CELEX: 61993CJ0046
A közösségi jog tagállamnak betudható megsértésével a magányszemélyeknek okozott károkért fennálló tagállami felelősség elve
A nemzeti jogalkotónak betudható jogsértések
Az állami felelősség feltételei
A kártérítés mértéke

1993. január 28‑i
és 1992. november 18‑i végzéseivel, amelyek
1993. február 17‑én és 1993. február 18‑án érkeztek a
Bírósághoz, a Bundesgerichtshof (a C‑46/93. sz. ügyben) és a
High Court of Justice, Queen’s Bench Division, Divisional Court (a
C‑48/93. sz. ügyben) az EGK‑Szerződés 177. cikke alapján előzetes
döntéshozatal céljából a közösségi jog tagállamnak betudható
megsértésével a magányszemélyeknek okozott károkért fennálló tagállami
felelősség elve értelmezésére vonatkozó kérdéseket terjesztett a Bíróság
elé.
E
kérdések egyrészről a Brasserie du pêcheur társaság (a továbbiakban:
Brasserie du pêcheur) és a Németországi Szövetségi Köztársaság között,
másrészről a Factortame Ltd. és társai (a továbbiakban: Factortame és
társai) és Nagy-Britannia és Észak-Írország Egyesült Királysága között
folyamatban lévő két eljárásban merültek fel.

A C-46/93. sz. ügy
A
kérdést előterjesztő bíróság előtt tett nyilatkozata alapján a
Schiltigheim-i (Elzász) székhelyű francia társaság, a Brasserie du
pêcheur 1981 végén németországi sörexportjának beszüntetésére
kényszerült, mivel az illetékes német hatóságok szerint az általa
előállított sör nem felelt meg az 1952. március 14-i Biersteuergesetz (a
söradóról szóló törvény, BGBI. I. 149. o.) 1976. december 14-i
változata szerinti (BGBI. I. 3341 oldal, a továbbiakban: BStG) 9. és 10.
cikkében meghatározott tisztasági követelményeknek.
A
Bizottság, mivel álláspontja szerint ezek a rendelkezések ellentétesek
voltak az EGK-Szerződés 30. cikkével, kötelezettségszegés megállapítása
iránti eljárást kezdeményezett a Németországi Szövetségi Köztársaság
ellen a más tagállamokban jogszerűen, más módon előállított „Bier” (sör)
elnevezés alatti forgalmazásának, illetve az adalékanyagokat tartalmazó
sörök importjának tilalma miatt. A Bíróság a 178/84. sz., Bizottság
kontra Németország ügyben 1987. március 12-én hozott ítéletében (EBHT
1987., 1227. o.) a Szerződés 30. cikkével összeegyeztethetetlennek
ítélte a német törvényeknek nem megfelelő, más tagállamokból származó
sörök forgalmazásának tilalmát.
A
Brasserie du pêcheur ezt követően keresetet indított a Németországi
Szövetségi Köztársaság ellen az 1981. és 1987. közötti importkorlátozás
miatt elszenvedett károk megtérítési iránt, kártérítési követelésként
pedig 1 800 000 DM összeget jelölt meg, amely tényleges kárának egy
részét jelentette.
A
Bundesgerichsthof e vonatkozásban a Bürgerliches Gesetzbuch (német
polgári törvénykönyv, a továbbiakban: BGB) 839. cikkére és a Grundgesetz
(Alaptörvény, a továbbiakban: GG) 34. cikkére hivatkozik. A BGB 839.
cikke (1) bekezdésének első mondata szerint: „Minden tisztviselő, aki
szándékosan vagy gondatlanul megszegi feladatából eredő kötelezettségeit
harmadik személy vonatkozásában, köteles a harmadik személynek így
okozott kárt megtéríteni.” A GG 34. cikke alapján: „Ha egy közfeladatot
ellátó személy a feladatából származó kötelezettségét megszegi harmadik
személy vonatkozásában, a felelősség alapvetően az államot vagy azt a
testületet terheli, amelynek szolgálatában áll.”
E
két rendelkezésből együttesen az következik, hogy az állam
felelősségéhez az szükséges, hogy a harmadik személyt a megszegett
kötelezettség által érintettnek lehessen tekinteni, ez pedig azt
feltételezi, hogy az állam csak olyan kötelezettség megszegéséért felel,
amely harmadik személlyel szemben áll fenn. Márpedig, amint azt a
Bundesgerichtshof hangsúlyozza, a nemzeti jogalkotó által a BStG-ben
megjelölt feladatok mindenkire vonatkoznak, és nem valamely személyre
vagy a személyek egy csoportjára, akit vagy akiket a fenti rendelkezések
értelmében vett „harmadik személynek” lehetne tekinteni.
Ebben
az összefüggésben a Bundesgerichtshof előzetes döntéshozatal céljából a
következő kérdéseket terjesztette a Bíróság elé:
„1)      Az
a közösségi jogi elv, amely szerint a tagállamok kötelesek megtéríteni a
közösségi jog nekik betudható megsértésével a magányszemélyeknek
okozott károkat, alkalmazandó-e abban az esetben is, amikor a jogsértés
abból a tényből ered, hogy egy parlament által elfogadott törvényt nem
igazítottak hozzá a magasabb szintű közösségi jogi normához (a jelen
esetben a Biersteuergesetz 9. és 10. cikkét nem igazították hozzá az
EGK-Szerződés 30. cikkéhez)?
2)      A
nemzeti jogrendszer a kártérítéshez való esetleges jogot alávetheti-e
ugyanazon korlátozásoknak, mint amelyek egy magasabb szintű nemzeti
jogszabály valamely törvény által történő megsértése esetén
alkalmazandóak, mint például abban az esetben, ha egyszerű szövetségi
törvény a Németországi Szövetségi Köztársaság Grundgesetzébe ütközik?
3)      A
nemzeti jogrendszer függővé teheti-e a kártérítéshez való jogot a
hozzáigazítás elmulasztásáért felelős állami szervek vétkességétől (a
szándékosságtól vagy a gondatlanságtól)?
4)      Ha az első kérdésre adott válasz igenlő és a második kérdésre adott válasz nemleges:
a)      A
nemzeti jog alapján fennálló kártérítési kötelezettség korlátozható-e
jogszabályi rendelkezés által védett bizonyos egyéni javakban – például a
tulajdonban – okozott károkra, avagy átfogóan valamennyi vagyoni
hátrányt orvosolni kell, ideértve az elmaradt hasznot is?
b)      A
kártérítési kötelezettség kiterjed-e azon károk megtérítésére, amelyek
az Európai Bíróság178/84. sz. ügyben 1987. március 12-én hozott ítélete
előtt keletkeztek, amelyben a Bíróság megállapította, hogy a
Biersteuergesetz 10. cikke megsértette a magasabb szintű közösségi
rendelkezéseket?”

A C-48/93. sz. ügy
1988.
december 16-án a Factortame és társai, melyek egyaránt magánszemélyek
és az angol jog hatálya alá tartozó társaságok, valamint a társaságok
vezető tisztségviselői és részvényesei, keresetet nyújtottak be a High
Court of Justice, Queen’s Bench Division, Divisional Court elé (a
továbbiakban: Divisional Court) arra hivatkozva, hogy a Merchant
Shipping Act 1988 (a kereskedelmi hajózásról szóló 1988. évi törvény)
II. része összeegyeztethetetlen a közösségi joggal, és különösen az
EGK-Szerződés 52. cikkével. Ez a törvény 1988. december 1-jén lépett
hatályba, 1989. március 31-ig tartó átmeneti időszak fenntartásával. Az
angol halászhajók új lajstromozási rendszerét állította fel és a
lajstromozás feltételéül, az Egyesült Királyságban már lajstromozott
hajókat illetően is, bizonyos feltételeket állapított meg a tulajdonosok
állampolgársága, lakóhelye és állandó lakóhelye tekintetében. Az új
lajstromozási feltételeknek meg nem felelő hajók halászati jogát
megvonták.
A
Divisional Court által feltett kérdésekre válaszolva, a Bíróság a
C-221/89. sz. Factortame II-ügyben 1991. július 25-én hozott ítéletében
(EBHT 1991., I-3905. o.) megállapította, hogy a közösségi joggal
ellentétesek az Egyesült Királyság által bevezetett lajstromozási
rendszernek a hajótulajdonosok vagy üzemeltetők állampolgárságára,
lakóhelyére és állandó lakóhelyére vonatkozó követelményei, de a
közösségi joggal nem ellentétes a lajstromozás azon feltétele, mely
szerint a hajók üzemeltetését, valamint működésük irányítását és
ellenőrzését az Egyesült Királyság területéről kell ellátni.
1989.
augusztus 4-én a Bizottság kötelezettségszegés megállapítása iránti
keresetet indított az Egyesült Királyság ellen. Ezzel párhuzamosan
ideiglenes intézkedések elrendelését kérte a fent említett
állampolgárságra vonatkozó feltételek felfüggesztésére vonatkozóan azon
az alapon, hogy ezek ellentétesek az EGK-Szerződés 7., 52., és 221.
cikkével. A Bíróság elnöke a 246/89. R. sz. Bizottság kontra Egyesült
Királyság ügyben 1989. október 10-én hozott végzéssel (EBHT 1989., 3125.
o.) helyt adott e felfüggesztés iránti kérelemnek. A végzés
végrehajtásaként az Egyesült Királyság a lajstromozási rendszert
módosító rendelkezéseket fogadott el 1989. november 2-i hatállyal. A
Bíróság a 246/89. sz. Bizottság kontra Egyesült Királyság ügyben 1991.
október 4-én hozott ítéletében (EBHT 1991., I-4585. o.) megerősítette,
hogy a kötelezettségszegés megállapítása iránti keresetben vitatott
lajstromozási feltételek ellentétesek voltak a közösségi joggal.
Időközben,
1991. október 2-án, a Divisional Court végzésével érvényt kívánt
szerezni a Bíróság fent hivatkozott, 1991. július 25-i ítéletének, és
egyben felhívta a felpereseket kártérítési kérelmük pontosítására. Ezt
követően a felperesek részletesen előadták a felhozott különböző
kártérítési követeléseiket, amelyek a szóban forgó törvény
hatálybalépésétől, 1989. április 1-jétől, annak 1989. november 2-án
történt hatályon kívül helyezéséig terjedő időszakban felmerült
költségeiket és elszenvedett veszteségeiket tartalmazta.
Végül
a Divisional Court 1992. november 18-i végzésével felhatalmazta a
C-48/93. sz. ügy alapeljárásának 37. felperesét, a Rawlings (Trawling)
Ltd-t, hogy kártérítési kérelmét úgy módosítsa, hogy az tartalmazzon a
hatóságok alkotmányellenes magatartása miatti „büntető jellegű”
kártérítési igényt (exemplary damages for unconstitutional behaviour).
Ebben
az összefüggésben a Divisional Court előzetes döntéshozatal céljából az
alábbi kérdéseket terjesztette a Bíróság elé:
„1)      A jelen ügy minden körülményére tekintettel, vagyis ha:
a)      valamely
tagállam jogszabálya feltételeket határozott meg a halászhajók
tulajdonosainak és üzemben tartóinak, valamint a hajótulajdonos
társaságok vezető tisztségviselőinek és részvényeseinek állampolgársága,
lakóhelye és állandó lakóhelye vonatkozásában,
és
b)      ezeket
a feltételeket a Bíróság (a C-221/89. és a C-246/89. sz. ügyekben)
ellentétesnek ítélte az EGK-Szerződés 5., 7., 52., és 221. cikkével,
a
közösségi jog az EGK-Szerződést érintő, fent említett valamennyi
jogsértés vagy egyes jogsértések eredményeként felmerült károk
tekintetében biztosítja-e a kár tagállam által történő megtérítésére
vonatkozó igényt az ilyen típusú hajók tulajdonosainak és üzemben
tartóinak, valamint a hajótulajdonos társaságok vezető
tisztségviselőinek és/vagy részvényeseinek?
2)      Az
első kérdésre adott igenlő válasz esetén melyek azok a kritériumok,
amelyek alkalmazását a közösségi jog adott esetben a nemzeti bíróság
számára előírja az alábbiakból álló kártérítés megállapítása céljából:
a)      a
költségek és/vagy az elmaradt haszon és/vagy a szokásos bevételek a
fenti követelmények hatálybalépésétől kezdődő időszakra, amely időszak
alatt a hajóknak a kikötőkben kellett horgonyozniuk, új halászati
megrendeléseket kellett szerezniük és/vagy más helyen kellett
megpróbálniuk lajstromozást szerezni,
b)      a
hajóknak, alkatrészeiknek, illetve a hajótulajdonos társaságok
részvényeinek áron aluli értékesítéséből származó károk,
c)      óvadéknyújtási
kötelezettségből, bírságfizetésből és az állítólagos jogsértések miatti
jogi költségek megfizetéséből eredő veszteségek a hajóknak a nemzeti
lajstromból való törlésével kapcsolatban,
d)      ezeknek
a személyeknek a hajóbirtoklás és -üzemeltetés ellehetetlenüléséből
eredő veszteségei,
e)      a korábban nyújtott szolgáltatásokért járó ellenszolgáltatás kiesése;
f)      a fenti veszteségek csökkentésének kísérletére tett költségek;
g)      adott esetben a büntető jellegű kártérítés?”
Az
alapeljárás tényállása, valamint a Bírósághoz benyújtott észrevételek
és az eljárás részletesebb bemutatását a tárgyalásra készített jelentés
tartalmazza. Az ügy iratainak e részei a továbbiakban csak Bíróság
érveléséhez szükséges mértékben kerülnek ismertetésre.

Az
állam felelősségéről a nemzeti jogalkotó közösségi joggal ellentétes
cselekményeiért és mulasztásaiért (az első kérdés mind a C-46/93., mind a
C‑48/93. sz. ügyben)
Mindkét
nemzeti bíróság első kérdése lényegében arra irányul, hogy az az elv,
amely szerint a tagállamok kötelesek megtéríteni a közösségi jog nekik
betudható megsértésével a magányszemélyeknek okozott károkat,
alkalmazandó-e abban az esetben, ha a felrótt kötelezettségszegés a
nemzeti jogalkotónak tudható be.
Előzetesen
emlékeztetni kell arra, hogy a Bíróság a C-6/90. és C-9/90. sz.,
Francovich és társai ügyben 1991. november 19-én hozott ítélet (EBHT
1991., I 5357. o.) 37. pontjában már megállapította, hogy a közösségi
jog előírja azt az elvet, mely szerint a tagállamok kötelesek
megtéríteni a magánszemélyeknek okozott azon károkat, amelyek a
közösségi jog nekik betudható megsértéséből származnak.
A
német, ír és holland kormány szerint az elv, mely szerint a tagállamok
kötelesek megtéríteni a magánszemélyeknek okozott károkat, csak a nem
közvetlenül alkalmazandó rendelkezések megsértése esetén alkalmazható. A
fent hivatkozott Francovich-ítéletben a Bíróság egyszerűen csak egy
joghézagot kívánt megszüntetni a magánszemélyek jogvédelmének
rendszerében. Amennyiben a közösségi jog közvetlenül alkalmazandó
rendelkezéseiből származó joguk érvényesítésére vonatkozó kereseti jogot
elismeri nemzeti joguk, egyáltalán nem szükséges biztosítani számukra
közvetlenül a közösségi jogon alapuló kártérítésre vonatkozó jogot az
ilyen rendelkezések megsértése esetére.
Ezt az érvelést nem lehet elfogadni.
A
Bíróság állandó ítélkezési gyakorlata szerint ugyanis a magánszemélyek
részére biztosított azon lehetőség, hogy a nemzeti bíróságok előtt
közvetlenül hivatkozhatnak a Szerződés közvetlenül alkalmazandó
rendelkezéseire, csak minimális védelmet jelent, és önmaga nem
biztosítja a Szerződés teljes és maradéktalan alkalmazását (lásd
különösen az 168/85. sz., Bizottság kontra Olaszország ügyben 1986.
október 15-én hozott ítélet [EBHT 1986., 2945. o.] 11. pontját, a
C-120/88. sz., Bizottság kontra Olaszország ügyben 1991. február 26-án
hozott ítélet [EBHT 1991., I-621. o.] 10. pontját, a C-119/89. sz.
Bizottság kontra Spanyolország ügyben 1991. február 26-án hozott ítélet
[EBHT 1991., I-641. o.] 9. pontját). Ez a lehetőség, melynek célja a
közösségi jog rendelkezéseinek elsőbbségét biztosítani a nemzeti
rendelkezésekkel szemben, nem minden esetben alkalmas a közösségi jog
által a magánszemélyekre ruházott jogok jelentette előnyök
biztosítására, és különösen annak megakadályozására, hogy őket kár érje e
jog egy tagállamnak betudható megsértéséből. Márpedig, amint az a
Francovich és társai ügyben hozott ítélet 33. pontjából következik, a
közösségi jog teljes érvényesülése kérdésessé válna, ha a magánszemélyek
nem juthatnának kártérítéshez abban az esetben, ha a közösségi jog
megsértése következtében jogsérelem éri őket.
Ez
a helyzet abban az esetben, amikor egy magánszemély, akit sérelmesen
érint egy irányelv átültetésének hiánya, és aki ezen irányelv
rendelkezéseire – mivel azok nem kellően pontosak és feltétlenek – nem
hivatkozhat közvetlenül a nemzeti bíróság előtt, kártérítés iránti
keresetet indít a kötelezettségét megszegő állam felelősségének
megállapítása iránt a Szerződés 189. cikke harmadik bekezdésének
megsértése miatt. Ilyen – a fent hivatkozott Francovich és társai ügyben
is fennálló – körülmények között a kártérítés célja, hogy az irányelv
kedvezményezettjei számára megszűntesse az irányelv tagállam általi
átültetésének hiányából eredő káros következményeket.
Ez
a helyzet abban az esetben is, amikor egy közösségi rendelkezés által a
magánszemélyekre közvetlenül ruházott olyan jogok sérülnek, amelyekre
hivatkozhatnak a magánszemélyek a nemzeti bíróságok előtt. Ebben az
esetben a kártérítéshez való jog szükségszerű következménye azon
közösségi rendelkezések közvetlen hatályának, amelyeknek megsértésével a
kárt okozták.
A
jelen esetben nyilvánvaló, hogy a kérdéses közösségi rendelkezések,
nevezetesen a Szerződés 30. cikke a C-46/93. sz. ügyben és az 52. cikk a
C-48/93. sz. ügyben közvetlen hatállyal rendelkeznek, abban az
értelemben, hogy olyan jogokat ruháznak a magánszemélyekre, amelyekre
azok közvetlenül hivatkozhatnak a nemzeti bíróságok előtt. E
rendelkezések megsértése esetében helye lehet kártérítésnek.
Emellett
a német kormány azt állítja, hogy a magánszemélyek általános
kártérítési jogát csak jogalkotás útján lehet megállapítani, és hogy
ilyen jog bírói úton történő elismerése összeegyeztethetetlen lenne a
Közösségi intézmények és a tagállamok közötti hatáskörmegosztással,
valamint a Szerződés által létrehozott intézményi egyensúllyal.
E
tekintetben hangsúlyozni kell, hogy az állam közösségi jog alapján
fennálló kötelezettségeinek megsértésével okozott károkért való
felelősségének fennállása és annak terjedelme a Szerződés értelmezését
érinti, és így a Bíróság hatáskörébe tartozik.
A
jelen esetben, akárcsak a fent hivatkozott Francovich és társai ügyben
hozott ítéletben, az értelmezésre vonatkozó kérdést a nemzeti bíróságok a
Szerződés 177. cikke alapján terjesztették a Bíróság elé.
Mivel
a Szerződés nem tartalmaz a közösségi jog tagállamok általi
megsértésének következményeit kifejezetten és pontosan szabályozó
rendelkezéseket, a Bíróságnak kell – a 164. cikkel ráruházott, a
Szerződés értelmezése és alkalmazása során a jog tiszteletben tartásának
biztosítására vonatkozó feladatát ellátva – ilyen kérdésről az
általánosan elfogadott értelmezési szabályok, különösen a közösségi
jogrendszer alapelvei és adott esetben a tagállamok jogrendszereinek
közös általános elvei szerint döntenie.
Egyébként
a Szerződés 215. cikkének második bekezdése a tagállamok jogában közös
általános elvekre utal a Közösség szerződésen kívüli felelőssége
esetében, amely az intézményei vagy alkalmazottai által feladataik
teljesítése során okozott károk miatt áll fenn.
A
Közösségnek a Szerződés 215. cikkében kifejezetten meghatározott
szerződésen kívüli felelőssége a tagállamok jogrendszereiben ismert
általános elv kifejezése, amely szerint egy jogellenes cselekmény vagy
mulasztás a kár megtérítésének kötelezettségét vonja maga után. Ez a
rendelkezés a hatóságok azon kötelezettségét is tükrözi, hogy a
feladataik teljesítése során okozott károkat megtérítsék.
Továbbá
arra is fel kell hívni a figyelmet, hogy a nemzeti jogrendszerekben az
állami felelősség jogi rendszerét nagy részben a bíróságok fejlesztették
ki.
Az
előzőekre is figyelemmel, a Bíróság már megállapította a fent
hivatkozott Francovich és társai ítélet 35. pontjában, hogy az elv, mely
szerint az állam felelős a közösségi jog megsértésével a
magánszemélyeknek okozott kárért, szerves része a Szerződés
rendszerének.
Ebből
következik, hogy az elv érvényes a közösségi jog tagállam általi
bármilyen megsértésére, függetlenül attól, hogy az állam melyik szerve
felelős a cselekményért vagy mulasztásért.
Továbbá,
tekintettel a közösségi jogrendszer alapját képező, a közösségi jog
alkalmazásának egységességére vonatkozó követelményre (lásd különösen a
C-143/88. és C-92/89. sz. Zuckerfabrik-ügyben 1991. február 21-én hozott
ítélet [EBHT 1991., I-415. o.] 26. pontját), a közösségi jog
megsértésével a magánszemélyeknek okozott károk megtérítésének
kötelezettsége nem függhet a hatáskörök hatalmi ágak közötti
megosztására vonatkozó belső szabályoktól.
E
tekintetben ki kell emelni, hogy – amint arra a főtanácsnok
indítványának 38. pontjában rámutat – a nemzetközi jogban az államot,
amennyiben felelőssége megállapításra kerül egy nemzetközi
kötelezettségvállalás megsértéséből adódóan, ugyancsak egységként kell
kezelni, tekintet nélkül arra, hogy a kár a jogalkotónak, az
igazságszolgáltatásnak vagy a végrehajtó hatalomnak tudható be. Ez még
inkább érvényes a közösségi jogban, ahol minden állami szervnek,
ideértve a jogalkotót is, feladatai teljesítése során tiszteletben kell
tartania a közösségi jog által előírt azon normákat, amelyek a
magánszemélyek helyzetét közvetlenül szabályozhatják.
Az
a körülmény, hogy a nemzeti szabályok szerint a felrótt jogsértés a
jogalkotónak tudható be, nem kérdőjelezheti meg a közösségi jogra
hivatkozó magánszemélyek jogvédelmével kapcsolatos követelményeket, és
jelen esetben azt, hogy a nemzeti bíróságok előtt érvényesíthessék a
kötelezettségszegéssel okozott károk megtérítéséhez való jogot.
Ennek
következtében a nemzeti bíróságoknak azt kell válaszolni, hogy az az
elv, amely szerint a tagállamok kötelesek megtéríteni a közösségi jog
nekik betudható megsértésével a magányszemélyeknek okozott károkat,
alkalmazandó abban az esetben is, ha a felrótt kötelezettségszegés a
nemzeti jogalkotónak tudható be.

A
nemzeti jogalkotó közösségi joggal ellentétes cselekményeiért és
mulasztásaiért fennálló állami felelősség megállapításának feltételeiről
(második kérdés a C-46/93. sz. ügyben és első kérdés a C-48/93. sz.
ügyben)
Ezekkel
a kérdésekkel a nemzeti bíróságok azt kérik a Bíróságtól, hogy
pontosítsa azokat a feltételeket, amelyek szerint a közösségi jog
tagállamnak betudható megsértésével a magánszemélyeknek okozott károk
megtérítéséhez való jogot – az ügy körülményeire figyelemmel – a
közösségi jog biztosítja.
E
tekintetben emlékeztetni kell arra, hogy bár az állam felelősségét a
közösségi jog írja elő, azok a feltételek, amelyek teljesülése mellett
ez kártérítéshez való jogot keletkeztet, az okozott kárt előidéző
közösségi jogsértés jellegétől függnek (a fent hivatkozott Francovich és
társai ítélet 38. pontja).
E
feltételek meghatározása érdekében figyelembe kell venni elsőként a
közösségi jogrendszer azon saját elveit, amelyek az állam felelősségének
alapjául szolgálnak, nevezetesen egyrészről a közösségi normák teljes
érvényesülését és az általuk biztosított jogok tényleges védelmét,
másrészről a Szerződés 5. cikkében megfogalmazott, a tagállamokra háruló
együttműködési kötelezettséget (a fent hivatkozott Francovich és társai
ítélet 31. és 36. pontja).
Emellett
– amint arra a Bizottság és a különböző kormányok észrevételeikben
rámutattak – helyénvaló a Bíróság ítélkezési gyakorlatára utalni a
Közösség szerződésen kívüli felelősségével kapcsolatban.
Ugyanis
egyrészről a Szerződés 215. cikkének második bekezdése a Közösség
szerződésen kívüli felelősségének esetében a tagállamok jogában közös
általános elvekre utal, amelyekből a közösségi jog más területein is
merít a Bíróság írott jog hiányában.
Másrészről
a közösségi jog megsértésével a magánszemélyeknek okozott károkért
fennálló állami felelősség megállapításának feltételei – különleges
indokok hiányában – nem térhetnek el a hasonló körülmények között a
Közösség felelősségére vonatkozó szabályoktól. Ugyanis a magánszemélyek
közösségi jogból származó jogának védelme nem változhat aszerint, hogy a
károkozásért közösségi vagy nemzeti hatóság a felelős.
A
Bíróság által a 215. cikk alkalmazásában kifejlesztett szabályok
rendszere, különös a jogalkotói aktusok miatt fennálló felelősség
kapcsán, figyelembe veszi a szabályozandó helyzetek összetettségét, a
jogszabályszövegek alkalmazásának vagy értelmezésének nehézségeit, és
különösképpen azt a mérlegelés mozgásteret, amellyel a kérdéses jogi
aktus megalkotója rendelkezik.
A
Közösség szerződésen kívüli felelősségére vonatkozó bírósági ítélkezési
gyakorlat az intézményeknek a közösségi politikák végrehajtásához
szükséges jelentős mérlegelési jogkörére figyelemmel alakult ki,
különösen azon normatív aktusokra tekintettel, amelyek gazdaságpolitikai
döntéseket igényelnek.
Ugyanis
a Közösség jogalkotói tevékenységének gyakorlásához kapcsolódó
felelősségének megszorító értelmezése arra vezethető vissza, hogy
egyrészről a jogalkotói feladatkör gyakorlását – még akkor is, amikor
létezik a jogi aktusok jogszerűségének bírósági felülvizsgálata – nem
akadályozhatja a kártérítési keresetek lehetősége minden alkalommal,
amikor a Közösség általános érdekei olyan normatív intézkedéseket
kívánnak meg, amelyek sérthetik a magánszemélyek érdekeit, másrészről a
közösségi politika megvalósításához elengedhetetlen széleskörű
mérlegelés jogkörrel jellemezhető jogalkotás területén a Közösség
felelősségét csak akkor lehet megállapítani, ha az adott intézmény
nyilvánvalóan és súlyosan túllépte hatáskörének korlátait (a 83/76.,
94/76., 4/77., 15/77. és 40/77. sz., HNL és társai kontra Tanács és
Bizottság egyesített ügyekben 1978. május 25-én hozott ítélet [EBHT
1978., 1209. o.] 5. és 6. pontja).
Ezek
alapján meg kell állapítani, hogy a nemzeti jogalkotó – egyébként a
közösségi intézményekhez hasonlóan – nem rendelkezik rendszeresen széles
mérlegelési jogkörrel, amikor olyan területen jár el, amely a közösségi
jog hatálya alá tartozik. A közösségi jog valamely eredmény elérésére,
valaminek a megtételére vagy valamitől való tartózkodásra vonatkozó
kötelezettséget írhat elő számára, ami – adott esetben jelentősen –
csökkenti mérlegelési mozgásterét. Ez a helyzet – ahogy a fent
hivatkozott Francovich és társai ítélet estében is –, ha a Szerződés
189. cikke alapján a tagállam meghatározott határidőn belül köteles
minden, az irányelv által előírt eredmény eléréséhez szükséges
intézkedést megtenni. Ebben az esetben a tagállamnak az irányelv
átültetésének elmaradása miatt fennálló felelősségének megállapítása
szempontjából nincs jelentősége azon körülménynek, hogy a nemzeti
jogalkotó feladata az intézkedések meghozatala.
Ezzel
szemben, ha a tagállam olyan területen jár el, ahol olyan széles
mérlegelési jogkörrel rendelkezik, mint a közösségi intézmények a
közösségi politikák végrehajtása során, a felelősségét megállapító
szabályoknak elvben ugyanazoknak kell lenniük, mint a Közösségre hasonló
helyzetben vonatkozó felelősségi szabályok.
A
C-46/93. sz. ügy alapjául szolgáló esetben a német jogalkotó törvényt
alkotott az élelmiszerek területén, nevezetesen a sörfőzésről. Közösségi
harmonizáció hiányában a jogalkotó széles mérlegelési jogkörrel
rendelkezett a forgalmazott sör minőségére vonatkozó szabályozás
meghatározásában.
Ami
a C-48/93. sz. ügy tényállását illeti, az Egyesült Királyság
jogalkotója ugyancsak széles mérlegelési jogkörrel rendelkezett. Ugyanis
a vitatott jogalkotás egyrészről a hajók lajstromozásának területére
vonatkozik, amely – figyelemmel a közösségi jogfejlődés állapotára – a
tagállamok hatáskörébe tartozik, másrészről a halászati tevékenységek
szabályozására vonatkozik, amely szektorban a közösségi halászati
politika végrehajtása bizonyos mérlegelési mozgásteret hagy a tagállamok
számára.
Úgy
tűnik tehát, hogy a két esetben a német jogalkotó és az Egyesült
Királyság jogalkotója olyan, választási lehetőségeket biztosító
helyzetben volt, amely hasonló ahhoz, amellyel valamely közösségi
politika keretében a közösségi intézmények rendelkeznek a normatív
aktusok meghozatalakor.
Ilyen
körülmények között a közösségi jog három feltétel együttes
fennállásakor biztosítja a kártérítéshez való jogot, nevezetesen, ha a
megsértett jogszabály célja, hogy a magánszemélyeket jogokkal ruházza
fel, a jogsértés kellően súlyos, és fennáll a közvetlen okozati
összefüggés a kötelezettség állam általi megsértése és a jogsérelmet
szenvedett személyek kára között.
Ezek
a feltételek ugyanis egyrészről ténylegesen kielégítik a közösségi
normák teljes érvényesülésének, és az általuk biztosított jogok
tényleges védelmének a követelményét.
Másrészről
ezek a feltételek lényegében megfelelnek azoknak, amelyeket a Bíróság a
Szerződés 215. cikkére vonatkozó ítélkezési gyakorlatában állapított
meg a Közösség azon felelősségével kapcsolatban, amely a
magánszemélyeknek az intézményei által elfogadott jogellenes normatív
aktusokkal okozott károkért áll fenn.
Az
első feltétel nyilvánvalóan teljesül a Szerződés 30. cikkének
vonatkozásában a C-46/93. sz. ügyben és a Szerződés 52. cikkének
vonatkozásában a C-48/93. sz. ügyben. Ugyanis bár a 30. cikk tilalmat ír
elő a tagállamok részére, a magánszemélyek számára jogokat is
keletkeztet, amelyeket a nemzeti bíróságoknak védelemben kell
részesíteniük (a 74/76. sz., Ianelli és Volpi ügyben 1977. március 22-én
hozott ítélet [EBHT 1977., 557. o.] 13. pontja). Ugyanígy, az 52. cikk
jogokkal ruházza fel a magánszemélyeket (a 2/74. sz. Reyners‑ügyben
1974. június 21-én hozott ítélet [EBHT 1974., 631. o.] 25. pontja).
Ami
a második feltételt illeti, mind a Közösségnek a 215. cikk alapján,
mind a tagállamoknak a közösségi jog megsértéséért fennálló felelőssége
vonatkozásában a döntő tényező annak megállapításához, hogy egy
közösségi jogsértés kellően súlyos-e az, hogy az érintett tagállam vagy a
közösségi intézmény a mérlegelési jogkörének korlátait nyilvánvalóan és
súlyosan túllépte-e.
E
vonatkozásban, azon szempontok között, melyeket a hatáskörrel
rendelkező bíróság figyelembe vehet, meg kell említeni a megsértett
szabály egyértelműségének és pontosságának fokát, a megsértett szabály
által a nemzeti vagy közösségi hatóságok részére biztosított mérlegelési
jogkör terjedelmét, a kötelezettségszegés vagy a károkozás szándékos
vagy gondatlan jellegét, az esetleges jogi tévedés menthetőségét vagy
ennek hiányát, valamint azt a körülményt, hogy egy közösségi intézmény
magatartása hozzájárulhatott-e a mulasztáshoz vagy a közösségi joggal
ellentétes nemzeti intézkedések vagy gyakorlat fenntartásához vagy
elfogadásához.
Mindenesetre
a közösségi jog megsértése nyilvánvalóan súlyos, ha annak ellenére
továbbra is fennáll, hogy a felrótt kötelezettségszegést megállapító
ítéletet, vagy előzetes döntéshozatal iránti kérelem alapján ítéletet
hoznak, illetve a tárgyban a Bíróság következetes ítélkezési
gyakorlatából következik a kérdéses magatartás jogsértő jellege.
A
jelen az esetekben a Bíróság a mérlegelés tekintetében nem léphet a
nemzeti bíróságok helyébe, amelyek kizárólagos hatáskörrel rendelkeznek
az alapeljárások tényállásának megállapításában és a szóban forgó
közösségi jogsértések minősítésében. Ugyanakkor a Bíróság úgy ítéli meg,
hogy hasznos lehet néhány olyan körülményt megjelölni, amelyeket a
nemzeti bíróságok figyelembe vehetnek.
Így
a C-46/93. sz. ügyben meg kell különböztetni egymástól azt a két
esetet, hogy a német jogalkotó fenntartotta a Biersteuergesetz
sörtisztaságra vonatkozó, a más tagállamokból származó és jogszerűen, de
eltérő szabályok alapján előállított sörök „Bier” megnevezés alatti
forgalmazását tiltó rendelkezéseit, illetve hogy fenntartotta ugyanezen
törvénynek az adalékanyagokat tartalmazó sörök behozatalát tiltó
rendelkezéseit. Ugyanis a Szerződés 30. cikkének a német jogalkotó
általi megsértése a forgalmazott termék megjelölésének vonatkozásában
nehezen tekinthető menthető tévedésnek, miután e szabályozás
összeegyeztethetetlensége a 30. cikkel nyilvánvaló volt a Bíróság
korábbi ítélkezési gyakorlatának, így különösen a 120/78. sz.
Rewe-Zentral, ún. „Cassis de Dijon”-ügyben 1979. február 20-án (EBHT
1979., 649. o.) és a 193/80. sz., Bizottság kontra Olaszország ügyben
1981. december 9-én (EBHT 1981., 3019. o.) hozott ítélet fényében. Ezzel
szemben azok a kritériumok, amelyeket a nemzeti jogalkotónak
mérlegelése során tekintetbe kellett vennie – figyelemmel az e területen
fennálló ítélkezési gyakorlatra – azon kérdés eldöntésekor, hogy az
adalékanyagok használatának tilalma ellentétes volt-e a közösségi
joggal, jóval kevésbé voltak alkalmasak ennek megállapítására, egészen a
fent hivatkozott, Bizottság kontra Németország ügyben 1987. március
12-én hozott ítéletig, amelyben a Bíróság a 30. cikkel ellentétesnek
ítélte e tilalmat.
Ehhez
hasonlóan, több észrevétel is tehető a C-48/93. sz. ügy tárgyát képező
nemzeti szabályozás vonatkozásában.
Az
Egyesült Királyság jogalkotójának azon döntését, amely alapján a
Merchant Shipping Act 1988 kiegészült a halászhajók lajstromozására
vonatkozó feltételekkel, különbözően kell megítélni attól függően, hogy a
lajstromozást állampolgárságtól függővé tevő rendelkezésről van-e szó,
ami a közösségi joggal nyilvánvalóan ellentétes közvetlen hátrányos
megkülönböztetést jelent, vagy pedig a hajók tulajdonosainak vagy
üzemben tartóinak lakóhelyére, illetve állandó lakóhelyére vonatkozó
feltételt meghatározó rendelkezésről van-e szó.
Bár
ez utóbbi feltételek megkövetelése első látásra
összeegyeztethetetlennek tűnik különösen a Szerződés 52. cikkével, az
Egyesült Királyság a közösségi halászati politika céljaival kívánta
azokat igazolni. A fent hivatkozott Factortame II. ügyben a Bíróság
elutasította ezt az igazolást.
Annak
megítélésében, hogy az Egyesült Királyság által az 52. cikk
vonatkozásában elkövetett jogsértés kellően súlyos-e, a nemzeti bíróság
figyelembe veheti többek között a közösségi halászati politika
sajátosságaihoz kapcsolódó jogi vitákat, a Bizottság magatartását, amely
kellő időben ismertette álláspontját az Egyesült Királysággal, és a
Merchant Shipping Act alkalmazásával érintett magánszemélyek által
kezdeményezett ideiglenes intézkedés iránti eljárások keretében a
nemzeti bíróságok által a közösségi jogi rendelkezések egyértelműségével
kapcsolatban kifejtetteket.
Végül
figyelembe vehető a C-48/93. sz. ügy 37 felperesének, a Rawlings
(Trawling) Ltd.-nek megállapítása, mely szerint az Egyesült Királyság
feleslegesen növelte a felperes által elszenvedett kárt azzal, hogy nem
hozta meg azonnal a Bíróság elnöke által a fent hivatkozott, Bizottság
kontra Egyesült Királyság ügyben 1989. október 10-én hozott végzés
végrehajtásához szükséges intézkedéseket. Amennyiben igaznak bizonyul,
ezt a tényt – amelyet Egyesült Királyság vitatott a tárgyalás során – a
nemzeti bíróság önmagában is a közösségi jog nyilvánvaló és így
kellőképpen súlyos megértésének tekintheti.
Ami
a harmadik feltételt illeti, a nemzeti bíróságok hatáskörébe tartozik
annak ellenőrzése, hogy fennáll-e közvetlen okozati összefüggés a
kötelezettség állam általi megsértése és a jogsérelmet szenvedett
személyek kára között.
A
fenti három feltétel szükséges és elégséges ahhoz, hogy a
magánszemélyek számára kártérítéshez való jogot keletkeztessen,
ugyanakkor nem lehet kizárni, hogy az állami felelősség kevésbé szigorú
feltételek mellett is megállapítható legyen a nemzeti jog alapján.
Amint
az a fent hivatkozott Francovich és társai ítélet 41–43. pontjából
következik, a fenti pontokban említett feltételek együttes fennállása
esetén a közösségi jogból közvetlenül eredő kártérítéshez való jog
fenntartásával, az államnak a nemzeti jog felelősségi szabályainak
keretei között kell az okozott kár következményeit orvosolnia, azzal a
feltétellel, hogy a károk megtérítésére vonatkozó, a különböző nemzeti
jogszabályok által meghatározott feltételek nem lehetnek
kedvezőtlenebbek, mint azok, amelyek a hasonló jellegű, nemzeti jogon
alapuló igényekre vonatkoznak, valamint nem lehetnek olyanok, hogy
gyakorlatilag lehetetlenné vagy rendkívül nehézzé tegyék a kártérítés
elérését (lásd még a 199/82. sz. San Giorgio‑ügyben 1983. november 9-én
hozott ítéletet [EBHT 1983., 3595. o.]).
E
tekintetben a nemzeti jogrendszerekben az állam jogalkotói feladatok
gyakorlásával kapcsolatos szerződésen kívüli felelősségére vonatkozóan
található korlátozások gyakorlatilag lehetetlenné vagy rendkívül nehézzé
tehetik a magánszemélyek kártérítéshez való jogának gyakorlását,
amelyet a közösségi jog biztosít a közösségi jog megsértéséből eredő
károkért.
A
C-46/93. sz. ügyben a nemzeti bíróság különösen azt kérdezi, hogy a
nemzeti jogrendszer a kártérítéshez való jogot alávetheti-e ugyanazon
korlátozásoknak, mint amelyek egy magasabb szintű nemzeti jogszabály
valamely törvény által történő megsértése esetén alkalmazandóak, mint
például abban az esetben, ha egyszerű szövetségi törvény a Németországi
Szövetségi Köztársaság Grunggesetz-ébe ütközik.
E
tekintetben meg kell jegyezni, hogy még ha látszólag e korlátozások
előírása összhangban is van azzal a követelménnyel, hogy ne határozzanak
meg annál kedvezőtlenebbek feltételeket, mint amelyek a hasonló
jellegű, nemzeti jogon alapuló igényekre vonatkoznak, azt is meg kell
vizsgálni, hogy e korlátozások nem teszik-e gyakorlatilag lehetetlenné
vagy rendkívül nehézzé a kártérítés elérését.
Márpedig,
a német jog által támasztott azon feltétel, mely egy magasabb szintű
nemzeti jogi rendelkezés törvény általi megsértése esetén a kártérítést
attól a ténytől teszi függővé, hogy a jogalkotó cselekménye vagy
mulasztása egyedi helyzetre irányul, gyakorlatilag lehetetlenné vagy
rendkívül nehézzé tenné a kártérítést a közösségi jog megsértéséből
eredő károk esetén, tekintettel arra, hogy a nemzeti jogalkotóra háruló
feladatok általában mindenkire vonatkoznak, és nem valamely személyre
vagy a személyek egy csoportjára, akiket egyedi jelleggel lehetne
kezelni.
Egy
ilyen feltételt, mivel akadályát képezi a nemzeti bíróságok azon
kötelezettségének, hogy biztosítsák a közösségi jog teljes
érvényesülését és a magánszemélyek jogainak tényleges védelmét, nem
lehet alkalmazni a közösségi jog nemzeti jogalkotónak betudható
megsértése esetén.
Ugyanígy,
az angol jog által elvben támasztott esetleges feltétel, amely szerint a
közhatalom felelősségének megállapításához bizonyítani kell a
hatalommal való visszaélést a közfeladatok ellátása során (misfeasance
in public office), amely visszaélés megfoghatatlan a jogalkotó esetében,
ugyancsak gyakorlatilag lehetetlenné vagy rendkívül nehézzé tenné a
kártérítést a közösségi jog megsértéséből eredő károkért a nemzeti
jogalkotónak betudható közösségi jogsértés esetén.
A
nemzeti bíróságok kérdéseire adandó válasz tehát az, hogy ha a
közösségi jog egy tagállam általi megsértése a nemzeti jogalkotónak
tudható be, amely olyan területen jár el, ahol jogalkotási döntései
vonatkozásában széles mérlegelési mozgástérrel rendelkezik, a
jogsérelmet szenvedő magánszemélyeknek joguk van a kártérítésre,
amennyiben a megsértett közösségi szabály célja, hogy őket jogokkal
ruházza fel, a jogsértés kellően súlyos, és fennáll a közvetlen okozati
összefüggés a jogsértés és a magánszemélyek által elszenvedett kár
között. E fenntartással, az államnak a nemzeti jog felelősségi
szabályainak keretei között kell a közösségi jog neki betudható
megsértésével okozott kár következményeit orvosolnia azzal a
feltétellel, hogy az alkalmazandó nemzeti jogszabályok által
meghatározott feltételek nem lehetnek kedvezőtlenebbek, mint azok,
amelyek a hasonló jellegű, nemzeti jogon alapuló igényekre vonatkoznak,
vagy nem lehetnek olyanok, hogy gyakorlatilag lehetetlenné vagy
rendkívül nehézzé tegyék a kártérítés elérését.

Arról a lehetőségről, hogy a kártérítést a vétkesség fennállásától tegyék függővé (harmadik kérdés a C-46/93. sz. ügyben)
Harmadik
kérdésével a Bundesgerichtshof lényegében azt kívánja megtudni, hogy az
általa alkalmazandó nemzeti jogszabály alapján a nemzeti bíróság
függővé teheti-e a kártérítéshez való jogot az állami szervek
szándékosságból vagy gondatlanságból eredő vétkességétől.
Először
is meg kell állapítani, hogy a vétkesség fogalma nem azonos a különböző
jogrendszerekben.
Ezután
emlékeztetni kell arra, hogy – ahogyan az az előző kérdésre adott
válasz elemeiből kitűnik – amikor egy tagállam közösségi jogsértése a
nemzeti jogalkotónak tudható be, amely olyan területen jár el, ahol
jogalkotási döntései vonatkozásában széles mérlegelési jogkörrel
rendelkezik, a kártérítéshez való jog elismerése a közösségi jog alapján
többek között attól függ, hogy a jogsértés kellően súlyos-e.
Így
bizonyos objektív és szubjektív tényezők, amelyek egy jogrendszerben a
vétkesség fogalmához kapcsolódhatnak, relevánsak annak megítélésében,
hogy egy közösségi jogsértés súlyos-e vagy sem (lásd 56. és 57.
pontokban említett tényezőket).
Ebből
következik, hogy a magánszemélyeknek okozott károk megtérítésének
kötelezettsége nem tehető függővé olyan, a vétkesség fogalmán alapuló
feltételtől, amely túlmutat a közösségi jog kellően súlyos megsértésen.
Ilyen kiegészítő feltétel előírása ugyanis megkérdőjelezné a közösségi
jogrenden alapuló kártérítéshez való jogot.
Következésképpen
a nemzeti bíróság kérdésére adandó válasz az, hogy az általa
alkalmazott nemzeti jogszabály alapján nem teheti függővé a
kártérítéshez való jogot a kötelezettségszegést elkövető állami szerv
szándékosságból vagy gondatlanságból eredő vétkességétől, amely túlmutat
a közösségi jog kellően súlyos megsértésen.

A kártérítés mértékéről (a negyedik kérdés a) pontja a C-46/93. sz. ügyben és a második kérdés a C-48/93. sz. ügyben)
E
kérdésekkel a nemzeti bíróságok lényegében azt kérdezik a Bíróságtól,
hogy melyek azok a kritériumok, amelyek lehetővé teszik azon kártérítés
mértékének meghatározását, amely a kötelezettségszegést elkövető
tagállamot terheli.
E
tekintetben fontos kiemelni, hogy a közösségi jog megsértésével a
magánszemélyeknek okozott kár megtérítésének arányosnak kell lennie az
elszenvedett kárral, és biztosítania kell jogaik hatékony védelmét.
Vonatkozó
közösségi rendelkezések hiányában, a tagállamok nemzeti jogrendszerének
feladata azon kritériumok meghatározása, amelyek lehetővé teszik a
kártérítés mértékének megállapítását azzal a feltétellel, hogy e
kritériumok nem lehetnek kedvezőtlenebbek, mint azok, amelyek a hasonló
jellegű, nemzeti jogon alapuló igényekre vonatkoznak, valamint nem
lehetnek olyanok, hogy gyakorlatilag lehetetlenné vagy rendkívül nehézzé
tegyék a kártérítés elérését.
Különösen
azt szükséges pontosítani, hogy a megtéríthető károk meghatározása
érdekében a nemzeti bíróság vizsgálhatja, hogy a károsult személy
elvárható gondossággal járt-e el a kár elhárítása vagy enyhítése
érdekében, különösen, hogy időben igénybe vette-e a rendelkezésére álló
valamennyi jogorvoslati lehetőséget.
Ugyanis,
a tagállamok jogában közös alapelv szerint a károsult személynek, a
kárviselés terhének kockázata mellett, elvárható gondossággal kell
eljárnia a kár enyhítése érdekében (a C-104/89. és C-37/90. sz., Mulder
és társai kontra Tanács és Bizottság egyesített ügyekben 1992. május
19-én hozott ítélet [EBHT 1992., I-3061. o.] 33. pontja).
A
Bundesgerichtshof kérdése arra irányul, hogy a nemzeti szabályozás
általános jelleggel korlátozhatja-e a kártérítési kötelezettséget
bizonyos védett egyéni javakban – például tulajdonban – okozott kárra,
vagy annak ki kell terjednie a felperesek elmaradt hasznára is. Kifejti,
hogy a német jog alapján a más tagállamokból származó termékek
forgalmazásának lehetősége nem tekintendő a vállalkozások védett
vagyonának.
E
vonatkozásban meg kell állapítani, hogy az elmaradt haszonnak a
megtéríthető károk köréből való teljes kizárása nem engedhető meg a
közösségi jog megsértése esetén. Különösen a gazdasági és kereskedelmi
jellegű jogviták esetén ugyanis az elmaradt haszon teljes kizárása
gyakorlatilag lehetetlenné tenné a kártérítést.
Ami
a Divisional Court második kérdésében említett különböző kártételeket
illeti, a közösségi jog nem határoz meg különös feltételeket. E
különböző kártételekről való döntés a nemzeti bíróság feladata, az
általa alkalmazandó nemzeti jog alapján, figyelemmel a 83. pontban
felsorolt követelményekre.
Ami
speciálisan a „büntető jellegű” kártérítés (exemplary damages)
megítélését illeti, pontosítani szükséges, hogy ez a kártérítési mód a
nemzeti jogban azon a megállapításon alapul – amint azt a Divisional
Court jelezte is –, hogy az érintett közhatalmi szerv elnyomó jelleggel,
önkényesen vagy alkotmányellenesen járt el. Amennyiben ezek a
magatartások közösségi jogsértést valósítanak meg, vagy a jogsértést
súlyosítják, nem lehet kizárni a büntető jellegű kártérítés megítélését a
közösségi jogra alapított igények vagy keresetek keretében, ha ilyen
kártérítés a nemzeti jog alapján hasonló igények és keresetek keretében
megítélhető.
Következésképpen,
a nemzeti bíróságok kérdésére adandó válasz az, hogy a közösségi jog
megsértésével általuk a magánszemélyeknek okozott károk vonatkozásában a
tagállamokat terhelő kártérítésnek arányosnak kell lennie az
elszenvedett kárral. Vonatkozó közösségi rendelkezések hiányában, a
tagállamok nemzeti jogrendszerének feladata azon kritériumok
meghatározása, amelyek lehetővé teszik a kártérítés mértékének
megállapítását azzal a feltétellel, hogy e kritériumok nem lehetnek
kedvezőtlenebbek, mint azok, amelyek a hasonló jellegű, nemzeti jogon
alapuló igényekre vonatkoznak, valamint nem lehetnek olyanok, hogy
gyakorlatilag lehetetlenné vagy rendkívül nehézzé tegyék a kártérítés
elérését. Azon nemzeti szabályozás, amely a megtéríthető károk mértékét
általános jelleggel bizonyos védett egyéni javakban okozott kárra
korlátozza, kizárva a magánszemélyek elmaradt hasznát,
összeegyeztethetetlen a közösségi joggal. Különleges kártérítések
megítélését, mint amilyen az angol jogban meghatározott büntető jellegű
kártérítés, lehetővé kell tenni a közösségi jogon alapuló igények és
keresetek keretében, ha ilyen kártérítés a nemzeti jog alapján hasonló
igények és keresetek keretében megítélhető.

A kártérítés alá eső időszak tartamáról (a negyedik kérdés b) pontja a C-46/93. sz. ügyben
)
E
kérdéssel a nemzeti bíróság arra keres választ, hogy a megtérítendő kár
kiterjed-e a Bíróságnak a kötelezettségszegés fennállását megállapító
ítélete kihirdetését megelőző időszak alatt elszenvedett károkra.
Ahogyan
az a második kérdésre adott válaszból következik, a kártérítéshez való
jog a közösségi jog alapján akkor áll fenn, amikor az 51. pontban
meghatározott feltételek teljesülnek.
Ezen
feltételek egyike, hogy a közösségi jog megsértése kellően súlyos
legyen. Márpedig a Bíróságnak a kötelezettségszegést korábban
megállapító ítélete bizonyosan meghatározó, de nem elengedhetetlen annak
megállapításához, hogy az említett feltétel teljesül (lásd a jelen
ítélet 55. és 57. pontját).
Az
érintett tagállamot terhelő kártérítési kötelezettségnek a
kötelezettségszegést megállapító ítélet kihirdetése után elszenvedett
károkra való korlátozása megkérdőjelezné a közösségi jogrend által
elismert kártérítéshez való jogot.
Továbbá,
a kártérítés függővé tétele a tagállamnak betudható közösségi jogsértés
Bíróság általi előzetes megállapításától ellentétes lenne a közösségi
jog hatékonyságának elvével, mivel ez minden kártérítéshez való jogot
kizárna, amennyiben az állítólagos jogsértés nem képezte tárgyát a
Bizottság által a Szerződés 169. cikke értelmében benyújtott keresetnek
és a Bíróság marasztaló ítéletének. Márpedig a magánszemélyekre ruházott
jogok – amelyek a közösségi jog azon rendelkezéseiből erednek, amelyek a
tagállamok nemzeti jogrendszerében közvetlen hatállyal rendelkeznek –
nem függhetnek a Bizottság arra vonatkozó mérlegelésétől, hogy egy
tagállam ellen a Szerződés 169. cikke alapján eljárást indít-e, sem
attól, hogy a kötelezettségszegést a Bíróság megállapította-e (lásd a
314/81., 315/81., 316/81. és 83/82. sz., Waterkeyn és társai egyesített
ügyekben 1982. december 14-én hozott ítélet [EBHT 1992., 4337. o.] 16.
pontját).
Következésképpen
a nemzeti bíróság kérdésére adandó válasz az, hogy a tagállamok
kötelezettsége a magánszemélyeknek okozott azon károk megtérítésére,
amelyek a közösségi jog nekik betudható megsértéséből származnak, nem
korlátozható a Bíróságnak a felrótt kötelezettségszegést megállapító
ítélete kihirdetését követően elszenvedett károkra.

Az ítélet időbeli hatályának korlátozására vonatkozó kérelemről
A
német kormány arra kéri a Bíróságot, hogy korlátozza a Németországi
Szövetségi Köztársaságot terhelő kártérítést azon károkra, amelyek a
jelen ügyben való ítélethirdetés után keletkeztek, mivel a károsultak
ezt megelőzően nem indítottak keresetet és nem éltek hasonló
követeléssel. Úgy véli, hogy az ítélet időbeli hatályának korlátozása
szükséges a Németországi Szövetségi Köztársaságra háruló jelentős
pénzügyi következmények miatt.
Arra
az esetre, ha nemzeti bíróság megállapítaná, hogy a Németországi
Szövetségi Köztársaság felelősségének feltételei a jelen ügyben
teljesülnek, emlékeztetni kell arra, hogy az államnak a nemzeti jog
felelősségi szabályainak keretei között kell az okozott kár
következményeit orvosolnia. A nemzeti jogban a kártérítésre vonatkozóan
meghatározott anyagi és eljárási feltételek figyelembe vehetik a
jogbiztonság elve által támasztott követelményeket.
Emlékeztetni
kell azonban arra, hogy ezek a feltételek nem lehetnek
kedvezőtlenebbek, mint azok, amelyek a hasonló jellegű, nemzeti jogon
alapuló igényekre vonatkoznak, valamint nem lehetnek olyanok, hogy
gyakorlatilag lehetetlenné vagy rendkívül nehézzé tegyék a kártérítés
elérését (a fent hivatkozott, Francovich és társai ítélet 43. pontja).
A
fentiekre figyelemmel a Bíróság megállapítja, hogy nincs helye ezen
ítélet időbeli hatálya korlátozásának.
A költségekről
A
Bíróságnál észrevételt előterjesztő dán, német, görög, spanyol,
francia, ír és holland kormány és Egyesült Királyság Kormánya, valamint
az Európai Közösségek Bizottsága részéről felmerült költségek nem
téríthetők meg. Mivel ez az eljárás az alapeljárásban részt vevő felek
számára a nemzeti bíróság előtt folyamatban lévő eljárás egy szakaszát
képezi, ez a bíróság dönt a költségekről.
A fenti indokok alapján
A BÍRÓSÁG
a
Bundesgerichtshof 1993. január 28‑i és a High Court of
Justice, Queen’s Bench Division, Divisional Court
1992. november 18‑i végzésével hozzá intézett kérdésekre
válaszolva a következőképpen határozott:
1)
Az
az elv, amely szerint a tagállamok kötelesek megtéríteni a közösségi
jog nekik betudható megsértésével a magányszemélyeknek okozott károkat,
alkalmazandó abban az esetben is, ha a felrótt kötelezettségszegés a
nemzeti jogalkotónak tudható be.
2)
Ha
a közösségi jog egy tagállam általi megsértése a nemzeti jogalkotónak
tudható be, amely olyan területen jár el, ahol jogalkotási döntései
vonatkozásában széles mérlegelési mozgástérrel rendelkezik, a
jogsérelmet szenvedő magánszemélyeknek joguk van a kártérítésre,
amennyiben a megsértett közösségi szabály célja, hogy őket jogokkal
ruházza fel, a jogsértés kellően súlyos, és fennáll a közvetlen okozati
összefüggés a jogsértés és a magánszemélyek által elszenvedett kár
között. E fenntartással, az államnak a nemzeti jog felelősségi
szabályainak keretei között kell a közösségi jog neki betudható
megsértésével okozott kár következményeit orvosolnia azzal a
feltétellel, hogy az alkalmazandó nemzeti jogszabályok által
meghatározott feltételek nem lehetnek kedvezőtlenebbek, mint azok,
amelyek a hasonló jellegű, nemzeti jogon alapuló igényekre vonatkoznak,
vagy nem lehetnek olyanok, hogy gyakorlatilag lehetetlenné vagy
rendkívül nehézzé tegyék a kártérítés elérését.
3)
A
nemzeti bíróság az általa alkalmazandó nemzeti jogszabály alapján nem
teheti függővé a kártérítéshez való jogot a kötelezettségszegést
elkövető állami szerv szándékosságból vagy gondatlanságból eredő
vétkességétől, amely túlmutat a közösségi jog kellően súlyos
megsértésen.
4)
A
közösségi jog megsértésével általuk a magánszemélyeknek okozott károk
vonatkozásában a tagállamokat terhelő kártérítésnek arányosnak kell
lennie az elszenvedett kárral. Vonatkozó közösségi rendelkezések
hiányában, a tagállamok nemzeti jogrendszerének feladata azon
kritériumok meghatározása, amelyek lehetővé teszik a kártérítés
mértékének megállapítását azzal a feltétellel, hogy e kritériumok nem
lehetnek kedvezőtlenebbek, mint azok, amelyek a hasonló jellegű, nemzeti
jogon alapuló igényekre vonatkoznak, valamint nem lehetnek olyanok,
hogy gyakorlatilag lehetetlenné vagy rendkívül nehézzé tegyék a
kártérítés elérését. Azon nemzeti szabályozás, amely a megtéríthető
károk mértékét általános jelleggel bizonyos védett egyéni javakban
okozott kárra korlátozza, kizárva a magánszemélyek elmaradt hasznát,
összeegyeztethetetlen a közösségi joggal. Különleges kártérítések
megítélését, mint amilyen az angol jogban meghatározott büntető jellegű
kártérítés, lehetővé kell tenni a közösségi jogon alapuló igények és
keresetek keretében, ha ilyen kártérítés a nemzeti jog alapján hasonló
igények és keresetek keretében megítélhető.
5)
A
tagállamok kötelezettsége a magánszemélyeknek okozott azon károk
megtérítésére, amelyek a közösségi jog nekik betudható megsértéséből
származnak, nem korlátozható a Bíróságnak a felrótt kötelezettségszegést
megállapító ítélete kihirdetését követően elszenvedett károkra.
Rodríguez Iglesias
Kakouris
Edward
Hirsch
Mancini
Schockweiler
Moitinho de Almeida
Gulmann
Murray
Kihirdetve Luxembourgban, az 1996. március 5‑i nyilvános ülésen.
R. Grass

G. C. Rodríguez Iglesias
hivatalvezető

elnök
*
Az eljárás nyelve: német és angol.