CELEX: 62008CJ0271
Valstybės įsipareigojimų neįvykdymas
Direktyvos 92/50/EEB ir 2004/18/EB
Viešojo paslaugų pirkimo sutartys
Vietos valdžios viešosios tarnybos darbuotojų profesinės senatvės pensijos draudimas
Tiesioginis sutarčių sudarymas su socialinių partnerių sudarytose kolektyvinėse sutartyse nurodytomis draudimo įstaigomis, nepaskelbus konkurso Sąjungos mastu

Ieškiniu Europos Bendrijų Komisija prašo Teisingumo Teismo pripažinti, kad vietos valdžios institucijoms ir įmonėms, kuriose
dirba daugiau nei 1 218 darbuotojų, profesinės senatvės pensijos draudimo paslaugų sutartis tiesiogiai, nepaskelbus konkurso
Europos Sąjungos mastu, sudarius su kolektyvinės sutarties dėl vietos valdžios viešosios tarnybos darbuotojų darbo užmokesčio
dalies pertvarkymo į kaupiamojo senatvės pensijos draudimo įmokas (
Tarifvertrag zur Entgeltungwandlung für Arbeitnehmer im Kommunalen öffentlichen Dienst
, toliau -
TV-EUmw/VKA
) 6 straipsnyje numatytomis įstaigomis ir įmonėmis, Vokietijos Federacinė Respublika iki 2006 m. sausio 31 d. neįvykdė įsipareigojimų
pagal 1992 m. birželio 18 d. Tarybos direktyvos 92/50/EEB dėl viešojo paslaugų pirkimo sutarčių sudarymo tvarkos derinimo
(OL L 209, p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 6 sk.,1 t., p. 322) 8 straipsnio ir III–IV dalių nuostatas, o nuo
2006 m. vasario 1 d. – pagal 2004 m. kovo 31 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvą 2004/18/EB dėl viešojo darbų, prekių
ir paslaugų pirkimo sutarčių sudarymo tvarkos derinimo (OL L 134, p. 114; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 6 sk.,
7 t., p. 132) 20 ir 23–55 straipsnių nuostatas.
Dublike Komisija performulavo ieškinio dalyką, prašydama Teisingumo Teismo pripažinti tariamą įsipareigojimų neįvykdymą dėl
to, kad vietos valdžios institucijos ir įmonės, kuriose 2004 m. ir 2005 m. dirbo daugiau kaip 2 044 darbuotojai, 2006 m. ir
2007 m. – daugiau kaip 1 827 darbuotojai, o nuo 2008 m. – daugiau kaip 1 783 darbuotojai, tiesiogiai, nepaskelbusios konkurso
Sąjungos mastu, sudarė tokias sutartis su
TV-EUmw/VKA
6 straipsnyje numatytomis įstaigomis ir įmonėmis.
Per posėdį Komisija performulavo ieškinio dalyką, prašydama Teisingumo Teismo pripažinti minėtą įsipareigojimų neįvykdymą
dėl to, kad vietos valdžios institucijos ir įmonės, kuriose 2004 m. ir 2005 m. dirbo daugiau kaip 2 697 darbuotojai, o 2006 m.
ir 2007 m. – daugiau kaip 2 402 darbuotojai, sudarė minėtas sutartis.

Teisinis pagrindas

Sąjungos teisė
Direktyva 92/50
Direktyvos 92/50 aštuntoje konstatuojamojoje dalyje patikslinama, kad „paslaugų teikimą ši direktyva reglamentuoja tik tada,
kai jos teikiamos pagal sutartis; kadangi paslaugų teikimas kitais pagrindais, tokiais kaip įstatymas ar teisės aktai, arba
darbo sutartys, nepatenka į šios direktyvos taikymo sritį“.
Pagal Direktyvos 92/50 1 straipsnio a punkto viii papunktį „viešojo paslaugų pirkimo sutartys“ šios direktyvos tikslais –
„tai atlygintinio piniginio pobūdžio sutartys, kurias raštu sudaro paslaugų teikėjas ir perkančioji organizacija“, išskyrus
„darbo sutartis“.
Pagal Direktyvos 92/50 1 straipsnio b punktą „perkančiosios organizacijos – tai valstybės, regioninės ar vietos valdžios institucijos,
viešosios teisės reglamentuojamos įstaigos, taip pat asociacijos, kurias sudaro viena ar daugiau tokių valdžios institucijų
arba viešosios teisės reglamentuojamų įstaigų.
Viešosios teisės reglamentuojama įstaiga, tai:
–        nepramoninė ir nekomercinė įstaiga, turinti konkretų tikslą — tenkinti visuotinės svarbos interesus,
–        įstaiga, turinti juridinio asmens statusą [teisinį subjektiškumą], ir
–        įstaiga, didžiąja dalimi finansuojama valstybės, regioninės ar vietos valdžios institucijų arba kitų viešosios teisės reglamentuojamų
įstaigų; arba kurių valdymą prižiūri tokios įstaigos; arba turinti administravimo, valdymo ar priežiūros valdybą, kurios daugiau
negu pusė narių skiriami valstybės, regioninės ar vietos valdžios institucijų ar kitų viešosios teisės reglamentuojamų įstaigų.
<...>“
Direktyvos 92/50 7 straipsnio 1, 4 ir 5 dalyse nustatyta:
„1.       a)     Ši direktyva taikoma:
<...>
–        viešojo paslaugų pirkimo sutartims dėl I A priede nurodytų paslaugų, kurias sudaro:
<...>
ii)      1 straipsnio b dalyje išvardytos perkančiosios organizacijos, neįtrauktos į [1993 m. birželio 14 d. Tarybos] Direktyvos 93/36/EEB
[dėl viešojo prekių pirkimo sutarčių sudarymo tvarkos derinimo (OL L 199, p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k.,
6 sk., 2 t., p. 110)] I priedo sąrašą, kai jų apskaičiuota vertė be PVM yra ne mažesnė nei 200 000 specialių skolinimosi teisių
prilygstanti suma ekiu.
<...>
4.      Siekiant apskaičiuoti sutarties vertę už šias paslaugų rūšis, reikia, kur tai įmanoma, atsižvelgti:
–        draudimo paslaugų atveju – į draudimo įmokų sumą,
<...>
5.      Sutarčių, kuriose nenurodoma visa kaina, sutarties vertės apskaičiavimo pagrindas yra šis:
–        nustatytos galiojimo trukmės sutarčių atveju, kai jų trukmė yra 48 mėnesiai arba mažiau,
–        visa sutarties vertė per visą laikotarpį – neribotos trukmės sutarties atveju arba kai sutartis trunka ilgiau negu 48 mėnesius,
– mėnesinės įmokos, padaugintos iš 48.“
Vokietijos vietos valdžios institucijos ir įmonės nėra paminėtos Direktyvos 93/36 I priede.
Pagal Direktyvos 92/50 8 straipsnį „sutartys, kurių objektas – I A priede išvardytos paslaugos, yra sudaromos pagal III–VI dalių
nuostatas.
Direktyvos 92/50 8 straipsnyje nurodytos dalys skirtos atitinkamai sudarymo procedūros pasirinkti ir taisyklėms, reglamentuojančioms
konkursus (III dalis), bendrosioms taisyklėms techninėje srityje (IV dalis), bendrosioms paskelbimo taisyklėms (V dalis) ir
bendrosioms dalyvavimo taisyklėms, kvalifikacinės atrankos kriterijams ir sutarčių sudarymo kriterijams (VI dalis).
Tarp „8 straipsnyje apibrėžtų paslaugų“, išvardytų Direktyvos 92/50 I A priede, 6 kategorijoje minimos „finansinės paslaugos“,
apimančios: a) „draudimo“; ir b) „bankų ir investavimo“ paslaugas.
Direktyva 2004/18
Pagal Direktyvos 2004/18 28 konstatuojamąją dalį:
„Užimtumas ir profesija yra svarbiausi elementai, užtikrinantys lygias galimybes visiems ir padedantys integruotis į visuomenę.
Todėl globojamos darbo grupės ir įdarbinimo programos prisideda integruojant arba reintegruojant žmones su negalia į darbo
rinką. Vis dėlto tokios darbo grupės gali nepajėgti sudaryti sutarčių įprastos konkurencijos sąlygomis. Todėl turėtų būti
numatyta, kad valstybės narės gali rezervuoti tokioms darbo grupėms teisę dalyvauti viešųjų sutarčių sudarymo procedūrose
arba rezervuoti globojamų įdarbinimo programų dalyviams sutarčių įvykdymą.“
Direktyvos 2004/18 1 straipsnio 2 dalies a ir d punktuose „viešosios [viešojo pirkimo] sutartys“ apibrėžtos kaip „dėl piniginės
naudos [atlyginamojo piniginio pobūdžio] vieno arba kelių ūkio subjektų ir vienos ar kelių perkančiųjų organizacijų raštu
sudarytos sutartys, kurių dalykas yra darbų atlikimas, prekių tiekimas arba paslaugų teikimas, kaip apibrėžta šioje direktyvoje“,
o „viešojo paslaugų pirkimo sutartys“ – kaip „viešosios sutartys, kurių dalykas yra II priede išvardytų paslaugų teikimas,
išskyrus darbų ir prekių pirkimo sutartis“.
Direktyvos 2004/18 1 straipsnio 5 dalyje „preliminarusis susitarimas“ apibrėžtas kaip „vienos ar kelių perkančiųjų organizacijų
ir vieno ar kelių ūkio subjektų susitarimas, kurio tikslas – nustatyti sąlygas, taikomas sutartims, kurios bus sudarytos per
tam tikrą nurodytą laikotarpį, visų pirma kainą ir atitinkamais atvejais numatomus kiekius“.
Direktyvos 2004/18 1 straipsnio 9 dalyje „perkančiosios organizacijos“ apibrėžtos labai panašiai kaip Direktyvos 92/50 1 straipsnio
b punkte.
Pagal Direktyvos 2004/18 7 straipsnio b punktą ji taikoma viešojo paslaugų pirkimo sutartims, kurių apskaičiuota vertė be
pridėtinės vertės mokesčio (toliau –PVM) yra lygi arba viršija 249 000 EUR. Vėliau 2004 m. spalio 28 d. Komisijos reglamentu
(EB) Nr. 1874/2004, iš dalies keičiančiu Europos Parlamento ir Tarybos direktyvas 2004/17/EB ir 2004/18/EB dėl ribų, taikomų
viešųjų pirkimų tvarkai (OL L 326, p. 17), sumažinta iki 236 000 EUR, paskui 2005 m. gruodžio 19 d. Komisijos reglamentu (EB)
Nr. 2083/2005, iš dalies keičiančiu Europos Parlamento ir Tarybos direktyvų 2004/17/EB ir 2004/18/EB nuostatas dėl ribų, taikomų
viešojo pirkimo sutarčių tvarkai (OL L 333, p. 28), – iki 211 000 EUR.
Direktyvos 2004/18 9 straipsnio 1, 8 ir 9 dalyse nustatyta:
„1.      Numatoma viešosios [viešojo pirkimo] sutarties vertė apskaičiuojama remiantis visa mokėtina suma be PVM, kurią yra įvertinusi
perkančioji organizacija. Apskaičiuojant sutarties vertę, atsižvelgiama į visą numatomą sumą, įskaitant visas galimas pasirinkti
galimybes ir sutarties pratęsimus.
<...>
8.      Viešojo paslaugų pirkimo sutarčių atveju vertė, kuri yra pagrindas apskaičiuojant numatomą sutarties vertę, turi būti:
a)      šių paslaugų rūšių atvejais:
i)      draudimo paslaugų – mokėtina draudimo įmoka (premija) ir kitos atlygio formos;
<…>
b)      paslaugų pirkimo sutarčių, kuriose nenurodyta visa kaina, atveju:
i)      terminuotų sutarčių atveju, jei tas terminas yra trumpesnis arba lygus 48 mėnesiams: visa vertė per visą sutarties galiojimo
laiką;
ii)      neterminuotų sutarčių atveju arba kai sutarties galiojimo laikas ilgesnis kaip 48 mėnesiai: mėnesio vertė, padauginta iš 48.
9.      Preliminariųjų susitarimų <…> atveju atsižvelgiama į didžiausią numatomą visų per visą preliminariojo susitarimo <…> galiojimo
laiką numatytų sutarčių vertę be PVM.“
Pagal Direktyvos 2004/18 16 straipsnio e punktą ji netaikoma šioms „viešojo paslaugų pirkimo sutartims: <...> darbo sutartims“.
Pagal Direktyvos 2004/18 20 straipsnį „sutartys II A priede išvardytoms paslaugoms sudaromos 23–55 straipsniuose nustatyta
tvarka“.
Direktyvos 2004/18 23–55 straipsniuose įtvirtintos specialios normos, reglamentuojančios specifikacijas ir pirkimo dokumentus
(23–27 straipsniai), procedūros taisyklės (28–34 straipsniai), skelbimo ir skaidrumo taisyklės (35–43 straipsniai) ir procedūros
eigos taisyklės (44–55 straipsniai).
Tarp Direktyvos 2004/18 II priedo A dalyje išvardytų paslaugų 6 kategorijoje minimos „finansinės paslaugos“, apimančios: a) „draudimo“:
ir b) „bankų ir investavimo“ paslaugas.
Direktyvos 2004/18 1 straipsnio 9 dalies antroje pastraipoje nurodytų organizacijų, kurių veiklą reglamentuoja viešoji teisė,
ir jų kategorijų sąrašo, esančio šios direktyvos III priede, III skyriuje, skirtame Vokietijos Federacinei Respublikai, nurodytos
„institucijos, įstaigos ir fondai, kurių veiklą reglamentuoja viešoji teisė, įsteigtos federalinių, valstybės ir vietos valdžios
[valstybės, žemių arba vietos valdžios] institucijų <...>“.

Nacionalinė teisė
1974 m. gruodžio 19 d. Darbuotojų senatvės aprūpinimo pagerinimo įstatymo (
Gesetz zur Verbesserung der betrieblichen Altersversorgung
, BGBl. I, p. 3610), iš dalies pakeisto 2008 m. gruodžio 21 d. įstatymo (BGBl. I, p. 2940, toliau –
BetrAVG
) 5 straipsniu, 1 straipsnyje „Darbdavio įsipareigojimas užtikrinti dalyvavimą profesinių pensijų sistemoje“ numatyta:
„1.      Darbdaviui įsipareigojus užtikrinti savo darbuotojo senatvės, invalidumo išmokas ar išmokas netekus maitintojo, susijusias
su darbo santykiais (profesinės senatvės pensijos draudimas), taikomos šio įstatymo nuostatos. Profesinės senatvės pensijos
draudimu darbdavys gali apdrausti tiesiogiai arba per vieną iš 1b straipsnio 2–4 dalyse nurodytų draudimo įstaigų. Darbdavys
atsakingas už išmokas, kurias jis garantavo, net jei ne pats jas moka.
2.      Profesinės senatvės pensijos draudimo sistemoje dalyvaujama ir tada, jei:
<...>
3)      ateityje mokėtinas darbo užmokestis pertvarkomas į lygiavertę teisę gauti pensijos išmokas (darbo užmokesčio pertvarkymas)
arba
4)      darbuotojas nuo savo darbo užmokesčio moka įmokas į pensijų fondą, pensijų kasą arba tiesioginį draudimą, kad finansuotų profesinės
senatvės pensijos draudimo išmokas, o darbdavio garantija apima ir dėl šių įmokų mokamas išmokas; šiuo atžvilgiu
mutatis mutandis
taikomos darbo užmokesčio pertvarkymo nuostatos, kiek dėl šių įmokų mokamos garantuotos išmokos yra finansuotos kapitalizacija.“

BetrAVG
1 a straipsnio 1 dalyje „Teisė į profesinės senatvės pensijos draudimą, pertvarkant darbo užmokestį“ numatyta:
„Kiekvienas darbuotojas gali savo darbdavio reikalauti pertvarkyti jo darbo užmokestį, būsimų darbo užmokesčių dalį, sudarančią
iki 4 % didžiausios pagal bendrąją senatvės pensijos draudimo sistemą apskaičiuotos sumos, skiriant ją profesinės senatvės
pensijos draudimui. Šios darbuotojo teisės įgyvendinimo sistema apibrėžiama sutartyje. Jei darbdavys sutinka, kad ši teisė
būtų įgyvendinta per pensijų fondą ar pensijų kasą (1b straipsnio 3 dalis), profesinės senatvės pensijos draudimo įmokos mokamos
šioje įstaigoje; kitu atveju darbuotojas gali reikalauti, kad darbdavys su juo sudarytų tiesioginio draudimo sutartį (1b straipsnio
2 dalis). Jei pasinaudota minėta teise, darbuotojas kasmet skiria sumą, sudarančią ne mažiau kaip šimtas šešiasdešimtąją bazinės
sumos, numatytos Socialinės apsaugos kodekso ketvirtosios knygos 18 straipsnio 1 dalyje, savo profesinės senatvės pensijos
draudimui. Jei darbuotojas dalį savo esamo darbo užmokesčio skiria profesinės senatvės pensijos draudimui, darbdavys gali
reikalauti, kad per kalendorinius metus kas mėnesį šiam draudimui skiriama suma išliktų ta pati.“

BetrAVG
17 straipsnio „Asmenys, kuriems taikomas įstatymas, ir nukrypimas nuo jo, priimant kolektyvines sutartis“ 3 ir 5 dalyse nustatyta:
„3.      Kolektyvinėmis sutartimis galima nukrypti nuo šio įstatymo 1a <…> straipsnių. Nukrypti leidžiančios nuostatos taikomos kolektyvinės
sutarties nesaistomiems darbdaviams ir darbuotojams, jeigu jie susitaria tarpusavio santykiams taikyti atitinkamas kolektyvinės
sutarties nuostatas. Tačiau nuo šio įstatymo nuostatų negalima nukrypti darbuotojui sukuriant nepalankesnes sąlygas.
<...>
5.      Jei teisė gauti darbo užmokestį siejama su kolektyvine sutartimi, darbo užmokestis gali būti pertvarkomas tik tada, kai tai
numatyta arba leidžiama kolektyvinėje sutartyje.“
2003 m. vasario 18 d.
Vereinigung der kommunalen Arbeitgeberverbände
(Vietos valdžios institucijų dardavių asociacijų federacija, toliau – VKA) ir
Vereinte Dienstleistungsgewerkschaft eV
(
ver.di
) (Jungtinė paslaugų sferos profesinė sąjunga) sudarė
TV-EUmw/VKA
. VKA sudarė panašią kolektyvinę sutartį su kita sąjunga, t. y.
dbb tarifunion
.

TV-EUmw/VKA
2 ir 3 straipsniuose reglamentuojama su viena iš jos 1 straipsnyje minimų kolektyvinių sutarčių susijusių darbuotojų teisė
reikalauti savo darbdavio dalį jų būsimo darbo užmokesčio, laikantis
BetrAVG
nustatytų ribų, pertvarkyti į kaupiamojo senatvės pensijos draudimo įmokas. Pagal
TV‑EUmw/VKA
5 straipsnį tokį prašymą darbdaviui reikia pateikti raštu. Pagal tą patį straipsnį su darbdaviu sudarytas susitarimas dėl
būsimo darbo užmokesčio pertvarkymo darbuotojui galioja ne mažiau kaip vienus metus.

TV-EUmw/VKA
6 straipsnyje „Įgyvendinimo būdai“ nustatyta:
„Dalis darbo užmokesčio pertvarkoma, taikant
BetrAVG
numatytus įgyvendinimo būdus, viešosiose papildomos senatvės pensijos draudimo įstaigose, jei antrame ir trečiame sakiniuose
nenustatyta kitaip.
Darbdavys taip pat gali pirmame sakinyje numatyto profesinio senatvės pensijos draudimo srityje nustatyti finansų grupės
Sparkasse
arba vietos valdžios draudimo įmonių pasiūlytus įgyvendinimo būdus.
Prireikus kolektyvinėje sutartyje apskrities mastu galima priimti ir kitokias nuostatas nei numatyta pirmame ir antrame sakiniuose.“

TV-EUmw/VKA
7 straipsnio 1 dalyje nustatyta, kad ji įsigalioja 2003 metų sausio 1 dieną.
TV-EUmw/VKA
7 straipsnio 2 dalyje nustatyta, kad ši sutartis gali būti nutraukta kalendorinių metų pabaigoje, ne anksčiau kaip 2008 m.
gruodžio 31 d., apie tai įspėjus prieš tris mėnesius.

Ikiteisminė procedūra
Gavusi skundą, 2005 m. spalio 18 d. oficialiu pranešimu Komisija pranešė Vokietijos Federacinei Respublikai, kad kelioms vietos
valdžios institucijoms ir įmonėms, nepaskelbus konkurso Sąjungos mastu, sudarius profesinio senatvės pensijos draudimo sutartis
su
TV-EUmw/VKA
6 straipsnyje minimomis įstaigomis ir įmonėmis ši valstybė narė galėjo pažeisti Direktyvos 92/50 8 straipsnio ir III–VI dalių
nuostatas ir bet kuriuo atveju įsisteigimo laisvės ir laisvės teikti paslaugas principus.
2006 m. kovo 29 d. rašte Vokietijos Federacinė Respublika nesutiko, kad vietos valdžios institucijos ir įmonės profesinės
senatvės pensijos draudimo srityje vykdydamos darbdavio funkciją veikia kaip „perkančiosios organizacijos“ Direktyvos 92/50
prasme. Ši valstybė narė taip pat tvirtina, kad nagrinėjamos draudimo sutartys yra susijusios su darbo santykiais, todėl nėra
viešojo pirkimo sutartys, nes vietos valdžios lygmens darbdaviai iš tiesų tik vykdo mokančiosios organizacijos, kuri dalies
darbo užmokesčio pertvarkymą į kaupiamojo senatvės pensijos draudimo įmokas pasirinkusių darbuotojų įmokas perveda draudimo
organizacijoms, o šių organizacijų išmokas – minėtiems darbuotojams. Ji taip pat nurodė, kad viešojo pirkimo teisės taikymas
ginčijamoms sutartims sudaryti pažeistų socialinių partnerių savarankiškumą, užtikrinamą Vokietijos Konstitucijos (
Grundgesetz
) 9 straipsnio 3 dalyje.
Kadangi šis atsakymas Komisijos netenkino, ji išsiuntė Vokietijos Federacinei Respublikai 2006 m. liepos 4 d. pagrįstą nuomonę,
kurioje patikslino, kad jos pateiktus kaltinimus reikia suprasti kaip apimančius Direktyvos 2004/18, kurioje iš esmės perimtos
oficialiame pranešime nurodytos Direktyvos 92/50 nuostatos, 20 ir 23–55 straipsnių nuostatų pažeidimą nuo 2006 m. vasario
1 d.
2006 m. lapkričio 15 d. atsakyme į pagrįstą nuomonę Vokietijos Federacinė Respublika patvirtino savo poziciją, prie šio atsakymo
pridėjusi eksperto išvadą, kuria siekė įrodyti, jog nagrinėjama darbo užmokesčio pertvarkymo priemonė yra susijusi su atlyginimo
sąvoka. Ji taip pat tvirtino, kad šiuo atveju nepasiektos ribos, nuo kurių taikoma Sąjungos viešojo pirkimo teisė, turint
mintyje būtinybę atsižvelgti į kiekvieną atskirą sutartį. Galiausiai ji pabrėžė, kad bet kuriuo atveju negali nutraukti galimo
Sąjungos teisės pažeidimo, nes neturi teisės teikti socialiniams partneriams nurodymų.
2007 m. sausio 30 d. raštu Komisija nusiuntė Vokietijos Federacinei Respublikai prašymą pateikti informacijos, kad galėtų
įvertinti, ar socialinės politikos motyvais galima šiuo atveju pateisinti išimtį iš Sąjungos viešojo pirkimo teisės.
Manydama, kad 2007 m. kovo 1 d. atsakyme į šį prašymą Vokietijos Federacinė Respublika nenurodė jokio tinkamo pateisinimo,
Komisija nusprendė pareikšti šį ieškinį.

Dėl ieškinio

Direktyvų 92/50 ir 2004/18 taikymas sudarant sutartis su TV-EUmw/VKA 6 straipsnyje numatytomis įstaigomis ir įmonėmis
Pirmiausia svarbu išnagrinėti, ar, kaip tvirtina Vokietijos Federacinė Respublika ir Danijos Karalystė bei Švedijos Karalystė,
sudarant sutartis su
TV-EUmw/VKA
6 straipsnyje numatytomis įstaigomis ir įmonėmis (toliau – „ginčijamas sutarčių sudarymas“) dėl šių sutarčių pobūdžio ir objekto
direktyvos 92/50 ir 2004/18 netaikomos. Tvirtindamos, kad šiuo atveju reikia vadovautis Teisingumo Teismo motyvais, pateiktais
1999 m. rugsėjo 21 d. Sprendime
Albany
(C‑67/96, Rink. p. I‑5751) ir 2000 m. rugsėjo 21 d. Sprendime
van der Woude
(C‑222/98, Rink. p. I‑7111), šios valstybės narės grindžia savo argumentus tuo, kad minėtos sutartys buvos sudarytos įgyvendinant
socialinių partnerių suderintą kolektyvinę sutartį, tiksliau –
TV-EUmw/VKA
6 straipsnį.
Šiuo atžvilgiu reikia pažymėti, kad teisė į kolektyvines derybas, kuria šiuo atveju pasinaudojo
TV-EUmw/VKA
pasirašiusios šalys, pripažįstama ir įvairių tarptautinių dokumentų, dėl kurių valstybės narės bendradarbiavo arba prie kurių
prisijungė, nuostatomis, kaip antai 1961 m. spalio 18 d. Turine pasirašytos ir 1996 m. gegužės 6 d. Strasbūre peržiūrėtos
Europos socialinės chartijos 6 straipsniu, ir šių valstybių narių Bendrijos arba Europos Sąjungos lygiu parengtų dokumentų
nuostatomis, kaip antai per 1989 m. gruodžio 9 d. Strasbūre vykusį Europos Vadovų Tarybos susirinkimą priimtos Bendrijos darbuotojų
pagrindinių socialinių teisių chartijos 12 punktu ir Europos Sąjungos pagrindinių teisių chartijos (toliau – chartija), kuriai
pagal SESV 6 straipsnį pripažįstama tokia pati teisinė galia kaip sutartims, 28 straipsniu.
Iš minėto chartijos 28 straipsnio, kartu su jos 52 straipsnio 6 dalimi, aišku, kad pagrindinės teisės į kolektyvines derybas
apsauga užtikrinama, visiškai atsižvelgiant į nacionalinės teisės aktus ir praktiką.
Be to, pagal SESV 152 straipsnį Sąjunga, atsižvelgdama į nacionalinių sistemų įvairovę, pripažįsta ir remia socialinių partnerių
vaidmenį savo lygmeniu.
Taip pat, kaip tam pritaria ir ginčo šalys, reikia nurodyti, kad
TV-EUmw/VKA
bendrai atitinka socialinį tikslą. Iš tiesų juo siekiama pagerinti atitinkamų darbuotojų senatvės pensijos lygį, pagal
BetrAVG
skatinant kaupiamojo senatvės pensijos draudimo sistemos plėtrą, pertvarkant suinteresuotų darbuotojų darbo užmokesčio dalį.
Vis dėlto aplinkybė, kad teisė į kolektyvines derybas yra pagrindinė teisė ir bendrai vertinamo
TV-EUmw/VKA
socialinis tikslas, negali reikšti, kad tais atvejais, kai darbdavys yra vietos valdžios institucija, jam savaime netaikoma
pareiga laikytis reikalavimų pagal direktyvas 92/50 ir 2004/18, kuriomis įsisteigimo laisvė ir laisvė teikti paslaugas įgyvendinama
viešojo pirkimo srityje.
Teisingumo Teismas jau yra nusprendęs, kad kolektyvinių sutarčių sąlygos nėra pašalintos iš Sutarties nuostatų dėl laisvo
asmenų judėjimo taikymo srities (žr. 2007 m. gruodžio 11 d. Sprendimo
International Transport Workers’ Federation ir Finnish Seamen’s Union,
vadinamojo
Viking Line
, C-438/05, Rink. p. I‑10779, 54 punktą ir jame nurodytą teismo praktiką).
Be to, pagrindinei teisei, kaip antai teisei į kolektyvines derybas, įgyvendinti gali būti taikomi tam tikri apribojimai (šiuo
klausimu žr. minėto Sprendimo
Viking Line
44 punktą ir 2007 m. gruodžio 18 d. Sprendimo
Laval un Partneri
, C‑341/05, Rink. p. I‑11767, 91 punktą). Konkrečiai kalbant, nors Vokietijoje teisei į kolektyvines derybas taikoma konstitucinė
apsauga, apskritai Vokietijos Konstitucijos 9 straipsnio 3 dalyje numatytą teisę steigti darbo ir ekonominių sąlygų užtikrinimo
ir gerinimo asociacijas pagal chartijos 28 straipsnį reikia įgyvendinti pagal Sąjungos teisę.
Taigi pagrindinės teisės į kolektyvines derybas įgyvendinimas turi atitikti iš ESV sutartimi saugomų laisvių kylančius reikalavimus,
kuriuos šiuo atveju siekiama įgyvendinti direktyvomis 92/50 ir 2004/18, taip pat – proporcingumo principą (šiuo klausimu žr.
minėtų sprendimų
Viking Line
46 punktą ir
Laval un Partneri
94 punktą).
Žinoma, būtent minėtuose sprendimuose
Albany
ir
van der Woude
Teisingumo Teismas nusprendė, kad, nepaisant konkurenciją ribojančio poveikio, būdingo darbdaviams ir darbuotojams atstovaujančių
organizacijų sudarytai kolektyvinei sutarčiai, kuria apibrėžtame sektoriuje įdiegiama papildoma pensijos sistema, valdoma
pensijų fondo, kurio nariu būti privaloma, tokia sutartis nepatenka į SESV 101 straipsnio 1 dalies taikymo sritį.
Vis dėlto tokie samprotavimai visiškai nelemia atsakymo į atskirą šioje byloje kylantį klausimą, t. y. ar siekiant paskirti
draudimo organizacijas, kurios įgyvendintų nagrinėjamas darbo užmokesčio pertvarkymo priemones, laikytasi Sąjungos taisyklių,
susijusių su įsisteigimo laisvės ir laisvės teikti paslaugas taikymu viešojo pirkimo srityje, kalbant apie kolektyvinę darbo
sutartį, susijusią su viešaisiais darbdaviais.
Šiuo atžvilgiu negalima manyti, kad įgyvendinant socialinių partnerių laisvę ir teisę į kolektyvines derybas įprasta pažeisti
direktyvas, kuriomis įgyvendinama įsisteigimo laisvė ir laisvė teikti paslaugas viešojo pirkimo srityje (šiuo klausimu žr.
minėto Sprendimo
Viking Line
52 punktą).
Be to, tai, kad susitarimas ar veikla nepatenka į Sutarties nuostatų dėl konkurencijos taikymo sritį, savaime nereiškia, kad
šiam susitarimui ar šiai veiklai taip pat netaikomi šių direktyvų nuostatose įtvirtinti reikalavimai, nes ir vienoms, ir kitoms
nuostatoms taikyti nustatyti atskiri reikalavimai (šiuo klausimu žr. minėto Sprendimo
Viking Line
53 punktą ir jame nurodytą teismo praktiką).
Galiausiai reikia pažymėti, kad, kitaip nei socialinių partnerių sutartas tikslas - pagerinti vietos valdžios viešosios tarnybos
darbuotojų pensijų lygį, įstaigų ir įmonių nurodymas tokioje kolektyvinėje sutartyje, kokia nagrinėjama pagrindinėje byloje,
iš esmės neturi įtakos teisės į kolektyvines derybas esmei.
Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, aplinkybė, kad ginčijamos sutartys sudarytos taikant kolektyvinę sutartį, savaime nereiškia,
kad nagrinėjamam atvejui netaikomos direktyvos 92/50 ir 2004/18.
Todėl kyla reikalavimų, susijusių su šiuo atveju kolektyvinių derybų šalių siekiamu socialiniu tikslu, suderinimo su reikalavimais,
kylančiais iš direktyvų 92/50 ir 2004/18, klausimas.
Atsakant į šį klausimą reikia patikrinti, atsižvelgiant į bylos dokumentus, ar apibrėžiant
TV-EUmw/VKA
6 straipsnio turinį, Komisijos nurodytą ieškinyje kaip pagrindą, kuriuo remiantis sudarytos ginčijamos sutartys, buvo laikomasi
teisingos pusiausvyros vertinant atitinkamus interesus, t. y. atitinkamų darbuotojų pensijų lygio pagerinimą lyginant su įsisteigimo
laisvės ir laisvės teikti paslaugas įgyvendinimu ir atvirumą konkurencijai Sąjungos mastu (pagal analogiją žr. 2003 m. birželio
12 d. Sprendimo
Schmidberger
, C‑112/00, Rink. p. I‑5659, 81 ir 82 punktus).
Atsižvelgiant į tai, nors
TV-EUmw/VKA
6 straipsnis yra dalis kolektyvinės sutarties kuria, kaip pabrėžta šio sprendimo 40 punkte, apskritai siekiama socialinio
tikslo, vis dėlto reikia konstatuoti, kaip generalinė advokatė išvados 176 punkte, kad minėtu straipsniu visiškai ir neterminuotai
atsisakoma taikyti direktyvų 92/50 ir 2004/18 normas vietos valdžios institucijų darbuotojų kaupiamojo senatvės pensijos draudimo
srityje. Vokietijos Federacinė Respublika to neneigė.
Tačiau ši valstybė narė teigia, kad
TV-EUmw/VKA
6 straipsniu perteikiamas bendras sprendimas, atspindintis atitinkamus šios kolektyvinės sutarties šalių interesus. Ji pabrėžia,
kad draudimo įstaigų ir įmonių, kurios vienintelės gali įgyvendinti vietos valdžios viešojoje tarnyboje įdiegiamą darbo užmokesčio
pertvarkymo priemonę, nurodymas šiame straipsnyje sudaro sąlygas įtraukti darbuotojus ir geriau atsižvelgti į jų interesus,
nei tai būtų daroma, jei vienas ar keli draudikai būtų atrinkti kiekvieno vietos valdžios lygmens darbdavio pagal sutarčių
sudarymo procedūrą.
Vis dėlto reikia pažymėti, kad galima suderinti sutarties sudarymo procedūrų taikymą su mechanizmų, kilusių iš Vokietijos
socialinės teisės, kuriais užtikrinama, kad darbuotojai arba jų atstovai dalyvaus atitinkamai vietos valdžios institucijai
arba įmonei priimant sprendimą, kuriai įstaigai (įstaigoms) patikėti įgyvendinti darbo užmokesčio pertvarkymo priemonę, taikymu.
Vokietijos Federacinė Respublika per posėdį to neneigė.
Be to, taikant sutarties sudarymo procedūras nedraudžiama konkurso skelbime jo dalyviams nurodyti atitinkamų darbuotojų interesus
atspindinčias sąlygas.
Antra, Vokietijos Federacinė Respublika, šiuo klausimu palaikoma Danijos Karalystės, tvirtina, kad
TV-EUmw/VKA
6 straipsnyje nurodytų įstaigų ir įmonių pasiūlymai grįsti solidarumo principu. Per posėdį akcentuota aplinkybė, kad draudimo
sutartis sudaro sąlygas naudojant savitarpio pagalbos rizikos atveju užtikrinimo sistemą „blogą“ riziką kompensuoti „gera“,
ypač kai profesinio senatvės pensijos draudimo išmokos mokamos iki gavėjo mirties. Taip pat pabrėžiama, kad minėtos įstaigos
ir įmonės neatlieka jokios suinteresuotų kandidatų atrankos medicinos kriterijų pagrindu.
Šiuo atžvilgiu reikia pabrėžti, kad šių solidarumo elementų išsaugojimas nėra savaime nesuderinamas su sutarties sudarymo
procedūros taikymu. Savitarpio pagalbos rizikos atveju užtikrinimą, kuriuo remiasi visos draudimo veiklos sritys, iš tiesų
gali garantuoti draudimo įstaiga arba įmonė, atrinkta Sąjungos mastu paskelbto konkurso tvarka. Be to, viešojo pirkimo direktyvose
nėra nuostatų, kurios trukdytų vietos valdžios lygmens darbdaviui konkurso skelbime patikslinti sąlygas, kurių konkurso dalyviai
turi laikytis, kad išvengtų darbo užmokesčio pertvarkymu suinteresuotų darbuotojų atrankos pagal medicinos kriterijus ar ją
apribotų.
Trečia, Vokietijos Federacinė Respublika akcentuoja
TV-EUmw/VKA
6 straipsnyje nurodytų įstaigų ir įmonių patirtį bei finansinį stabilumą. Ji nurodo, kad šios įstaigos ir įmonės pasirinktos
siekiant, kad vietos valdžios viešosios tarnybos darbuotojai susidomėtų darbo užmokesčio pertvarkymo priemone.
Vis dėlto, be to, kad Sąjungos viešojo pirkimo direktyvose yra normų, kurių laikantis perkančiosioms organizacijoms leidžiama
įsitikinti, ar konkurso dalyviai atitinka profesinio ir finansinio pajėgumo reikalavimus, negalima daryti prielaidos, kad
minėtame 6 straipsnyje nenurodytoms draudimo įstaigoms arba įmonėms apskritai trūksta patirties ir finansinio stabilumo.
Šiuo atžvilgiu reikia ypač pabrėžti, kad pagal 2002 m. lapkričio 5 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvą 2002/83/EB dėl
gyvybės draudimo (OL L 345, p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 6 sk., 6 t., p. 3) privačios grupės draudimu užsiimančioms
įmonėms taikomos Sąjungos mastu koordinuotos rizikos ribojimo kontrolės normos, kuriomis siekiama garantuoti finansinį stabilumą.
Už profesinių senatvės pensijų skyrimą atsakingos įstaigos reglamentuojamos tokio pat pobūdžio normomis pagal 2003 m. birželio
3 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvą 2003/41/EB dėl įstaigų, atsakingų už profesinių pensijų skyrimą, veiklos ir priežiūros
(OL L 235, p. 10; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 5 sk., 4 t., p. 350). Šių normų, koordinuotų Sąjungos mastu, tikslas
– garantuoti būsimiems pensininkams, gausiantiems išmokas iš minėtų įstaigų, aukštą socialinės apsaugos lygį (šiuo klausimu
žr. 2010 m. sausio 14 d. Sprendimo
Komisija prieš Čekijos Respubliką
, C‑343/08, Rink. p. I‑0000, 45 punktą).
Taip pat reikia pažymėti, kad iš Vokietijos Federacinės Respublikos pateiktų duomenų matyti, jog vietos valdžios lygmens darbdaviai,
remdamiesi
TV-EUmw/VKA
6 straipsnio trečiu sakiniu, draudimo sutartis tiesiogiai sudarė su kitomis įstaigomis nei tos, kurios nurodytos 6 straipsnio
pirmame ir antrame sakiniuose. Šios bylos nagrinėjimo procese nebuvo nei įrodyta, nei teigiama, kad tai sumažino darbuotojų
susidomėjimą darbo užmokesčio pertvarkymo priemone.
Ketvirta, ši valstybė narė pabrėžia, kad
TV-EUmw/VKA
6 straipsniu leidžiama vietos valdžios lygmens darbdaviams netaikyti individualios procedūros, atrenkant įstaigą (įstaigas),
kurioms pavedama įgyvendinti darbo užmokesčio pertvarkymo priemonę jų pačių institucijoje arba įmonėje. Be to, šiame 6 straipsnyje
nurodytų įmonių ir įstaigų taikomos administravimo išlaidos yra mažesnės.
Vis dėlto tokiais argumentais negalima pateisinti nuostatų ir procedūrų, skirtų vietos valdžios lygmens darbdavių ir darbuotojų
interesais garantuoti galimybę pasinaudoti platesnio spektro paslaugomis Sąjungoje, netaikymo.
Atsižvelgiant į šio sprendimo 53–65 punktuose išdėstytus samprotavimus, reikia padaryti išvadą, kad viešojo paslaugų pirkimo
direktyvų laikymasis nėra nesuderinamas su
TV-EUmw/VKA
šalių siekiamu socialiniu tikslu įgyvendinant teisę į kolektyvines derybas.
Todėl reikia išnagrinėti, ar ginčijamų sutarčių sudarymas atitinka direktyvų 92/50 ir 2004/18 taikymo sąlygas.

Nagrinėjamų sutarčių kvalifikavimas kaip viešojo paslaugų pirkimo sutarčių pagal direktyvas 92/50 ir 2004/18
Pirmiausia reikia pažymėti, kad šio proceso šalys sutaria, jog nagrinėjamos sutartys sudarytos dėl draudimo paslaugų, nurodytų
Direktyvos 92/50 I A priedo arba Direktyvos 2004/18 II priedo A dalies 6 kategorijos a punkte.
Tos pačios šalys sutaria ir dėl to, kad šios sutartys sudarytos raštu, kaip tai apibrėžta Direktyvos 92/50 1 straipsnio a punkte
arba Direktyvos 2004/18 1 straipsnio 2 dalies a punkte.
Tačiau Vokietijos Federacinė Respublika, palaikoma Švedijos Karalystės, pirma, nesutinka, kad šiuo atveju esama kitų sąlygų,
dėl kurių pagal šias nuostatas sutartys pripažįstamos „viešojo pirkimo sutartimis“ pagal minėtas direktyvas.
Ji teigia, kad vietos valdžios lygmens darbdaviai neveikia kaip perkančiosios organizacijos, nes jos tik įgyvendina profesinės
senatvės pensijos draudimo srityje kolektyvinėje sutartyje įtvirtintą pasirinkimą, neturėdamos teisės savarankiškai priimti
sprendimo, kad galėtų sava valia pirmenybę teikti vienam ar kitam pareiškėjui.
Be to, ji tvirtina, kad nagrinėjamos sutartys nėra atlyginamojo pobūdžio. Iš tiesų ekonominių mainų santykis egzistuoja tik
tarp draudimo įstaigos ir darbo užmokesčio pertvarkymą pasirinkusio darbuotojo. Darbdavys šiai įstaigai tik perveda už darbuotoją
pertvarkant jo darbo užmokestį atskaitytas draudimo įmokas. Šių sutarčių tikslas – įgyvendinti darbuotojams palankią priemonę,
o ne sudaryti sutartį viešosios valdžios naudai.
Šiuo atžvilgiu pirmiausia reikia priminti, kad nei Direktyvos 92/50 1 straipsnio b punkte, nei Direktyvos 2004/18 1 straipsnio
9 dalyje nedaromas skirtumas tarp viešojo pirkimo sutarčių, kurias perkančioji organizacija sudarė įgyvendindama užduotį tenkinti
viešojo intereso poreikius, ir sutarčių, kurios visiškai nesusijusios su tokia užduotimi. Tokio skirtumo nebuvimą galima paaiškinti
šių direktyvų tikslais, t. y. pašalinti pavojų, kad perkančiosios organizacijos, sudarydamos sutartį, nacionaliniams konkurso
dalyviams arba kandidatams teiks pirmenybę. (pagal analogiją žr. 1998 m. sausio 15 d. Sprendimo
Mannesmann Anlagenbau Austria ir kt
., C‑44/96, Rink. p. I‑73, 32 ir 33 punktus).
Toliau reikia pažymėti, kad
TV-EUmw/VKA
ir būtent jos 6 straipsnį suderino vietos valdžios lygio darbdavių atstovai. Todėl šie darbdaviai šio straipsnio turiniui
darė bent netiesioginę įtaką.
Galiausiai pagal nagrinėjamos sutarties atlyginamojo pobūdžio sąlygą reikia patikrinti, ar sutartis sudarę vietos valdžios
lygmens darbdaviai gauna tiesioginę ekonominę naudą (pagal analogiją žr. 2010 m. kovo 25 d. Sprendimo
Helmut Müller
, C‑451/08, Rink. p. I‑0000, 48 ir 49 punktus).
Šiuo atžvilgiu reikia pažymėti, kad vietos valdžios viešosios tarnybos srityje iš
TV-EUmw/VKA
6 straipsnio matyti, jog darbdavys privalo įgyvendinti darbo užmokesčio pertvarkymo priemonę, sudaręs sutartį su šio straipsnio
pirmame sakinyje nurodytomis viešosiomis įstaigomis, arba, to nepadaręs, apibrėžti šios priemonės įgyvendinimo būdus, pasiūlytus
to paties straipsnio antrame sakinyje minimų įmonių.
Pagal
BetrAVG
1 straipsnio 1 dalį darbdavys „atsakingas už išmokas, kurias jis garantavo, net jei ne pats jas moka“.
Taigi vietos valdžios lygmens darbdavys dėl grupės draudimo sutarties sąlygų derasi su profesionaliu draudiku, kuriam taikomos
specifinės rizikos ribojimo priemonės, garantuojančios jo finansinį stabilumą. Draudiko teikiamos paslaugos leidžia darbdaviui
įvykdyti įsipareigojimą teisingai mokėti šios pakeistos formos darbo užmokestį pritaikius darbo užmokesčio pertvarkymo priemonę.
Draudikui teikiant tokias paslaugas darbdavys taip pat neturi šios priemonės administruoti.
Vykdydamas tokią sutartį vietos valdžios lygmens darbdavys nagrinėjamai įstaigai arba įmonei perveda draudimo įmokas, atskaitytas
nuo darbo užmokesčio, kurį jis turi sumokėti suinteresuotiesiems asmenims už paslaugas, susijusias su
BetrAVG
1 straipsnio 1 dalyje įtvirtintu jo įsipareigojimu garantuoti senatvės pensijos išmokų mokėjimą darbuotojams, su jo garantija
pasirinkusiems darbo užmokesčio pertvarkymo priemonę.
Aplinkybė, kad galutiniai senatvės pensijos išmokų gavėjai yra darbuotojai, kuriems taikoma minėta priemonė, nepanaikina tokios
sutarties atlyginamojo pobūdžio.
Antra, Vokietijos Federacinė Respublika, šiuo klausimu palaikoma Danijos Karalystės ir Švedijos Karalystės, tvirtina, kad
atitinkamai Direktyvos 92/50 1 straipsnio a punkto viii papunktyje ir Direktyvos 2004/18 16 straipsnio e punkte darbo sutartims
numatyta išimtis taikoma visoms paslaugoms, kurios pagrįstos, kaip šiuo atveju, tokio pobūdžio sutartimis arba kolektyvinėmis
sutartimis, esančiomis jų sudedamąja dalimi, ir dėl savo objekto reglamentuojama darbo teise.
Vis dėlto, atsižvelgiant į šio sprendimo 4 ir 12 punktuose pateiktas nuorodas, ši išimtis, kurią, kaip nukrypimą nuo viešojo
paslaugų pirkimo direktyvų taikymo, reikia aiškinti siaurai, neapima paslaugų teikimo, kuris, kaip šiuo atveju, pagrįstas
ne darbo sutartimi, o sutartimi, sudaryta tarp darbdavio ir draudimo įmonės, ir kuris, be to, nesusijęs su Sąjungos teisės
aktų leidėjo Direktyvos 2004/18 28 konstatuojamojoje dalyje išreikštu susirūpinimu.

Sutarties vertės apskaičiavimas ir direktyvose 92/50 ir 2004/18 numatytų ribų viršijimas
Pirmiausia reikia pastebėti, kad Vokietijos Federacinė Respublika neneigė, kad taikomos 236 000 EUR ir 211 000 EUR ribos,
kurias Komisija nurodė atitinkamai dėl 2004 m. ir 2005 m. bei 2006 m. ir 2007 m., kad šioje byloje apibrėžtų sutartis, kurioms
dėl jų vertės taikoma Direktyva 92/50 arba Direktyva 2004/18.
Tačiau Vokietijos Federacinė Respublika ginčija Komisijos taikyto apskaičiavimo metodo tikslumą, kuriuo vadovaudamasi nustatė
darbuotojų skaičių, nuo kurio vietos valdžios lygmens darbdaviai laikomi sudarę draudimo sutartis, kurių vertė lygi arba viršija
atitinkamą ribą, nustatytą Direktyvos 92/50 arba Direktyvos 2004/18 taikymo tikslais.
Pirma, ši valstybė narė tvirtina, kad skaičiuojant sutarties vertę pagal šias direktyvas šiuo atveju reikia remtis tik administravimo
išlaidų suma, kurios reikalauja įmonė už suteiktas paslaugas, o ne bendra pertvarkius darbo užmokesčius įmokėtų draudimo įmokų
suma, nes šios sumos iš tiesų neįmanoma tiksliai apskaičiuoti sudarant draudimo sutartį.
Šiuo atžvilgiu reikia pabrėžti, kad, kalbant apie sutartis dėl draudimo paslaugų, nurodytų Direktyvos 92/50 I A priedo arba
Direktyvos 2004/18 II priedo A dalies 6 kategorijos a punkte, tiek Direktyvos 92/50 7 straipsnio 4 dalies pirmoje įtraukoje,
tiek Direktyvos 2004/18 9 straipsnio 8 dalies a punkto i papunktyje minima „draudimo įmokų suma“, kuria remiantis apskaičiuojama
numatoma nagrinėjamos sutarties vertė.
Todėl, kalbant apie profesinės senatvės pensijos draudimo paslaugas, reikia nurodyti, kad „numatoma sutarties vertė“ remiantis
šio sprendimo pirmesniame punkte nurodytomis nuostatomis atitinka, kaip teisingai tvirtina Komisija, numatomą draudimo įmokų
vertę, šiuo atveju – draudimo įmokas, pertvarkant darbo užmokestį atskaitomas nuo suinteresuotųjų atitinkamos vietos valdžios
institucijos arba įmonės darbuotojų darbo užmokesčio ir skirtas finansuoti galutines profesinio senatvės pensijos draudimo
išmokas. Iš tiesų minėtos draudimo įmokos šiuo atveju yra pagrindinis atlyginimas už paslaugas, kurias įstaiga arba įmonė
tiekėja teikia vietos valdžios lygmens darbdaviui, mokėdama šias išmokas.
Tokiomis aplinkybėmis, kokios nagrinėjamos, kai sutarties sudarymo momentu neįmanoma tiksliai apskaičiuoti bendros šių draudimo
įmokų vertės, nes kiekvienas darbuotojas gali pasirinkti, kad jam būtų taikoma darbo užmokesčio pertvarkymo priemonė arba
kad ji nebūtų taikoma, ir atsižvelgiant į tai, kad tokia sutartis sudaroma ilgam laikui arba neterminuotai, kaip tai buvo
patvirtinta per posėdį, Direktyvos 92/50 7 straipsnio 5 dalies antroje įtraukoje ir Direktyvos 2004/18 9 straipsnio 8 dalies
b punkto ii papunktyje nurodoma, kad apskaičiuojant numatomą šios sutarties vertę reikia remtis „mėnesio verte, padauginta
iš 48“.
Kaip generalinė advokatė pažymėjo išvados 150 punkte, šioje byloje Komisija teisingai visų pirma savo skaičiavimus pagrindė
numatoma kiekvienam darbuotojui tenkančia vidutine pertvarkyto mėnesio darbo užmokesčio suma per mėnesį, padauginta iš 48;
toliau, atsižvelgdama į šios sandaugos rezultatą, ji apibrėžė atskirų darbuotojų, kuriems taikytinas darbo užmokesčio pertvarkymas,
skaičių, reikalingą, kad būtų pasiekta atitinkama riba, nuo kurios taikomos Sąjungos viešojo pirkimo sutarčių normos; ir galiausiai,
remdamasi numatoma vietos valdžios viešosios tarnybos darbuotojų, kuriems taikytina darbo užmokesčio pertvarkymo priemonė,
procentine dalimi, apibrėžė vietos valdžios institucijos ar įmonės darbuotojų skaičių, nuo kurio darbdaviai laikomi sudarę
sutartis, siekiančias arba viršijančias minėtą ribą. Būtent taip turėjo pasielgti ir atitinkami vietos valdžios lygmens darbdaviai.
Antra, Vokietijos Federacinė Respublika tvirtina, kad Komisija, atlikdama skaičiavimą, klaidingai neatsižvelgė į ikiteisminėje
procedūroje žinomą aplinkybę, kad kai kurie vietos valdžios lygmens darbdaviai, įgyvendindami darbo užmokesčio pertvarkymo
priemonę savo institucijoje arba įmonėje, sudarė kelias sutartis su atskiromis įstaigomis arba įmonėmis. Jos teigimu, dėl
šios aplinkybės Komisija turėjo numatomą sutarties vertę apskaičiuoti pagal kiekvieną vietos valdžios lygmens darbdavio pasirašytą
sutartį.
Vis dėlto, kad ir kokie buvo motyvai, dėl kurių vietos valdžios lygmens darbdaviai ėmėsi šios praktikos, ir, nepaisant to,
ar ginčijamos sutartys buvo, kaip tvirtina Komisija ir neigia Vokietijos Federacinė Respublika, preliminarios sutartys pagal
Direktyvos 2004/18 1 straipsnio 5 dalį, iš paties Direktyvos 2004/18 9 straipsnio 1 dalies, kurioje pateikiama bendra viešojo
pirkimo sutarties vertės apskaičiavimo taisyklė, teksto aišku, kad šis skaičiavimas pagrįstas šios sutarties „bendra suma“,
numatyta perkančiosios organizacijos.
Todėl šiuo atveju atitinkamas skaičiavimas turėjo būti pagrįstas bendra numatoma sutarties dėl profesinės senatvės pensijos
draudimo verte atitinkamoje institucijoje arba įmonėje, remiantis įmokomis, susijusiomis su darbo užmokesčio pertvarkymu.
Kaip tvirtina Komisija, kalbant apie tokią sutartį, kuri turi vieną objektą, skaičiavimas, kuris, kaip siūlo Vokietijos Federacinė
Respublika, būtų pagrįstas atitinkamo vietos valdžios lygmens darbdavio sudarytų draudimo sutarčių skaičiumi, lemtų dirbtinį
šios sutarties suskaidymą, dėl kurio jai nebūtų taikomos Sąjungos nuostatos, reglamentuojančios viešojo pirkimo sutartis,
nors jos numatoma bendra vertė būtų lygi arba viršytų šiose nuostatose numatytą ribą.
Be to, tokiais skaičiavimais pažeidžiamas teisinio saugumo principas, nes šių galimų skirtingų sutarčių sudarymo momentu kiekvienos
iš jų vertės negalima net numatyti, nes neįmanoma nustatyti, net apytiksliai, kuri kiekvieno darbuotojo, suinteresuoto, kad
jam būtų taikoma darbo užmokesčio pertvarkymo priemonė, vėlesnio pasirinkimo dalis teks kiekvienai iš susijusių įmonių. Panašus
skaičiavimas, pagrįstas visiškai matematiniu numatomos bendros sutarties vertės padalijimu iš numatomo draudimo sutarčių skaičiaus,
gali lemti visų šių sutarčių pašalinimą iš Sąjungos normų, susijusių su viešojo pirkimo sutartimis, taikymo srities, net jei
paaiškėtų, kad kai kurių iš šių sutarčių vertė siekia arba viršija atitinkamą taikymo ribą dėl apdraustų darbuotojų skaičiaus
ir dėl susijusiai įmonei sumokėtų draudimo įmokų.
Trečia, Vokietijos Federacinė Respublika per visą procesą Teisingumo Teisme tvirtino, kad Komisijos turimi skaičiai, susiję
su vietos valdžios viešosios tarnybos darbuotojų, kuriems galėtų būti taikoma darbo užmokesčio pertvarkymo priemonė, skaičiumi,
yra netikslūs.
Šiuo klausimu reikia pažymėti, kad kiekvienoje proceso Teisingumo Teisme stadijoje Komisija savo skaičiavimą grindė patikimiausiais
Vokietijos Federacinės Respublikos pateiktais apskaičiuotais duomenimis, susijusiais su vietos valdžios institucijų darbuotojų,
kuriems galėtų būti taikoma darbo užmokesčio pertvarkymo priemonė, skaičiumi, kuris galutinai lėmė jos ieškinio dalyką, nurodytą
šio sprendimo 3 punkte, kiek tai susiję su laikotarpiu nuo 2004 metų iki 2007 metų.
Šiuo atveju pirmiausia reikia pabrėžti, kad šios bylos dalykas gali apimti ginčijamų sutarčių sudarymą po to, kai pasibaigė
pagrįstoje nuomonėje nustatytas terminas, t. y. 2006 m. rugsėjo 4 d., nes tokį sutarčių sudarymą lemia tokio paties pobūdžio
elgesys kaip pagrįstoje nuomonėje nurodytą sutarčių sudarymą (šiuo klausimu žr. 1983 m. kovo 22 d. Sprendimo
Komisija prieš Prancūziją
, 42/82, Rink. p. 1013, 20 punktą; 1988 m. vasario 4 d. Sprendimo
Komisija prieš Italiją
, C‑113/86, Rink. p. 607, 11 punktą ir 2006 m. lapkričio 9 d. Sprendimo
Komisija prieš Jungtinę Karalystę
, C‑236/05, Rink. p. I‑10819, 12 punktą).
Tačiau Komisija, skaičiuojant pasirinkusi per šią procedūrą viso laikotarpio, dėl kurio pareikštas ieškinys, atžvilgiu taikyti
2006 m., kuriais baigėsi minėtas terminas, skaičiais išreikštus duomenis, neatsižvelgė į tai, kad vietos valdžios lygmens
darbdaviai, 2004 m. arba 2005 m. sudarę ginčijamas sutartis, galėjo įvertinti nagrinėjamas sutartis remdamiesi tik 2004 arba
2005 metų skaičiavimais. Vadinasi, Komisija savo skaičiavimuose, susijusiuose atitinkamai su 2004 m. arba 2005 m., turėjo
atsižvelgti į atitinkamų metų skaičiais išreikštus duomenis.
Iš Vokietijos Federacinės Respublikos triplike pateiktų duomenų aišku, kad toliau pateikiami skaičiais išreikšti duomenys
atspindi atitinkamai darbuotojo pertvarkyto darbo užmokesčio vidutinę sumą per mėnesį ir vietos valdžios viešosios tarnybos
darbuotojų, kuriems taikoma darbo užmokesčio pertvarkymo priemonė, procentinę dalį:
–        2004 m.: 77,95 EUR ir 1,40 %;
–        2005 m.: 89,14 EUR ir 1,76 %.
Atsižvelgiant į šiuos duomenis ir taikomą apskaičiavimo metodą, išdėstytą šio sprendimo 89 punkte, bei į šios bylos aplinkybes,
reikia pripažinti tariamą įsipareigojimų neįvykdymą tiek, kiek draudimo sutartis tiesiogiai, nepaskelbusios konkurso Sąjungos
mastu, su
TV-EUmw/VKA
6 straipsnyje išvardytomis įstaigomis arba įmonėmis sudarė:
–        2004 m. – vietos valdžios institucijos arba įmonės, kuriose tuo metu dirbo daugiau nei 4 505 darbuotojai,
–        2005 m. – vietos valdžios institucijos arba įmonės, kuriose tuo metu dirbo daugiau nei 3 133 darbuotojai,
–        2006 m. ir 2007 m. – vietos valdžios institucijos arba įmonės, kuriose tuo metu dirbo daugiau nei 2 402 darbuotojai.
Ketvirta, Vokietijos Federacinė Respublika tvirtina, kad Berlyno, Brėmeno ir Hamburgo savivaldybės klaidingai palaikytos VKA
regioninės asociacijos narėmis ir atitinkamai įtrauktos į
TV-EUmw/VKA
taikymo sritį.
Šiuo atžvilgiu reikia pažymėti, kad Vokietijos Federacinei Respublikai šiame procese pateikus paaiškinimus Komisija išbraukė
Berlyno savivaldybę iš ieškinio dalyko.
Tačiau, kalbant apie Brėmeno ir Hamburgo savivaldybes, reikia nurodyti, jog ši valstybė narė pripažino, kad, kaip matyti iš
Komisijos duplike pateiktų duomenų, šios dvi savivaldybės priklausė atitinkamai
Kommunaler Arbeitgeberverband Bremen eV
(Bremeno savivaldybės darbdavių asociacija) ir
Arbeitsrechtliche Vereinigung Hamburg eV
(Hamburgo darbo teisės asociacija), kurios yra VKA narės.
Be to, ši valstybė narė niekaip konkrečiai nepatvirtino triplike pateikto teiginio, kad šių dviejų savivaldybių viešosios
tarnybos darbuotojams netaikomas
TV-EUmw/VKA
dėl ypatingo šių dviejų pirmesniame šio sprendimo punkte minėtų regioninių asociacijų narių statuso.
Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, reikia pripažinti, kad tiek, kiek 2004 m. vietos valdžios institucijos arba įmonės, kuriose
tuo metu dirbo daugiau nei 4 505 darbuotojai, 2005 m. vietos valdžios institucijos arba įmonės, kuriose tuo metu dirbo daugiau
nei 3 133 darbuotojai, 2006 m. ir 2007 m. vietos valdžios institucijos arba įmonės, kuriose tuo metu dirbo daugiau nei 2 402 darbuotojai,
sutartis dėl profesinės senatvės pensijos draudimo paslaugų tiesiogiai, nepaskelbusios konkurso Sąjungos mastu, sudarė su
TV-EUmw/VKA
6 straipsnyje nurodytomis įstaigomis arba įmonėmis, Vokietijos Federacinė Respublika iki 2006 m. sausio 31 d. neįvykdė įsipareigojimų
pagal Direktyvos 92/50 8 straipsnio ir III–VI dalių nuostatas, o nuo 2006 m. vasario 1 d. – pagal Direktyvos 2004/18 20 ir
23–55 straipsnių nuostatas.
Likusią ieškinio dalį reikia atmesti.

Dėl bylinėjimosi išlaidų
Pagal Procedūros reglamento 69 straipsnio 2 dalį pralaimėjusiai šaliai nurodoma padengti bylinėjimosi išlaidas, jeigu laimėjusi
šalis to reikalavo. Pagal šio reglamento 69 straipsnio 3 dalį, jei kiekvienos šalies dalis reikalavimų patenkinama, o dalis
atmetama, Teisingumo Teismas gali paskirstyti išlaidas šalims arba nurodyti kiekvienai padengti savo išlaidas. Šiuo atveju,
kadangi patenkinta tik dalis Komisijos ir Vokietijos Federacinės Respublikos reikalavimų, jos padengia kiekviena savo bylinėjimosi
išlaidas.
Pagal to paties reglamento 69 straipsnio 4 dalies pirmą pastraipą į šią bylą įstojusios Danijos Karalystė ir Švedijos Karalystė
padengia savo bylinėjimosi išlaidas.
Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (didžioji kolegija) nusprendžia:
1.
Tiek, kiek 2004 m. vietos valdžios institucijos arba įmonės, kuriose tuo metu dirbo daugiau nei 4 505 darbuotojai, 2005 m.
vietos valdžios institucijos arba įmonės, kuriose tuo metu dirbo daugiau nei 3 133 darbuotojai, 2006 m. ir 2007 m. vietos
valdžios institucijos arba įmonės, kuriose tuo metu dirbo daugiau nei 2 402 darbuotojai, sutartis dėl profesinės senatvės
pensijos draudimo paslaugų tiesiogiai, nepaskelbusios konkurso Sąjungos mastu, sudarė su kolektyvinės sutarties dėl vietos
valdžios viešosios tarnybos darbuotojų darbo užmokesčio dalies pertvarkymo į kaupiamojo senatvės pensijos draudimo įmokas
(
Tarifvertrag zur Entgeltungwandlung für Arbeitnehmer im Kommunalen öffentlichen Dienst
) 6 straipsnyje nurodytomis įstaigomis arba įmonėmis, Vokietijos Federacinė Respublika iki 2006 m. sausio 31 d. neįvykdė įsipareigojimų
pagal 1992 m. birželio 18 d. Tarybos direktyvos 92/50/EEB dėl viešojo paslaugų pirkimo sutarčių sudarymo tvarkos derinimo
8 straipsnio ir III–VI dalių nuostatas, o nuo 2006 m. vasario 1 d. – pagal 2004 m. kovo 31 d. Europos Parlamento ir Tarybos
direktyvos 2004/18/EB dėl viešojo darbų, prekių ir paslaugų pirkimo sutarčių sudarymo tvarkos derinimo 20 ir 23–55 straipsnių
nuostatas.
2.
Atmesti likusią ieškinio dalį.
3.
Europos Komisija, Vokietijos Federacinė Respublika, Danijos Karalystė ir Švedijos Karalystė kiekviena padengia savo bylinėjimosi
išlaidas.
Parašai.
*
Proceso kalba: vokiečių.