CELEX: 62005CJ0255
Liikmesriigi kohustuste rikkumine
Teatavate projektide keskkonnamõju hindamine
Jäätmete taaskasutamine
Brescia jäätmete "kolmanda põletusliini" ehitamine
Loataotluse avalikkus
Direktiivid 75/442/EMÜ, 85/337/EMÜ ja 2000/76/EÜ

Euroopa Ühenduste Komisjon palub oma hagis Euroopa Kohtul tuvastada, et:
—
kuna Itaalia Vabariik ei viinud enne ehitusloa andmist nõukogu 27. juuni 1985. aasta direktiivi 85/337/EMÜ teatavate riiklike ja eraprojektide keskkonnamõju hindamise kohta (
EÜT L 175, lk 40
; ELT eriväljaanne 15/01, lk 248), muudetud nõukogu 3. märtsi 1997. aasta direktiiviga 97/11/EÜ (
EÜT L 73, lk 5
; edaspidi „direktiiv 85/337”) I lisas nimetatud rajatise, ASM Brescia’le kuuluva „kolmanda põletusliini” ehitamise projekti suhtes (edaspidi „kolmas põletusliin”) läbi nimetatud direktiivi artiklites 5-10 ette nähtud keskkonnamõju hindamise menetlust,
—
ega teinud Brescia kolmanda põletusliini käitamise taotlust üldsusele eelnevalt piisavaks ajaks kättesaadavaks ühes või mitmes avalikus kohas, et üldsus oleks saanud nende kohta enne pädeva asutuse otsuse tegemist märkusi teha ega teinud selle taotlusega seotud otsust ja loa ärakirja üldsusele kättesaadavaks,
siis on Itaalia Vabariik rikkunud direktiivi 85/337 artikli 2 lõikest 1 ja artikli 4 lõikest 1 ning Euroopa Parlamendi ja nõukogu 4. detsembri 2000. aasta direktiivi 2000/76/EÜ jäätmete põletamise kohta (
EÜT L 332, lk 91
; ELT eriväljaanne 15/05, lk 353) artikli 12 lõikest 1 tulenevaid kohustusi.
Õiguslik raamistik
Ühenduse õigusnormid
Direktiiv 75/442/EMÜ
Nõukogu 15. juuli 1975. aasta direktiivi 75/442/EMÜ jäätmete kohta (
EÜT L 194, lk 47
; ELT eriväljaanne 15/01, lk 23), muudetud komisjoni 24. mai 1996. aasta otsusega 96/350/EÜ (
EÜT L 135, lk 32
; ELT eriväljaanne 15/03, lk 59; edaspidi „direktiiv 75/442”), artikkel 1 on sõnastatud järgmiselt:
„Käesolevas direktiivis kasutatakse järgmisi mõisteid:
a)
jäätmed – I lisas loetletud kategooriatesse kuuluvad mis tahes ained või esemed, mille valdaja kasutuselt kõrvaldab, kavatseb kasutuselt kõrvaldada või on kohustatud kasutuselt kõrvaldama;
[…]
d)
käitlus – jäätmete kogumine, vedu, taaskasutamine ja kõrvaldamine, kaasa arvatud nende tegevuste järelevalve ning kõrvaldamiskohtade järelhooldus;
e)
kõrvaldamine – kõik toimingud, mis on ette nähtud direktiivi IIA lisas;
f)
taaskasutamine – kõik toimingud, mis on ette nähtud direktiivi IIB lisas;
[…]”
Selle direktiivi artikkel 4 sätestab:
„Liikmesriigid võtavad vajalikud meetmed, et tagada jäätmete taaskasutamine ja kõrvaldamine viisil, mis ei sea ohtu inimeste tervist, mille käigus ei kasutata keskkonda ohustavaid protsesse ja menetlusi ning millega eelkõige:
—
ei ohustata vett, õhku, pinnast, taimi ega loomi,,
—
ei tekitata mürast või haisust põhjustatud häiringuid,
—
ei kahjustata maapiirkondi ega erihuvi pakkuvaid kohti.
[…]”
Kõnesoleva direktiivi artikli 9 lõige 1 sätestab:
„Artiklite 4, 5 ja 7 rakendamise eesmärgil peab iga rajatis või ettevõte, kes teeb IIA lisas nimetatud toiminguid, saama loa artiklis 6 osutatud pädevalt asutuselt.
[…]”
Sama direktiivi artikkel 10 sätestab:
„Artikli 4 rakendamise eesmärgil peab iga rajatis või ettevõte, kes teeb IIB lisas nimetatud toiminguid, saama selleks loa.”
Direktiivi 75/442 artikli 11 lõige 1 näeb ette, et:
„Ilma et see piiraks […] direktiivi 78/319/EMÜ […] võib artiklis 9 ja 10 sätestatud loa taotlemisest vabastada:
[…]
b)
rajatised ja ettevõtted, kes tegelevad jäätmete taaskasutamisega.
See vabastus kehtib ainult juhul, kui:
—
pädevad asutused on vastu võtnud üldeeskirjad iga tegevuse kohta, milles nähakse ette jäätmete liigid ja kogused ning tingimused, mille täitmisel võidakse tegevus loa nõudest vabastada,
ja
—
kui jäätmete liik ja kogus ning kõrvaldamis- ja taaskasutusmeetodid vastavad artiklis 4 sätestatud tingimustele.”
Direktiivi 75/442 IIA lisa pealkirjaga „Kõrvaldamistoimingud” eesmärk on loetleda kõrvaldamistoimingud nii, nagu neid praktikas kasutatakse. Seal on märgitud, et vastavalt selle direktiivi artiklile 4 tuleb jäätmed kõrvaldada nii, et ei seata ohtu inimeste tervist ega kasutata tõenäoliselt keskkonda kahjustavaid protsesse ja menetlusi.
Nimetatud direktiivi IIB lisa pealkirjaga „Taaskasutamisele suunatud toimingud” eesmärk on loetleda need toimingud nii, nagu neid praktikas kasutatakse. Ka seal on märgitud, et vastavalt sama direktiivi artiklile 4 tuleb jäätmeid taaskasutada nii, et ei seata ohtu inimeste tervist ega kasutata tõenäoliselt keskkonda kahjustavaid protsesse ja menetlusi.
Direktiiv 85/337
Direktiivi 85/337 artikli 1 lõiked 2 ja 3 on sõnastatud järgmiselt:
„2.   Käesolevas direktiivis kasutatakse järgmisi mõisteid:

projekt:
—
ehitiste või muude käitiste püstitamine või kavade teostamine,
—
muu sekkumine looduskeskkonda ja maastikku, kaasa arvatud maavarade kaevandamine;

arendaja:
eraprojekti loa taotleja või projekti algatav riigiasutus;

teostusluba:
pädeva asutuse või pädevate asutuste otsus, mis annab arendajale õiguse projekti teostamiseks.
3.   Pädev asutus või pädevad asutused on need asutused, mille liikmesriigid on määranud vastutavaks käesolevast direktiivist tulenevate kohustuste täitmise eest.”
Selle direktiivi artikli 2 lõiked 1 ja 2 ning lõike 3 esimene lõik sätestavad:
„1.   Liikmesriigid võtavad kõik vajalikud meetmed tagamaks, et enne loa andmist nõutakse keskkonda muu hulgas oma laadi, mahu või asukoha tõttu oluliselt mõjutada võivatelt töödelt teostusluba ja hinnatakse nende mõju. Sellised tööd on piiritletud artiklis 4.
2.   Keskkonnamõju hindamise võib lisada liikmesriikide projektide loamenetlusse või kui see ei ole võimalik, muudesse menetlustesse või käesoleva direktiivi eesmärkide täitmiseks kehtestatud menetlustesse.
[…]
3.   Ilma et see piiraks artikli 7 kohaldamist, võivad liikmesriigid erandjuhul teha teatava töö puhul täieliku või osalise erandi käesoleva direktiivi sätetest.”
Direktiivi artikkel 3 sätestab:
„Keskkonnamõju hindamisel täpsustatakse projekti otsene ja kaudne mõju järgmistele teguritele ning kirjeldatakse ja hinnatakse neid sobival viisil ning asjaolude ja artiklite 4–11 kohaselt:
—
inimesed, loomastik ja taimestik,
—
pinnas, vesi, õhk, ilmastik ja maastik,
—
aineline vara ja kultuuripärand,
—
esimeses, teises ja kolmandas taandes nimetatud tegurite vastastikune mõju.”
Sama direktiivi artikli 4 lõige 1 sätestab:
„Kui artikli 2 lõikest 3 ei tulene teisiti, hinnatakse I lisas loetletud klassidesse kuuluvaid projekte artiklite 5–10 kohaselt.”
Direktiivi 85/337 I lisa punkt 10 nimetab üle 100-tonnise päevavõimsusega rajatisi tavajäätmete kõrvaldamiseks põletamise või keemilise töötlemise teel, nagu on määratletud direktiivi 75/442 IIA lisa rubriigis D9.
Direktiiv 2000/76
Direktiivi 2000/76 artikli 3 punkti 12 kohaselt kasutatakse selles mõisteid järgmises tähenduses:
„luba – pädeva asutuse tehtud kirjalik otsus (või mitu sellist otsust), millega antakse luba rajatist käitada teatavatel tingimustel, mis tagavad rajatise vastavuse kõikidele käesoleva direktiivi nõuetele. Luba võib käsitleda üht või mitut rajatist või rajatise osi, mis asuvad samas kohas ja mida käitab üks ja sama käitaja”.
Selle direktiivi artikli 4 lõige 1 on sõnastatud järgmiselt:
„Ilma et see piiraks direktiivi 75/442/EMÜ artikli 11 või direktiivi 91/689/EMÜ artikli 3 kohaldamist, ei käitata ühtki põletus- või koospõletusrajatist sellekohase loata.”
Direktiivi 2000/76 artikli 12 lõige 1, mis käsitleb juurdepääsu teabele ja üldsuse osalemist, on sõnastatud järgmiselt:
„Ilma et see piiraks nõukogu direktiivide 90/313/EMÜ ja 96/61/EÜ kohaldamist, tehakse põletus- või koospõletusrajatiste uusi lubasid käsitlevad taotlused üldsusele piisavaks ajaks kättesaadavaks ühes või mitmes avalikus kohas, näiteks kohalikes asutustes, et üldsus saaks nende kohta märkusi teha enne, kui pädev asutus otsuse teeb. Kõnealune otsus ning vähemalt loa ärakiri ja kõik edasised muudatused tehakse samuti üldsusele kättesaadavaks.”
Siseriiklikud õigusnormid
Direktiiv 85/337 võeti Itaalia õigusesse üle 8. juuli 1986. aasta seaduse nr 349 keskkonnaministeeriumi asutamise kohta (
GURI
nr 59, 15.7.1986) artikliga 6. 22. veebruari 1994. aasta seaduse nr 146 keskkonnamõju hindamise kohta (
GURI
nr 52 regulaarne lisa, 4.3.1994) artikkel 40 kohustas Itaalia valitsust määratlema rakendusaktiga tingimused, kriteeriumid ja tehnilised normid, et kohaldada keskkonnamõju hindamise menetlust nimetatud direktiivi II lisas loetletud projektidele.
Vabariigi Presidendi 12. aprilli 1996. aasta dekreedi pealkirjaga „22. veebruari 1994. aasta seaduse nr 146 keskkonnamõju hindamist puudutavate sätete kohta artikli 40 lõike 1 kohaldamiseks võetud rakendusakt” (
GURI
nr 210, lk 28; edaspidi „DPR”) artikli 1 lõige 3 täpsustab:
„A lisas loetletud projektide puhul viiakse läbi keskkonnamõju hindamise menetlus.”
Ministrite nõukogu esimehe 3. septembri 1999. aasta dekreedi pealkirjaga „Rakendusakt, millega muudetakse ja täiendatakse varasemat 22. veebruari 1994. aasta seaduse nr 146 keskkonnamõju hindamist puudutavate sätete kohta artikli 40 lõike 1 kohaldamiseks võetud rakendusakti” (
GURI
nr 302, 27.12.1999, lk 17; edaspidi „DPCM”) artikli 3 lõige 1, mis muutis DPR A lisa algset versiooni, on sõnastatud järgmiselt:
„12. aprilli 1996. aasta DPR A lisas asendatakse punktid i [ja] l […] järgmiste punktidega:
i)
ohtlike jäätmete kõrvaldamise ja taaskasutamise rajatised, milles kasutatakse 5. veebruari 1997. aasta seadusandliku dekreedi nr 22 [(
GURI
nr 38, 15.2.1997; edaspidi „seadusandlik dekreet”)] B lisas ja C lisa punktides R1-R9 loetletud töötlemistoiminguid, v.a taaskasutamisrajatised, mille suhtes kohaldatakse sama seadusandliku dekreedi artiklites 31 ja 33 sätestatud lihtsustatud menetlusi […]
l)
tavajäätmete kõrvaldamise ja taaskasutamise rajatised, mille päevavõimsus on üle 100 tonni ning milles kasutatakse põletamist või [seadusandliku dekreedi] B lisa punktides D2 ja D8–D11 ning C lisa punktides R1–R9 loetletud töötlemistoiminguid, v.a taaskasutamisrajatised, mille suhtes kohaldatakse sama seadusandliku dekreedi artiklites 31 ja 33 sätestatud lihtsustatud menetlusi […]”
Seadusandliku dekreedi sätted, mis kirjeldavad jäätmete omadusi ja toiminguid, mille suhtes võib kohaldada lihtsustatud menetlust, võeti vastu direktiivi 75/442 artikli 11 ülevõtmiseks.
Eelkõige seadusandliku dekreedi artikli 33 lõikest 1 tuleneb, et jäätmete taaskasutamistoiminguid võib teatud tehnilistest normidest kinni pidamise tingimusel ette võtta 90 päeva jooksul alates territoriaalselt vastutavale provintsile nende toimingute alustamisest teatamisest.
Nimetatud dekreedi artikli 33 lõige 2 toob üksikasjalikult välja tehniliste normide sisu nii tavajäätmete kui ka ohtlike jäätmete jaoks.
Selle seadusandliku dekreedi artikli 33 lõike 3 kohaselt koostab provints spetsiaalse registri ettevõtjatest, kes teatavad toimingu alustamisest, ja kontrollib lõikes 1 ette nähtud tähtaja jooksul omal algatusel, kas nõutud tingimused on täidetud.
Lõpuks nähtub seadusandliku dekreedi artikli 33 lõikest 4, et juhul, kui provints tuvastab tehniliste normide ja lõikes 1 sätestatud tingimuste rikkumise, teeb ta põhjendatud määruse tegevuse alustamise või jätkamise keelamise kohta, kui huvitatud isik ei täida haldusasutuse poolt eelnevalt kehtestatud tähtaja jooksul kehtivaid õigusnorme.
Kohtueelne menetlus
Komisjon nõudis 28. aprilli 2003. aasta kirjas Itaalia Vabariigilt teavet direktiivides 85/337 ja 2000/76 ette nähtud menetluste kohaldamise kohta kolmanda põletusliini suhtes.
See liikmesriik märkis esiteks, et ta ei olnud kolmanda põletusliini projekti suhtes kohaldanud keskkonnamõju hindamise menetlust, kuna see kuulub DPR, muudetud DPCM-ga, A lisa punktis 1 kehtestatud erandi alla, ning teiseks, et ta oli korduvalt läbi viinud direktiivi 2000/76 artikli 12 kohase avalikustamise ja konsulteerimise.
Komisjon alustas neid Itaalia Vabariigi esitatud vastuseid arvestades, mida ta pidas ebarahuldavaks, kohtueelse menetluse, saates 19. detsembri 2003. aasta kuupäevaga märgukirja.
Itaalia ametiasutused teatasid 8. juuni 2004. aasta kirjas kolmanda põletusliini käitaja otsusest viia kolmanda põletusliini suhtes, mille käivitusluba anti detsembris 2003, läbi keskkonnamõju hindamine.
Komisjon kutsus 9. juuli 2004. aasta põhjendatud arvamuses Itaalia Vabariiki võtma vajalikud meetmed eelkõige direktiivist 85/337 tulenevate kohustuste täitmiseks kahe kuu jooksul nimetatud arvamuse kättesaamisest.
Itaalia Vabariik kinnitas 31. jaanuari 2005. aasta kirjas, et kolmanda põletusliini käitaja oli esitanud ametliku taotluse keskkonnamõju hindamiseks, mis avaldati 11. detsembril 2004. Seejärel esitas ta 3. mai 2005. aasta saadetisega dokumendid käimasoleva keskkonnamõju hindamise menetluse seisu kohta ja märkis, et see on lõpusirgel.
Kuna komisjon ei jäänud rahule Itaalia valitsuse eelmainitud kirjades esitatud seisukohaga, esitas ta EÜ artikli 226 teise lõigu alusel käesoleva hagi.
Hagi
Vastuvõetavus
Poolte argumendid
Itaalia Vabariik väidab, et komisjoni hagi on menetluse algatamise huvi puudumise tõttu vastuvõetamatu. Komisjonil puudub huvi nõuda juba täidetud kohustuse täitmist. Arvestades positiivset hinnangut kolmanda põletusliini keskkonnanõuetele vastavuse osas, mis tuleneb 3. juuni 2005. aasta ministeeriumidevahelisest määrusest, mis võeti vastu käesoleva kohtuotsuse punktis 30 meelde tuletatud asjaoludel läbi viidud keskkonnamõju hindamise menetluse lõpus, ei tekitanud viivitus keskkonnamõju hindamise teostamisel mingit kahju keskkonnale. Tegemist oli ainult formaalselt õigusvastase olukorraga seoses keskkonnamõju hindamise puudumisega, mis likvideeriti.
Itaalia Vabariik lisab, et komisjon nõuab ebaloogiliste kohustuste täitmist ja on seeläbi võimu kuritarvitanud, tegutsedes hea halduse ja proportsionaalsuse põhimõtete vastaselt.
Komisjon märgib, et tal on käesolevas asjas säilinud otsene, eriline ja konkreetne huvi. Selles osas, mis puudutab huvi algatada menetlus direktiivi 85/337 rikkumise tõttu, väidab ta, et kolmanda põletusliini keskkonnamõju hindamise teostamine pädevate asutuste poolt on vähese tähtsusega, kuna see ei vasta nimetatud direktiivi nõuetele selles osas, milles muu hulgas oma laadi, mahu või asukoha tõttu keskkonda oluliselt mõjutada võivatelt töödelt nõutakse teostusluba ja hinnatakse nende mõju enne loa andmist.
Komisjoni arvates on pelgalt kolmanda põletusliini käitaja otsus nõuda selle rajatise keskkonnamõju hindamist, kui nimetatud rajatis oli juba valmis ja käiku lastud, järelikult tähtsusetu, kuna hindamistaotlus esitati alles 7. detsembril 2004 ja sellega alustati alles pärast põhjendatud arvamuses antud tähtaja möödumist.
Peale selle märgib komisjon, et Euroopa Kohtu praktikast tuleneb, et kasutades EÜ artiklist 226 tulenevaid volitusi, ei pea ta tõendama erilise huvi olemasolu hagi esitamiseks.
Euroopa Kohtu hinnang
Väljakujunenud kohtupraktika kohaselt ei pea komisjon, kasutades EÜ artiklist 226 tulenevaid volitusi, tõendama huvi olemasolu hagi esitamiseks. Komisjoni ülesanne on omal algatusel üldsuse huvides tagada, et liikmesriigid kohaldavad ühenduse õigust, ning tuvastada ühenduse õigusest tulenevate kohustuste võimalik rikkumine selle lõpetamise eesmärgil (vt 1. veebruari 2001. aasta otsus kohtuasjas
C-333/99: komisjon
vs
. Prantsusmaa, EKL 2001, lk I-1025
, punkt 23; 2. juuni 2005. aasta otsus kohtuasjas
C-394/02: komisjon
vs
. Kreeka, EKL 2005, lk I-4713
, punktid 14 ja 15 ning viidatud kohtupraktika, ning 8. detsembri 2005. aasta otsus kohtuasjas
C-33/04: komisjon
vs
. Luksemburg, EKL 2005, lk I-10629
, punkt 65).
Liiatigi on komisjoni otsustada, kas algatada menetlust liikmesriigi vastu või mitte, teha kindlaks, milliseid sätteid liikmesriik on rikkunud ning valida hetk, mil alustada liikmesriigi kohustuste rikkumise menetlust, kusjuures kaalutlused, mis need valikud kindlaks määravad, ei mõjuta hagi vastuvõetavust (vt 18. juuni 1998. aasta otsus kohtuasjas
C-35/96: komisjon
vs.
Itaalia, EKL 1998, lk I-3851
, punkt 27, ja eespool viidatud kohtuotsus komisjon
vs.
Luksemburg, punkt 66).
Seoses sellega peab Euroopa Kohus uurima, kas kohustuste etteheidetud rikkumine on olemas või mitte, ilma et ta peaks otsustama komisjon kaalutlusõiguse teostamise suhtes (vt eelkõige 13. juuni 2002. aasta otsus kohtuasjas
C-474/99: komisjon
vs.
Hispaania, EKL 2002, lk I-5293
, punkt 25, ja eespool viidatud kohtuotsus komisjon
vs.
Luksemburg, punkt 67).
Igal juhul, isegi kui eeldada, et kolmanda põletusliini keskkonnamõjude hindamise tagantjärele teostamine lõpetab vaidlustatud liikmesriigi kohustuste rikkumise, tuleb leida, et sellist hindamist alustati põhjendatud arvamuses kehtestatud tähtaja möödumisel, s.o pärast kuupäeva, millal liikmesriigi kohustuste rikkumise esinemist tuleb hinnata (vt eelkõige 14. juuli 2005. aasta otsus kohtuasjas
C-433/03: komisjon
vs.
Saksamaa, EKL 2005, lk I-6985
, punkt 32).
Eespool esitatud põhjendustest tuleneb, et komisjoni menetluse algatamise huvi puudumisele tuginev vastuvõetamatuse vastuväide tuleb tagasi lükata.
Sisu
Komisjon esitab oma hagi toetuseks kaks väidet.
Esimene väide, mis tugineb direktiivi 85/337 artikli 2 lõigete 1 ja 4 ning artikli 4 lõike 1 rikkumisele
. Poolte argumendid
Komisjoni arvates kuulub kolmas põletusliin, mis on liigitatud kui üle 100-tonnise päevavõimsusega rajatis, milles viiakse läbi taaskasutamistoiminguid direktiivi 75/442 IIB lisa tähenduses, direktiivi 85/337 I lisa lõike 10 kohaldamisalasse ja selle suhtes oleks tulnud järelikult enne loa andmist ja ehitamist läbi viia keskkonnamõju hindamise menetlus. Komisjon märgib, et kui projekti suhtes ei viidud läbi keskkonnamõju hindamist, siis oli see tingitud Itaalia õigusnormidest, milles on ette nähtud, et sellist hindamist ei kohaldata jäätmete taaskasutamiseks mõeldud rajatistele, mille suhtes kehtivad lihtsustatud menetlused.
Komisjon lisab, et DPCM rikub direktiivist 85/337 tulenevaid kohustusi selles osas, milles ta välistab keskkonnamõju hindamise menetluse kohaldamise kõikide rajatiste suhtes, milles viiakse läbi jäätmete taaskasutamistoiminguid ja millele on antud lihtsustatud menetluse korras luba.
Itaalia Vabariik ei tunnista etteheidetud kohustuste rikkumist ja täpsustab, et kordab oma argumente, mille oli esitanud 23. novembri 2006. aasta otsuse kohtuasjas
C-486/04: komisjon
vs.
Itaalia (EKL 2006, lk I-11025)
aluseks olnud kohtuasjas.
Ta väidab nii esiteks, et kuna kolmandas põletusliinis tegeldakse jäätmete taaskasutamisega ja sellele kohaldatakse direktiivi 75/442 artikli 11 ülevõtmiseks vastu võetud seadusandliku dekreedi artiklites 31 ja 33 kehtestatud lihtsustatud menetlusi, siis ei kuulu selle suhtes keskkonnamõju hindamise menetlus kohaldamisele. Itaalia Vabariik leiab, viidates esiteks seosele direktiivi 85/337 ja direktiivi 75/442 vahel jäätmete suhtes kasutatud tehniliste mõistete osas ning teiseks direktiivi 85/337 I lisa punkti 10 ja II lisa punkti 11 alapunkti b tekstile, mis viitab ainult jäätmete kõrvaldamise mõistele, et see viimati nimetatud direktiiv välistab oma kohaldamisalast rajatised, milles viiakse läbi jäätmete taaskasutamist.
Itaalia Vabariik väidab samuti, et direktiivi 75/442 muutmise eesmärk direktiiviga 91/156 oli ühtse terminoloogia ja jäätmete harmoneeritud määratluse kehtestamine, mis võimaldab ühtlustada erinevaid sätteid jäätmete kohta nii siseriiklikul kui ka ühenduse tasandil. Sellest tuleneb, et kui direktiivis 97/11 on mainitud jäätmete mõistet, siis selles kasutatud mõisted ja määratlused on kindlasti laenatud selle sektori õigusnormidest, s.o direktiivist 91/156.
See liikmesriik lisab, et kuna heitmete tase ei ületa jäätmete taaskasutamise alal ühenduse õigusnormidega lubatud piirmäärasid, siis ei ole hindamismenetlust vaja rakendada, sest jäätmete taaskasutamise enda eesmärk ongi keskkonna kaitse.
Suurbritannia ja Põhja-Iiri Ühendkuningriik toetab oma 7. aprilli 2006. aasta menetlusse astuja seisukohas Itaalia Vabariigi seisukohti esimese väite osas.
. Euroopa Kohtu hinnang
Esmalt tuleb märkida, et eespool viidatud 23. novembri 2006. aasta kohtuotsuses komisjon
vs
. Itaalia tuvastas Euroopa Kohus, et kuna Itaalia Vabariik on vastu võtnud DPCM artikli 3 lõike 1, mis võimaldab sama direktiivi I lisa kohaldamisalasse kuuluvate ohtlike jäätmete ja tavajäätmete taaskasutamise projektide puhul, mille päevavõimsus on üle 100 tonni ja mille suhtes kohaldatakse lihtsustatud menetlust direktiivi 75/442 artikli 11 tähenduses, jätta läbi viimata keskkonnamõju hindamise menetluse, mis on ette nähtud selle direktiivi artikli 2 lõikes 1 ja artikli 4 lõikes 1, siis on Itaalia Vabariik rikkunud direktiivi 85/337 artikli 2 lõikest 1 ja artikli 4 lõigetest 1, 2 ja 3 tulenevaid kohustusi.
Komisjoni käesolevas väites ette heidetud liikmesriigi kohustuste rikkumine on vaid siseriiklike õigusnormide üksikjuhtumile kohaldamise tulemus, mis eelnevas punktis sedastatu kohaselt on ühenduse õigusega vastuolus.
Nende õigusnormide, mis võimaldavad jätta läbi viimata keskkonnamõju hindamise menetlust jäätmete taaskasutamiseks mõeldud rajatiste suhtes, millele kohaldatakse seadusandliku dekreedi artiklites 31 ja 33 sätestatud lihtsustatud menetlusi, kohaldamise tagajärg on kolmanda põletusliini suhtes keskkonnamõju hindamise läbi viimata jätmine, samas kui see kuulub direktiivi 85/337 I lisa punktis 10 ette nähtud üle 100-tonnise päevavõimsusega rajatiste kategooriasse tavajäätmete kõrvaldamiseks põletamise või keemilise töötlemise teel. Niisuguse rajatisena oleks enne kolmandale põletusliinile loa andmist tulnud läbi viia selle keskkonnamõju hindamise menetlus, kuna I lisas nimetatud projektide puhul tuleb läbi viia nimetatud direktiivi artikli 2 lõikes 1, artikli 4 lõikes 1 ja artiklites 5–10 sätestatud süsteemne hindamine (vt eespool viidatud 23. novembri 2006. aasta kohtuotsus komisjon
vs
. Itaalia, punkt 45).
Eespool esitatud põhjendusi arvestades tuleb tuvastada, et kuna Itaalia Vabariik ei viinud enne ehitusloa andmist kolmanda põletusliini ehitamise projekti suhtes läbi direktiivi 85/337 artiklites 5-10 ette nähtud keskkonnamõju hindamist, siis on Itaalia Vabariik rikkunud nimetatud direktiivi artikli 2 lõikest 1 ja artikli 4 lõikest 1 tulenevaid kohustusi.
Teine väide, mis tugineb direktiivi 2000/76 artikli 12 lõike 1 rikkumisele
. Poolte argumendid
Komisjon heidab Itaalia Vabariigile ette, et ta ei avalikustanud ei kolmanda põletusliini käitamise taotlust ega vastavat luba, rikkudes direktiivi 2000/76 artikli 12 sätteid.
See liikmesriik väidab kohtueelses menetluses, et artikkel 12 ei ole käesolevas asjas kohaldatav, kuna nimetatud kolmanda põletusliini suhtes ei ole esitatud ühtegi käitamise taotlust. Selle kohta tehti vastavalt seadusandlikus dekreedis kehtestatud menetlusele ainult käivitamise teatis 24. juulil 2003.
. Euroopa Kohtu hinnang
Seadusandliku dekreedi artikli 33 lõikest 1 tuleneb, et jäätmete taaskasutamistoiminguid võib ette võtta 90 päeva jooksul alates territoriaalse pädevusega provintsile nende toimingute alustamisest teatamisest. Sama artikli lõike 3 kohaselt kontrollivad provintsi asjaomased asutused omal algatusel, kas taaskasutamise toimumiseks nõutud tingimused on täidetud.
Käesolevas asjas esitati kolmanda põletusliini suhtes seadusandliku dekreediga kehtestatud lihtsustatud menetluse raames 24. juulil 2003 tegevuse alustamise teatis. Sellele järgnes kaks kohaliku omavalitsuse pädeva asutuse otsust – esiteks tegevuse alustamise keeld 21. oktoobril 2003, seejärel luba 19. detsembril 2003.
Peale selle nähtub direktiivi 2000/76 artikli 12 lõikest 1, et uute lubade taotlused tehakse üldsusele piisavaks ajaks kättesaadavaks ühes või mitmes avalikus kohas, näiteks kohalikes asutustes, et üldsus saaks nende kohta märkusi teha enne, kui pädev asutus otsuse teeb. Kõnealune otsus ning vähemalt loa ärakiri ja kõik edasised muudatused tehakse samuti üldsusele kättesaadavaks
Selle sätte eesmärk, nagu nähtub eelkõige direktiivi 2000/76 kolmekümne esimesest põhjendusest, on tagada menetluse läbipaistvus, võimaldades üldsusel sekkuda loataotluste suhtes otsuste vastuvõtmisse.
Seega tuleb järeldada, et uut luba käsitleva taotluse mõistele tuleb anda selline sisu, et täita täielikult direktiivi 2000/76 artikli 12 lõike 1 eesmärki. Nii tuleb seda mõistet tõlgendada laialt ja see peab hõlmama kõiki menetlusi, mis on samastatavad loa andmise või teostuslubade menetlusega.
Käesoleva kohtuotsuse punktis 56 mainitud tegevuse alustamise teatist kolmanda põletusliini osas tuleb selle iseloomu ja eelkõige provintsi ametiasutuste rolli arvestades samastada uut luba käsitleva taotlusega direktiivi 2000/76 tähenduses.
Niisuguse taotlusena oleks nimetatud teatis tulnud teha üldsusele kättesaadavaks ühes või mitmes avalikus kohas piisava aja jooksul, et üldsus oleks saanud selle kohta provintsi pädevatele asutustele märkusi teha enne 90-päevase tähtaja möödumist, mis on neile antud selleks, et kontrollida, kas nõutud seadusest tulenevad tingimused taaskasutamise alustamiseks on täidetud. On selge, et direktiivi 2000/76 artikli 12 lõike 1 sätetest hoolimata ei avalikustatud asjaomast teatist mingil moel.
Veelgi enam, asjaomase provintsi võetud erinevaid otsuseid kolmanda põletusliini kohta, s.o käesoleva kohtuotsuse punktis 57 mainitud tegevuse alustamise keeldu ja luba, ei ole üldsusele kättesaadavaks tehtud, mis on vastuolus samas artiklis nõutuga.
Eespool esitatud põhjendusi arvestades tuleb tuvastada, et kuna Itaalia Vabariik ei teinud Brescia kolmanda põletusliini tegevuse alustamise teatist üldsusele eelnevalt piisavaks ajaks kättesaadavaks ühes või mitmes avalikus kohas, et üldsus oleks saanud selle kohta enne pädeva asutuse otsuse tegemist märkusi teha ega teinud selle teatisega seotud otsuseid, millele oli lisatud loa ärakiri, üldsusele kättesaadavaks, siis on Itaalia Vabariik rikkunud direktiivi 2000/76 artikli 12 lõikest 1 tulenevaid kohustusi.
Kohtukulud
Kodukorra artikli 69 lõike 2 alusel on kohtuvaidluse kaotanud pool kohustatud hüvitama kohtukulud, kui vastaspool on seda nõudnud. Kuna komisjon on kohtukulude hüvitamist nõudnud ja Itaalia Vabariik on kohtuvaidluse kaotanud, tuleb kohtukulud temalt välja mõista.
Sama kodukorra artikli 64 lõike 4 kohaselt kannab Ühendkuningriik oma kohtukulud ise.

Esitatud põhjendustest lähtudes Euroopa Kohus (teine koda) otsustab:

1.
Kuna Itaalia Vabariik ei viinud enne ehitusloa andmist ASM Brescia’le kuuluva „kolmanda põletusliini” ehitamise projekti suhtes läbi nõukogu 27. juuni 1985. aasta direktiivi 85/337/EMÜ teatavate riiklike ja eraprojektide keskkonnamõju hindamise kohta, muudetud nõukogu 3. märtsi 1997. aasta direktiiviga 97/11/EÜ, artiklites 5-10 ette nähtud keskkonnamõju hindamist, siis on Itaalia Vabariik rikkunud nimetatud direktiivi artikli 2 lõikest 1 ja artikli 4 lõikest 1 tulenevaid kohustusi.

2.
Kuna Itaalia Vabariik ei teinud nimetatud rajatise „kolmanda põletusliini” tegevuse alustamise teatist üldsusele eelnevalt piisavaks ajaks kättesaadavaks ühes või mitmes avalikus kohas, et üldsus oleks saanud selle kohta enne pädeva asutuse otsuse tegemist märkusi teha ega teinud selle teatisega seotud otsuseid, millele oli lisatud loa ärakiri, üldsusele kättesaadavaks, siis on Itaalia Vabariik rikkunud Euroopa Parlamendi ja nõukogu 4. detsembri 2000. aasta direktiivi 2000/76/EÜ jäätmete põletamise kohta artikli 12 lõikest 1 tulenevaid kohustusi.

3.
Mõista kohtukulud välja Itaalia Vabariigilt.

4.
Suurbritannia ja Põhja-Iiri Ühendkuningriik kannab oma kohtukulud ise.

Allkirjad
(
*1
)	Kohtumenetluse keel: itaalia.