‑481, 22 kohta).
Komissio vetoaa tässä tapauksessa siihen, että henkilöstösääntöjen 90 artiklan 2 kohdan mukainen kolmen kuukauden määräaika
olisi alkanut kulua 21.9.2004 eli päivänä, joka on merkitty kirjeeseen, jolla yksikön ”Henkilöstöresurssit – Hallinto, sisäiset
uudistukset” yksikönpäällikkö ilmoitti kantajalle, että PO:n ”Henkilöstö ja hallinto” pääjohtaja oli ylennysvuoden 2004 osalta
päättänyt hänelle vuotta 2003 koskeneen arvioinnin yhteydessä annetun kokonaisarvosanan 8/20 perusteella olla myöntämättä
hänelle yhtään etusijapistettä. Sen lisäksi, että mistään asiakirja-aineiston asiakirjasta ei ilmene päivämäärä, jona tämä
kirje annettiin tiedoksi, on korostettava, että koska vuoden 2003 urakehityskertomukset eivät olleet tämän kirjeen liitteenä,
ei voida katsoa, että kantaja olisi voinut sen perusteella tutustua hyödyllisellä tavalla näihin urakehityskertomuksiin.
Väitettä, jonka mukaan asianomainen olisi ”erityisen tilanteensa” vuoksi voinut käydessään työpaikallaan tiedustella PO:lta
”Henkilöstö ja hallinto” vuoden 2003 urakehityskertomustensa tarkkaa vaihetta tai ainakin tutkia SysPer 2:ssa olevaa kansiotaan,
ei voida hyväksyä, koska kuten edellä on todettu, hallinnollisen valituksen tekemiselle asianomaiselle vastaisesta toimesta
asetettu määräaika alkaa kulua henkilöstösääntöjen 90 artiklan 2 kohdan nojalla vasta päivänä, jolloin päätös on ilmoitettu
asianomaiselle, ja joka tapauksessa viimeistään sinä päivänä, jolloin se, jota asia koskee, on saanut tiedon siitä.
Koska komissio ei ole näyttänyt toteen, minä päivänä vuoden 2003 urakehityskertomukset on annettu tiedoksi kantajalle tai
hän on saanut niistä tiedon, edellä mainittujen vaatimusten esittämistä liian myöhään koskeva oikeudenkäyntiväite on näin
ollen hylättävä.
Edellä esitetyn perusteella vaatimukset, jotka koskevat vuoden 2003 urakehityskertomusten kumoamista, täyttivät tutkittavaksi
ottamisen edellytykset nyt käsiteltävän kanteen nostamishetkellä.
Tämä näkemys ei voi kuitenkaan estää virkamiestuomioistuinta tutkimasta, onko kantaja nyt käsiteltävän kanteen nostamisen
jälkeen edelleen säilyttänyt henkilökohtaisen intressin vuoden 2003 urakehityskertomustensa kumoamiseen (ks. asia T-159/98,
Torre ym. v. komissio, tuomio 24.4.2001, Kok. H. 2001, s. I‑A‑83 ja II‑395, 30 kohta ja asia T-105/03, Dionyssopoulou v. neuvosto,
tuomio 31.5.2005, Kok. H. 2005, s. I‑A‑137 ja II‑621, 18 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Tässä yhteydessä on muistettava, että arviointikertomuksen, jota kutsutaan urakehityskertomukseksi komissiossa voimassa olevassa
arviointijärjestelmässä, tärkeimpänä tehtävänä sisäisenä asiakirjana, on varmistaa, että hallinto saa säännöllisesti tiedot
siitä, miten sen virkamiehet hoitavat tehtävänsä (yhdistetyt asiat 6/79 ja 97/79, Grassi v. neuvosto, tuomio 3.7.1980, Kok.
1980, s. 2141, 20 kohta ja asia T-59/96, Burban v. parlamentti, tuomio 28.5.1997, Kok. H. 1997, s. I‑A‑109 ja II‑331, 73 kohta).
Arviointikertomuksella on tärkeä merkitys virkamiehen uralla etenemisen, lähinnä siirtojen ja ylentämisten kannalta. Näin
ollen se vaikuttaa lähtökohtaisesti arvioitavan henkilön intresseihin vain siihen saakka, kun hän lopettaa lopullisesti työskentelyn.
Työskentelyn lopettamisen jälkeen virkamiehellä ei siten ole enää intressiä ajaa arviointikertomuksesta nostettua kannetta,
ellei hän osoita sellaisen erityisen seikan olemassaoloa, jonka vuoksi hänellä on henkilökohtainen ja edelleen olemassa oleva
intressi tämän kertomuksen kumoamiseen (em. asia Dionyssopoulou v. neuvosto, tuomion 20 kohta).
Nyt esillä olevassa tapauksessa on kiistatonta, että kantaja on siirretty eläkkeelle ja että hänelle on myönnetty nimittävän
viranomaisen 23.8.2005 tekemällä päätöksellä työkyvyttömyyskorvaus 31.8.2005 lähtien. Työkyvyttömyyskomitea on lisäksi katsonut,
että ”uusi lääkärintarkastus ei [ollut] tarpeen, koska työkyvyttömyyden aiheuttanut sairaus oli pysyvä”. Siten vuoden 2003
urakehityskertomusten muuttamisesta ei voisi olla mitään seurauksia kantajan uralle. Kantaja ei ole myöskään osoittanut eikä
edes vedonnut siihen, että olisi olemassa erityinen seikka, jonka vuoksi hänellä olisi edelleen henkilökohtainen ja edelleen
olemassa oleva intressi ajaa kumoamiskannetta.
Tätä päätelmää ei voida kyseenalaistaa ratkaisulla, jonka virkamiestuomioistuin antoi asiassa F-44/05, Strack vastaan komissio,
25.9.2008 antamassaan tuomiossa (ei vielä julkaistu oikeustapauskokoelmassa). Vaikka kyseisen tuomion taustalla olevassa asiassa
näet todettiin, että virkamiehellä oli edelleen intressi vaatia hänen erääseen toimeen tekemänsä hakemuksen hylkäävän päätöksen
kumoamista, vaikka hänet oli siirretty työkyvyttömyyseläkkeelle, on korostettava, että kyseisessä asiassa ei ollut todettu,
toisin kuin nyt käsiteltävässä asiassa, että tämän virkamiehen työkyvyttömyyden aiheuttanut sairaus olisi ollut pysyvä ja
että uusi lääkärintarkastus ei ollut tarpeen.
Näin ollen ei ole enää tarpeen antaa ratkaisua vuoden 2003 urakehityskertomusten kumoamista koskevasta vaatimuksesta.
E
Vahingonkorvausvaatimukset
Kantajan esittämä vahingonkorvausvaatimus on lähinnä kolmiosainen. Hän vaatii näet korvausta vahingoista, jotka johtuvat ensinnäkin
työpaikkakiusaamisesta, jonka uhriksi hän väittää joutuneensa, toiseksi avustamispyynnön hylkäämisestä tehdystä hiljaisesta
päätöksestä ja kolmanneksi vuoden 2003 urakehityskertomusten ja niiden olosuhteiden lainvastaisuudesta, joissa ne on annettu
hänelle tiedoksi.
1.
Tapahtuneeksi väitettyyn työpaikkakiusaamiseen perustuvan vahingon korvaamista koskevat vaatimukset
a)     Asianosaisten lausumat
Kantaja väittää, että työpaikkakiusaaminen, jonka kohteeksi hän väittää joutuneensa, on heikentänyt vakavalla tavalla hänen
terveyttään, kuten osoittavat häntä hoitaneen lääkärin antamat lääkärintodistukset, työterveysyksikön lääkärinlausunnot ja
henkilöstösääntöjen 59 artiklan 1 kohdassa tarkoitetussa lausuntomenettelyssä valitun riippumattoman lääkärin lausunto. Siitä
on seurannut merkittävää henkistä kärsimystä, jonka vuoksi hän ei ole kyennyt hoitamaan normaalisti tehtäviään yksikössään,
ja aineellista vahinkoa, kun hänellä ei ole ollut mahdollisuutta edetä urallaan ja saada laillista oikeuttaan ylennykseen.
Komissio vaatii puolustuksekseen edellä mainittujen vahingonkorvausvaatimusten hylkäämistä ja selittää, että kantaja ei ole
joutunut työpaikkakiusaamisen kohteeksi.
b)     Virkatuomioistuimen arviointi asiasta
Henkilöstöasioita koskevan vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan yhteisön vastuun syntyminen edellyttää useiden edellytysten
täyttymistä, eli toimielimen moititun toiminnan lainvastaisuutta, sitä, että vahinko on tosiasiassa syntynyt, ja syy-yhteyttä
suoritetuksi väitetyn toiminnan ja aiheutuneeksi väitetyn vahingon välillä (asia 111/86, Delauche v. komissio, tuomio 16.12.1987,
Kok. 1987, s. 5345, 30 kohta; asia T-234/97, Rasmussen v. komissio, tuomio 16.9.1998, Kok. H. 1998, s. I‑A‑507 ja II‑1533,
71 kohta ja asia T-281/01, Huygens v. komissio, tuomio 6.7.2004, Kok. H. 2004, s. I‑A‑203 ja II‑903, 51 kohta).
On siis tutkittava, voidaanko komission katsoa syyllistyneen lainvastaiseen toimintaan, ja mikäli näin on, määritettävä mahdollinen
vahinko, joka on syy-yhteydessä lainvastaiseen toimintaan.
Lainvastaisen menettelyn olemassaolo
Vaikka kantaja ei voi perustellusti väittää, että hän olisi joutunut työpaikkakiusaamisen uhriksi, kuten edellä on todettu,
tietyt kantajan esittämät seikat, joihin hän on tukeutunut vahingonkorvausvaatimuksessaan, ovat kuitenkin kokonaisuutena arvioituina
omiaan osoittamaan, että komissio on jossain määrin laiminlyönyt huolenpitovelvollisuutensa, kuten kuulemismenettelystä vastaava
neuvonantajakin on todennut. Tämä pätee erityisesti olosuhteisiin, joissa kantajan koeaikaa on pidennetty (tämän tuomion 155–160
kohta), siihen, että hänelle on annettu muista erillään olevia toimistohuoneita (tämän tuomion 161–169 kohta), siihen, että
hänelle ei ole annettu työtehtäviä tammi–kesäkuussa 2003 (170–172 kohta), tai olosuhteisiin, joissa ajanjaksoa 19.7.–27.8.2004
koskevaa vuosilomahakemusta on käsitelty (tämän tuomion 180 ja 181 kohta).
Tästä seuraa, että komission vahingonkorvausvastuulle asetettu ensimmäinen edellytys eli lainvastaisen toiminnan olemassaoloa
koskeva edellytys täyttyy.
Lainvastaiseen toimintaan liittyvän vahingon olemassaolo
Kantaja vetoaa aiheellisen vahingon osalta siihen, että hänelle on aiheutunut palkan menetystä sen vuoksi, että hänet on siirretty
työkyvyttömyyseläkkeelle. On siis katsottava, että asianomainen vetoaa tällaisen vaatimuksen esittäessään siihen, että hänen
siirtämisensä työkyvyttömyyseläkkeelle johtuisi ammattitaudista, jonka syynä ovat hallinnon tekemät virkavirheet.
Tältä osin on muistettava, kuten aikaisemmin on todettu (asia F-23/05, Giraudy v. komissio, tuomio 2.5.2007, 193 kohta, ei
vielä julkaistu oikeustapauskokoelmassa), että virkamiestuomioistuin ei ole toimivaltainen antamaan ratkaisua syy-yhteydestä,
joka vallitsee virkamiehen työolojen ja sairauden, johon hän vetoaa, välillä. Euroopan yhteisöjen virkamiesten tapaturma-
ja ammattitautivakuutuksesta annettujen yhteisten määräysten (jäljempänä tapaturmavakuutusmääräykset) 18 artiklassa näet määrätään,
että päätökset, jotka koskevat sairauden tunnustamista ammattitaudiksi, tekee nimittävä viranomainen yhden tai useamman toimielinten
nimeämän lääkärin päätelmien perusteella ja jos vakuutettu niin vaatii, kuultuaan tapaturmavakuutusmääräysten 22 artiklassa
tarkoitettua lääketieteellistä lautakuntaa. Tapaturmavakuutusmääräysten 11 artiklan 2 kohdassa määrätään, että jos tapaturma
tai ammattitauti johtaa vakuutetun täydelliseen pysyvään työkyvyttömyyteen, hänelle maksetaan henkilöstösääntöjen 73 artiklan
2 kohdan b alakohdassa tarkoitettu pääoma eli pääoma, joka on kahdeksan kertaa virkamiehen perusvuosipalkan suuruinen, tapaturmaa
edeltävien 12 kuukauden peruskuukausipalkan perusteella laskettuna.
Henkilöstösääntöjen 73 artiklan täytäntöön panemiseksi käyttöön otetussa järjestelyssä määrätään siis kiinteämääräisestä korvauksesta
tapaturman tai ammattitaudin varalta, ilman että asianomaisen tarvitsisi osoittaa toimielimen minkäänlaista tuottamusta. Oikeuskäytännössä
täsmennetään, että ainoastaan siinä tapauksessa, että ilmenee, että henkilöstösääntöjen mukainen järjestely ei mahdollista
asianmukaisen korvauksen maksamista kärsitystä vahingosta, virkamiehellä on oikeus vaatia lisäkorvausta (ks. vastaavasti yhdistetyt
asiat 169/83 ja 136/84, Leussink v. komissio, tuomio 8.10.1986, Kok. 1986, s. 2801, 13 kohta; asia C-257/98 P, Lucaccioni
v. komissio, tuomio 9.9.1999, Kok. 1999, s. I‑5251, 22 kohta; asia T-165/95, Lucaccioni v. komissio, tuomio 14.5.1998, Kok.
H. 1998, s. I‑A‑203 ja II‑627, 74 kohta ja asia T-300/97, Latino v. komissio, tuomio 15.12.1999, Kok. H. 1999, s. I‑A‑259
ja II‑1263, 95 kohta).
Tässä tapauksessa asiakirja-aineistosta ilmenee, että kantaja esitti 17.10.2005 päivätyllä muistiolla komissiolle pyynnön
siitä, että hänen ”ahdistuneisuutena ja masennuksena ilmenevä sairautensa” tunnistettaisiin henkilöstösääntöjen 73 artiklassa
tarkoitetuksi ammattitaudiksi. Menettely kantajan sairauksien tunnustamiseksi ammattitaudiksi on vielä vireillä. Tästä seuraa,
että edellä mainittu korvausvaatimus on esitetty liian aikaisin eikä sitä voida tässä vaiheessa hyväksyä.
Sitä vastoin kantajan henkisen kärsimyksen osalta se, että komissio ei ole noudattanut huolenpitovelvollisuuttaan, on edistänyt
kantajan eristämistä yksikössään ja aiheuttanut hänelle vahinkoa, jonka kohtuulliseksi korvaukseksi määrätään hänelle suoritettavaksi
500 euroa.
2.
Vaatimukset, jotka koskevat avustamispyynnön hylkäämisestä tehdystä hiljaisesta päätöksestä aiheutuneen vahingon korvaamista
a)     Tutkittavaksi ottaminen
Asianosaisten lausumat
Komissio katsoo, että avustamispyynnön hylkäämisestä tehdystä hiljaisesta päätöksestä aiheutuneen vahingon korvaamista koskevia
vaatimuksia ei voida ottaa tutkittavaksi. Se vetoaa siihen, että koska tämän päätöksen kumoamista koskevia vaatimuksia ei
voida ottaa tutkittavaksi, koska ne on esitetty liian aikaisin, tästä päätöksestä aiheutuneen vahingon korvaamista koskevat
vaatimukset pitäisi tämän seurauksena jättää tutkimatta.
Kantaja vaatii edellä mainittujen vahingonkorvausvaatimusten ottamista tutkittavaksi.
Virkamiestuomioistuimen arviointi asiasta
Henkilöstösääntöjen 90 ja 91 artiklalla käyttöön otetussa oikeussuojajärjestelmässä vahingonkorvauskanne, joka on itsenäinen
oikeussuojakeino kumoamiskanteeseen nähden, voidaan ottaa tutkittavaksi vain, jos sitä edeltää henkilöstösääntöjen mukainen
oikeudenkäyntiä edeltävä menettely. Tämä menettely on erilainen sen mukaan, perustuuko vahinko, josta vaaditaan korvausta,
henkilöstösääntöjen 90 artiklan 2 kohdassa tarkoitettuun asianomaiselle vastaiseen toimeen, vai sellaiseen hallinnon toimintaan,
joka ei ole luonteeltaan päätöksentekoa. Ensin mainitussa tapauksessa asianomaisen tehtävänä on tehdä asetetussa määräajassa
hallinnollinen valitus riidanalaisesta toimesta. Jälkimmäisessä tapauksessa hallinnollinen menettely on sitä vastoin aloitettava
henkilöstösääntöjen 90 artiklan 1 kohdassa tarkoitetulla vahingonkorvausta koskevalla hakemuksella ja sitä on tarvittaessa
jatkettava hallinnollisella valituksella, joka on kohdistettu hakemuksen hylkäävään päätökseen (asia T-500/93, Y v. yhteisöjen
tuomioistuin, tuomio 28.6.1996, Kok. H. 1996, s. I‑A‑335 ja II‑977, 64 kohta).
Kun kumoamiskanne ja vahingonkorvauskanne ovat välittömässä yhteydessä toisiinsa, jälkimmäinen on otettava tutkittavaksi kumoamiskanteen
liitännäisvaatimuksena, ilman että sitä pitäisi välttämättä edeltää hakemus, jossa nimittävää viranomaista vaaditaan korvaamaan
kärsityksi väitetty vahinko, ja hallinnollinen valitus, jolla riitautetaan hakemuksen hylkäämisestä tehty hiljainen tai nimenomainen
päätös (yhdistetyt asiat T-17/90, T-28/91 ja T-17/92, Camara Alloisio ym. v. komissio, tuomio 15.7.1993, Kok. 1993, s. II‑841,
46 kohta ja em. asia Y v. yhteisöjen tuomioistuin, tuomion 66 kohta).
Nyt esillä olevassa tapauksessa on korostettava, että avustamispyynnön hylkäämisestä tehdystä hiljaisesta päätöksestä aiheutuneen
vahingon korvaamista koskevat vaatimukset ovat välittömässä yhteydessä tämän päätöksen kumoamista koskeviin vaatimuksiin.
Nämä vaatimukset on otettu tutkittaviksi muilta kuin niiltä osin kuin ne koskevat kieltäytymistä hallinnollisen tutkimuksen
kiirehtimisestä. Tältä osin myös edellä mainitut vahingonkorvausvaatimukset on otettava tutkittavaksi.
b)     Asiakysymys
Asianosaisten lausumat
Kantaja esittää, että hänelle on aiheutunut avustamispyynnön hiljaisen hylkäämispäätöksen lainvastaisuudesta aineellista vahinkoa
ja henkistä kärsimystä. Hän väittää erityisesti aineellisen vahingon osalta, että se, että komissio on pidättäytynyt avustamistoimenpiteistä,
samoin kuin työpaikkakiusaaminen, jonka uhrina hän on ollut, ovat aiheuttaneet hänen työkyvyttömyytensä, joten hänen vahinkonsa
on yhteensä 781 906,43 euron suuruinen, mikä vastaa erotusta, jossa yhtäältä vähennettävänä ovat palkka ja eläke, jotka hän
olisi saanut, ellei hän olisi joutunut työkyvyttömäksi, ja toisaalta vähentäjänä työkyvyttömyyskorvaus, jota hän saa, ja eläke,
jonka hän saa tulevaisuudessa.
Komissio vastaa puolustuksekseen, että kantaja ei ole osoittanut moititun toiminnan lainvastaisuutta, joten vahingonkorvausvaatimus
pitäisi todeta perusteettomaksi. Toissijaisesti kantaja ei ole esittänyt mitään konkreettista näyttöä, joka osoittaisi todellisen
vahingon olemassaolon ja varsinkaan sen määrää, samoin kuin syy-yhteyden aiheutetuksi väitetyn vahingon ja moititun toiminnan
välillä. Mikäli virkamiestuomioistuin pitäisi kantajan esittämiä kumoamisvaatimuksia perusteltuina, nämä kumoamiset jo sellaisenaan
korvaisivat henkisen kärsimyksen.
Virkamiestuomioistuimen arviointi asiasta
Kuten edellä on todettu, komission hiljainen päätös avustamispyynnön hylkäämisestä on lainvastainen, koska se ei ole toteuttanut
etukäteen mikään toimia kantajan siirtämiseksi PO:n ”Henkilöstö ja hallinto” ulkopuolelle, vaikka kantajan avustamispyynnössään
esittämien seikkojen tärkeys ja vakavuus osoittivat työpaikkakiusaamisesta vuonna 2003 annetussa tiedonannossa tarkoitetun
”epäilyn työpaikkakiusaamisesta”.
Lisäksi on todettava, että sinä päivänä, jona avustamispyynnön hylkäämisestä tehtiin hiljainen päätös, hallinnollista tutkimusta
ei ollut vielä aloitettu, koska kuulemismenettelystä vastaava neuvonantaja sai vasta 8.9.2004 komission pääsihteeriltä valtuudet
tällaisen tutkimuksen tekemiseen ja hänen järjestämänsä ensimmäiset kuulemiset alkoivat vasta lokakuussa 2004.
Kantaja esittää komission lainvastaisesta toiminnasta aiheutuneen vahingon olemassaolosta aluksi, että hänen siirtämisensä
työkyvyttömyyseläkkeelle johtuu ammattitaudista, joka puolestaan johtuu siitä, että hallinto on kieltäytynyt avustamasta häntä.
Kuten edellä on todettu, menettely kantajan sairauksien tunnustamiseksi ammattitaudiksi on edelleen vireillä. Tästä seuraa,
että vaatimus kantajalle aiheutuneen aineellisen vahingon korvaamisesta on ennenaikainen eikä sitä voida hyväksyä tässä vaiheessa.
Henkisen kärsimyksen olemassaolosta on sitä vastoin todettava, että komission kieltäytyminen toteuttamasta väliaikaisia toimenpiteitä
sekä viive, jolla hallinnollinen tutkimus aloitettiin, aiheuttivat kantajalle epävarmuutta ja huolta, koska hän saattoi pelätä,
että komissio ei ottaisi hänen avustamispyyntöään huomioon ja että sopimaton käytös, jonka kohteena hän oli siihen saakka
ollut toimielimen taholta, saattaisi jatkua. Kantaja väittää siten perustellusti, että avustamispyynnön hylkäämisestä tehty
hiljainen päätös on aiheuttanut hänelle merkittävää henkistä kärsimystä, jota ei voida korvata virkamiestuomioistuimen antamalla
kumoamistuomiolla.
Näin ollen tämän henkisen kärsimyksen korvaamiseksi kohtuullisesti komissio velvoitetaan maksamaan kantajalle 15 000 euroa.
3.
Vaatimukset, jotka koskevat korvausta vahingosta, joka johtuu yhtäältä vuoden 2003 urakehityskertomusten lainvastaisuudesta
ja toisaalta sääntöjenvastaisista olosuhteista, joissa ne saatettiin kantajan tietoon
a)     Tutkittavaksi ottaminen
Asianosaisten lausumat
Komissio esittää, että vaatimukset, jotka koskevat hallinnon velvoittamista korvaamaan vahinko, jota on aiheutunut vuoden
2003 urakehityskertomusten lainvastaisuudesta, on jätettävä tutkimatta, koska kyseisten urakehityskertomusten kumoamista koskevia
vaatimuksia ei voida ottaa tutkittavaksi.
Kantaja vaatii oikeudenkäyntiväitteen hylkäämistä.
Virkamiestuomioistuimen arviointi asiasta
On erotettava toisistaan yhtäältä vaatimus, joka koskee vuoden 2003 urakehityskertomusten lainvastaisuudesta aiheutuneen vahingon
korvaamista, ja toisaalta vaatimus, joka koskee korvausta olosuhteista, joissa ne saatettiin kantajan tietoon.
–       Vuoden 2003 urakehityskertomusten lainvastaisuuteen perustuvien vahingonkorvausvaatimusten tutkittavaksi ottaminen
Vaatimukset, jotka koskevat vuoden 2003 urakehityskertomusten lainvastaisuudesta aiheutuneen vahingon korvaamista, ovat välittömässä
yhteydessä näiden kertomusten kumoamista koskeviin vaatimuksiin. Kuten edellä on muistutettu, nyt käsiteltävän kanteen nostamispäivänä
vaatimukset, jotka koskivat vuoden 2003 urakehityskertomusten kumoamista, täyttivät tutkittavaksi ottamisen edellytykset.
Tästä seuraa, että myös vahingonkorvausvaatimukset täyttivät tutkittavaksi ottamisen edellytykset, kun kantaja nosti kanteensa.
Lisättäköön myös, että vaikka kantajalla ei ollut, kun hänet siirrettiin eläkkeelle, enää laillista intressiä saada vuoden
2003 urakehityskertomukset kumotuiksi, hänellä on kuitenkin edelleen intressi vaatia ratkaisua näiden toimien laillisuudesta
sellaisen vaatimuksen yhteydessä, joka koskee korvauksen saamista ammatillisesta vahingosta ja henkisestä kärsimyksestä, jota
hän katsoo kärsineensä komission toiminnan vuoksi (ks. vastaavasti asia T-20/89, Moritz v. komissio, tuomio 13.12.1990, Kok.
1990, s. II‑769, 18 kohta, jota ei kumottu muutoksenhaussa tutkittavaksi ottamisen edellytysten tutkimisen osalta, ja asia
T-249/04, Combescot v. komissio, tuomio 12.9.2007, 47 kohta, ei vielä julkaistu oikeustapauskokoelmassa, jota koskeva valitus
on vireillä yhteisöjen tuomioistuimessa asiassa C‑525/07 P). Kantajan siirtäminen eläkkeelle ei siten ole merkinnyt sitä,
että kantajan vahingonkorvausvaatimuksilla ei olisi enää kohdetta.
–       Vuoden 2003 urakehityskertomusten saattamisessa kantajan tietoon vallinneiden olosuhteiden lainvastaisuuteen perustuvien vahingonkorvausvaatimusten
tutkittavaksi ottaminen
Aluksi on muistutettava siitä, että hallinto tekee virkavirheen, jos se antaa toimen tiedoksi sääntöjenvastaisella tavalla.
Tästä seuraa, että kantaja oli vaatiessaan korvausta vahingosta, jota hän väitti kärsineensä vuoden 2003 urakehityskertomusten
tiedoksiannon sääntöjenvastaisuuden vuoksi, velvollinen tekemään henkilöstösääntöjen 90 artiklan 1 kohdassa tarkoitetun hakemuksen,
ja sen jälkeen, mikäli tämä hakemus hylättäisiin, henkilöstösääntöjen 90 artiklan 2 kohdassa tarkoitetun hallinnollisen valituksen.
Nyt esillä olevassa tapauksessa on kiistatonta, että kantaja ei ole esittänyt tätä koskevaa erillistä hakemusta. Näin ollen
vahingonkorvausvaatimukset, jotka perustuvat vuoden 2003 urakehityskertomusten tiedoksiannon olosuhteiden väitettyyn sääntöjenvastaisuuteen,
on jätettävä tutkimatta, koska henkilöstösääntöjen mukaista oikeudenkäyntiä edeltävää menettelyä ei ole noudatettu.
Tässä yhteydessä tutkitaan siis vain vuoden 2003 urakehityskertomusten väitettyyn lainvastaisuuteen perustuvien vahingonkorvausvaatimusten
paikkansapitävyys.
b)     Asiakysymys
Asianosaisten lausumat
Kantaja esittää vuoden 2003 urakehityskertomuksia koskevissa eri perusteissaan, että niitä rasittaa ilmeinen arviointivirhe.
Kun näet hänen arvioijansa ovat antaneet hänelle sekä tammi–lokakuun 2003 urakehityskertomuksessa että marras–joulukuun 2003
urakehityskertomuksessa kokonaisarvosanan 8/20, he eivät ole ottaneet huomioon sitä, että hänelle ei annettu yhtään työtehtävää
tammi–kesäkuussa 2003, eivätkä sitä, että hän oli ollut sellaisen työpaikkakiusaamisen uhrina, joka oli heikentänyt hänen
terveydentilaansa ja estänyt häntä hoitamasta tehtäviään normaalisti.
Kantaja täsmentää lopuksi, että vuoden 2003 urakehityskertomusten lainvastaisuus on aiheuttanut hänelle henkistä kärsimystä
ja ammatillista vahinkoa, kun hänellä ”ei ollut mahdollisuutta edetä urallaan ja saada laillista oikeutta ylennykseen”.
Komissio kiistää kantajan väitteen, jonka mukaan vuoden 2003 urakehityskertomuksia rasittaisi ilmeinen arviointivirhe.
Virkamiestuomioistuimen arviointi asiasta
–       Lainvastaisuuden olemassaolo
Yleisten täytäntöönpanosääntöjen 8 artiklan 5 kohdan neljännestä alakohdasta ilmenee, että kun arvioija tutkii toimen haltijan
tehokkuutta, pätevyyttä ja käytöstä työtehtävissä viitejakson aikana, hän ei saa ”ottaa huomioon [kyseisen] toimenhaltijan
mahdollisia perusteltuja poissaoloja”. Lisäksi arviointia koskevien ohjeiden, jotka komissio on asettanut itselleen toimintaohjeena,
6.2 kohdassa, jossa määrätään, että ”toimen haltijaa [ei voida] rangaista siitä, jos hän ei ole kyennyt saavuttamaan tavoitteitaan
ulkoisten tekijöiden vuoksi”, jos hän ”on esimerkiksi sairaana tai jos kyseessä on äitiysloma”, ja että ”tällaisessa tilanteessa
on painotettava sitä, mitä asianomainen henkilö on todellisuudessa kyennyt tekemään ja miten hän on hoitanut tilanteen”.
Sen jälkeen kun arvioijat totesivat tässä tapauksessa tammi–lokakuun 2003 urakehityskertomuksen kohdassa 6.1 ”Tehokkuus”,
että kantaja ei ollut onnistunut 3.9.2003 mennessä ”työhönsä perehtymisessä”, mikä johtui erityisesti ”motivaation puutteesta”,
ja katsoivat, että ”tehokkuudessa ei ollut havaittu edistymistä 3.9.2001 ja lokakuun lopun välisenä aikana”, he antoivat hänelle
tehokkuudesta arvosanan 4/10, joka vastaa arviointia ”heikko”. Samoin marras–joulukuun 2003 urakehityskertomuksessa arvioijat
antoivat kantajalle tehokkuudesta arvosanan 4/10 ja korostivat, että ”kantaja ei ollut saavuttanut viitejakson aikana mitään
pätevää tulosta ja että mitään tavoitteita ei ollut saavutettu” ja että ”jakson yleinen tehokkuus [piti] näin ollen arvioida
’heikoksi’”.
Asiakirja-aineistosta ja erityisesti komission itsensä esittämästä asiakirjasta, joka liittyy kantajan poissaoloihin vuoden
2003 aikana, ilmenee, että kantaja oli perustellulla sairauslomalla 1.9. ja 31.10.2003 välisenä aikana ja sen jälkeen 1.11.2003
ja 14.11.2003 välisenä aikana sekä työskenteli osa-aikaisesti lääketieteellisistä syistä 17.11. ja 19.12.2003 välisenä aikana.
Tästä on siis pääteltävä, että arvioijat antoivat sekä tammi–toukokuun 2003 urakehityskertomuksessa että marras–joulukuun
2003 urakehityskertomuksessa tehokkuudesta arvosanan 4/10 ottamatta huomioon sitä, että tähän tehokkuuteen olivat välttämättä
vaikuttaneet kantajan perustellut sairaudesta johtuneet poissaolot.
On siis hyväksyttävä kanneperuste, jonka mukaan vuoden 2003 urakehityskertomuksia rasitti ilmeinen arviointivirhe.
Näin ollen on todettava, että vuoden 2003 urakehityskertomukset on laadittu lainvastaisesti, ilman että on tarpeen tutkia
muita kantajan esittämiä väitteitä.
–       Vahinko
Vuoden 2003 urakehityskertomusten lainvastaisuudesta johtuvan aineellisen vahingon osalta on muistettava, että siinäkin tapauksessa,
että toimielimen tuottamus näytettäisiin toteen, yhteisön vahingonkorvausvastuu syntyy vain, jos kantaja onnistuisi osoittamaan,
että hänen kärsimänsä vahinko on todellinen (ks. em. asia Lucaccioni v. komissio, tuomion 57 kohta). Kantaja ei osoita, millä
tavoin vuoden 2003 urakehityskertomusten lainvastaisuus olisi heikentänyt hänen urakehitystään ennen kuin hänet siirrettiin
eläkkeelle 31.8.2005. Erityisesti on todettava, että hän ei osoita eikä edes väitä, että tämä lainvastaisuus olisi vaikuttanut
millään tavoin siihen, että häntä ei ylennetty ylennysvuoden 2004 aikana.
Henkisestä kärsimyksestä, josta vaaditaan niin ikään korvausta, on todettava, että se, että virkamiestuomioistuin on todennut,
että vuoden 2003 urakehityskertomuksia rasittaa lainvastaisuus ilmeisen arviointivirheen vuoksi, ei voi sellaisenaan olla
asianmukainen ja riittävä korvaus tällaisesta vahingosta, koska kyseiset urakehityskertomukset sisältävät kantajan pätevyydestä
nimenomaisen kielteisiä arviointeja. Kuten näet edellä on todettu, arvioija totesi tammi–lokakuun 2003 urakehityskertomuksessa,
että kantaja ei ollut onnistunut ”työhönsä perehtymisessä”, mikä johtui erityisesti ”motivaation puutteesta”, kun puolestaan
marras–joulukuun 2003 urakehityskertomuksessa korostettiin, että ”kantaja ei ollut saavuttanut viitejakson aikana mitään pätevää
tulosta ja että mitään tavoitteita ei ollut saavutettu”. Siten 2 500 euroa on riittävä korvaus kantajalle aiheutuneesta henkisestä
kärsimyksestä.
4.
Päätelmä
Edellä esitetyn perusteella komissio on velvoitettava maksamaan kantajalle 18 000 euroa.

Oikeudenkäyntikulut
Virkamiestuomioistuimen työjärjestyksen 122 artiklan nojalla kyseisen työjärjestyksen II osaston 8 luvun oikeudenkäyntikuluja
ja oikeudenkäyntimaksuja koskevia määräyksiä sovelletaan ainoastaan asioihin, jotka on pantu vireille virkamiestuomioistuimessa
tämän työjärjestyksen voimaantulopäivästä eli 1.11.2007 lukien. Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen työjärjestyksen tältä
osin merkityksellisiä määräyksiä sovelletaan soveltuvin osin asioihin, jotka ovat vireillä virkamiestuomioistuimessa ennen
tätä päivämäärää.
Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen työjärjestyksen 87 artiklan 3 kohdassa määrätään, että jos asiassa osa vaatimuksista
ratkaistaan toisen asianosaisen ja osa toisen asianosaisen hyväksi tai jos siihen on muutoin erityisiä syitä, ensimmäisen
oikeusasteen tuomioistuin voi määrätä oikeudenkäyntikulut jaettaviksi asianosaisten kesken tai määrätä, että kukin vastaa
omista kuluistaan.
Koska komissio on hävinnyt asian suurimmaksi osaksi, sen on vastattava omista oikeudenkäyntikuluistaan, minkä lisäksi se on
velvoitettava korvaamaan kolme neljännestä kantajan kuluista.
Näillä perusteilla
EUROOPAN UNIONIN VIRKAMIESTUOMIOISTUIN (ensimmäinen jaosto)
on ratkaissut asian seuraavasti:
1)
Euroopan yhteisöjen komission päätös Q:n 29.4.2004 esittämän avustamispyynnön hylkäämisestä kumotaan siltä osin kuin siinä
kieltäydytään toteuttamasta väliaikaista siirtämistoimenpidettä.
2)
Euroopan yhteisöjen komissio velvoitetaan maksamaan Q:lle 18 000 euroa.
3)
Kanne hylätään muilta osin.
4)
Euroopan yhteisöjen komissio vastaa omista oikeudenkäyntikuluistaan, minkä lisäksi se velvoitetaan korvaamaan kolme neljännestä
Q:n kuluista.
5)
Q vastaa neljänneksestä omista kuluistaan.
Kreppel
Tagaras
Gervasoni
Julistettiin Luxemburgissa 9 päivänä joulukuuta 2008.
W. Hakenberg

S. Gervasoni
kirjaaja

jaoston puheenjohtaja
Sisällys
Asiaa koskevat oikeussäännöt
Riidan taustalla olevat tosiseikat
A Vuodet 2000, 2001 ja 2002
B Vuosi 2003
C Vuosi 2004
D Vuosi 2005
E Tosiseikat, jotka liittyvät vuoden 2003 osalta laadittuihin urakehityskertomuksiin
Asian käsittelyn vaiheet ja asianosaisten vaatimukset
Oikeudellinen arviointi
A Riidan kohdetta koskevia alustavia huomautuksia
B Työpaikkakiusaaminen
1.  Asianosaisten lausumat
2.  Virkamiestuomioistuimen arviointi asiasta
a)  Ensimmäinen peruste: Kantajan koeajan pidentämisen edellytykset
b)  Toinen peruste: Kantajan eristäminen komission toimesta
c)  Kolmas peruste: Kantajalle ei annettu yhtään työtehtävää tammi–kesäkuussa 2003
d)  Neljäs peruste: Komission levittämät halventavat huhut kantajan ammatillisesta pätevyydestä
e)  Viides peruste: Tiettyjen vuosilomahakemusten hylkääminen ja muiden hakemusten hyväksyminen viipeellä komission toimesta
f)  Kuudes peruste: Komission kieltäytyminen pitämästä sairaudesta johtuneita poissaoloja perusteltuina
C Avustamispyynnön hylkäämisestä tehdyn hiljaisen päätöksen kumoamista koskevat vaatimukset
1.  Tutkittavaksi ottaminen
a)  Asianosaisten lausumat
b)  Virkamiestuomioistuimen arviointi asiasta
2.  Asiakysymys
a)  Asianosaisten lausumat
b)  Virkamiestuomioistuimen arviointi asiasta
D Vuoden 2003 urakehityskertomusten kumoamista koskevat vaatimukset
1.  Asianosaisten lausumat
2.  Virkamiestuomioistuimen arviointi asiasta
E Vahingonkorvausvaatimukset
1.  Tapahtuneeksi väitettyyn työpaikkakiusaamiseen perustuvan vahingon korvaamista koskevat vaatimukset
a)  Asianosaisten lausumat
b)  Virkatuomioistuimen arviointi asiasta
Lainvastaisen menettelyn olemassaolo
Lainvastaiseen toimintaan liittyvän vahingon olemassaolo
2.  Vaatimukset, jotka koskevat avustamispyynnön hylkäämisestä tehdystä hiljaisesta päätöksestä aiheutuneen vahingon korvaamista
a)  Tutkittavaksi ottaminen
Asianosaisten lausumat
Virkamiestuomioistuimen arviointi asiasta
b)  Asiakysymys
Asianosaisten lausumat
Virkamiestuomioistuimen arviointi asiasta
3.  Vaatimukset, jotka koskevat korvausta vahingosta, joka johtuu yhtäältä vuoden 2003 urakehityskertomusten lainvastaisuudesta
ja toisaalta sääntöjenvastaisista olosuhteista, joissa ne saatettiin kantajan tietoon
a)  Tutkittavaksi ottaminen
Asianosaisten lausumat
Virkamiestuomioistuimen arviointi asiasta
–  Vuoden 2003 urakehityskertomusten lainvastaisuuteen perustuvien vahingonkorvausvaatimusten tutkittavaksi ottaminen
–  Vuoden 2003 urakehityskertomusten saattamisessa kantajan tietoon vallinneiden olosuhteiden lainvastaisuuteen perustuvien
vahingonkorvausvaatimusten tutkittavaksi ottaminen
b)  Asiakysymys
Asianosaisten lausumat
Virkamiestuomioistuimen arviointi asiasta
–  Lainvastaisuuden olemassaolo
–  Vahinko
4.  Päätelmä
Oikeudenkäyntikulut
Yhteisöjen tuomioistuimet yksilöidään edellä mainituissa tuomioissa asianumeroa edeltävällä kirjaimella: ”C” tarkoittaa yhteisöjen
tuomioistuinta, ”T” tarkoittaa ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuinta ja ”F” virkamiestuomioistuinta. Yhteisöjen tuomioistuin
on antanut ennen päivämäärää 16.11.1989 ne tuomiot, joiden asianumeroa ei edellä mikään kirjain.
Tämän päätöksen teksti ja siinä mainittujen yhteisöjen tuomioistuinten päätösten tekstit, joita ei vielä ole julkaistu oikeustapauskokoelmassa,
ovat saatavilla yhteisöjen tuomioistuimen seuraavalla internet-sivulla: www.curia.europa.eu
*
Oikeudenkäyntikieli: ranska.