CELEX: 62008CJ0296
Poliisiyhteistyö ja oikeudellinen yhteistyö rikosasioissa
Puitepäätös 2002/584/YOS
31 ja 32 artikla
Eurooppalainen pidätysmääräys ja jäsenvaltioiden väliset luovuttamismenettelyt
Luovuttamispyynnön täytäntöönpanosta vastaavan valtion mahdollisuus soveltaa yleissopimusta, joka on tehty ennen 1.1.2004 mutta joka on sovellettavissa kyseisessä valtiossa vasta myöhemmästä päivämäärästä lähtien

Ennakkoratkaisupyyntö koskee eurooppalaisesta pidätysmääräyksestä ja jäsenvaltioiden välisistä luovuttamismenettelyistä 13.6.2002 tehdyn neuvoston puitepäätöksen 2002/584/YOS (
EYVL L 190, s. 1
; jäljempänä puitepäätös) 31 ja 32 artiklan tulkintaa.
Ennakkoratkaisupyyntö on esitetty Cour d’appel de Montpellier’n chambre de l’instructionin (tutkintatuomarin päätöksistä tehtyjä valituksia käsittelevä osasto) käsiteltävänä olevassa asiassa, joka perustuu Espanjan viranomaisten 2.6.2008 esittämään luovuttamispyyntöön.
Asiaa koskevat oikeussäännöt
Kansainvälinen oikeus
Rikoksen johdosta tapahtuvaa luovuttamista koskeva eurooppalainen yleissopimus allekirjoitettiin Pariisissa 13.12.1957. Sen 10 artiklassa, jonka otsikkona on ”Rikoksen vanhentuminen”, määrätään seuraavaa:
”Luovuttamiseen ei voida suostua, mikäli oikeus panna rikos syytteeseen tai rangaistus täytäntöön on joko vaatimuksen esittäneen osapuolen tai sen osapuolen, jolle vaatimus on esitetty, lain mukaan rauennut.”
Terrorismin vastustamisesta tehty eurooppalainen yleissopimus allekirjoitettiin Strasbourgissa 27.1.1977.
Euroopan unionin oikeus
Yleissopimus yksinkertaistetusta menettelystä Euroopan unionin jäsenvaltioiden välillä rikoksen johdosta tapahtuvassa luovuttamisessa hyväksyttiin Euroopan unionista tehdyn sopimuksen K.3 artiklan nojalla 10.3.1995 annetulla neuvoston säädöksellä, ja kaikki jäsenvaltiot allekirjoittivat sen samana päivänä (
EYVL C 78, s. 1
; jäljempänä vuoden 1995 yleissopimus).
Kyseisen yleissopimuksen 1 artiklan 1 kohdassa määrätään seuraavaa:
”Tämän yleissopimuksen tarkoituksena on helpottaa rikoksen johdosta tapahtuvaa luovuttamista koskevan [13.12.1957 tehdyn] eurooppalaisen yleissopimuksen soveltamista Euroopan unionin jäsenvaltioiden välillä täydentämällä sen määräyksiä.”
Euroopan unionista tehdyn sopimuksen K.3 artiklan perusteella tehty Euroopan unionin jäsenvaltioiden välinen yleissopimus rikoksen johdosta tapahtuvasta luovuttamisesta, niin sanottu Dublinin yleissopimus, hyväksyttiin 27.9.1996 neuvoston säädöksellä, ja kaikki jäsenvaltiot allekirjoittivat sen samana päivänä (
EYVL C 313, s. 11
; jäljempänä vuoden 1996 yleissopimus).
Sen 1 artiklassa määrätään muun muassa seuraavaa:
”1.   Tämän yleissopimuksen tarkoituksena on täydentää määräyksiä seuraavissa sopimuksissa ja helpottaa näiden sopimusten soveltamista Euroopan unionin jäsenvaltioiden välillä:
—
joulukuun 13 päivänä 1957 tehty rikoksen johdosta tapahtuvaa luovuttamista koskeva eurooppalainen yleissopimus – –,
—
tammikuun 27 päivänä 1977 tehty eurooppalainen yleissopimus terrorismin vastustamisesta – –,
—
kesäkuun 19 päivänä 1990 tehty tarkastusten asteittaisesta lakkauttamisesta yhteisillä rajoilla 14 päivänä kesäkuuta 1985 tehdyn Schengenin sopimuksen soveltamista koskeva yleissopimus [Benelux-talousliiton valtioiden, Saksan liittotasavallan ja Ranskan tasavallan välillä,
EYVL 2000, L 239, s. 19
]; kyseisen yleissopimuksen osapuolina olevien jäsenvaltioiden välisten suhteiden puitteissa – –”
Vuoden 1996 yleissopimuksen 8 artiklan 1 kohdan sanamuoto on seuraava:
”Luovuttamista ei voida evätä sillä perusteella, että syyteoikeus tai oikeus panna rangaistus täytäntöön on vanhentunut sen jäsenvaltion lainsäädännön mukaan, jolta luovuttamista pyydetään.”
Vuoden 1996 yleissopimuksen 18 artiklan 2 ja 3 kohdasta ilmenee, että yleissopimus tulee voimaan yhdeksänkymmenen päivän kuluttua siitä päivästä, jona yleissopimuksen viimeisenä hyväksyvä valtio on tehnyt ilmoituksen valtiosääntönsä asettamien vaatimusten mukaisten yleissopimuksen hyväksymiseksi tarvittavien menettelyjen saattamisesta päätökseen. Koska kaikki jäsenvaltiot eivät ole hyväksyneet yleissopimusta, se ei siis ole tämän määräyksen mukaan tullut voimaan.
Vuoden 1996 yleissopimuksen 18 artiklan 4 kohdassa määrätään seuraavaa:
”Kunnes tämä yleissopimus tulee voimaan, jokainen jäsenvaltio voi 2 kohdassa tarkoitetun ilmoituksen antaessaan tai muulloin antaa julistuksen, että yleissopimusta voidaan soveltaa sen osalta saman julistuksen antaneisiin jäsenvaltioihin. Näitä julistuksia sovelletaan yhdeksänkymmenen päivän kuluttua niiden tallettamispäivästä.”
Vuoden 1996 yleissopimuksen 18 artiklan 5 kohdassa täsmennetään, että yleissopimusta sovelletaan ainoastaan pyyntöihin, jotka on esitetty sen jälkeen, kun yleissopimus on tullut voimaan tai sitä on ryhdytty soveltamaan pyynnön esittäneen ja sen vastaanottaneen jäsenvaltion välillä.
Puitepäätöksen johdanto-osan kolmannen, neljännen ja viidennen perustelukappaleen sanamuoto on seuraava:
”(3)
Kaikki tai ainakin jotkin jäsenvaltiot ovat rikoksen johdosta tapahtuvasta luovuttamisesta tehtyjen yleissopimusten osapuolia. Tällaisia yleissopimuksia ovat rikoksen johdosta tapahtuvasta luovuttamisesta 13 päivänä joulukuuta 1957 tehty eurooppalainen yleissopimus ja terrorismin vastustamisesta 27 päivänä tammikuuta 1977 tehty eurooppalainen yleissopimus. Pohjoismaissa ovat voimassa yhdenmukaiset luovuttamista koskevat lait.
(4)
Lisäksi jäsenvaltiot ovat hyväksyneet seuraavat kolme yleissopimusta, jotka kokonaan tai osittain koskevat rikoksen johdosta tapahtuvaa luovuttamista ja ovat osa unionin säännöstöä: tarkastusten asteittaisesta lakkauttamisesta yhteisillä rajoilla 14 päivänä kesäkuuta 1985 tehdyn Schengenin sopimuksen soveltamisesta 19 päivänä kesäkuuta 1990 tehty yleissopimus (niiden jäsenvaltioiden osalta, jotka ovat kyseisen yleissopimuksen osapuolia), [vuoden 1995] yleissopimus ja [vuoden 1996] yleissopimus.
(5)
Unionille asetettu tavoite tulla vapauteen, turvallisuuteen ja oikeuteen perustuvaksi alueeksi johtaa EU:n jäsenvaltioiden välisen, rikoksen johdosta tapahtuvan luovuttamisen poistamiseen ja sen korvaamiseen oikeusviranomaisten välisillä luovuttamisjärjestelyillä. Lisäksi uusien ja yksinkertaisempien järjestelyjen käyttöönotto rikoksesta tuomittujen tai epäiltyjen henkilöiden luovuttamiseksi tuomioiden täytäntöönpanoa ja syytteeseen asettamista varten rikosasioissa tekee mahdolliseksi poistaa nykyiset monimutkaiset ja aikaa vievät luovuttamismenettelyt. Vapauteen, turvallisuuteen ja oikeuteen perustuvalla alueella on aiheellista korvata jäsenvaltioiden tähänastiset perinteiset yhteistyösuhteet rikosoikeudellisten päätösten, sekä ennen tuomiota annettujen että lopullisten, vapaan liikkuvuuden järjestelmällä.”
Puitepäätöksen johdanto-osan 11 perustelukappaleen sanamuoto on seuraava:
”Eurooppalaisen pidätysmääräyksen on korvattava jäsenvaltioiden välillä kaikki aiemmat rikoksen johdosta tapahtuvaa luovuttamista koskevat oikeudelliset välineet, Schengenin sopimuksen soveltamisesta tehdyn yleissopimuksen III osaston asiaa koskevat määräykset mukaan luettuina.”
Puitepäätöksen 31 artikla, jonka otsikkona on ”Suhde muihin säädöksiin”, kuuluu seuraavasti:
”1.   Tämän puitepäätöksen määräyksillä korvataan 1 päivästä tammikuuta 2004 alkaen rikoksen johdosta tapahtuvaa luovuttamista koskevien seuraavien yleissopimusten vastaavat määräykset jäsenvaltioiden välisissä suhteissa, sanotun vaikuttamatta niiden soveltamiseen jäsenvaltioiden ja kolmansien valtioiden välisissä suhteissa:
a)
rikoksen johdosta tapahtuvasta luovuttamisesta 13 päivänä joulukuuta 1957 tehty eurooppalainen yleissopimus, sen 15 päivänä lokakuuta 1975 tehty lisäpöytäkirja sekä sen 17 päivänä maaliskuuta 1978 tehty toinen lisäpöytäkirja ja terrorismin vastustamisesta 27 päivänä tammikuuta 1977 tehty eurooppalainen yleissopimus rikoksen johdosta tapahtuvan luovuttamisen osalta;
b)
Euroopan yhteisöjen kahdentoista jäsenvaltion välillä luovuttamispyyntöjen lähettämismenetelmien yksinkertaistamisesta ja nykyaikaistamisesta 26 päivänä toukokuuta 1989 tehty sopimus;
c)
– – 1995 tehty yleissopimus;
d)
– – 1996 tehty yleissopimus; sekä
e)
tarkastusten asteittaisesta lakkauttamisesta yhteisillä rajoilla 14 päivänä kesäkuuta 1985 tehdyn Schengenin sopimuksen soveltamisesta 19 päivänä kesäkuuta 1990 tehdyn yleissopimuksen III osasto, 4 luku.
2.   Jäsenvaltiot voivat jatkaa tämän puitepäätöksen tekohetkellä voimassa olevien kahdenvälisten tai monenkeskisten sopimusten tai järjestelyjen soveltamista sikäli kuin niiden avulla voidaan syventää tai laajentaa puitepäätöksen tavoitteita ja sikäli kuin ne entisestään yksinkertaistavat tai muuten helpottavat niiden etsittyjen henkilöiden luovuttamista koskevia menettelyjä, joista on annettu eurooppalainen pidätysmääräys.
Jäsenvaltiot voivat tämän puitepäätöksen voimaantulon jälkeen tehdä kahdenvälisiä tai monenkeskisiä sopimuksia tai järjestelyjä sikäli kuin niiden avulla voidaan syventää tai laajentaa puitepäätöksen sisältöä ja sikäli kuin ne entisestään yksinkertaistavat tai muuten helpottavat etsittyjen henkilöiden, joista on annettu eurooppalainen pidätysmääräys, luovuttamista koskevia menettelyjä vahvistamalla erityisesti 17 artiklassa määrättyjä määräaikoja lyhyempiä määräaikoja, laajentamalla 2 artiklan 2 kohdassa mainittujen rikosten luetteloa, rajoittamalla entisestään 3 ja 4 artiklassa mainittuja kieltäytymisperusteita tai alentamalla 2 artiklan 1 tai 2 kohdassa määrättyjä rangaistuskynnyksiä.
Toisessa alakohdassa tarkoitetut sopimukset tai järjestelyt eivät missään tapauksessa voi vaikuttaa suhteisiin niiden jäsenvaltioiden kanssa, jotka eivät ole niiden osapuolia.
Jäsenvaltiot ilmoittavat neuvostolle ja komissiolle kolmen kuukauden kuluessa tämän puitepäätöksen voimaantulosta niistä ensimmäisessä alakohdassa tarkoitetuista voimassaolevista sopimuksista tai järjestelyistä, joiden soveltamista ne haluavat jatkaa.
Jäsenvaltiot ilmoittavat myös neuvostolle ja komissiolle kaikista toisessa alakohdassa säädetyistä uusista sopimuksista tai järjestelyistä kolmen kuukauden kuluessa niiden allekirjoittamisesta.
3.   Silloin kun 1 kohdassa tarkoitettuja yleissopimuksia tai sopimuksia sovelletaan sellaisiin jäsenvaltioiden alueisiin tai sellaisiin alueisiin, joiden ulkosuhteista jäsenvaltio on vastuussa ja joihin tätä puitepäätöstä ei sovelleta, olemassa olevat suhteet kyseisten alueiden ja muiden jäsenvaltioiden välillä perustuvat edelleen kyseisiin välineisiin.”
Puitepäätöksen 32 artikla, jonka otsikkona on ”Siirtymämääräys”, kuuluu seuraavasti:
”Ennen 1 päivää tammikuuta 2004 vastaanotettuihin rikoksen johdosta tapahtuvaa luovuttamista koskeviin pyyntöihin sovelletaan edelleen rikoksen johdosta tapahtuvaa luovuttamista koskevia voimassa olevia säädöksiä. Pyyntöihin, jotka on otettu vastaan kyseisestä päivämäärästä alkaen, sovelletaan jäsenvaltioiden tämän puitepäätöksen mukaisesti vahvistamia sääntöjä. Kun neuvosto tekee tämän puitepäätöksen, jäsenvaltio voi kuitenkin antaa lausuman, jossa se ilmoittaa täytäntöönpanosta vastaavana jäsenvaltiona jatkavansa ilmoittamaansa päivämäärää ennen tehtyihin tekoihin liittyvien pyyntöjen käsittelemistä ennen 1 päivää tammikuuta 2004 sovellettavan, rikoksen johdosta tapahtuvaa luovuttamista koskevan järjestelmän mukaisesti. Kyseinen päivämäärä ei voi olla myöhäisempi kuin 7 päivä elokuuta 2002. Kyseinen lausuma julkaistaan [Euroopan yhteisöjen] virallisessa lehdessä. Se voidaan peruuttaa milloin tahansa.”
Ranskan tasavalta on antanut puitepäätöksen 32 artiklan mukaisesti seuraavan lausuman (
EYVL 2002, L 190, s. 19
):
”Ranska toteaa – – puitepäätöksen 32 artiklan mukaisesti täytäntöönpanovaltiona jatkavansa pyyntöjen käsittelemistä ennen 1 päivää tammikuuta 2004 sovellettavan, rikoksen johdosta tapahtuvaa luovuttamista koskevan järjestelmän mukaisesti sellaisten tekojen osalta, jotka on tehty ennen 1 päivää marraskuuta 1993, joka on Maastrichtissa 7 päivänä helmikuuta 1992 allekirjoitetun Euroopan unionista tehdyn sopimuksen voimaantulopäivä.”
Kansallinen säännöstö
Puitepäätös on pantu täytäntöön lainkäytön mukauttamisesta rikollisuuden kehitykseen (loi portant adaptation de la justice aux évolutions de la criminalité, JORF 10.3.2004, s. 4567) 9.3.2004 annetulla lailla nro 2004-204, jolla on otettu tätä tarkoitusta varten rikosprosessilakiin (code de procédure penale) 695-11 §–695-51 §.
Tässä laissa on lisäksi annettu säännökset vuosien 1995 ja 1996 yleissopimusten täytäntöönpanosta.
Vuoden 1996 yleissopimuksen ratifioiminen hyväksyttiin 9.12.2004 annetulla lailla nro 2004-1345 (JORF 10.12.2004, s. 20876).
Tämän yleissopimuksen julkaisemisesta säädetään 8.7.2005 annetulla asetuksella nro 2005-770 (JORF 10.7.2005, s. 11358). Siinä täsmennetään, että yleissopimusta sovelletaan 1.7.2005 lähtien.
Pääasia ja ennakkoratkaisukysymykset
Espanjan hallitus oli esittänyt 11.10.2000 rikoksen johdosta tapahtuvasta luovuttamisesta 13.12.1957 tehdyn eurooppalaisen yleissopimuksen nojalla Santesteban Goicoechean luovuttamista koskeneen pyynnön, joka liittyi tekoihin, joihin hänen väitettiin syyllistyneen Espanjan alueella helmi-maaliskuussa 1992 ja joihin kuuluivat sodankäynnissä käytettävien aseiden varastointi, räjähteiden laiton hallussapito, moottoriajoneuvon luvaton käyttöönotto, rekisterikilpien vaihtamista koskeva rikos sekä terroristijärjestöön kuulumista koskeva rikos. Cour d’Appel de Versailles’n chambre de l’instruction antoi tästä kielteisen lausunnon 19.6.2001 antamallaan ratkaisulla sillä perusteella, että teot, joiden perusteella luovuttamista vaadittiin, olivat Ranskan oikeuden perusteella vanhentuneet.
Espanjan oikeusviranomaiset antoivat 31.3.2004 Santesteban Goicoecheaa koskeneen eurooppalaisen pidätysmääräyksen, joka koski samoja tekoja kuin 11.10.2000 esitetty luovuttamispyyntö. Ranskan hallitus on ilmoittanut kirjallisissa huomautuksissaan, että se ei ole noudattanut tätä pidätysmääräystä. Kun otettiin huomioon tekopäivämäärä ja puitepäätöksen 32 artiklan mukaisesti annettu lausuma, pidätysmääräystä voitiin näet pitää vain pelkkänä väliaikaista kiinniottamista koskevana pyyntönä, jota oli käsiteltävä ennen 1.1.2004 sovelletun luovuttamisjärjestelmän eli rikoksen johdosta tapahtuvasta luovuttamisesta 13.12.1957 tehdyn eurooppalaisen yleissopimuksen mukaan. Teot olivat Ranskan lainsäädännön mukaan vanhentuneet. Joka tapauksessa Santesteban Goicoechea suoritti Ranskassa vankeusrangaistusta, joten mahdollinen palauttaminen pyynnön esittäneeseen jäsenvaltioon olisi voitu toteuttaa vasta sen jälkeen kun tämä rangaistus olisi suoritettu loppuun.
Santesteban Goicoechea piti vapauttaa 6.6.2008. Kuten Espanjan hallitus on täsmentänyt istunnossa, Juzgado Central de Instrucción de la Audiencia Nacional (Espanja) esitti 27.5.2008 väliaikaista kiinniottamista koskeneen pyynnön samojen tekojen perusteella pyytääkseen vuoden 1996 yleissopimuksen perusteella luovuttamista, koska Ranskan oikeusviranomaiset olivat muistuttaneet siitä, että tekopäivämäärän ja puitepäätöksen 32 artiklan mukaisesti annetun lausuman vuoksi oli mahdotonta käyttää eurooppalaista pidätysmääräystä. Procureur de la République (syyttäjä ensimmäisessä oikeusasteessa) määräsi Santesteban Goicoechean 28.5.2008 otettavaksi säilöön odottamaan luovuttamista.
Espanjan viranomaiset pyysivät 2.6.2008 Santesteban Goicoechean luovuttamista vuoden 1996 yleissopimuksen nojalla.
Procureur général (syyttäjä muutoksenhakuasteessa) vaatii Cour d’appel de Montpellier’n chambre de l’instructionia antamaan puoltavan lausunnon Espanjan viranomaisten pyyntöön.
Santesteban Goicoechea vastustaa sitä, että hänet luovutettaisiin Espanjan viranomaisille, sillä hän katsoo muun muassa, että Espanjan kuningaskunta ei voi käyttää vuoden 1996 yleissopimuksen määräyksiä.
Ennakkoratkaisupyynnön esittänyt tuomioistuin toteaa, että puitepäätöksen 31 artiklassa säädetään, että puitepäätöksellä korvataan 1.1.2004 lähtien yleissopimusten vastaavat määräykset, joihin myöhemmin viitataan ja joita sovelletaan jäsenvaltioiden välisissä luovuttamisissa. Vuoden 1996 yleissopimukseen viitataan puitesopimuksen 31 artiklan 1 kohdan d alakohdassa.
Puitepäätöksen 31 artiklan 2 kohdassa säädetään sen mukaan tiettyjen jäsenvaltioiden osalta mahdollisuudesta jatkaa tiettyjen puitepäätöksen tekohetkellä voimassa olevien kahdenvälisten tai monenkeskisten sopimusten soveltamista. Niiden piti kuitenkin ilmoittaa näistä sopimuksista kolmen kuukauden kuluessa puitepäätöksen voimaantulosta. Espanjan kuningaskunta ei ole antanut tällaista ilmoitusta.
Ennakkoratkaisupyynnön esittänyt tuomioistuin pyytää myös puitepäätöksen 32 artiklan tulkintaa, koska pääasiassa vaaditaan Ranskassa 1.7.2005 lähtien voimassa olleen yleissopimuksen soveltamista.
Tässä tilanteessa Cour d’appel de Montpellier’n chambre de l’instruction on päättänyt lykätä asian ratkaisemista ja esittää yhteisöjen tuomioistuimelle seuraavat ennakkoratkaisukysymykset:
”1)
Merkitseekö se, että jäsenvaltio, tässä tapauksessa Espanja[n kuningaskunta], ei ole ilmoittanut – – puitepäätöksen 31 artiklan 2 kohdan nojalla aikomuksestaan jatkaa kahdenvälisten tai monenkeskisten sopimusten soveltamista, kyseisen puitepäätöksen 31 artiklassa käytetyn käsitteen ’korvataan’ perusteella sitä, että tämä jäsenvaltio ei voi käyttää toisen jäsenvaltion, tässä tapauksessa Ranskan [tasavallan], joka on antanut lausuman puitepäätöksen 32 artiklan nojalla, kanssa muita menettelyjä kuin eurooppalaista pidätysmääräystä?
Mikäli edelliseen kysymykseen vastataan kieltävästi, pyydetään vastausta seuraavaan kysymykseen:
2)
Voiko täytäntöönpanovaltio soveltaa ennen päivämäärää 1.1.2004 tehtyä [eli vuoden 1996] yleissopimusta, joka on kuitenkin tullut voimaan kyseisessä täytäntöönpanovaltiossa tämän puitepäätöksen 32 artiklassa tarkoitetun päivämäärän 1.1.2004 jälkeen, sillä perusteella, että se on esittänyt varaumia?”
Kiireellisestä menettelystä
Cour d’appel de Montpellier’n chambre de l’instruction on pyytänyt 3.7.2008 päivätyllä kirjeellä, joka on jätetty yhteisöjen tuomioistuimen kirjaamoon samana päivänä, ennakkoratkaisupyynnön käsittelemistä työjärjestyksen 104 b artiklassa tarkoitetussa kiireellisessä menettelyssä.
Ennakkoratkaisupyynnön esittänyt tuomioistuin perustelee pyyntöään sillä, että Santesteban Goicoechea on ollut vankilarangaistuksen suorittamisen jälkeen vapautensa menettäneenä yksinomaan sellaisen säilöönoton perusteella, joka on määrätty hänelle ennakkoratkaisupyynnön kohteena olevan luovuttamismenettelyn yhteydessä.
Yhteisöjen tuomioistuimen kolmas jaosto päätti 7.7.2008 julkisasiamiestä kuultuaan hyväksyä kansallisen tuomioistuimen pyynnön ennakkoratkaisupyynnön käsittelemisestä kiireellisessä menettelyssä.
Yhteisöjen tuomioistuimen toimivalta
Ennakkoratkaisupyynnön esittämistä koskevasta välipäätöksestä ilmenee, että ennakkoratkaisupyyntö perustuu EY 234 artiklaan, mutta pyydetty tulkinta koskee puitepäätöstä eli Euroopan unionista tehdyn sopimuksen VI osaston perusteella toteutettua toimea.
Heti aluksi on kuitenkin todettava, että EU 46 artiklan b alakohdan mukaan EY:n perustamissopimuksen ja Euratomin perustamissopimuksen määräyksiä, jotka koskevat yhteisöjen tuomioistuimen toimivaltaa ja tämän toimivallan käyttämistä ja joihin EY 234 artikla kuuluu, sovelletaan Euroopan unionista tehdyn sopimuksen VI osaston määräyksiin EU 35 artiklassa määrätyin edellytyksin. Tästä seuraa, että EY 234 artiklan mukaista järjestelmää voidaan soveltaa yhteisöjen tuomioistuimen toimivaltaan antaa ennakkoratkaisuja EU 35 artiklan nojalla, jollei tämän määräyksen mukaisista edellytyksistä muuta johdu (ks. vastaavasti asia
C-105/03, Pupino, tuomio 16.6.2005, Kok. 2005, s. I-5285
, 19 ja 28 kohta ja asia
C-467/05, Dell’Orto, tuomio 28.6.2007, Kok. 2007, s. I-5557
, 34 kohta).
Ranskan tasavalta on antanut 14.3.2000 julistuksen, joka tuli voimaan 11.7.2000 ja jolla se hyväksyi yhteisöjen tuomioistuimen toimivallan antaa ennakkoratkaisuja EU 35 artiklassa tarkoitettujen säädösten pätevyydestä tai tulkinnasta kyseisen artiklan 3 kohdan b alakohdan mukaisesti (
EUVL 2005, L 327, s. 19
).
Tässä tilanteessa se, että ennakkoratkaisupyynnössä ei mainita EU 35 artiklaa vaan siinä viitataan EY 234 artiklaan, ei voi itsessään merkitä sitä, että ennakkoratkaisupyyntö on jätettävä tutkimatta. Näin on sitäkin suuremmalla syyllä, koska Euroopan unionista tehdyssä sopimuksessa ei nimenomaisesti eikä implisiittisesti määrätä, missä muodossa kansallisen tuomioistuimen on esitettävä ennakkoratkaisupyyntönsä (ks. em. asia Dell’Orto, tuomion 36 kohta).
Kuten Ranskan hallitus on lisäksi huomautuksissaan esittänyt, vaikka Ranskan Conseil d’État’n oikeuskäytännöstä ilmenee, että Cour d’appel -tuomioistuinten chambre de l’instruction -osastot käyttävät hallinnollista valtaa, kun ne antavat lausunnon luovuttamispyynnöstä, siitä ei kuitenkaan voida päätellä, että nämä elimet eivät olisi EY 234 artiklassa tarkoitettuja tuomioistuimia.
Vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan arvioitaessa sitä, onko ennakkoratkaisua pyytävä toimielin tuomioistuin, mikä on pelkästään yhteisön oikeuden perusteella ratkaistava kysymys, yhteisöjen tuomioistuin ottaa huomioon useita seikkoja, joita ovat muun muassa toimielimen lakisääteisyys, pysyvyys, sen tuomiovallan pakottavuus, menettelyn kontradiktorisuus, toimiminen oikeussääntöjen soveltajana ja riippumattomuus (ks. mm. asia
C-53/03, Syfait ym., tuomio 31.5.2005, Kok. 2005, s. I-4609
, 29 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen). Kansalliset tuomioistuimet voivat lisäksi pyytää yhteisöjen tuomioistuimelta ennakkoratkaisua ainoastaan silloin, kun niissä on vireillä oikeusriita ja kun niissä vireillä olevan menettelyn tarkoituksena on ratkaisun antaminen tuomiovaltaa käyttäen (ks. erityisesti em. asia Syfait ym., tuomion 29 kohta ja asia
C-96/04, Standesamt Stadt Niebüll, tuomio 27.4.2006, Kok. 2006, s. I-3561
, 13 kohta).
On kiistatonta, että Cour d’appel -tuomioistuinten chambre de l’instruction -osastot täyttävät edellä mainitut toimielimen lakisääteisyyttä, pysyvyyttä ja riippumattomuutta koskevat edellytykset. Luovutusasioiden saattaminen niiden käsiteltäväksi on pakollista, ja ne antavat ratkaisunsa tuomiovaltaa käyttäen menettelyssä, jossa asianomaista henkilöä ja syyttäjää kuullaan kontradiktorisesti. Ne valvovat luovuttamisen laillisuuden edellytyksiä ja antavat perustellun lausunnon. Mikäli lausunto on kielteinen, sillä saatetaan luovuttamismenettely päätökseen sen jälkeen, kun lausunnosta on tullut lainvoimainen, ja tällainen lausunto johtaa automaattisesti siihen, että henkilö, jonka luovuttamista on vaadittu ja joka on otettu säilöön luovuttamista varten, vapautetaan. Kuten Ranskan hallitus on esittänyt huomautuksissaan, Cour de cassation on lisäksi hyväksynyt vuodesta 1984 lähtien sen, että chambre de l’instructionin lausunnosta voidaan tehdä kassaatiovalitus muoto- ja menettelyvirheiden perusteella. Tämä valitusmahdollisuus on sittemmin vahvistettu rikosprosessilain (code du procédure pénale) 696-15 §:ssä. Kun Cour de cassationin käsiteltävänä on chambre de l’instructionin antamaa lausuntoa koskeva pourvoi dans l’intérêt de la loi -tyyppinen valitus (erityinen yleisen edun nimissä tehty valitus), se antaa ratkaisun luovuttamisen aineellisista edellytyksistä.
Edellä esitetyn perusteella yhteisöjen tuomioistuin on toimivaltainen vastaamaan esitettyihin kysymyksiin.
Ennakkoratkaisukysymysten tarkastelu
Santesteban Goicoechea pyytää aluksi yhteisöjen tuomioistuinta toteamaan, että olisi Euroopan unionissa sovellettavien yleisten oikeusperiaatteiden ja erityisesti oikeusvarmuuden periaatteen, laillisuusperiaatteen ja ankaramman rikoslain taannehtivaa soveltamista koskevan kiellon vastaista soveltaa häneen vuoden 1996 yleissopimusta sellaisten tekojen perusteella, joiden osalta Cour d’appel de Versailles’n chambre de l’instruction on 19.6.2001 antamallaan ratkaisulla todennut vanhentumisen Ranskan oikeuden nojalla ja antanut kielteisen lausunnon luovuttamisesta.
Hän vetoaa siihen, että vaikka rikoksen johdosta tapahtuvasta luovuttamisesta tehtyjä yleissopimuksia sovelletaan niiden voimaantuloa edeltäviin tekoihin, ei voida hyväksyä sitä, että uudella luovuttamista koskevalla yleissopimuksella kyseenalaistetaan lopullisesti ratkaistuja tilanteita.
Tästä on todettava, että siltä osin kuin pääasian vastaajan alustavat perustelut koskevat ongelmia, joita aiheutuu siitä, että rikoksen johdosta tapahtuvasta luovuttamisesta 13.12.1957 tehtyä eurooppalaista yleissopimusta ja vuoden 1996 yleissopimusta sovelletaan ajallisesti peräkkäin, ne eivät liity ennakkoratkaisukysymyksiin annettavaan vastaukseen eivätkä puitepäätöksen 31 ja 32 artiklan tulkintaan.
On muistettava, että EU 35 artiklan mukaan kansallisen tuomioistuimen, ei pääasian asianosaisten, asiana on saattaa ennakkoratkaisupyyntö yhteisöjen tuomioistuimen käsiteltäväksi. Yksin kansallisen tuomioistuimen kuuluu siis päättää yhteisöjen tuomioistuimelle esitettävistä kysymyksistä, eivätkä asianosaiset voi muuttaa niiden sisältöä (ks. EY 234 artiklan osalta mm. asia
44/65, Singer, tuomio 9.12.1965, Kok. 1965, s. 1191
ja 1198 sekä asia
C-412/96, Kainuun Liikenne ja Pohjolan Liikenne, tuomio 17.9.1998, Kok. 1998, s. I-5141
, 23 kohta).
Vastaaminen tämän tuomion 43 kohdassa mainittuun vastaajan vaatimukseen olisi lisäksi yhteensopimatonta yhteisöjen tuomioistuimelle EU 35 artiklassa annetun tehtävän samoin kuin sen velvollisuuden kanssa, joka yhteisöjen tuomioistuimella on sen takaamiseksi, että jäsenvaltioiden hallituksille ja muille, joita asia koskee, annetaan mahdollisuus esittää huomautuksensa yhteisöjen tuomioistuimen perussäännön 23 artiklan mukaisesti, kun otetaan huomioon se seikka, että tämän määräyksen mukaan ainoastaan ennakkoratkaisupyynnön esittämistä koskevat päätökset annetaan tiedoksi asianomaisille tahoille (ks. EY 234 artiklan osalta mm. asia
C-352/95, Phytheron International, tuomio 20.3.1997, Kok. 1997, s. I-1729
, 14 kohta ja em. asia Kainuun Liikenne ja Pohjolan Liikenne, tuomion 24 kohta).
Ensimmäinen kysymys
Kansallinen tuomioistuin tiedustelee ensimmäisellä kysymyksellään lähinnä, onko puitepäätöksen 31 artiklaa tulkittava siten, että jos jäsenvaltio, tässä tapauksessa Espanjan kuningaskunta, ei ole ilmoittanut puitepäätöksen 31 artiklan 2 kohdan nojalla aikomuksestaan jatkaa kahdenvälisten tai monenkeskisten sopimusten soveltamista, tämä merkitsee kyseisen puitepäätöksen 31 artiklassa käytetyn käsitteen ”korvataan” perusteella sitä, että tämä jäsenvaltio ei voi käyttää toisen jäsenvaltion, tässä tapauksessa Ranskan tasavallan, joka on antanut lausuman puitepäätöksen 32 artiklan nojalla, kanssa muita luovuttamismenettelyjä kuin eurooppalaista pidätysmääräystä.
Santesteban Goicoechea väittää, että sana ”korvataan” ei ole millään tavoin moniselitteinen ja että koska Espanjan kuningaskunta ei ole ilmoittanut halustaan jatkaa vuoden 1996 yleissopimuksen soveltamista, sitä ei voida soveltaa Espanjan kuningaskunnan ja Ranskan tasavallan välillä. Ranskan hallituksen ja komission huomautuksissaan ehdottamat tulkinnat ovat vain olettamuksia.
Ranskan ja Espanjan hallitukset sekä komissio katsovat sitä vastoin, että puitepäätöksen 31 artiklaa ei voida soveltaa pääasiaan.
Puitepäätöksen johdanto-osan 5, 7 ja 11 perustelukappaleesta ilmenee tältä osin, että tuolloisten monimutkaisten ja aikaa vievien luovuttamismenettelyjen poistamiseksi puitepäätöksen tarkoituksena oli korvata jäsenvaltioiden välinen rikoksen johdosta tapahtuvasta luovuttamisesta 13.12.1957 tehtyyn eurooppalaiseen yleissopimukseen perustuva monenvälinen järjestelmä lainkäyttöviranomaisten välisellä luovuttamisjärjestelmällä. Kyseisessä 11 perustelukappaleessa täsmennetään siis, että ”eurooppalaisen pidätysmääräyksen on korvattava jäsenvaltioiden välillä kaikki aiemmat rikoksen johdosta tapahtuvaa luovuttamista koskevat oikeudelliset välineet”.
Puitepäätöksen johdanto-osan kolmannessa ja neljännessä perustelukappaleessa mainitaan yleissopimukset, joita sovelletaan kaikkien tai tiettyjen jäsenvaltioiden välillä, sekä jäsenvaltioiden hyväksymät yleissopimukset, jotka sisältyvät unionin säännöstöön ja joihin kuuluu myös vuoden 1996 yleissopimus.
Puitepäätöksen johdanto-osassa ilmaistun tavoitteen mukaisesti sen 31 artiklan 1 kohdassa säädetään jäsenvaltioiden välillä siinä mainittujen yleissopimusten korvaamisesta puitepäätöksellä käyttöön otetulla eurooppalaista pidätysmääräystä koskevalla säännöstöllä. Näihin yleissopimuksiin kuuluvat puitepäätöksen johdanto-osan kolmannessa ja neljännessä perustelukappaleessa tarkoitetut yleissopimukset ja siten myös vuoden 1996 yleissopimus.
Puitepäätöksen 31 artiklan 2 kohdassa sallitaan jäsenvaltioiden jatkavan puitepäätöksen tekohetkellä voimassa olevien kahdenvälisten tai monenkeskisten sopimusten tai järjestelyjen soveltamista taikka tekevän tällaisia kahdenvälisiä tai monenkeskisiä sopimuksia puitepäätöksen voimaantulon jälkeen, sikäli kuin niiden avulla voidaan syventää tai laajentaa puitepäätöksen tavoitteita ja sikäli kuin ne entisestään yksinkertaistavat tai muuten helpottavat niiden etsittyjen henkilöiden luovuttamista koskevia menettelyjä, joista on annettu eurooppalainen pidätysmääräys.
Tässä säännöksessä ei voida kuitenkaan tarkoittaa puitepäätöksen 31 artiklan 1 kohdassa mainittuja yleissopimuksia, koska puitepäätöksen nimenomaisena tarkoituksena on korvata ne yksinkertaisemmalla ja tehokkaammalla järjestelmällä. Kuten komissio on esittänyt huomautuksissaan ja Espanjan hallitus korostanut istunnossa, puitepäätöksen 31 artiklan 2 kohdassa tarkoitetaan muita sopimuksia, joilla jäsenvaltiot menevät puitepäätöstä pidemmälle luovuttamista koskevien menettelyjen helpottamisessa ja yksinkertaistamisessa mutta pysyvät kuitenkin eurooppalaisen pidätysmääräyksen piirissä.
Tästä seuraa, että vuoden 1996 yleissopimus ei kuulu puitepäätöksen 31 artiklan 2 kohdassa tarkoitettuihin kahdenvälisiin tai monenvälisiin sopimuksiin tai järjestelyihin, joiden osalta olisi määrätty ilmoittamisesta.
Lisäksi eurooppalaista pidätysmääräystä koskevaa säännöstöä sovelletaan vain puitepäätöksessä säädetyissä tilanteissa ja erityisesti puitepäätöksen 32 artiklan mukaisesti pyyntöihin, jotka on saatu 1.1.2004 jälkeen, ja siltä osin kuin täytäntöönpanosta vastaava jäsenvaltio ei ole antanut tämän määräyksen mukaista lausumaa ottaakseen käyttöön tämän säännöstön ajallista soveltamista koskevan rajoituksen.
Kuten komissio on täsmentänyt, puitepäätöksen 31 artiklan 1 kohdassa säädetty tässä säännöksessä tarkoitettujen yleissopimusten korvaaminen ei merkitse sitä, että nämä yleissopimukset häviäisivät, sillä niillä on edelleen merkitystä paitsi niiden tapausten yhteydessä, jotka jäsenvaltion puitepäätöksen 32 artiklan mukaisesti antama lausuma kattaa, myös niissä tilanteissa, joissa eurooppalaista pidätysmääräystä ei voida soveltaa.
Tästä seuraa, että puitepäätöksen 31 ja 32 artikla koskevat eri tilanteita, jotka sulkevat pois toisensa. Kun näet kyseinen 31 artikla, jonka otsikkona on ”Suhde muihin säädöksiin”, koskee eurooppalaisesta pidätysmääräyksestä annetun säännöstön soveltamisesta rikoksen johdosta tapahtuvaa luovuttamista koskeville kansainvälisille sopimuksille aiheutuvia seurauksia, kyseinen 32 artikla, jonka otsikkona on ”Siirtymämääräys”, koskee tilannetta, jossa tätä säännöstöä ei sovelleta.
Ranskan tasavalta on antanut tässä tapauksessa puitepäätöksen 32 artiklassa tarkoitetun lausuman ja täsmentänyt täytäntöönpanovaltiona jatkavansa pyyntöjen käsittelemistä ennen 1.1.2004 sovellettavan, rikoksen johdosta tapahtuvaa luovuttamista koskevan järjestelmän mukaisesti sellaisten tekojen osalta, jotka on tehty ennen Maastrichtin sopimuksen voimaantulopäivää 1.11.1993.
Tämä pätee Espanjan viranomaisten Santesteban Goicoecheaa koskevan pyynnön kaltaisiin pyyntöihin, koska teot, joista tätä syytetään, oli tehty helmi-maaliskuussa 1992.
Koska puitepäätökseen sisältyvää eurooppalaista pidätysmääräystä koskevaa säännöstöä ei voida soveltaa tähän pyyntöön, puitepäätöksen 31 artiklalla ei ole merkitystä asian kannalta.
Ensimmäiseen kysymykseen on näin ollen vastattava, että puitepäätöksen 31 artiklaa on tulkittava siten, että se koskee vain sellaista tilannetta, jossa eurooppalaista pidätysmääräystä koskevaa säännöstöä voidaan soveltaa, eikä tilanne ole sellainen silloin, jos luovuttamispyyntö koskee tekoja, jotka on tehty ennen jäsenvaltion puitepäätöksen 32 artiklan mukaisesti antamassa lausumassa ilmoittamaa päivämäärää.
Toinen kysymys
Kansallinen tuomioistuin tiedustelee toisella kysymyksellään lähinnä, onko puitepäätöksen 32 artiklaa tulkittava siten, että on sen vastaista, että täytäntöönpanojäsenvaltio soveltaa vuoden 1996 yleissopimusta, jos sitä on ryhdytty soveltamaan kyseisessä jäsenvaltiossa vasta 1.1.2004 jälkeen.
Santesteban Goicoechea väittää, että sen hyväksyminen, että puitepäätöksen 32 artiklassa käytetty ilmaisu ”ennen 1 päivää tammikuuta 2004 sovellettavan, rikoksen johdosta tapahtuvaa luovuttamista koskevan järjestelmän mukaisesti” kattaisi kyseisen yleissopimuksen, jota on ryhdytty soveltamaan Espanjan kuningaskunnan ja Ranskan tasavallan välillä vasta 1.7.2005 lähtien, on ristiriidassa Ranskan tasavallan puitepäätöksen 32 artiklan mukaisesti antaman lausuman sanamuodon ja tarkoituksen kanssa.
Ranskan ja Espanjan hallitukset sekä komissio katsovat, että puitepäätöksessä käytetään ilmaisua ”ennen 1 päivää tammikuuta 2004 sovellettavan, rikoksen johdosta tapahtuvaa luovuttamista koskevan järjestelmän mukaisesti” eron tekemiseksi yhtäältä puitepäätöksen tekohetkellä voimassa olleiden, puitepäätöksen johdanto-osassa ja 31 artiklan 1 kohdassa tarkoitettujen yleissopimusten muodostaman luovuttamista koskevan järjestelmän ja toisaalta puitepäätöksessä laaditun, sen säännösten mukaan 1.1.2004 jälkeen esitettyihin pyyntöihin sovellettavan eurooppalaista pidätysmääräystä koskevan säännöstön välille. Tämän ilmaisun käyttämisen tarkoituksena ei ole ”jähmettää” 31 artiklan 1 kohdassa tarkoitettujen yleissopimusten tilannetta eikä estää rikoksen johdosta tapahtuvasta luovuttamisesta 13.12.1957 tehtyyn eurooppalaiseen yleissopimukseen perustuvan luovuttamista koskevan järjestelmän kehittämistä.
Ranskan ja Espanjan hallitukset sekä komissio esittävät lisäksi, että vuosien 1995 ja 1996 yleissopimukset eivät olleet vielä voimassa 1.1.2004, että ne eivät ole vieläkään voimassa ja että ne menettäisivät kokonaan tehokkaan vaikutuksensa, jos jäsenvaltiot eivät voisi edelleen hyväksyä menettelyjä, joita niiden kansallisessa oikeudessa edellytetään niiden soveltamiseksi. Nämä yleissopimukset muodostavat unionin säännöstön, joka jäsenvaltioiden on toimeenpantava, ja ne ovat edelleen hyödyllisiä niissä tapauksissa, joissa eurooppalaista pidätysmääräystä koskevaa järjestelmää ei sovelleta, sekä luovuttamista koskevissa suhteissa 14.6.1985 tehtyyn Schengenin sopimukseen liittyneiden kolmansien valtioiden kanssa. Jäsenvaltioita on lisäksi neuvostossa rohkaistu ratifioimaan ne edelleen puitepäätöksen voimassaolosta huolimatta.
Komissio huomauttaa lopuksi, että Ranskan tasavalta voisi milloin tahansa peruuttaa puitepäätöksen 32 artiklan mukaisesti antamansa lausuman, mistä seuraisi, että eurooppalaista pidätysmääräystä koskeva järjestelmä olisi välittömästi sovellettavissa. Sen mielestä on näin ollen vaikeaa ymmärtää, miksi olisi kiellettyä edetä osittain eurooppalaisen pidätysmääräyksen suuntaan ryhtymällä soveltamaan vuoden 1996 yleissopimusta sen jälkeen, kun puitepäätöksen mukaista järjestelmää on ryhdytty soveltamaan.
Tältä osin sekä puitepäätöksen johdanto-osasta että sen 31 ja 32 artiklasta ilmenee, että puitepäätöksen 32 artiklassa olevalla ilmaisulla ”ennen 1 päivää tammikuuta 2004 sovellettava, rikoksen johdosta tapahtuvaa luovuttamista koskeva järjestelmä” tarkoitetaan erityisesti kaikkia puitepäätöksen kolmannessa ja neljännessä perustelukappaleessa ja 31 artiklan 1 kohdassa mainittuja yleissopimuksia. Nämä yleissopimukset perustuvat rikoksen johdosta tapahtuvasta luovuttamisesta 13.12.1957 tehtyyn eurooppalaiseen yleissopimukseen sikäli kuin niillä muutetaan tai täydennetään sitä. Vuoden 1996 yleissopimuksen 1 artiklassa näet määrätään, että tämän yleissopimuksen tarkoituksena on täydentää erityisesti 13.12.1957 tehdyn eurooppalaisen yleissopimuksen määräyksiä ja helpottaa sen soveltamista unionin jäsenvaltioiden välillä.
Kuten komissio on täsmentänyt istunnossa, ilmaisun ”sovellettava” käyttämisestä ei voi olla seurauksena se, että mainitut yleissopimukset tulevat sovellettaviksi ainoastaan puitepäätöksen voimaantulon perusteella. Jotta yleissopimus olisi sovellettavissa kahden jäsenvaltion välillä, edellytetään näet sitä, että kyseinen yleissopimus sitoo niitä.
Tämän ilmaisun ei voida katsoa tarkoittavan ainoastaan yleissopimuksia, jotka olivat todellisuudessa sovellettavissa jäsenvaltioiden välillä 1.1.2004.
Puitepäätöksen 32 artiklan kolmannessa ja neljännessä virkkeessä tarkoitetulla lausuman antamista koskevalla järjestelmällä pyritään näet sallimaan poikkeuksellisesti kyseisen artiklan ensimmäisessä virkkeessä tarkoitetun järjestelmän laajentaminen tiettyihin 1.1.2004 jälkeen vastaanotettuihin pyyntöihin. Samalla tavoin kuin mikään ei estä soveltamasta voimassa olevia rikoksen johdosta tapahtuvaa luovuttamista koskevia sääntelyjä tietyissä jäsenvaltioissa puitepäätöksen tekemispäivän ja päivämäärän 1.1.2004 välillä, mikään ei estä myöskään sitä, että jäsenvaltio ryhtyy soveltamaan 1.1.2004 jälkeen yleissopimusta, joka kuuluu luovuttamista koskevaan järjestelmään, joka on korvattu eurooppalaista pidätysmääräystä koskevalla säännöstöllä, tilanteisiin, joissa tätä säännöstöä ei voida soveltaa.
Kuten Ranskan ja Espanjan hallitukset sekä komissio ovat perustellusti esittäneet, viittauksella päivämäärään 1.1.2004 pyritään lähinnä osoittamaan raja yleissopimusten mukaisen luovuttamista koskevan järjestelmän soveltamisalan ja puitepäätöksessä laaditun eurooppalaista pidätysmääräystä koskevan säännöstön välillä, sillä viimeksi mainittua säännöstöä on tarkoitus soveltaa yleensä kaikkiin 1.1.2004 jälkeen esitettyihin pyyntöihin.
Vuoden 1996 yleissopimuksen kaltaisten yleissopimusten soveltaminen ei heikennä puitepäätökseen sisältyvän eurooppalaista pidätysmääräystä koskevan säännöstön soveltamista, koska puitepäätöksen 31 artiklan 1 kohdan mukaan tällaista yleissopimusta voidaan käyttää vain silloin, jos eurooppalaista pidätysmääräystä koskevaa säännöstöä ei sovelleta.
Sillä, että rikoksen johdosta tapahtuvasta luovuttamisesta tehtyjä yleissopimuksia ryhdytään soveltamaan 1.1.2004 jälkeen, ei voi näin ollen olla muuta tavoitetta kuin luovuttamista koskevan järjestelmän kehittäminen sellaisissa tilanteissa, joissa eurooppalaista pidätysmääräystä koskevaa järjestelmää ei voida soveltaa. Kuten tämän tuomion 58 kohdassa on korostettu, rikoksen johdosta tapahtuvasta luovuttamisesta tehdyillä yleissopimuksilla on edelleen merkitystä paitsi jäsenvaltion puitepäätöksen 32 artiklan mukaisesti antaman lausuman kattamissa tapauksissa myös muissa tilanteissa, joissa eurooppalaista pidätysmääräystä koskevaa järjestelmää ei voida soveltaa.
Tällainen tavoite ei selvästikään ole puitepäätöksen tavoitteiden vastainen, koska kuten sen viidennestä perustelukappaleesta ilmenee, sillä pyritään ottamaan käyttöön uudet ja yksinkertaisemmat järjestelyt rikoksesta tuomittujen tai epäiltyjen henkilöiden luovuttamiseksi ja siten poistamaan puitepäätöksen tekohetkellä käytössä olleet monimutkaiset ja aikaa vievät luovuttamismenettelyt.
Se, että kahden jäsenvaltion välillä sovelletaan vuoden 1996 yleissopimusta, on lisäksi unionin tavoitteiden mukaista. Tässä yhteydessä on muistutettava siitä, että tämä yleissopimus kuuluu unionin säännöstöön ja että neuvosto on 27.9.1996 antamassaan säädöksessä suositellut jäsenvaltioille sen hyväksymistä niiden perustuslakien sääntöjen mukaisesti.
Kuten komissio on muistuttanut, puitepäätöksen 32 artiklassa säädetään myös nimenomaisesti, että jäsenvaltio voi milloin tahansa peruuttaa lausuman, jonka se on antanut tämän säännöksen mukaisesti, mikä aiheuttaisi, ilman että tätä olisi täsmennetty, sen, että eurooppalaista pidätysmääräystä koskevaa järjestelmää sovellettaisiin välittömästi myös tekoihin, jotka on tehty ennen peruutetussa lausumassa ilmoitettua päivämäärää.
Kun otetaan huomioon valtuudet, jotka on näin annettu puitepäätöksen 32 artiklan mukaisesti annetun lausuman peruuttamista varten, ei voida menestyksellisesti väittää, että jäsenvaltiolla, joka on antanut tällaisen lausuman, ei olisi oikeutta vuoden 1996 yleissopimuksen soveltamiseen 1.1.2004 jälkeen, jotta tämä yleissopimus kattaisi muun muassa tilanteet, joissa eurooppalaista pidätysmääräystä koskevaa järjestelmää ei sovelleta, vaikka, kuten komissio korostaa, tämä yleissopimus merkitsee edistystä eurooppalaisen pidätysmääräyksen suuntaan jäsenvaltioiden välisten luovuttamisten helpottamiseksi.
Vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan menettelysääntöjä katsotaan yleensä voitavan soveltaa kaikkiin niiden voimaantulohetkellä vireillä oleviin asioihin, toisin kuin aineellisia sääntöjä, joiden ei tavallisesti tulkita koskevan ennen niiden voimaantuloa syntyneitä tilanteita (em. asia Dell’Orto, tuomion 48 kohta). Vuoden 1996 yleissopimuksen 18 artiklan 5 kohdassa määrätään, että yleissopimusta sovelletaan pyyntöihin, jotka on esitetty sen jälkeen, kun yleissopimusta on ryhdytty soveltamaan pyynnön esittäneen ja sen vastaanottaneen jäsenvaltion välillä. Puitepäätöksen 32 artiklassa säädetään, että 1.1.2004 lähtien vastaanotettuihin pyyntöihin sovelletaan eurooppalaisen pidätysmääräyksen sääntöjä. Vaikka näissä kahdessa tapauksessa uusia sääntöjä ei sovelleta vireillä oleviin pyyntöihin vaan pyyntöihin, jotka esitetään tietyn päivämäärän jälkeen, niille on yhteistä se, että niitä sovelletaan pyyntöihin, jotka liittyvät uuden säännöstön soveltamisen alkamispäivää edeltäviin tekoihin.
Näiden seikkojen perusteella toiseen kysymykseen on vastattava, että puitepäätöksen 32 artiklaa on tulkittava siten, että se, että täytäntöönpanojäsenvaltio soveltaa vuoden 1996 yleissopimusta, vaikka sitä on ryhdytty soveltamaan kyseisessä jäsenvaltiossa vasta 1.1.2004 jälkeen, ei ole ristiriidassa tämän säännöksen kanssa.
Oikeudenkäyntikulut
Pääasian asianosaisten osalta asian käsittely yhteisöjen tuomioistuimessa on välivaihe kansallisessa tuomioistuimessa vireillä olevan asian käsittelyssä, minkä vuoksi kansallisen tuomioistuimen asiana on päättää oikeudenkäyntikulujen korvaamisesta. Oikeudenkäyntikuluja, jotka ovat aiheutuneet muille kuin näille asianosaisille huomautusten esittämisestä yhteisöjen tuomioistuimelle, ei voida määrätä korvattaviksi.

Näillä perusteilla yhteisöjen tuomioistuin (kolmas jaosto) on ratkaissut asian seuraavasti:

1)
Eurooppalaisesta pidätysmääräyksestä ja jäsenvaltioiden välisistä luovuttamismenettelyistä 13.6.2002 tehdyn neuvoston puitepäätöksen 2002/584/YOS 31 artiklaa on tulkittava siten, että se koskee vain sellaista tilannetta, jossa eurooppalaista pidätysmääräystä koskevaa säännöstöä voidaan soveltaa, eikä tilanne ole sellainen silloin, jos luovuttamispyyntö koskee tekoja, jotka on tehty ennen jäsenvaltion puitepäätöksen 32 artiklan mukaisesti antamassa lausumassa ilmoittamaa päivämäärää.

2)
Puitepäätöksen 2002/584 32 artiklaa on tulkittava siten, että se, että täytäntöönpanojäsenvaltio soveltaa neuvoston säädöksellä 27.9.1996 hyväksyttyä ja kaikkien jäsenvaltioiden samana päivänä allekirjoittamaa rikoksen johdosta tapahtuvasta luovuttamisesta tehtyä yleissopimusta, vaikka sitä on ryhdytty soveltamaan kyseisessä jäsenvaltiossa vasta 1.1.2004 jälkeen, ei ole ristiriidassa tämän säännöksen kanssa.

Allekirjoitukset
(
*1
)	Oikeudenkäyntikieli: ranska.