CELEX: 62005TJ0446
Konkurents
Kartellikokkulepped
Euroopa tööstusliku õmblusniidi turg
Otsus, milles tuvastatakse EÜ artikli 81 ja EMP lepingu artikli 53 rikkumine
Mõiste „üks rikkumine”
Turu määratlemine
Trahvid
Trahvi ülempiir
Rikkumise raskus ja kestus
Kergendavad asjaolud
Koostöö
Proportsionaalsus
Võrdne kohtlemine
Kaitseõigused
Suunised trahvide arvutamise meetodi kohta

Vaidluse taust
A –
Vaidluse ese
Euroopa Ühenduste Komisjon tuvastas 14. septembri 2005. aasta otsuses K(2005) 3452 [EÜ] artikli 81 ja EMP lepingu artikli 53
kohaldamise menetluses (juhtum COMP/38.337 PO/Thread, edaspidi „vaidlustatud otsus”), mida muudeti komisjoni 13. oktoobri
2005. aasta otsusega K(2005) 3765 ja mille kokkuvõte on avaldatud 26. jaanuari 2008. aasta Euroopa Liidu Teatajas (ELT C 21,
lk 10), et hagejad Amann & Söhne GmbH & Co. KG (edaspidi „Amann”) ja Cousin Filterie SAS (edaspidi „Cousin”) osalesid reas
kokkulepetes ja kooskõlastatud tegevustes Euroopa Majanduspiirkonna (EMP) autotööstuse niiditurul (edaspidi „autotööstuse
niit”) ajavahemikus 1998. aasta maist-juunist kuni 15. maini 2000, ja et Amann oli osalenud ka reas kokkulepetes ja kooskõlastatud
tegevustes Beneluxi, Taani, Soome, Norra ja Rootsi (edaspidi „Põhjamaad”) tööstusliku õmblusniidi turul, mis ei hõlma autotööstust
(edaspidi „tööstuslik õmblusniit”) ajavahemikus 1990. aasta jaanuarist kuni 2001. aasta septembrini.
Komisjon määras esiteks Amannile ja Cousin’ile solidaarselt 4,888 miljoni euro suuruse trahvi nende osalemise eest EMP autotööstuse
niiditurgu käsitlevas kartellikokkuleppes, ja teiseks Amannile 13,09 miljoni euro suuruse trahvi tema osalemise eest Beneluxi
ja Põhjamaade tööstusliku õmblusniidi turgu käsitlevas kartellikokkuleppes.
B –
Haldusmenetlus
Komisjon teostas nõukogu 6. veebruari 1962. aasta määruse nr 17 esimene määrus [EÜ] artiklite [81] ja [82] rakendamise kohta
(EÜT 1962, 13, lk 204; ELT eriväljaanne 08/01, lk 3) artikli 14 lõike 3 alusel 7. ja 8. novembril 2001 kontrollid mitme õmblusniidi
tootja ruumides. Need kontrollid toimusid 2000. aasta augustis äriühingult The English Needle & Tackle Co. Ltd saadud teabe
alusel (vaidlustatud otsus, põhjendus 78).
Coats Viyella plc (edaspidi „Coats”) esitas 26. novembril 2001 koostöötaotluse vastavalt komisjoni teatisele, mis käsitleb
kaitset trahvide eest ja trahvide vähendamist kartellide puhul (EÜT 1996, C 207, lk 4, edaspidi „koostööteatis”); taotlusele
olid lisatud dokumendid, et tõendada järgmisi kartellikokkuleppeid: esiteks kartellikokkulepe Euroopa Majanduspiirkonna autotööstuse
niiditurul, teiseks kartellikokkulepe Ühendkuningriigi tööstusliku õmblusniidi turul ja kolmandaks kartellikokkulepe Beneluxi
ja Põhjamaade tööstusliku õmblusniidi turul (vaidlustatud otsus, põhjendus 82).
Kontrollide käigus saadud ning Coatsi esitatud dokumentide alusel esitas komisjon puudutatud ettevõtjatele 2003. aasta märtsis
ja augustis teabenõuded määruse nr 17 artikli 11 alusel (vaidlustatud otsus, põhjendus 83).
Komisjon esitas 18. märtsil 2004 vastuväiteteatised mitmele ettevõtjale nende osalemise tõttu ühes või enamas eespool punktis 4
märgitud kartellikokkuleppes, sh Beneluxi ja Põhjamaade tööstusliku õmblusniidi turgu käsitlevas kartellikokkuleppes.
Kõik vastuväiteteatise adressaadiks olnud ettevõtjad esitasid kirjalikud märkused (vaidlustatud otsus, põhjendus 90).
Ärakuulamine toimus 19. ja 20. juulil 2004 (vaidlustatud otsus, põhjendus 92).
24. septembril 2004 võimaldati pooltele juurdepääs vastuväiteteatise vastuste mittekonfidentsiaalsele versioonile ja ärakuulamise
käigus poolte tehtud märkustele ning neile määrati tähtaeg teiste märkuste esitamiseks (vaidlustatud otsus, põhjendus 93).
Komisjon võttis 14. septembril 2005 vastu vaidlustatud otsuse.
C –
Vaidlustatud otsus
1.
Asjaomased turud
a)     Kaubaturud
Komisjon märgib vaidlustatud otsuses, et õmblusniidi sektori võib jagada kaheks, esiteks õmblusniit, mida tööstused kasutavad
rõivaste ja muude esemete, näiteks nahktoodete, sõidukiistmete tekstiilkatete ja madratsite õmblemisel või tikkimisel, ja
teiseks kodune õmblusniit, mida üksikisikud kasutavad õmblus- ja parandustöödes ja huvialadega tegelemiseks (vaidlustatud
otsus, põhjendus 9).
Tööstusliku õmblusniidi sektori võib jagada kolmeks osaks vastavalt kasutusotstarbele: valmisriiete õmblusniit, mida kasutatakse
erinevates rõivastes; tikkimisniit, mida kasutatakse tööstuslikes elektroonilistes tikkimismasinates rõivaste, spordijalatsite
ja kodutekstiili kaunistamiseks; ja eriniit, mida kasutatakse erinevates sektorites, näiteks jalanõude-, nahktoodete- ja autotööstuses
(vaidlustatud otsus, põhjendus 11).
Sellest nähtub samuti, et tööstuslikku õmblusniiti võib jagada mitmeks kategooriaks kiu tüübi ja struktuuri alusel (vaidlustatud
otsus, põhjendus 12).
Komisjon leiab vaidlustatud otsuses, et tööstuslikku õmblusniiti võib pakkumise seisukohast lugeda üheks kaubaturuks, kuna
puudub range vastavus kasutusotstarbe ja kiu tüübi ja/või struktuuri vahel. Komisjon täpsustab siiski, et Coatsi sõnul kasutavad
teatud valmisriiete sektori kliendid eriniiti ning teatud tikkimissektori kliendid kasutavad õmblusniiti. Ta lisab, et Coats
rõhutas, et õmblusniidi, tikkimisniidi ning eri liiki eriniitide tootmisprotsessid võivad olla sarnased või kergelt asendatavad
(vaidlustatud otsus, põhjendus 13).
Siiski eristab komisjon vaidlustatud otsuses ühest küljest autotööstusele mõeldud niiti ja teisest küljest niiti, mis on mõeldud
muule tööstusele. Nimelt leiab komisjon, et kuigi nende kahe niiditüübi tootmisprotsess on sarnane või kergelt asendatav,
tulenevad autotööstuse nõudlusest suured kliendid, kes esitavad teatud nende kasutatud toodetele palju erilisemaid nõudeid
– näiteks turvavöödes kasutatav niit – ja kellele on oluline toodete ühetaolisus erinevates riikides, kus nad seda oma tööstuses
kasutavad (vaidlustatud otsus, põhjendus 14).
Käesolevas kohtuasjas on kaubaturud, millega seoses hagejatele süüks pandud rikkumisi käsitletakse, autotööstuse niiditurg
ning Amannile süüks pandud rikkumise osas ka tööstusliku õmblusniidi turg.
b)     Geograafilised turud
Vaidlustatud otsuses märkis komisjon, et autotööstuse niiditurgu tuleb eristada tööstusliku õmblusniidi turust eespool märgitud
kõrgemate erinõuete tõttu, mis tingivad ühtsuse EMP-s. Ta leiab seega, et autotööstuse niiditurg ulatub üle terve EMP. Nimelt
leiab komisjon, et üksnes mõned tarnijad suudavad tagada nende toodete ühetaolise pakkumise terves EMP-s. Selle põhjuseks
on, et ostjatel on vaja ühtset niiti, et hõlbustada tootmist erinevates riikides, et see niit peab vastama kindlatele kvaliteedinormidele
(näiteks turvavööde tootmises kasutatav niit) ja et toodete kvaliteedi ja vastutuse seisukohalt on selle niidi tootmise jälgitavus
keskse tähtsusega (vaidlustatud otsus, põhjendused 21 ja 22).
Tööstusliku õmblusniidi osas tuvastas komisjon, et vastavalt poolte esitatud andmetele on see geograafiline turg piirkondlik.
Ta lisab, et vastavalt olukorrale võib piirkond hõlmata mitut EMP riiki, näiteks Benelux või Põhjamaad, või vaid ühte riiki,
näiteks Ühendkuningriik (vaidlustatud otsus, põhjendus 17).
Vaidlustatud otsusest ilmneb, et tööstuslikku õmblusniiti käsitlenud rikkumisega, mida Amannile süüks arvati, seotud geograafiline
turg on Benelux ja Põhjamaad, seevastu autotööstuse niiditurul hagejatele süüks arvatud rikkumisega seotud geograafiline turg
on terve EMP.
2.
Asjaomaste turgude suurus ja ülesehitus
Komisjon täpsustab vaidlustatud otsuses, et Beneluxis ja Põhjamaades oli tööstusliku õmblusniidi müügimaht 2000. aastal umbes
50 miljonit eurot ja 2004. aastal umbes 40 miljonit eurot; ja autotööstuse niidituru müügimaht 1999. aastal ligi 20 miljonit
eurot (vaidlustatud otsus, põhjendused 28 ja 35).
Sellest ilmneb ühtlasi, et 1990. aastate lõpus olid Beneluxis ja Põhjamaades tööstusliku õmblusniidi peamised pakkujad eeskätt
Amann, Barbour Threads Ltd (edaspidi „Barbour”) enne selle omandamist Coatsi poolt, Belgian Sewing Thread NV (edaspidi „BST”),
Coats, Gütermann AG ja Zwicky & Co. AG (edaspidi „Zwicky”), ja et autotööstuse niidituru peamised pakkujad olid eeskätt hagejad,
Coats, Oxley Threads Ltd (edaspidi „Oxley”), Gütermann ja Zwicky.
3.
Rikkumiste kirjeldus
Komisjon märgib vaidlustatud otsuses, et autotööstuse niidituru kartellikokkuleppega seotud tegevus, mida hagejatele ette
heidetakse, toimus 1998. aasta maist-juunist kuni 2000. aasta maini.
EMP autotööstuse niidituru kartellikokkuleppe poolte peamine eesmärk oli hoida hinnad kõrged (vaidlustatud otsus, põhjendus 214).
Selle tarvis korraldati viis koosolekut, mille käigus osalised määrasid esiteks kindlaks Euroopa autotööstusele müüdavate
algtoodete kahte tüüpi taotlushinnad, millest ühte kohaldati olemasolevatele klientidele, teist aga uutele klientidele. Seejärel
vahetati nendel koosolekutel teavet teatud klientidele kohaldatavate erihindade ning minimaalsete taotlushindade kohta. Osalised
leppisid lõpuks kokku selles, et vältida omavahelist hindadega konkureerimist turgu valitseva tarnija kasuks (vaidlustatud
otsus, põhjendus 215).
Beneluxi ja Põhjamaade tööstusliku õmblusniidi turgu käsitleva kartellikokkuleppega seotud tegevuse osas tuvastas komisjon,
et see toimus aastatel 1990–2001.
Beneluxi ja Põhjamaade tööstusliku õmblusniidi turgu käsitleva kartelliga seoses märkis komisjon, et ettevõtjad kohtusid vähemalt
kord aastas ja neil kohtumistel oli kaks osa, millest üks keskendus Beneluxi riikide turule ja teine Põhjamaade turule; nende
kohtumiste peamine eesmärk oli hoida hinnad mõlemal turul kõrged.
Osalised vahetasid hinnakirju ning teavet hinnaalanduste, kataloogihindade tõusude kohaldamise, hinnaalanduste vähendamise
ning teatud klientidele kohaldatavate erihindade tõstmise kohta. Samuti sõlmiti kokkulepped tulevaste hinnakirjade, suurimate
lubatud hinnaalanduste, hinnaalanduste vähendamise ning teatud klientidele kohaldatavate erihindade tõstmise kohta; ning kokkulepped,
et vältida omavahelist hindadega konkureerimist turgu valitseva tarnija kasuks ja jagada kliente (vaidlustatud otsus, põhjendused 99–125).
4.
Vaidlustatud otsuse resolutsioon
Vaidlustatud otsuse artikli 1 lõikes 3 tuvastas komisjon, et kuus ettevõtjat, sh hagejad rikkusid EÜ artikli 81 lõiget 1 ja
EMP lepingu artikli 53 lõiget 1, osaledes reas kokkulepetes ja kooskõlastatud tegevustes EMP autotööstuse niiditurul hagejate
puhul 1998. aasta maist-juunist kuni 2000. aasta maini. Samuti tuvastas komisjon vaidlustatud otsuse artikli 1 lõikes 1, et
kaheksa ettevõtjat, sh Amann rikkus EÜ artikli 81 lõiget 1 ja EMP lepingu artikli 53 lõiget 1, osaledes reas kokkulepetes
ja kooskõlastatud tegevustes Beneluxi ja Põhjamaade tööstusliku õmblusniidi turul Amanni puhul 1990. aasta jaanuarist kuni
2001. aasta septembrini.
Vaidlustatud otsuse artikli 2 esimese lõigu kohaselt määrati järgmised trahvid;
a)      EMP autotööstuse niiditurul esinenud kartellikokkuleppe eest järgmistele ettevõtjatele:
–        hagejad, solidaarselt vastutavad: 4,888 miljonit eurot;
–        Coats: 0,65 miljonit eurot;
–        Oxley: 1,271 miljonit eurot;
–        Barbour ja Hicking Pentecost plc, solidaarselt vastutavad: 0,715 miljonit eurot;
b)      Beneluxi ja Põhjamaade tööstusliku õmblusniidi turul esinenud kartellikokkuleppe eest järgmistele ettevõtjatele:
–        Coats: 15,05 miljonit eurot;
–        Amann: 13,09 miljonit eurot;
–        BST: 0,979 miljonit eurot;
–        Gütermann: 4,021 miljonit eurot;
–        Zwicky: 0,174 miljonit eurot.

Menetlus ja poolte nõuded
Hagejad esitasid käesoleva menetluse algatamiseks hagiavaldused, mis saabusid Üldkohtu kantseleisse 22. detsembril 2005.
Seoses Üldkohtu kodade koosseisu muutmisega kuulub ettekandja-kohtunik viienda koja koosseisu, millele käesolev asi on seetõttu
määratud.
Hagejad paluvad Üldkohtul:
–        tühistada vaidlustatud otsus neid puudutavas osas;
–        teise võimalusena vähendada trahvisummat sobivas ulatuses;
–        mõista kohtukulud välja komisjonilt.
Komisjoni palub Üldkohtul:
–        jätta hagi rahuldamata;
–        mõista kohtukulud välja hagejatelt.

Õiguslik käsitlus
Hagejad esitavad esiteks väite, millega nad taotlevad vaidlustatud otsuse tühistamist, kuna on rikutud nõukogu 16. detsembri
2002. aasta määruse (EÜ) nr 1/2003 [EÜ] artiklites 81 ja 82 sätestatud konkurentsieeskirjade rakendamise kohta (EÜT 2003,
L 1, lk 1; ELT eriväljaanne 08/02, lk 205) artikli 7 lõike 1 esimest lauset.
Teiseks esitavad hagejad rea väiteid, millega nad taotlevad trahvi tühistamist. Esiteks heidavad nad komisjonile ette neile
sellise trahvi määramist, mis ületas 10% käibe ülempiiri. Teiseks esitavad hagejad seitse väidet, mis käsitlevad vastavalt
võrdse kohtlemise ja proportsionaalsuse põhimõtete rikkumist trahvi kehtestamisel, tööstusliku õmblusniidi turu kartellikokkuleppe
eest määratud trahvi lähtesumma ekslikku kindlaksmääramist, tööstusliku õmblusniidi turul toimunud rikkumise kestuse ekslikku
arvutamist, tööstusliku õmblusniidi turul toimunud rikkumise osas teatud kergendavate asjaolude arvestamata jätmist, autotööstuse
niiditurul toimunud rikkumise trahvi lähtesumma ja põhisumma ekslikku arvutamist, autotööstuse niidituru kartellikokkuleppe
rakendamata jätmise mittearvestamist ja õiguse olla ära kuulatud ning kaitseõiguste rikkumist.
A –
Hagejate esitatud väide, millega taotletakse vaidlustatud otsuse tühistamist määruse nr 1/2003 artikli 7 lõike 1 esimese lause
rikkumise tõttu
1.
Poolte argumendid
Hagejad väidavad, et etteheidetud rikkumised on määruse nr 1/2003 artikli 7 lõike 1 esimese lause tähenduses üks rikkumine,
kuna autotööstuse niiditurg ning tööstusliku õmblusniidi turg ei ole erinevad kauba- ega geograafilised turud, kuna nende
kartellikokkulepetel on ühine subjektiivne element ja kuna komisjoni kasutatud kriteeriumid ühe rikkumise puudumise tuvastamiseks
ei ole vastuvõetavad.
Mis puudutab esiteks ühe kaubaturu olemasolu, siis vaidlevad hagejad vastu sellele, et nad otsesõnu kinnitasid, et rõivatööstuse
niit ja autotööstuse niit kujutavad kahte erinevat turgu. Nimelt ei tähendanud Amanni vastus teabenõudele, kus ta luges autotööstuse
niiditurgu ülemaailmseks, sugugi selle turu väidetava autonoomsuse tunnustamist. Lisaks, olles esitanud hinnanguid niidi(turu)
kuue erineva sektori kohta, ei olnud Amann suuteline neid hinnanguid autotööstuse niidisektori kohta andma.
Hagejate sõnul ei võimalda ka teiste ettevõtjate, näiteks Coatsi ja Gütermanni avaldused järeldada erinevust autotööstuse
niidituru ja tööstusliku õmblusniidi turu vahel.
Hagejate seisukohta ühe turu osas kinnitab ka kõigi ettevõtjate tehtud tootetutvustus. See puudutab eeskätt Gütermanni, Amanni
ja Coatsi kaubajaotust. Sellest ilmneb, et mitmes valdkonnas sama niidi kasutamine on võimalik.
Autotööstuse suurte klientide esitatud rangemad erinõuded ei õigusta samuti tööstusliku õmblusniidi turu ja autotööstuse niidituru
eristamist. Nimelt toodetakse reeglina niiti vastavalt autotööstuse nõuetele ning tarnitakse selle kvaliteediga teiste tööstusharude
suurtele klientidele. Lisaks ei ole kahe erineva kvaliteediga niidi tootmine ka majanduslikult mõttekas. Seega on autotööstuse
niidi ja tööstusliku õmblusniidi tehnilised omadused peamises osas identsed. Need on järelikult asendatavad, kuna neid turustatakse
mitte klientidest lähtuvalt, vaid toodetest lähtuvalt.
Teiseks heidavad hagejad komisjonile ette, et ta ei uurinud, kas erinevatel etteheidetud tegevustel oli ühine subjektiivne
element ja kas need moodustasid seega ühe rikkumise. Komisjon tunnistas ise, et kõigi rikkumiste eesmärk oli asjaomasel turul
hindade normaalse arengu kahjustamine.
Teesi, et tuvastatud rikkumised kujutavad endast ühte rikkumist, kinnitab ka asjaolu, et tegu oli hinnakokkulepetega ja et
puudutatud piirkondade kohta vastu võetud resolutsioonid olid peaaegu identsed. Hagejad lisavad, et suuremas osas liikmesriikidest
on subjektiivne element määrav ühe rikkumise tuvastamiseks.
Nad väidavad ühtlasi, et valdava osa ettevõtjate keskmist suurust arvestades pidid nende juhid ja osanikud tingimata teadma
erinevatest rikkumistest. Nad täpsustavad, et nende osas tuleneb subjektiivne element lisaks ka asjaolust, et tööstusliku
õmblusniidi ja autotööstuse õmblusniidi turustamise valdkonnas puudus sisemiste pädevuste eraldamine.
Lisaks toovad nad sisuliselt välja vastuolu komisjoni tegevuses, kuna viimane lähtus ühe rikkumise põhimõttest iga kartellikokkuleppe
raames toimunud järjestikuste rikkumiste puhul, kuid ei toiminud samal moel kartellikokkulepete endi puhul. Sellega seoses
on vaidlustatud otsuse põhjendustes 266–270 mitu vastuolu, mis näitavad, et komisjoni väide erinevate rikkumiste olemasolust
ei ole kaitstav.
Kolmandaks vaidlevad hagejad vastu komisjoni kasutatud kriteeriumidele ühe rikkumise olemasolu või puudumise kindlaksmääramiseks.
Esiteks väidavad nad, et need kriteeriumid ei ole vastuvõetavad. Sellega seoses märgivad nad esiteks, et komisjon on ise kahevahel
nende kriteeriumide kasutamise osas ühe rikkumise olemasolu tuvastamiseks, kuna ta õigustab kahe erineva rikkumise olemasolu
erinevate osalejate, erineva töökorralduse ja sellega, et puudus üldine kooskõlastamine, ning tugineb seejärel erinevusele
puudutatud turgude tasemel ning märgib siis, et Beneluxi ja Põhjamaid käsitlevaid kokkuleppeid tuleb uurida koos, kuna neile
on ühine sama organisatsioon, töökorraldus ja osalised. Hagejad märgivad seega, et üldine kooskõlastamine ei oma ka mingit
rolli Beneluxi ja Põhjamaade ühe rikkumise tuvastamisel.
Teiseks leiavad nad, et kaubaturu piiritlemise kriteerium seotud toodete korral ei ole asjakohane. Nimelt annab selle kriteeriumi
kasutamine komisjonile paeaegu kontrollimatu kaalutlusõiguse konkurentsiõiguse rikkumiste karistamisel, välja arvatud olukorras,
kui on ilmne, et tooted ei kuulu mingil juhul samale turule. Osaliste identsuse puudumise kriteerium ei ole samuti asjakohane.
Hagejad rõhutavad nimelt, et ei ole tähtis, kes esindab osalevaid ettevõtjaid, kuna osalemine omistatakse puudutatud ettevõtjale.
Teisena väidavad Amann ja Cousin, et nende kriteeriumide kohaldamine oleks igal juhul pidanud viima selleni, et komisjon järeldab
ühe rikkumise olemasolu.
Ühest küljest viitavad nad asjaolule, et komisjon ei saa vastuvõetavalt õigustada erinevate rikkumiste olemasolu, tuginedes
kartellide vahel kooskõlastamise puudumisele, kuna ta rõhutab ise – korrates sellega seoses Coatsi avaldusi –, et riigiti
mõnevõrra piiratud kaubaturgude tõttu ei olnud vaja puudutatud piirkondade vahel kooskõlastamist, tuginedes selles küsimuses
Coatsi avaldustele, et erinevate piirkondade vahel ei olnud kooskõlastamist vaja. Samuti ei oma tähtsust komisjoni katse eristada
erinevate geograafiliste turgude vahelist kooskõlastamist ja erinevate kaubaturgude vahelist kooskõlastamist. Seetõttu väidavad
hagejad, et kõnealust tegevust tuleb hinnata nii, et tunnistatakse, et erinevatele piirkondadele pühendatud kohtumised kuuluvad
üldisesse kavasse, mille nende ettevõtjate juhid heaks kiitsid ning mida kinnitavad dokumendid Coatsi ja Amanni esindajate
sagedastest kontaktidest, mille eesmärk oli olnud Euroopa „ülemstrateegia”. Need dokumendid tõendavad ühist subjektiivset
elementi. Hagejad heidavad sellega seoses komisjonile ette, et ta ei analüüsinud, kas seda tüüpi kontaktid esinesid ka Coatsi
ja teiste konkurentide vahel.
Teisest küljest ei ole määravat erinevust kokkulepete osaliste ja nende korralduse vahel. Sellega seoses märgivad hagejad,
et kohtupraktika kohaselt ei saa õiguslikus tähenduses ühe rikkumise olemasolu välistada pelgalt seetõttu, et iga ettevõtja
osaleb rikkumises talle omases vormis, nii et üks ettevõtja võis osaleda ühes kartellikokkuleppes, ilma et ta oleks osalenud
selle kõigis osades.
Nende kaalutluste alusel märgivad hagejad, et üksnes kolm ettevõtjat osalesid vaid ühes kokkuleppes, kõik teised olid seotud
vähemalt kahe kokkuleppega, mis tähendab, et osalised kattusid, mis omakorda räägib ühe rikkumise olemasolu kasuks. Lisaks
ei kinnita tööstusliku õmblusniidi turu kartellikokkuleppe koosolekute ja autotööstuse niidituru kartellikokkuleppe koosolekute
võrdlus sugugi erinevate rikkumiste teesi. Mõlemas olukorras toimusid koosolekud ebaregulaarselt.
Komisjon vaidleb nendele argumentidele vastu.
2.
Üldkohtu hinnang
a)     Kauba- ja geograafiliste turgude eristamine
Vaidlustatud otsusest ilmneb, et komisjon leidis, et autotööstuse niiditurgu tuleb selle eripära tõttu eristada tööstusliku
õmblusniidi turust nii kauba kui ka geograafilisest vaatepunktist (vt eespool punktid 12–16 ja 18–20).
Kõigepealt tuleb märkida, et niivõrd kui kaubaturu määratlus hõlmab komisjoni keerukaid majandushinnanguid, kuulub see ühenduste
kohtu poolt kontrollimisele ainult piiratud ulatuses (vt selle kohta Üldkohtu 30. märtsi 2000. aasta otsus kohtuasjas T‑65/96:
Kish Glass
vs.
komisjon, EKL 2000, lk II‑1885, punkt 64, ja 6. juuni 2002. aasta otsus kohtuasjas T‑342/99: Airtours
vs.
komisjon, EKL 2002, lk II‑2585, punkt 26). Siiski ei saa ta hoiduda läbi vaatamast komisjoni hinnanguid majandusandmete kohta.
Sellega seoses peab ta kontrollima, kas komisjon rajas oma hinnangu tegelikkusele vastavatele, usaldusväärsetele ja sidusatele
tõenditele, mis sisaldavad kogu asjakohast teavet, mida tuleb keerulise olukorra hindamisel arvesse võtta, ja kas kõnealused
tõendid suudavad toetada järeldusi, mis nende pinnalt on tehtud (vt 17. septembri 2007. aasta otsus kohtuasjas T‑201/04: Microsoft
vs.
komisjon, EKL 2007, lk II‑3601, punkt 482).
Seejärel tuleb meenutada, et arvesse võetav turg hõlmab kõiki tooteid, mis oma iseloomulikelt tunnustelt on eriti sobivad
pidevat nõudlust rahuldama ja mis on minimaalselt teiste toodetega asendatavad (Euroopa Kohtu 9. novembri 1983. aasta otsus
kohtuasjas 322/81: Nederlandsche Banden-Industrie-Michelin
vs.
komisjon, EKL 1983, lk 3461, punkt 37). Euroopa Kohus leidis täpsemalt, et kaubaturu määratlusse kuulub, et selle turu toodete
vahel toimib tõhus konkurents, mis arvestades turu kõigi toodete sama kasutusotstarvet, eeldab nende piisavas ulatuses asendatavust
(Euroopa Kohtu 13. veebruari 1979. aasta otsus kohtuasjas 85/76: Hoffmann-La Roche
vs.
komisjon, EKL 1979, lk 461, punkt 28).
Mis puudutab asendatavust, siis seda hinnatakse rea kaudsete tõendite alusel, nagu kauba enda omadused, konkurentsitingimused
ja nõudluse-pakkumise struktuur turul (eespool punktis 55 viidatud kohtuotsus Nederlandsche Banden-Industrie-Michelin
vs.
komisjon, punkt 37).
Kuigi majanduslikust aspektist on konkreetse toote pakkujate suhtes kõige vahetum ja tõhusam distsiplineeriv jõud nõudluse
asendatavus (Üldkohtu 4. juuli 2006. aasta otsus kohtuasjas T‑177/04: easyJet
vs.
komisjon, EKL 2006, lk II‑1931, punkt 99), võib pakkumise asendatavust samuti arvesse võtta kõnealuse turu määratlemisel
olukorras, kus selle mõju on tõhususe ja vahetu mõju osas samaväärne nõudluse asendatavusega. Seega tähendab pakkumise asendatavuse
kriteerium seda, et tootjad võivad lihtsa kohandamise teel tulla sellele turule piisava jõuga, et olla tõsiseks vastukaaluks
turul juba tegutsevatele tootjatele (Üldkohtu 30. septembri 2003. aasta otsus liidetud kohtuasjades T‑191/98, T‑212/98–T‑214/98:
Atlantic Container Line jt
vs.
komisjon, EKL 2003, lk II‑3275, punkt 829).
Toodete endi osas tuleb märkida, et need võivad endast kujutada eraldi turgu, kui need eristuvad eriliste tootmisomaduste
poolest, mis muudavad need sellele otstarbele eriliselt vastavaks või kui need eristuvad oma kasutuse poolest (Euroopa Kohtu
21. veebruari 1973. aasta otsus kohtuasjas 6/72: Europemballage ja Continental Can
vs.
komisjon, EKL 1973, lk 215, punkt 33).
Lõpuks tuleb meenutada, et komisjon võttis vastu teatise asjaomase turu mõiste kohta ühenduse konkurentsiõiguses (EÜT 1997,
C 372, lk 5; ELT eriväljaanne 08/01, lk 155, edaspidi „turu mõiste teatis”), milles ta täpsustas, milliseid kriteeriume asjaomase
kaubaturu ja asjaomase geograafilise turu määratlemisel arvesse võtta. Asjaomane kaubaturg on seal määratletud nii, et see
„hõlmab kõiki neid tooteid ja/või teenuseid, mis tarbijate seisukohast on oma iseloomulike tunnuste, hindade ja otstarbekohase
kasutuse põhjal omavahel vahetatavad ja asendatavad”. Geograafiline turg on määratletud nii, et see „hõlmab konkurentsitingimustelt
üsna sarnast ja naaberaladest eelkõige märgatavalt erinevate konkurentsitingimuste tõttu eristatavat ala, kus kõnealused ettevõtjad
tegelevad kaupade ja teenuste pakkumise ja hankimisega”. Asjaomane turg, mille raames tuleb konkurentsiprobleemi hinnata,
määratakse seega kindlaks kaubaturu ja geograafilise turu ühendamise teel.
Neid kaalutlusi arvestades tuleb uurida vaidlustatud otsuse põhjendustes 14 ja 22 esitatud komisjoni järelduste põhjendatust
seoses kahe erineva toote- ja geograafilise turu olemasoluga, nimelt esiteks EMP autotööstuse niiditurg ja teiseks Beneluxi
ja Põhjamaade tööstusliku õmblusniidi turg. Selle tarvis hindas komisjon toodete asendatavust esiteks nõudluse ja teiseks
pakkumise poolelt.
Esiteks on nõudluse asendatavuse osas vaidlustatud otsuses rida asjaolusid, millega üritatakse tõendada, et see ei olnud asendatav.
Kõigepealt ilmneb vaidlustatud otsuse põhjendustest 14 ja 22, et autotööstuse nõudlusest tulenevad suured kliendid ja et neid
on palju vähem kui tööstusliku õmblusniidi turu klientidest ettevõtjaid. Hagejad ei vaidlustanud seda tõsiasja. Kohtuistungil
kinnitasid hagejad, et autotööstuse kliendid olid kõige tugevamad, kuna nad ostsid väga suures koguses.
Teiseks ilmneb vaidlustatud otsuse eespool viidatud põhjendustest, et autotööstuse kliendid ostavad niiti erinevates riikides
asuvatesse tootmisüksustesse ja et nad nõuavad seega ühetaolist toodet kõigis neis riikides. Hagejad ei vaidlusta seda ühetaolisuse
nõuet, mis on lisaks majanduslikult täiesti arusaadav. On nimelt mõistlik tunnistada, et tootmismasinate kohandamine kasutatud
niiditüübile toob kaasa kulutusi. Autotööstuse tootjad soovivad seega vähendada oma kulusid, ostes suures koguses väga spetsiifilist
tüüpi niiti ning kohandades erinevates riikides asuvad tootmismasinad vaid üks kord sellele niidile.
Kolmandaks ilmneb vaidlustatud otsuse põhjendustest 14 ja 22, et autotööstusele mõeldud niit peab vastama eriti rangetele
erinormidele, mis on sellele sektorile omased, ja et selle järgitavus on keskse tähtsusega toodete kvaliteedi ja vastutuse
põhjustel. Hagejad kinnitasid seda järeldust nii hagiavalduses kui ka kohtuistungil.
Nimelt tunnistasid nad, et üldiselt otsustavad kliendid, millist niiti on neil tootmises vaja, ning valivad seega oma kasutusvajadusteks
sobiva toote. Mis puudutab nimelt autotööstuse kliente, siis tunnistasid hagejad, et nende ostetud niit vastaks vähemalt ISO 9002
normile. Nad täpsustasid ka kohtuistungil, et autotööstuses esinevad nn „TS950” erinõuded ja et nad võtavad tootmises neid
asjaolusid arvesse.
Lisaks kirjeldasid hagejad, kuidas autotööstuse kliendid sertifitseerivad niiti. Kõigepealt arendavad hagejad vähemalt ISO 9002
normile vastava niiditüübi. Seejärel testib seda autotootja, kes seda oma tootmises soovib kasutada, ja lõpuks sertifitseerib
nimetatud autotootja niidi, kui test oli tulemuslik.
Neid kaalutlusi arvestades tuleb tunnistada, et autotööstuse valitud eriniiti ei saa asendada muu tööstusliku niidiga. Sellega
seoses ei oma tähtsust asjaolu, et seda tüüpi niiti müüakse ka muudele klientidele peale autotööstuse. Nimelt, erinevalt selle
toote teistest võimalikest ostjatest ostavad autotööstuse kliendid üksnes niiti, millel on ainuomased eriomadused ja mida
need ettevõtjad on sertifitseerinud nende eriomaduste tõttu. Seega ei saa hagejad mõistlikult väita, et nõudluse seisukohast
on olemas asendatavus.
Coatsi avaldused, mille ta esitas vastuseks komisjoni teabenõudele, näivad samuti kinnitavat nõudluse osas asendatavuse puudumist.
Nimelt rõhutas Coats, et teatud valmisriiete tööstuse kliendid kasutasid tikkimisniiti, nagu ka teatud tikkimistööstuse kliendid
kasutasid õmblusniiti. Seevastu ei viidanud ta sellisele asendatavusele autotööstuse klientide nõudluse puhul.
Teiseks, kuigi komisjon leidis, et pakkumise seisukohalt võib tööstuslikku õmblusniiti lugeda üheks kaubaturuks, kuna puudub
range vastavus ühelt poolt lõppkasutuse ning kiutüübi ja/või niidistruktuuri ning selle niidi tootmisprotsessi sarnasuse või
vahetatavuse vahel, järeldas ta siiski, et olukord ei olnud selline autotööstuse niidi puhul.
Selle järelduseni jõudmiseks tugines komisjon autotööstuse jaoks mõeldud niidi eripäradele, vajadusele tagada standardne pakkumine
ning suutlikkusele täita selle tööstusharu klientide tellimusi. Ta tugines samuti asjaolule, et autotööstuse niidi geograafiline
turg oli terve EMP territoorium, erinevalt tööstusliku õmblusniidi turust, mis oli vaid piirkondlik. Neid asjaolusid arvestades
leidis ta, et vaid teatud ettevõtjad suutsid vastata seda tüüpi nõudlusele (vt vaidlustatud otsus, põhjendus 22).
Kõigepealt, turu mõiste teatise punktis 20 märgitakse, et pakkumine on asendatav, kui tarnijatel on vastukaaluks suhteliste
hindade väikestele ja püsivatele muudatustele võimalik lühikese aja jooksul asuda tootma asjaomaseid tooteid ning neid turustada,
ilma et see tooks kaasa olulisi täiendavaid kulutusi või riske. Seejärel rõhutab komisjon turu mõiste teatise punktis 21,
et selline asendatavus esineb sageli siis, kui ettevõtjad turustavad sama toodet erineva kvaliteedi või klassiga; ja et isegi
juhul, kui konkreetse lõpptarbija või konkreetsete lõpptarbijate rühma jaoks ei ole erinevad kvaliteedid asendatavad, kuuluvad
erinevad kvaliteedid samale kaubaturule. Tööstuslik õmblusniit vastab esmapilgul turu mõiste teatise punktis 21 käsitletud
tootele.
Lõpuks kinnitab komisjon turu mõiste teatise punktides 22 ja 23 konkreetsete näidete abil, et tarnijaid peavad olema võimelised
erineva kvaliteediga tooteid viivitamata ning ilma eespool nimetatud olulise kulude kasvuta pakkuma ja müüma ning et ei tohi
esineda erilisi raskusi turustamise faasis.
Nende kaalutluste alusel tuleb kindlaks teha, kas komisjon hindas õigesti pakkumise seisukohast toote asendatavuse kriteeriumi.
Esiteks, nagu eespool punktis 63 ja järgnevates punktides on märgitud, peavad autotööstuse niiditootjad kohandama oma tootmismasinad,
et toodetud niit vastaks erinormidele.
Teiseks ei ole veenev hagejate arutluskäik autotööstusele mõeldud niidi madalatest tootmiskuludest. Nimelt väidavad hagejad
mitte üksnes seda, et reeglina toodetakse niiti vastavalt autotööstuse nõuetele ning tarnitakse selle kvaliteediga teiste
tööstusharude klientidele, vaid ka seda, et tootmisliini kohandamise kulud on liiga kõrged, kui tuleks mingi toode valmistada
vaid autotööstusele ning seejärel muuta tootmisliini ning kohandada see teiste tööstusharude jaoks mõeldud toodetele.
Siiski on tõsi, et kuigi autotööstuse niiditurul juba tegutsev äriühing toodab tootmise ratsionaliseerimise tõttu peamiselt
niiti, mis vastab kõrgemale normile, sõltumata selle toote sihtotstarbest, siis tegutseb ta nii üksnes seetõttu, et ta tegutseb
autoturul ning autotööstuse jaoks mõeldud niidi erinormide tõttu on tootmisega seotud kõrged kulud. Teisisõnu ei ole peamiselt
õmblus- või tikkimisniiti tootval äriühingul mingit huvi toota autotööstusele mõeldud eriniiti pelgalt seetõttu, et ta võiks
potentsiaalselt seda niiti autotööstuse võimalikele klientidele müüa.
Seega ei ole hagejate kinnitus, et autotööstuse jaoks mõeldud niidi tootmiskulud on nii väikesed, et alati toodetakse kõrgemale
erinormile vastavat niiti, tööstusliku õmblusniidi tootjate puhul tõendatud.
Kolmandaks ei vaidlustanud hagejad haldusmenetluse käigus nende kahe turu selget erinevust geograafilisel tasandil. Vastuseks
komisjoni teabenõudele täpsustas Amann isegi, et autotööstuse niiditurg on ülemaailmne. Ka Coats tõi välja, et selle turu
eripära piirab selle „piirkondlikele” ja „globaalsetele” tarnijatele, mida vastuse kontekstis tuli mõista kui „tervet EMP
territooriumi hõlmav” ja „ülemaailmne”.
Seega eeldab pakkumise asendatavus, et valdav osas tootjatest on võimelised tootma suures koguses eriniiti, mis on iga autotööstuse
kliendi osas ühetaoline, ning turustama seda lühikese aja jooksul terves EMP-s. Eelnevaid kaalutlusi silmas pidades ei ole
selline arutluskäik sugugi kaitstav.
Siiski ei teinud komisjoni ühtegi ilmset kaalutlusviga, kui ta järeldas, et pakkumise seisukohast esinesid kaks eraldi kauba-
ja geograafilist turgu.
Sellega seoses tuleb täpsustada, et komisjon hindas ja tõlgendas õigesti hagejate ja teiste puudutatud ettevõtjate vastuseid,
mille põhjal ta järeldas kahe eraldi kaubaturu olemasolu.
Kõigepealt küsis komisjon hagejatelt, kas tööstuslik õmblusniit, tööstuslik tikkimisniit, tööstuslik eriniit ja kodune õmblusniit
kujutavad endast niiditööstuse erinevaid turge. Komisjon esitas ka tabeli, et kindlaks teha kõigi eespool viidatud niitide
asjaomased geograafilised turud; selles tabelis oli ka eraldi rubriik „autotööstuse niit”. Ta täpsustas, et viimati nimetatud
kategooria kuulus tööstusliku eriniidi alla, kuid rõhutas, et soovis teada Amanni ja Cousin’i arvamust selle niiditüübi asjaomase
geograafilise turu kohta.
Vastuseks viidatud teabenõudele märkis Amann, et komisjoni üksikasjalik eristamine oli õige, kuna „esinevad toodete erinõuded
ja klientide erivajadused, mis eeskätt rõivatööstuses eristuvad selgelt ülejäänud kahest sektorist värvide valiku jms poolest”.
Cousin omalt poolt väljendas oma täielikku nõusolekut komisjoni esitatud jaotusega. Ta rõhutas siiski tõsiseid raskusi turgude
hindamisel, eeskätt eriniidi osas, kuna sellel on palju erinevaid kasutusotstarbeid, märkides et ta oli kokku lugenud enam
kui 80 valdkonda.
Seega tunnistasid hagejad tõepoolest, et eriniidi turg on erinev kaubaturg, aga vastupidi komisjoni menetlusdokumentides esitatud
kinnitustele ei tunnistanud nad otsesõnu, et eriniidi turu alla kuuluv autotööstuse niiditurg oli iseseisev kaubaturg.
Ka Gütermann kinnitas komisjoni pakutud jaotust, kuid ei võtnud otsest seisukohta autotööstuse niidituru kohta. Coats vastas
kaubaturge puudutavale küsimusele, et ta ei arvanud, et toodetevahelised erinevused olid piisavad kolme erineva turu olemasolu
järeldamiseks, tunnistades samas autotööstuse niidituru eripära, mis toodi välja eespool punktis 78. Üksnes Oxley kinnitas
otsesõnu ning õigustas autotööstuse niidituru eraldiseisvat laadi.
Kuigi autotööstuse niidituru olemasolu käsitlevate asjaolude tõlgendamine ei näi olevat nii ilmne, nagu komisjon soovib seda
kinnitada, ei ole neis järeldustes siiski tehtud ühtegi ilmset kaalutlusviga ega asjaolusid moonutatud.
Neid järeldusi kinnitavad ka muud kaudsed tõendid, näiteks ettevõtjate võrguleheküljed, millel on üldiselt esitatud eraldi
rubriik autotööstuse niidi kohta. Samuti on kõik need ettevõtjad nimelt selle sektori tarvis loodud niidikaubamärkide omanikud.
Kõigest eelnevast tuleneb, et komisjon ei ole ilmset kaalutlusviga teinud, kui ta järeldas käesolevas asjas, et autotööstuse
niiditurg ning tööstusliku õmblusniidi turg olid erinevad.
b)     „Tervikplaani” väidetav olemasolu
Kõigepealt tuleb meenutada, et ühe rikkumise mõiste peab silmas olukorda, kus mitu ettevõtjat osalesid ühes rikkumises, mis
seisnes vältavas tegevuses sama majandusliku eesmärgi – rikkuda konkurentsi – nimel, või siis osalesid üksikutes rikkumistes,
mis olid omavahel seotud identse eesmärgiga (kõigi osade sama eesmärk) või subjektidega (asjaomaste ettevõtjate samasus, kes
olid teadlikud ühises eesmärgis osalemisest) (Üldkohtu 8. juuli 2008. aasta otsus kohtuasjas T‑53/03: BPB
vs.
komisjon, EKL 2008, lk II‑1333, punkt 257).
Seejärel tuleb märkida, et EÜ artikli 81 lõike 1 rikkumine võib seisneda mitte üksnes üksikus teos, vaid ka mitmes teos või
koguni vältavas tegevuses. Seda tõlgendust ei saa vaidlustada põhjendusega, et nende tegude või vältava tegevuse üks või enam
elementi võivad ka iseenesest ja iseseisvalt endast selle sätte rikkumist kujutada. Kui erinevad teod kuuluvad „tervikplaani”
nende identse eesmärgi tõttu, mis rikub konkurentsitingimusi ühisturul, siis on komisjonil õigus omistada nende tegude eest
vastutus sõltuvalt osalemisest rikkumises kui tervikus (Euroopa Kohtu 7. jaanuari 2004. aasta otsus liidetud kohtuasjades
C‑204/00 P, C‑205/00 P, C‑211/00 P, C‑213/00 P, C‑217/00 P ja C‑219/00 P: Aalborg Portland jt
vs.
komisjon, EKL 2004, lk I‑123, punkt 258).
Lisaks võib väljakujunenud kohtupraktika kohaselt ühe rikkumise mõiste viidata kokkulepetes, kooskõlastatud tegevuses ja ettevõtjate
ühenduste otsustes seisneva konkurentsivastase tegevuse juriidilisele kvalifikatsioonile (vt selle kohta Üldkohtu 20. aprilli
1999. aasta otsus liidetud kohtuasjades T‑305/94–T‑307/94, T‑313/94–T‑316/94, T‑318/94, T‑325/94, T‑328/94, T‑329/94 ja T‑335/94:
Limburgse Vinyl Maatschappij jt
vs.
komisjon, EKL 1999, lk II‑931, punktid 696–698; 20. märtsi 2002. aasta otsus kohtuasjas T‑9/99: HFB jt
vs.
komisjon, EKL 2002, lk II‑1487, punkt 186, ja 12. detsembri 2007. aasta otsus liidetud kohtuasjades T‑101/05 ja T‑111/05:
BASF
vs.
komisjon, EKL 2007, lk II‑4949, punkt 159).
Tuleb ka täpsustada, et ühe eesmärgi mõistet ei saa määratleda üldise viitega konkurentsi moonutamisele rikkumisega seotud
turul, sest konkurentsi kahjustamine kujutab nii eesmärgi kui tagajärjena endast iga sellise tegevuse olemuslikku osa, mis
kuulub EÜ artikli 81 lõike 1 kohaldamisalasse. Ühe eesmärgi mõiste selline määratlus ohustab võtta ühe ja vältava rikkumise
mõistelt osa selle tähendusest, kuna selle tagajärjel tuleks mitut ühte majandussektorit puudutavat tegevust, mis on EÜ artikli 81
lõikega 1 keelatud, süstemaatiliselt käsitleda asjaoludena, mis moodustavad ühe rikkumise. Selleks et kvalifitseerida erinevad
tegevused üheks ja vältavaks rikkumiseks, tuleb kontrollida, kas need on omavahel täiendavad, st et igaüks neist on mõeldud
tegelema ühe või mitme tavapärasest konkurentsist tuleneva tagajärjega ja aitab vastastikuse toime kaudu kaasa konkurentsivastaste
tagajärgede saavutamisele, mida nende tegevuste elluviijad on ühe eesmärgiga üldise plaani raames kavandanud. Selles osas
tuleb arvestada kõiki asjaolusid, mis võimaldavad seda seost tuvastada või kahtluse alla seada, näiteks kõnealuste tegevuste
kohaldamise periood, sisu (sealhulgas kasutatud meetodid) ja vastastikusest seosest tulenevalt eesmärk (vt selle kohta eespool
punktis 91 viidatud kohtuotsus BASF
vs.
komisjon, punktid 179–181).
Seega võib komisjon objektiivsetel põhjustel algatada erinevaid menetlusi mitme erineva rikkumise kohta ja määrata erinevaid
trahve (vt selle kohta Üldkohtu 15. juuni 2005. aasta otsus liidetud kohtuasjades T‑71/03, T‑74/03, T‑87/03 ja T‑91/03: Tokai
Carbon jt
vs.
komisjon, kohtulahendite kogumikus ei avaldata, edaspidi „II Tokai kohtuotsus”, punkt 124).
Lõpuks tuleb ka märkida, et teatava õigusvastase tegevuse kvalifitseerimine tegevuseks, mis kujutab endast ühte ja vältavat
rikkumist või mitut rikkumist, mõjutab põhimõtteliselt määratavat karistust. Nimelt võib mitme rikkumise tuvastamine kaasa
tuua mitme eraldiseisva trahvi määramise iga kord määruse nr 17 artikli 15 lõikes 2 ja määruse nr 1/2003 artikli 23 lõikes 2
sätestatud piirides (eespool punktis 91 viidatud kohtuotsus BASF
vs.
komisjon, punkt 158).
Nende kaalutluste alusel tuleb hinnata „tervikplaani” olemasolu.
Alustuseks tuleb märkida, et hagejad väidavad peamiselt, et käesolevas asjas on ühine subjektiivne element selles, et kõigi
rikkumiste eesmärk oli kahjustada hindade normaalset arengut. Selline hindade moonutamine on lahutamatu osa kõigis hinnakartellides
ning sellest ei piisa iseenesest veel ühise subjektiivse elemendi tõendamiseks. Sellega seoses – ning vastupidi hagejate väidetele
– ei lähtunud komisjon vaidlustatud otsuses sugugi rikkumiste vahelise seose olemasolu põhimõttest. Nimelt mainis ta vaidlustatud
otsuse põhjenduses 269 üksnes ühte konkurentsivastast eset ning ühte majanduslikku eesmärki, mis seisnes hindade normaalse
arengu kahjustamises, mis on lahutamatu seda tüüpi kartellist, rõhutades samas asjaolu, et seda eset ning eesmärki taotletakse
kõigis kolmes erinevas rikkumises.
Seejärel, et vaielda vastu ühe rikkumise olemasolule – peale selle, et autotööstuse niiditurg ning tööstusliku õmblusniidi
turg on erinevad, nagu muuseas märgiti ka eespool punktides 53–88 –, tugines komisjon peamiselt sellele, et kartellikokkuleppega
seotud liikmed ei olnud samad ja et nendel kokkulepetel puudus üldine kooskõlastamine. Hagejad ei suutnud neid kriteeriume
kahtluse alla seada ning ei tõendanud seega „tihedat seost” erinevate konkurentsivastaste tegevuste vahel.
Mis puudutab esiteks osaliste samasuse kriteeriumi, siis loetles komisjon vaidlustatud otsuse põhjendustes 96 ja 216 autotööstuse
niidituru kartellikokkuleppe ning tööstusliku õmblusniidi turu kartellikokkuleppe osalised. Seejärel leidis ta vaidlustatud
otsuse põhjenduse 265 punktis a, et suurem osa ettevõtjaid osales vaid ühes kartellikokkuleppes, kuna nad ei tegutsenud teise
kartellikokkuleppe esemeks olnud turul.
Tuleb sedastada, et kümnest ettevõtjast, kes osalesid ühes ja/või teises kartellikokkuleppes, olid vaid kolm seotud mõlemaga.
Nimelt olid Ackermann Nähgarne GmbH & Co, Bieze Stork BV, BST, Cousin, Gütermann, Zwicky ja Oxley seotud vaid ühega neist.
Üksnes Coats, Barbour (enne selle omandamist Coatsi poolt) ja Amann osalesid mõlemas kartellikokkuleppes. Nende kolme ettevõtja
osalemine mõlemas kartellikokkuleppes iseenesest ei ole veel kaudseks tõendiks ühise strateegia olemasolust (vt selle kohta
eespool punktis 93 viidatud II Tokai kohtuotsus, punkt 120). Tuleb rõhutada, et autotööstuse niidituru ning tööstusliku õmblusniidi
turu kartellide kattumise perioodil (1998–2000) ei esindanud neid ettevõtjaid – välja arvatud Barbouri – nende kahe kartelli
raames korraldatud koosolekutel samad isikud.
Järelikult ei teinud komisjon mingit kaalutlusviga vaidlustatud otsuse põhjenduse 265 punktis a tehtud järelduses.
Teiseks ei saa ka nende kartellikokkulepete sisuga õigustada tervikplaani olemasolu. Nimelt ilmneb vaidlustatud otsusest,
et autotööstuse niidituru kartelli sisu erines selgelt tööstusliku õmblusniidi turu kartelli sisust.
Mis puudutab autotööstuse niidituru kartellikokkulepet, siis ilmneb vaidlustatud otsuse põhjendustest 215, 220, 223, 224,
226, 228–230, 233–236 ja 238 esiteks, et kartelliosaliste vahetatud teave puudutas teatud klientidele kohaldatud hindasid,
ja teiseks, et sõlmitud kokkulepped puudutasid minimaalsete sihthindade kehtestamist autotööstuse klientidele müüdavatele
baastoodetele, kahte liiki sihthindasid vastavalt olemasolevatele klientidele ja uutele klientidele ning minimaalseid sihthindasid
teabevahetuses käsitletud teatud klientidele. Osalised leppisid kokku ka selles, et vältida omavahelist hindadega konkureerimist
turgu valitseva tarnija kasuks.
Mis puudutab tööstusliku õmblusniidi turu kartellikokkulepet, siis ilmneb vaidlustatud otsuse põhjendustest 99–153 esiteks,
et vahetatud teave käsitles hinnakirjasid ning allahindlusi, kataloogihindade tõstmist, allahindluste vähendamist ning teatud
klientidele kohaldatavate erihindade tõstmist, ja teiseks, et pooled leppisid kokku tulevastes hinnakirjades, suurimate lubatud
allahindluste, allahindluste vähendamise ning teatud klientidele kohaldatavate erihindade tõstmises ning kokkulepetes, et
vältida omavahelist konkureerimist turgu valitseva tarnija kasuks.
Vaidlustatud otsuse eespool viidatud kaalutlused kinnitavad, et esineb selge erinevus nende kahe kartellikokkuleppe sisus.
Nende kahe kartelli vahel mõne sarnasuse olemasolu – nagu kokkulepped, et vältida omavahelist hindadega konkureerimist turgu
valitseva tarnija kasuks – ei ole piisav, et seda järeldust kahtluse alla seada.
Kolmandaks oli kahe kartellikokkuleppe töökorraldus suures osas erinev. Nimelt, nagu komisjon märkis vaidlustatud otsuse põhjenduses 218,
oli autotööstuse niidituru kartellikokkulepe suhteliselt paindlikult korraldatud, toimusid väikesed ebaregulaarsed koosolekud,
mida täiendasid sagedased kahepoolsed kontaktid. Vaidlustatud otsuse põhjendustes 96–99 ja 149–153 ilmneb, et Beneluxi ja
Põhjamaade tööstusliku õmblusniidi turu kartellikokkuleppe raames toimusid koosolekud vähemalt kord aastas ja et need olid
korraldatud kahes osas, üks puudutas Põhjamaade turgu ning teine Beneluxi turgu. Sellest tuleneb ühtlasi, et kahepoolsed kohtumised
toimusid perioodiliselt.
Nende asjaolude valguses ei teinud komisjon mingit ilmset kaalutlusviga, kui ta leidis vaidlustatud otsuse põhjendustes 265–267,
et autotööstuse niidituru kartellikokkulepet tuleb eristada Beneluxi ja Põhjamaade tööstusliku õmblusniidi turu kartellikokkuleppest
ja et need kujutavad seega endast kahte erinevat rikkumist.
Sellega seoses tuleb esile tuua, et erinevalt autotööstuse niidituru kartellikokkuleppest loeti Beneluxi ja Põhjamaade tööstuslike
niiditurgude kartellikokkuleppeid üheks rikkumiseks, kuna tooted olid identsed, kartelliosalised samad, kartelli sisu ja töökorraldus
sarnased, koosolekud toimusid samal päeval ning seal osalenud ettevõtjaid esindasid samad isikud.
Lisaks ei oma tähtsust esiteks argument, mille kohaselt puudus hagejate struktuuris pädevuste eraldamine tööstusliku õmblusniidi
ja autotööstuse niidi turustamise valdkonnas, ja teiseks argument, et osalenud ettevõtjate juhid ja osanikud pidid tingimata
teadma erinevatest rikkumistest. Need argumendid ei ole tõendiks ühise subjektiivse elemendi olemasolust.
Samuti tuleb tagasi lükata hagejate argument üldise kooskõlastamise olemasolust, mis lähtub Coatsi esindaja ja Amanni juhi
sagedastest kontaktidest. Toimikus ei ole ühtegi avaldust, mida võiks tõlgendada kaudse tõendina üldisest kooskõlastamisest.
Kohtuistungil tunnistasid hagejad, et nad ei suuda esitada Üldkohtule ühtegi täpset dokumenti, mis tõendaksid Amanni ja Coatsi
vahelise üldise kooskõlastamise tahet.
Lõpuks väidavad hagejad ekslikult, et kaubaturu piiritlemise kriteerium ei ole kehtiv hindamiskriteerium, kuna see annab komisjonile
kontrollimatu kaalutlusõiguse järeldada seotud toodete korral kahe erineva rikkumise olemasolu. Esiteks, ei ole komisjoni
selline kaalutlusõigus piiramatu, kuna ta allub Üldkohtu kontrollile, nagu on märgitud eespool punktis 54. Teiseks oli kaubaturgudega
seotud kriteerium käesolevas asjas vaid üks mitmest kriteeriumist, mille alusel kahe erineva rikkumise olemasolu järeldati.
Arvestades kõiki neid kaalutlusi, tuleb määruse nr 1/2003 artikli 7 lõike 1 esimese lause rikkumist käsitlev väide põhjendamatuse
tõttu tagasi lükata.
B –
Trahvi vähendamist käsitlevad väited
1.
Hagejate esitatud väide, mis käsitleb määruse nr 17 artikli 15 lõikes 2 ja määruse nr 1/2003 artikli 23 lõikes 2 ette nähtud
karistuse ülempiiri arvestamata jätmist
a)     Poolte argumendid
Hagejate esitatud väitel on kolm osa.
Esimeses osas väidavad hagejad, et kaks rikkumist on tegelikkuses vaid üks rikkumine ja et seega võib neile määrata vaid ühe
trahvi, mille summa ei saa ületada 10% kogukäibest. Selle liitmise teel saadud summa ületab nimetatud ülempiiri ning seega
on rikutud määruse nr 17 artikli 15 lõiget 2 ja määruse nr 1/2003 artikli 23 lõiget 2.
Sellega seoses väidavad nad, et rikuti ühenduse konstitutsiooniõiguse põhimõtet
nulla poena sine lege
. Sisuliselt kritiseerivad nad asjaolu, et komisjon saab selliste turgude jagamise teel, kus tuvastati paralleelsed rikkumised,
võtta endale piiramatu kaalutlusruumi, et määrata trahve, mis ületavad 10% kogukäibe ülempiiri. Nad leiavad, et seaduslikkuse
põhimõttest tuleneb mitte üksnes keeld kohtunikule määrata karistusi seadusliku aluse puudumisel, vaid ka seadusandja kohustus
koostada täpsed ja selged karistusnormid. Selguse nõuet kohaldatakse seega nii normi koostisosadele kui ka selle õiguslikele
tagajärgedele. Need nõuded kehtivad ka eespool viidatud normidele, mis näevad ette karistused konkurentsieeskirjade rikkumise
eest.
Kui hagejatel paluti kohtuistungil oma argumente selgitada, täpsustasid nad, et need argumendid seavad kahtluse alla ka normi
enda õiguspärasuse ning seega vaidlustavad nad määruse nr 17 artikli 15 lõike 2 ning määruse nr 1/2003 artikli 23 lõike 2
seaduslikkuse.
Lisaks vaidlevad nad vastu komisjoni argumendile viimase kohustusest järgida
non bis in idem
põhimõtet, kuna see põhimõte ei anna mingit tagatist ühe või enama rikkumise tuvastamise täpsuse kohta. Nad väidavad sisuliselt,
et probleem esineb eelmises etapis, st ühe või enama rikkumise olemasolu tuvastamises.
Teises osas väidavad hagejad, et komisjon võib määrata ühe trahvi mitme rikkumise eest, kui nende rikkumiste ese on sama tüüpi
tegevus erinevatel turgudel ja kui osalised on valdavalt samad ettevõtjad. Need kaks tingimust on käesolevas asjas täidetud.
Hagejad leiavad, et komisjon kaldus kõrvale oma varasemast praktikast ilma ühegi põhjenduseta. Nad leiavad, et kui komisjon
loobub oma pädevusest määrata üks trahv mitme rikkumise eest, peab ta Euroopa haldusõiguse üldpõhimõtete kohaselt põhjendama
selle pädevuse kasutamata jätmist. Seega rikkus komisjon käesolevas asjas EÜ artiklit 253.
Seejärel võrdlevad hagejad vaidlustatud otsust komisjoni 21. novembri 2001. aasta otsusega [EÜ] artikli 81 ja EMP lepingu
artikli 53 alusel algatatud menetluses (juhtum COMP/E-1/37.512 – Vitamiinid) (EÜT 2003, L 6, lk 1, edaspidi „vitamiinide otsus”).
Komisjon ühendas selles otsuses erinevate rikkumiste eest määratud trahvid üheks üldiseks trahviks ja pidas seega oluliseks
järgida 10% kogukäibe ülempiiri. Nii nagu vitamiinide otsuses, olid ka käesoleva asja kartellikokkulepped seotud sama sisulise
ja „aeg-ruumilise” taustaga.
Kolmandas osas väidavad hagejad, et komisjoni taotletud hoiatav mõju saavutati juba tööstusliku õmblusniidi turul toime pandud
rikkumise eest trahvi määramisega. Komisjon oleks seega pidanud seda arvestama, määrates trahvi autotööstuse niidituru kartellikokkuleppe
eest.
Komisjon vaidleb nendele argumentidele vastu.
b)     Üldkohtu hinnang
Hagejate käesoleval väitel on kolm osa, mis käsitlevad esiteks
nulla poena sine lege
põhimõtte rikkumist, teiseks mitme rikkumise eest ühe trahvi määramise kohustuse rikkumist ning kolmandaks karistuse seaduslike
eesmärkide rikkumist.

Nulla poena sine lege
põhimõtte rikkumine ning määruse nr 17 artikli 15 lõike 2 ja määruse nr 1/2003 artikli 23 lõike 2 seaduslikkuse vaidlustamine
Kõigepealt tuleb uurida määruse nr 17 artikli 15 lõike 2 ja määruse nr 1/2003 artikli 23 seaduslikkuse vaidlustamist hagejate
poolt kolmel tasandil. Esiteks väidavad nad sisuliselt, et määruse nr 17 artikli 15 lõikes 2 ja määruse nr 1/2003 artikli 23
lõikes 2 esitatud rikkumise mõiste ei ole selge. Teiseks väidavad nad, et ühe ja vältava rikkumise mõiste ei ole samuti selgelt
määratletud ja et komisjon võis seega meelevaldselt mõjutada trahvisumma kindlaksmääramist, jagades turud, millel tuvastati
paralleelsed rikkumised. Kolmandaks märgivad and, et selles artiklis märgitud karistused ei ole samuti selged.
Kõigepealt tuleb meenutada, et Euroopa Kohtu praktika kohaselt kaasneb seaduse alusel karistamise põhimõte õiguskindluse põhimõttega,
mis on ühenduse õiguse üldpõhimõte ja nõuab eelkõige, et igasugune ühenduse õigusnorm, eriti kui sellega kehtestatakse või
võimaldatakse kehtestada sanktsioone, oleks selge ja täpne, et puudutatud isikud saaksid ühemõtteliselt aru sellest normist
tulenevatest õigustest ja kohustustest ja et nad võiksid tegutseda vastavalt olukorrale (vt selle kohta Euroopa Kohtu 9. juuli
1981. aasta otsus kohtuasjas 169/80: Gondrand ja Garancini, EKL 1981, lk 1931, punkt 17; 13. veebruari 1996. aasta otsus kohtuasjas
C‑143/93: Van Es Douane Agenten, EKL 1996, lk I‑431, punkt 27, ja Üldkohtu 5. aprilli 2006. aasta otsus kohtuasjas T‑279/02:
Degussa
vs.
komisjon, EKL 2006, lk II‑897, punkt 66).
See liikmesriikide ühesuguste riigiõiguslike tavade osaks olev põhimõte, mis on välja toodud mitmes rahvusvahelises lepingus,
eelkõige Euroopa inimõiguste ja põhivabaduste kaitse konventsiooni (edaspidi „EIÕK”) artiklis 7, kehtib nii kriminaalõiguse
valdkonda kuuluvate sätete suhtes kui ka eriliste haldusmeetmete suhtes, millega kehtestatakse või võimaldatakse kehtestada
halduskaristusi (vt selle kohta Euroopa Kohtu 18. novembri 1987. aasta otsus kohtuasjas 137/85: Maizena jt, EKL 1987, lk 4587,
punkt 15). Seda kohaldatakse mitte üksnes normidele, millega kehtestatakse rikkumise koosseisu tunnused, vaid ka neile normidele,
milles määratletakse nimetatud normide rikkumise tagajärjed (vt selle kohta Euroopa Kohtu 12. detsembri 1996. aasta otsus
liidetud kohtuasjades C‑74/95 ja C‑129/95: X, EKL 1996, lk I‑6609, punkt 25, ja eespool punktis 124 viidatud kohtuotsus Degussa
vs.
komisjon, punkt 67).
Sellega seoses tuleb meenutada, et EIÕK artikli 7 lõikes 1 on sätestatud:
„Kedagi ei või tunnistada süüdi kuriteos – teos või tegevusetuses, mis selle toimepanemise ajal kehtinud siseriikliku või
rahvusvahelise õiguse järgi ei olnud kuritegu. Samuti ei või kohaldada raskemat karistust kui kuriteo toimepanemise ajal ettenähtu.”
Euroopa Inimõiguste Kohtu sõnul tuleneb sellest sättest, et seadus peab selgelt määratlema rikkumised ja nende eest määratavad
karistused. See tingimus on täidetud, kui puudutatud isik saab asjaomase sätte sõnastusest ja vajaduse korral kohtute poolt
sellele antud tõlgendusest aru, millised teod või tegevusetused toovad kaasa kriminaalvastutuse (Euroopa Inimõiguste Kohtu
22. juuni 2000. aasta otsus kohtuasjas Coëme jt
vs.
Belgia,
Recueil des arrêts et décisions
, 2000-VII, § 145) (eespool punktis 124 viidatud kohtuotsus Degussa
vs.
komisjon, punkt 69).
Euroopa Inimõiguste Kohtu praktikast ilmneb, et EIÕK artikli 7 lõikes 1 ette nähtud tingimuste täitmiseks ei ole nõutav, et
karistuste määramise aluseks olnud sätte sõnastus oleks niivõrd täpne, et sätte rikkumisest tulenevad tagajärjed oleks absoluutse
kindlusega ettenähtavad (eespool punktis 124 viidatud kohtuotsus Degussa
vs.
komisjon, punkt 71).
Nimelt ei too Euroopa Inimõiguste Kohtu praktika kohaselt sätte ebamäärane sõnastus tingimata kaasa EIÕK artikli 7 rikkumist
ja asjaolu, et seadusega antakse kaalutlusõigus, ei riku tingimata ootuspärasuse nõuet, kui sellise õiguse ulatus ja kasutuskord
on piisavalt selgelt määratletud, arvestades taotletavat asjaomast eesmärki anda isikule piisav kaitse omavoli vastu (Euroopa
Inimõiguste Kohtu 25. veebruari 1992. aasta otsus kohtuasjas Margareta ja Roger Andersson
vs.
Rootsi, A-seeria, nr 226, punkt 75). Sellega seoses võtab Euroopa Inimõiguste Kohus peale teksti enda arvesse seda, kas kasutatud
määratlemata mõisteid on väljakujunenud ja avaldatud kohtupraktikas täpsustatud (27. septembri 1995. aasta otsus kohtuasjas
G.
vs.
Prantsusmaa, A-seeria, nr 325-B, punkt 25) (eespool punktis 124 viidatud kohtuotsus Degussa
vs.
komisjon, punkt 72).
Mis puudutab määruse nr 17 artikli 15 lõike 2 ja määruse nr 1/2003 artikli 23 lõike 2 kehtivust karistuste seaduses sätestatuse
põhimõttest lähtuvalt, nagu seda ühenduse kohus on tunnustanud kooskõlas EIÕK ja liikmesriikide riigiõiguslike tavadega, siis
tuleb rõhutada, et vastupidi hagejate väidetule ei ole komisjonil piiramatut kaalutlusruumi esiteks konkurentsieeskirjade
rikkumise eest trahvide määramisel, teiseks selle kindlaksmääramisel, kas erinevad rikkumise osad moodustavad ühe ja vältava
rikkumise, ja kolmandaks nende rikkumiste eest trahvisummade kindlaksmääramisel.
Esiteks võib komisjon määruse nr 17 artikli 15 lõike 2 ja määruse nr 1/2003 artikli 23 lõike 2 alusel määrata trahve üksnes
EÜ artiklites 81 ja 82 sätestatud konkurentsieeskirjade rikkumise eest. Hagejad väidavad ekslikult, et komisjonil oli piiramatu
kaalutlusõigus selliste rikkumiste tuvastamisel. Ühelt poolt tuleb meenutada, et küsimust, kas EÜ artiklite 81 ja 82 tingimused
on täidetud, võib ühenduste kohus täies ulatuses kontrollida (vt selle kohta ja analoogia alusel Euroopa Kohtu 28. mai 1998. aasta
otsus kohtuasjas C‑7/95 P: Deere
vs
. komisjon, EKL 1998, lk I‑3111, punkt 34 ja seal viidatud kohtupraktika, ning Üldkohtu 8. juuli 2008. aasta otsus kohtuasjas
T‑99/04: AC-Treuhand
vs.
komisjon, EKL 2008, lk II-1501, punkt 144). Teisalt, kuigi on tõsi, et kui selline tuvastamine tähendaks keerulisi majanduslikke
või tehnilisi hinnanguid, annab kohtupraktika komisjonile teatava kaalutlusõiguse, siis ei ole see mingil juhul piiramatu.
Nimelt ei tähenda sellise kaalutlusruumi olemasolu, et Üldkohus peab hoiduma kontrollimast, kuidas komisjon majandus- või
tehnilisi andmeid on tõlgendanud. Ühenduste kohus peab kontrollima nii esitatud tõendite tegelikkusele vastavust, usaldatavust
ja sidusust kui ka seda, kas need tõendid sisaldavad kogu asjakohast teavet, mida keerulise olukorra hindamisel tuleb arvesse
võtta ja kas kõnealused tõendid võivad toetada järeldusi, mis nende pinnalt on tehtud (vt selle kohta eespool punktis 54 viidatud
kohtuotsus Microsoft
vs.
komisjon, punkt 88 ja seal viidatud kohtupraktika).
Hagejad ei väida muuseas, et EÜ artiklis 81 esitatud ühe rikkumise tüübi määratlus, mis seisnes „ettevõtjatevahelis[tes] kokkulep[etes]
[…], mille eesmärgiks või tagajärjeks on takistada, piirata või kahjustada konkurentsi ühisturu piires, iseäranis need kokkulepped
[…], millega […] otseselt või kaudselt määratakse kindlaks ostu- või müügihinnad või mis tahes muud tehingutingimused […]”,
ei võimaldanud neil teada, et Beneluxi ja Põhjamaade tööstusliku õmblusniidi turu ning EMP autotööstuse niidituru kartellikokkulepped
kujutasid endast viidatud EÜ artikli 81 rikkumist ning toovad kaasa nende vastutuse.
Teiseks, mis puudutab selliste kriteeriumide väidetavat puudumist, mis võimaldavad kindlaks määrata, kas esines üks ja vältav
rikkumine või mitu eraldiseisvat rikkumist, siis tuleb tunnistada, et sellised kriteeriumid ei ilmne sellistena määruse nr 17
artikli 15 lõikest 2 ja määruse nr 1/2003 artikli 23 lõikest 2 ega ka EÜ artiklist 81. Siiski on ühe ja vältava rikkumise
mõistet kasutatud väljakujunenud ja avaldatud kohtupraktikas. Selliseid kriteeriume, nagu identne eesmärk (kõigi osade sama
eesmärk) ja identsed subjektid (asjaomaste ettevõtjate samasus, kes olid teadlikud ühises eesmärgis osalemisest), mille alusel
tuleb kindlaks määrata, kas toime pandud rikkumised toimusid „tervikplaani” raames ning kujutavad seega ühte rikkumist, on
juba aastaid täpsustatud kohtupraktikas, nagu on esitatud eespool punktis 89.
Seega võib komisjon objektiivsetel põhjustel algatada erinevaid menetlusi, tuvastada erinevaid rikkumisi ja määrata mitu erinevat
trahvi (vt selle kohta eespool punktis 93 viidatud II Tokai kohtuotsus, punkt 124).
Sellega seoses ilmneb selgelt vaidlustatud otsuse tühistamist taotleva väite analüüsist (eespool punkt 53 ja järgnevad punktid),
et komisjon kasutas kahe erineva rikkumise tuvastamiseks kohtupraktikast tulenevaid väljakujunenud kriteeriume.
Kuigi teatud kriteeriumid jätavad komisjonile laia kaalutlusruumi, siis nimelt selle kaalutlusõiguse kontroll ühenduste kohtus
on võimaldanud väljakujunenud ning avaldatud kohtupraktika abil teatud mõisteid täpsustada. See on nii eeskätt kaubaturu ja
geograafilise turu määratluste puhul, mida komisjon käesolevas asjas kohaldas ja mille tõttu komisjon pidi läbi viima keerulisi
majanduslikke hinnanguid. Nagu on märgitud esimese väite analüüsi raames (eespool punkt 53 ja järgnevad punktid), pidi komisjon
oma kaalutlusõiguse kasutamisel järgima kohtupraktikas kehtestatud kriteeriume, nagu asendatavus pakkumise ja nõudluse seisukohast.
Lisaks avaldas komisjon läbipaistvuse tagamiseks ja ettevõtjate õiguskindluse suurendamiseks turu määratluse teatise, milles
ta esitas kriteeriumid, mida igal konkreetsel juhul turu määratlemiseks kasutatakse. Sellega seoses, võttes sellised käitumisreeglid
vastu ja andes nende avaldamisel teada, et ta kavatseb neid edaspidi nendes sätestatud juhtumite esinemisel kohaldada, on
komisjon piiranud oma kaalutlusõigust ja ei saa neist normidest kõrvale kalduda ilma, et teda võidaks karistada selliste õiguse
üldpõhimõtete rikkumise eest nagu võrdne kohtlemine või õiguspärase ootuse kaitse. Muu hulgas, kuigi turu mõiste teatis ei
ole otsuse õiguslik alus, määrab see siiski üldiselt ja abstraktselt kriteeriumid, mille komisjon vaidlustatud otsuses ühe
või enama turu olemasolu kindlaksmääramiseks aluseks võttis, ja tagavad seetõttu ettevõtjate õiguskindluse (vt selle kohta
Euroopa Kohtu 28. juuni 2005. aasta otsus liidetud kohtuasjades C‑189/02 P, C‑202/02 P, C‑205/02 P–C‑208/02 P ja C‑213/02 P:
Dansk Rørindustri jt
vs.
komisjon, EKL 2005, lk I‑5425, punktid 211–213). Sellest tuleneb, et turu mõiste teatis aitas kaasa määruse nr 17 artikli 15
lõikest 2 ja määruse nr 1/2003 artikli 23 lõikest 2 juba tulenevate komisjoni kaalutlusõiguse piiride teostamise täpsustamisele.
Sellega seoses ilmneb turu mõiste teatise punktidest 4 ja 5, et „komisjon [loodab] parandada oma poliitika ja otsustusprotsessi
läbipaistvust konkurentsipoliitika vallas” ja et „[s]uurem läbipaistvus võimaldab äriühingutel ja nende nõustajatel ka paremini
ette näha võimalust, et komisjon võib konkreetsel juhul tõstatada konkurentsiküsimusi. Seepärast peaksid äriühingud võtma
seda võimalust arvesse oma siseotsustes, näiteks […] teatavate lepingute sõlmimist arutades”.
Arvestades seega eespool käsitletud asjaolusid, võib informeeritud ettevõtja, kes vajadusel kasutab õigusabi, piisavalt täpselt
ette näha ettevõtja teatava tegevuse korral komisjoni kasutatava meetodi, et kindlaks määrata, kas esines üks ja vältav rikkumine
või mitu iseseisvat rikkumist.
Mis puudutab kolmandaks väidet, et määruse nr 17 artikli 15 lõikes 2 ja määruse nr 1/2003 artikli 23 lõikes 2 sätestatud karistused
ei ole selged, siis tuleb sedastada, et vastupidi hagejate väidetule ei ole komisjonil konkurentsieeskirjade rikkumise eest
trahvide määramisel piiramatut kaalutlusruumi (vt analoogia alusel eespool punktis 124 viidatud kohtuotsus Degussa
vs.
komisjon, punkt 74).
Nimelt piiravad määruse nr 17 artikli 15 lõige 2 ja määruse nr 1/2003 artikli 23 lõige 2 komisjoni kaalutlusõigust. Esiteks
näevad need sätted ette objektiivse kriteeriumi, mille kohaselt ühelegi ettevõtjale või ettevõtjate ühendusele määratud trahv
ei tohi ületada 10% käibest. Seega on määrataval trahvil alati arvuline ja absoluutne ülempiir, mis arvutatakse iga rikkumise
puhul iga ettevõtja suhtes, nii et ühele ettevõtjale kehtestada võidava trahvi maksimaalne summa on eelnevalt määratletav.
Teisest küljest kohustavad määruse nr 17 artikli 15 lõige 2 ja määruse nr 1/2003 artikli 23 lõige 3, mis täiendab sama määruse
artikli 23 lõiget 2, komisjoni igal konkreetsel juhtumil trahvi määrama, võttes „arvesse nii rikkumise raskusastet kui ka
kestust” (vt analoogia alusel eespool punktis 124 viidatud kohtuotsus Degussa
vs.
komisjon, punkt 75).
Kuigi trahvi ülempiiri objektiivne kriteerium ning rikkumise raskuse ja kestuse subjektiivsed kriteeriumid jätavad komisjonile
ulatusliku kaalutlusruumi, on siiski tegu kriteeriumidega, mis võimaldavad komisjonil kehtestada karistusi asjaomase käitumise
õigusvastasuse taset arvesse võttes. Seega tuleb asja selles staadiumis tunnistada, et määruse nr 17 artikli 15 lõige 2 ning
määruse nr 1/2003 artikli 23 lõiked 2 ja 3, mis jätavad küll komisjonile teatava kaalutlusõiguse, määratlevad talle trahvide
valdkonnas pädevuse teostamiseks kohustuslikud kriteeriumid ja piirid (vt analoogia alusel eespool punktis 124 viidatud kohtuotsus
Degussa
vs.
komisjon, punkt 76).
Muu hulgas tuleb märkida, et määruse nr 17 artikli 15 lõike 2 ja määruse nr 1/2003 artikli 23 lõike 2 alusel trahvide määramisel
peab komisjon järgima õiguse üldpõhimõtteid, eelkõige võrdse kohtlemise ja proportsionaalsuse põhimõtteid, nagu Euroopa Kohus
ja Üldohus on neid oma kohtupraktikas arendanud (vt analoogia alusel eespool punktis 124 viidatud kohtuotsus Degussa
vs.
komisjon, punkt 77, ja Üldkohtu 8. oktoobri 2008. aasta otsus kohtuasjas T‑69/04: Schunk ja Schunk Kohlenstoff-Technik
vs.
komisjon, EKL 2008, lk II‑2567, punkt 41).
Samuti tuleb lisada, et EÜ artikli 229 ja määruse nr 1/2003 artikli 31 alusel on Euroopa Kohtul ja Üldkohtul täielik pädevus
lahendada hagisid, mis on esitatud trahve määravate komisjoni otsuste peale ja need kohtud võivad seega mitte üksnes tühistada
komisjoni otsuseid, vaid ka määratud trahvi tühistada, vähendada või suurendada. Sel viisil on komisjoni halduspraktika allutatud
ühenduste kohtu täielikule kontrollile (vt analoogia alusel eespool punktis 143 viidatud kohtuotsus Schunk ja Schunk Kohlenstoff-Technik
vs.
komisjon, punkt 41). Ühenduste kohus teostab seda kontrolli määruse nr 17 artikli 15 lõikes 2 ning määruse nr 1/2003 artikli 23
lõigetes 2 ja 3 esitatud kriteeriume järgides ja nimelt see kontroll on võimaldanud väljakujunenud ja avaldatud kohtupraktika
kaudu täpsustada määruse nr 17 artikli 15 lõikes 2 esineda võivaid määratlemata mõisteid, mille määruse nr 1/2003 artikli 23
lõiked 2 ja 3 üle võtsid (vt selle kohta analoogia alusel eespool punktis 124 viidatud kohtuotsus Degussa
vs.
komisjon, punkt 79).
Muu hulgas on komisjon määruse nr 17 artikli 15 lõikes 2 ning hiljuti määruse nr 1/2003 artikli 23 lõigetes 2 ja 3 esitatud
ning Euroopa Kohtu ja Üldkohtu kohtupraktikas täpsustatud kriteeriumide põhjal kujundanud teadaoleva ja kättesaadava halduspraktika.
Kuigi komisjoni varasem otsuste tegemise praktika ise ei ole konkurentsivaldkonnas määratud trahvide õiguslikuks raamistikuks
(vt Üldkohtu 18. juuli 2005. aasta otsus kohtuasjas T‑241/01: Scandinavian Airlines System
vs.
komisjon, EKL 2005, lk II‑2917, punkt 87 ja seal viidatud kohtupraktika), siis sellegipoolest ei või komisjon võrdse kohtlemise
põhimõtet järgides kohelda võrreldavaid olukordi erinevalt ja erinevaid olukordi ühetaoliselt, välja arvatud kui selline kohtlemine
on objektiivselt põhjendatud (Euroopa Kohtu 13. detsembri 1984. aasta otsus kohtuasjas 106/83: Sermide, EKL 1984, lk 4209,
punkt 28, ja Üldkohtu 14. mai 1998. aasta otsus kohtuasjas T‑311/94: BPB de Eendracht
vs.
komisjon, EKL 1998, lk II‑1129, punkt 309).
Samuti tuleb arvestada, et läbipaistvuse tagamiseks ja ettevõtjate õiguskindluse suurendamiseks avaldas komisjon suunised
määruse nr 17 artikli 15 lõike 2 ja [ST] artikli 65 lõike 5 kohaselt määratavate trahvide arvutamise meetodi kohta (EÜT 1998,
C 9, lk 3; ELT eriväljaanne 08/01, lk 171), milles ta selgitas igal konkreetsel juhul kasutatavat trahvide arvutamise meetodit.
Eespool punktis 137 esitatud kaalutlused turu mõiste teatise kohta kehtivad ka suuniste kohta. Nimelt piiras komisjon oma
kaalutlusõigust, võttes sellised käitumisreeglid vastu ja andes nende avaldamisel teada, et ta kavatseb neid edaspidi nendes
sätestatud juhtumite esinemisel kohaldada ja ei saa neist normidest kõrvale kalduda ilma, et teda võidaks karistada selliste
õiguse üldpõhimõtete rikkumise eest nagu võrdne kohtlemine või õiguspärase ootuse kaitse. Samuti, kuigi suunised ei ole vaidlustatud
otsuse õiguslik alus, määravad nad siiski üldiselt ja abstraktselt metodoloogia, mille komisjon vaidlustatud otsusega määratud
trahvisummade määramisel aluseks võttis, ja tagavad seetõttu ettevõtjate õiguskindluse (eespool punktis 137 viidatud kohtuotsus
Dansk Rørindustri jt
vs.
komisjon, punktid 211 ja 213). Sellest tuleneb, et komisjoni poolt suuniste vastuvõtmine, mis toimus määruse nr 17 artikli 15
lõike 2 ja hiljuti määruse nr 1/2003 artikli 23 lõigetes 2 ja 3 kehtestatud õiguslikus raamistikus, aitas kaasa nendest sätetest
juba tuleneva komisjoni kaalutlusõiguse teostamise piiride täpsustamisele (vt selle kohta analoogia alusel eespool punktis 124
viidatud kohtuotsus Degussa
vs.
komisjon, punkt 82).
Arvestades seega eespool käsitletud erinevaid asjaolusid, võib informeeritud ettevõtja, kes vajadusel kasutab õigusabi, piisavalt
täpselt ette näha teatava tegevuse eest määrata võidavate trahvide arvutamise meetodi ja suurusjärgu. Karistuste seaduses
sätestatuse põhimõttega ei ole vastuolus asjaolu, et ettevõtja ei tea täpselt ette trahvide taset, mida komisjon igal konkreetsel
juhul määrab, kuna komisjon peab karistusi määrama rikkumiste raskusastet arvestades; seega aitab normi karistav ja hoiatav
eesmärk vältida seda, et ettevõtjad saavad hinnata kasu, mida nad rikkumises osalemisest saaksid, arvutades eelnevalt välja
neile õigusvastase tegevuse eest määrata võidava trahvi summa (eespool punktis 124 viidatud kohtuotsus Degussa
vs.
komisjon, punkt 83, ja eespool punktis 143 viidatud kohtuotsus Schunk ja Schunk Kohlenstoff-Technik
vs.
komisjon, punkt 45).
Sellega seoses, isegi kui ettevõtjad ei saa eelnevalt täpselt teada trahvide taset, mida komisjon igal konkreetsel juhul määrab,
tuleb märkida, et kooskõlas EÜ artikliga 253 peab komisjon trahvi määravas otsuses, vaatamata otsuse üldiselt teadaolevale
kontekstile, siiski esitama otsuse tegemise põhjenduse, eriti määratud trahvisumma ja selle arvutamiseks kasutatud meetodi
kohta. Põhjendus peab näitama selgelt ja ühemõtteliselt komisjoni kaalutlusi, nii et asjaomased isikud võiksid tutvuda võetud
meetme põhjendustega, et hinnata ühenduste kohtusse pöördumise võimalust, ja et viimane saaks vajaduse korral oma kontrolli
teostada (eespool punktis 124 viidatud kohtuotsus Degussa
vs.
komisjon, punkt 84, ja eespool punktis 143 viidatud kohtuotsus Schunk ja Schunk Kohlenstoff-Technik
vs.
komisjon, punkt 46).
Mis puudutab teiseks argumenti, et esines vaid üks rikkumine ja et seetõttu ületati 10% käibe ülempiiri, siis tuleb esiteks
meenutada, et vaidlustatud otsuse tühistamist käsitleva väite uurimisel ilmnes, et komisjon järeldas õigustatult kahe erineva
rikkumise olemasolu. Nagu meenutati eespool punktis 94, võib mitme rikkumise tuvastamine kaasa tuua mitme eraldiseisva trahvi
määramise iga kord määruse nr 17 artikli 15 lõikes 2 ja määruse nr 1/2003 artikli 23 lõikes 2 sätestatud piirides. Järelikult
võis komisjon
a priori
määrata iga rikkumise eest trahvi ning ei olnud esmapilgul kohustatud määrama ühte üldist trahvi.
Teiseks tuleb kindlaks teha, kas mitu rikkumist toime pannud ettevõtjale määratud trahvide kogusumma võib ületada 10% ülempiiri.
Sellega seoses tuleb meenutada, et määruse nr 17 artikli 15 lõikes 2 ja määruse nr 1/2003 artikli 23 lõikes 2 on sätestatud,
et ühegi rikkumises osalenud ettevõtja ja ettevõtjate ühenduse puhul ei tohi trahv ületada 10% selle eelmise majandusaasta
kogukäibest. Need sätted ei käsitle äriühingule määratud erinevate trahvide summat. Kui hagejad panid tõesti toime erinevaid
rikkumisi, siis ei ole tähtsust asjaolul, kas rikkumised on tuvastatud mitmes otsuses või ühesainsas otsuses, kuna ainus küsimus
on seega see, kas tegelikult on tegemist erinevate rikkumistega. Seega, teatava õigusvastase tegevuse kvalifitseerimine tegevuseks,
mis kujutab endast ühte ja vältavat rikkumist või mitut rikkumist, mõjutab põhimõtteliselt määratavat karistust, kuna mitme
rikkumise tuvastamine võib kaasa tuua mitme eraldiseisva trahvi määramise iga kord määruse nr 17 artikli 15 lõikes 2 ja määruse
nr 1/2003 artikli 23 lõikes 2 sätestatud piirides (vt selle kohta analoogia alusel eespool punktis 93 viidatud II Tokai kohtuotsus,
punkt 118, ja eespool punktis 91 viidatud kohtuotsus BASF
vs.
komisjon, punkt 158).
Sellest tuleneb, et komisjon ei ole
nulla poena sine lege
põhimõtet rikkunud, määrates kaks trahvi, mille liidetud summad ületavad hagejate 10% käibe ülempiiri.
Kõigist nendest kaalutlustest lähtuvalt tuleb
nulla poena sine lege
põhimõtte rikkumist ning määruse nr 17 artikli 15 lõike 2 ja määruse nr 1/2003 artikli 23 lõike 2 seaduslikkuse vaidlustamist
käsitlevad argumendid tagasi lükata.
Kohustus määrata mitme rikkumise eest üks trahv
Hagejate teise võimalusena esitatud argument, mille kohaselt isegi kahe erineva rikkumise korral tulnuks määrata üks trahv,
tuleb tagasi lükata.
On tõsi, et kohtupraktika kohaselt võib komisjon määrata ühe trahvi mitme rikkumise eest (Üldkohtu 6. oktoobri 1994. aasta
otsus kohtuasjas T‑83/91: Tetra Pak
vs.
komisjon, EKL 1994, lk II‑755, punkt 236; 15. märtsi 2000. aasta otsus liidetud kohtuasjades T‑25/95, T‑26/95, T‑30/95–T‑32/95,
T‑34/95–T‑39/95, T‑42/95–T‑46/95, T‑48/95, T‑50/95–T‑65/95, T‑68/95–T‑71/95, T‑87/95, T‑88/95, T‑103/95 ja T‑104/95: Cimenteries
CBR jt
vs.
komisjon, EKL 2000, lk II‑491, punkt 4761, ja 30. septembri 2003. aasta otsus kohtuasjas T‑203/01: Michelin
vs.
komisjon, EKL 2003, lk II‑4071, punkt 265).
Siiski on tegu vaid õigusega, mida komisjon on teatud olukordades kasutanud, eeskätt kui rikkumised kuuluvad ühtsesse tervikstrateegiasse
(vt selle kohta eespool punktis 154 viidatud kohtuotsus Cimenteries CBR jt
vs.
komisjon, punktid 4761–4764, ja eespool punktis 154 viidatud kohtuotsus Tetra Pak
vs.
komisjon, punkt 236), kui esineb üks rikkumiste üksus (vt selle kohta Euroopa Kohtu 7. juuni 1983. aasta otsus liidetud kohtuasjades
100/80–103/80: Musique diffusion française jt
vs.
komisjon, EKL 1983, lk 1825, punkt 127) või kui komisjoni tuvastatud rikkumiste ese on sama tüüpi tegevus erinevatel turgudel,
eeskätt hindade ja koguste kindlaksmääramine, ja teabevahetus, ning kui nende rikkumiste osalised olid suures osas samad ettevõtjad
(vt selle kohta Üldkohtu 6. aprilli 1995. aasta otsus kohtuasjas T‑144/89: Cockerill Sambre
vs.
komisjon, EKL 1995, lk II‑947, punkt 92). Esimese väite uurimine näitas, et käesolevas asjas ei esinenud selliseid asjaolusid.
Sellest kohtupraktikast ei saa ka tuletada komisjoni varasemat otsustuspraktikat, millega see oleks kohustunud automaatselt
kasutama võimalust määrata mitme rikkumise korral üks trahv, või põhjendama, miks ta seda võimalust ei kasuta. See kohtupraktika
näitab pigem, et praktika määrata vaid üks trahv on erand, kuna seda järgitakse vaid teatud olukordades.
Sellega seoses ei saa hagejate viidatud komisjoni otsused samuti sellist praktikat tõendada. Nimelt, nii komisjoni 10. oktoobri
2001. aasta otsuses [EÜ] artikli 81 alusel algatatud menetluses (juhtum COMP/36.264 – Mercedes-Benz) (EÜT 2002, L 257, lk 1),
vt eeskätt punkt 253, kui ka eespool punktis 119 viidatud vitamiinide otsuses (punktid 711 ja 775) määrati erinevate tuvastatud
rikkumiste eest erinevad trahvisummad, mis seejärel liideti trahvi kogusumma saamiseks. Seega määras komisjon mitu trahvi,
mis seejärel liideti. Igal juhul ei saa komisjoni varasemat otsustuspraktikat kasutada konkurentsi valdkonnas määratavate
trahvide õigusliku raamistikuna, kuna selle määratleb üksnes määrus nr 17, määrus nr 1/2003 ja suunised (vt selle kohta ja
analoogia alusel Üldkohtu 20. märtsi 2002. aasta otsus kohtuasjas T‑23/99: LR AF 1998
vs.
komisjon, EKL 2002, lk II‑1705, punkt 234, ja eespool punktis 154 viidatud kohtuotsus Michelin
vs.
komisjon, punkt 254).
Järelikult tuleb tagasi lükata argument, mis käsitleb komisjoni väidetavat varasemat otsustuspraktikat, mille kohaselt ühest
küljest määratakse mitme rikkumise korral üksnes üks terviktrahv ja teisest küljest kohaldatakse asjaomase ettevõtja 10% kogukäibe
ülempiiri trahvi lõppsummale, mis on saadud selle ettevõtja poolt toime pandud iga erineva rikkumise eest määratud erinevate
trahvide liitmisel.
Karistuse seaduslike eesmärkide rikkumine
Hagejad väidavad ekslikult, et komisjon oleks pidanud arvestama Beneluxi ja Põhjamaade tööstusliku õmblusniidi turu kartellikokkuleppe
eest määratud trahvi hoiatavat mõju, kui ta määras EMP autotööstuse niidituru kartellikokkuleppe eest trahvi.
Nimelt üritatakse hoiatuseesmärgiga, mida komisjon võib trahvisummat kindlaks määrates taotleda, tagada, et ettevõtjad järgiksid
asutamislepinguga kehtestatud konkurentsieeskirju, mis reguleerivad nende tegevust Euroopa Ühenduses või EMP-s (Üldkohtu 29. novembri
2005. aasta otsus kohtuasjas T‑64/02: Heubach
vs.
komisjon, EKL 2005, lk II‑5137, punkt 181). Mitme rikkumise korral võib komisjon õigustatult leida, et seda eesmärki ei saavutata
vaid ühe karistuse määramisega ühe rikkumise eest.
Järelikult tuleb see argument tagasi lükata.
Kõigist eelnevatest kaalutlustest nähtub, et väide, mis käsitleb määruse nr 17 artikli 15 lõikes 2 ja määruse nr 1/2003 artiklis 23
ette nähtud karistuse ülempiiri arvestamata jätmist, tuleb põhjendamatuse tõttu tagasi lükata.
2.
Hagejate esitatud väide, mis käsitleb võrdse kohtlemise põhimõtte ja proportsionaalsuse põhimõtte rikkumist trahvi kehtestamisel
a)     Poolte argumendid
Hagejad esitavad mitu argumenti toetamaks oma väidet, mis käsitleb trahvi ebaproportsionaalsust ning võrdse kohtlemise põhimõtte
rikkumist trahvi kehtestamisel.
Mis puudutab kõigepealt proportsionaalsuse põhimõtte rikkumist, siis väidavad hagejad esiteks, et komisjon ei võtnud trahvide
määramisel arvesse olulisi erinevusi puudutatud ettevõtjate suuruses, kuigi suunised kohustavad teda selleks. Komisjon viitas
ekslikult üksnes ettevõtjate käibele, mis saadi rikkumisega seotud turult. Seega vastas hagejatele määratud trahv 13,7%-le
kontserni kogukäibest, samas kui Coatsile määratud trahv vastas üksnes 2,3%-le tema kogukäibest. Selliste suurte konkurentide
kõrval nagu Coats loeb Amann end keskmise suurusega ettevõtjaks.
Teiseks rikuti proportsionaalsuse põhimõtet, kuna suuniste punkti 1 A seitsmendas taandes esitatud karistuse võrdsuse põhimõtet
on samuti rikutud. Komisjon ei võtnud arvesse ettevõtjate majanduslikku või maksualast suutlikkust, mida mõõdetakse nende
kogukäibe alusel.
Kolmandaks on suunistes kehtestatud „kindla suurusega trahvisummade süsteem” ebanormaalselt kahjulik väikestele ja keskmise
suurusega ettevõtjatele, mida on kinnitanud ka konkurentsiküsimustega tegelev komisjoni liige ning komisjon ise.
Neljandaks on neile määratud trahv täiesti ebaproportsionaalne võrreldes turu suurusega. Seega rikkus komisjon karistuse asjakohasuse
ning proportsionaalsuse põhimõtteid. Hagejad meenutavad nimelt, et trahvi määravad otsused taotlevad nii karistavat kui ka
ennetavat eesmärki ja et seega ei saa karistused ületada rikkuja „ühiskonda naasmise” tagamiseks vajalikku määra. Sellest
tuleneb, et mida väiksem on rikkumisega seotud käive, võrreldes ettevõtja kogukäibega, seda kaugemal peab karistus olema 10%
ülempiirist.
Teisena viitavad hagejad arvandmetele tuginedes võrdse kohtlemise põhimõtte rikkumisele tema ja Coatsi vahel nii trahvi põhisumma
kui ka selle lõpliku summa tasandil. Komisjon ei võtnud nimelt sugugi arvesse Amanni väiksust nii absoluutsest vaatepunktist
kui ka tööstusliku õmblusniidi osas suhtelisest vaatepunktist ning rikkus seega õigusnormi, kui ta pani Amanni samasse gruppi
kui Coatsi. Lisaks lähtus komisjon ise Coatsi ülekaaluka seisundi põhimõttest, kuid ei maininud vaidlustatud otsuses, kuidas
ta seda arvesse võttis.
Komisjonil oli kohustus võtta arvesse teiste asjaomaste ettevõtjate suurust, kuna ettevõtjate suurus ja majanduslik võimsus
on sama väärtusega hindamiselemendid, mida tuleb teiste kriteeriumide hulgas trahvisumma kindlaksmääramisel arvesse võtta.
Komisjon vaidleb sellele väitele vastu.
b)     Üldkohtu hinnang
Proportsionaalsuse põhimõtte rikkumine
Tuleb meenutada, et proportsionaalsuse põhimõte nõuab, et ühenduse institutsioonide võetud meetmed ei ületaks määra, mis on
asjakohane ja vajalik taotletava eesmärgi saavutamiseks. Trahvide arvutamise kontekstis tuleb rikkumiste raskusaste kindlaks
määrata seoses mitme asjaoluga ning mitte ühelegi asjaolule ei tohi omistada tähtsust, mis teiste hinnanguelementidega võrreldes
oleks ebaproportsionaalne. Proportsionaalsuse põhimõttest tuleneb selles kontekstis, et komisjon peab määrama trahvi proportsionaalselt
asjaolude alusel, mida ta võttis rikkumise raskusastme hindamiseks arvesse, ning et komisjon peab neid asjaolusid seejuures
seostatult ning objektiivselt põhjendades hindama (Üldkohtu 27. septembri 2006. aasta otsus kohtuasjas T‑43/02: Jungbunzlauer
vs.
komisjon, EKL 2006, lk II‑3435, punktid 226–228).
–       Argument, mis käsitleb turu suuruse arvestamata jätmist
Hagejad heidavad ekslikult komisjonile ette, et ta määras kõnealuste turgude suurusega võrreldes ebaproportsionaalsed trahvid.
Nimelt tuleb meenutada, et määruse nr 1/2003 artikli 23 lõike 2 kohaselt võib komisjon määrata ettevõtjatele trahve, mille
summa ei tohi ületada 10% rikkumises osalenud ettevõtjate eelmise majandusaasta kogukäibest. Selle piirmäära sees trahvisumma
kindlaksmääramiseks näevad need sätted ette rikkumise raskuse ja kestuse arvessevõtmise. Lisaks, vastavalt suunistele määrab
komisjon põhisumma rikkumise raskusastme põhjal, võttes arvesse rikkumise enda laadi, selle tegelikku mõju turule, kui seda
saab mõõta, ja geograafilise turu suurust.
Järelikult ei näe määrus nr 1/2003 ega suunised ette, et trahvisumma tuleks kindlaks määrata otseselt seoses puudutatud turu
suurusega, kuna see on vaid üks mitmest asjassepuutuvast tegurist. Seega ei kohusta see õiguslik raamistik komisjoni sõnaselgelt
võtma arvesse kaubaturu piiratud suurust (vt analoogia alusel Üldkohtu 27. septembri 2006. aasta otsus kohtuasjas T‑322/01:
Roquette Frères
vs.
komisjon, EKL 2006, lk II‑3137, punkt 148).
Samas tuleb kohtupraktika kohaselt rikkumise raskusastme hindamisel arvestada suure hulga selliste teguritega, mille laad
ja tähtsus erinevad sõltuvalt asjaomase rikkumise liigist ja selle erilistest asjaoludest (eespool punktis 155 viidatud kohtuotsus
Musique diffusion française jt
vs.
komisjon, punkt 120). Ei saa välistada, et nende rikkumise raskusastet tõendavate asjaolude hulgas võib sõltuvalt juhtumist
olla kõnealuse kaubaturu suurus.
Järelikult, kuigi turu suurus võib endast kujutada rikkumise raskusastme kindlaksmääramisel arvessevõetavat asjaolu, varieerub
selle tähtsus vastavalt rikkumise tüübile ja kõnealuse rikkumise erilistele asjaoludele.
Käesolevas asjas seisnes rikkumine autotööstuse niiditurul peamiselt minimaalsete sihthindade kehtestamises autotööstuse klientidele
müüdavatele baastoodetele, teabevahetuses teatud klientidele kohaldatud hindade kohta, kokkuleppes nendele klientidele kohaldatavate
minimaalsete sihthindade kehtestamises ning kokkuleppes, et vältida omavahelist hindadega konkureerimist turgu valitseva tarnija
kasuks (vaidlustatud otsus, põhjendused 215 ja 420). Tööstusliku õmblusniidi turu rikkumine seisnes peamiselt tundliku teabe
vahetamises hinnakirjade ja/või konkreetsete klientide hindade kohta, hinnatõusudes ja/või sihthindades kokku leppimises,
kehtestatud hindade langetamise vältimises turgu valitseva tarnija poolt ja kokkulepetes klientide jagamises (vaidlustatud
otsus, põhjendused 99–125 ja 345).
Selline tegevus kujutab endast suuniste tähenduses horisontaalseid piiranguid, näiteks „hinnakartellid”, ning on laadilt „väga
raske”. Sellega seoses tuleb rõhutada, et hagejad ei vaidle vastu EMP autotööstuse niiditurul kahe aasta jooksul toime pandud
rikkumise väga raskele laadile ega ka Beneluxi ja Põhjamaade tööstusliku õmblusniidi turul enam kui kümne aasta jooksul toime
pandud rikkumise väga raskele laadile. Kui selles kontekstis isegi osutuks tõendatuks asjaomase turu väiksus, siis on see
asjaolu vähetähtis, võrreldes rikkumise raskust tõendavate kõigi muude teguritega.
Igal juhul tuleb arvestada, et komisjon leidis, et rikkumist tuli käsitleda väga raskena suuniste tähenduses, mis niisugusel
juhul näevad ette, et komisjon võib „kaaluda” lähtesummat, mis ületab 20 miljonit eurot. Siiski võttis komisjon autotööstuse
niidituru rikkumise puhul rikkumise raskusastme alusel kindlaks määratud trahvi lähtesummaks hagejate puhul 5 miljonit eurot
ja teiste ettevõtjate puhul 1,3 miljonit eurot (vaidlustatud otsus, põhjendused 432–435). Tööstusliku õmblusniidi turu rikkumise
puhul võttis komisjon esimese kategooria ettevõtjate (sh Amann) lähtesummaks üksnes 14 miljonit eurot, teise kategooria ettevõtjate
lähtesummaks 5,2 miljonit eurot, kolmanda kategooria ettevõtjate lähtesummaks 2,2 miljonit eurot ja neljanda kategooria ettevõtjate
lähtesummaks 0,1 miljonit eurot (vaidlustatud otsus, põhjendus 358).
Sellest tuleneb, et hagejatele määratava trahvi arvutamise aluseks olevad lähtesummad olid oluliselt madalamad, kui komisjon
oleks suuniste alusel väga raskete rikkumise puhul võinud „kaaluda”.
Nende kaalutluste valguses tuleb tagasi lükata hagejate argumendid, mis käsitlevad neile määratud trahvi ebaproportsionaalsust,
võrreldes esiteks EMP autotööstuse niidituru suurusega ja teiseks Beneluxi ja Põhjamaade tööstusliku õmblusniidi turu suurusega.
–       Argument, mis käsitleb üksnes sellise käibega arvestamist, mis saadi rikkumisega seotud turgudelt
Hagejad viitavad ekslikult proportsionaalsuse põhimõtte rikkumisele, kuna komisjon tugines väidetavalt üksnes ettevõtjate
sellele käibele, mis saadi asjaomastelt kaubaturgudelt, et määrata kindlaks trahvide lähtesummat, ja et ta ei võtnud väidetavalt
arvesse asjaomaste ettevõtjate suuruste erinevust.
Mis puudutab esiteks komisjonile tehtud etteheidet, et ta tugines puudutatud ettevõtjate käibele asjaomastel turgudel, siis
tuleb märkida, et rikkumise raskusastme alusel kindlaks määratud trahvi lähtesumma määratlemisel leidis komisjon vajaliku
olevat kohaldada kartellikokkulepetega seotud ettevõtjatele erinevat kohtlemist, et võtta arvesse rikkujate tegelikku suutlikkust
põhjustada olulist kahju konkurentsile ja määrata trahvi suurus nii, et sellel oleks piisavalt hoiatav mõju. Ta lisas, et
oli vaja arvestada iga ettevõtja ebaseadusliku tegevuse konkreetset kaalu ja seega selle tegelikku mõju konkurentsile. Nende
asjaolude hindamiseks otsustas komisjon lähtuda iga ettevõtja käibest asjaomasel turul, mis saadi kartellikokkuleppega seotud
toote pealt.
Seega, nagu on märgitud eespool punktis 179, jagas komisjon autotööstuse niidituru rikkumisega seoses kõnealused ettevõtjad
kahte kategooriasse. Hagejad pandi oma 8,55 miljoni eurose käibe alusel esimesse kategooriasse. Oxley, Coats ja Barbour pandi
nende 1 ja 3 miljoni euro vahele jäävate käivete alusel teise kategooriasse. Tööstusliku õmblusniidi turul jagas komisjon
kõnealused ettevõtjad nelja kategooriasse. Amann ja Coats pandi nende 14 ja 18 miljoni euro vahele jäävate käivete alusel
esimesse kategooriasse, BST pandi tema 5 ja 8 miljoni euro vahele jääva käibe alusel teise kategooriasse. Gütermann, Barbour
ja Bieze Stork pandi nende 2 ja 4 miljoni euro vahele jääva käibe alusel kolmandasse kategooriasse ning Zwicky tema 0 ja 1 miljoni
euro vahele jääva käibe alusel neljandasse kategooriasse.
Eelnevate kaalutluste põhjal võttis komisjon rikkumise raskusastme alusel esimeses rikkumises hagejate lähtesummaks 5 miljonit
eurot (vaidlustatud otsus, põhjendused 432–435) ja teises rikkumises Amanni lähtesummaks 14 miljonit eurot (vaidlustatud otsus,
põhjendused 356–358).
Suunistes ei ole sätestatud, et trahvisummad tuleb arvutada kogukäibe või asjaomasel turul ettevõtjate saadud käibe alusel.
Siiski – ja tingimusel, et komisjon ei ole oma valiku tegemisel teinud ilmset kaalutlusviga – ei välista suunised seda, et
selliseid käibeid tuleks juhul, kui asjaolud seda nõuavad, arvesse võtta trahvisumma kindlaksmääramisel, et järgida ühenduse
õiguse üldpõhimõtteid (Üldkohtu 29. aprilli 2004. aasta otsus liidetud kohtuasjades T‑236/01, T‑239/01, T‑244/01–T‑246/01,
T‑251/01 ja T‑252/01: Tokai Carbon jt
vs.
komisjon, EKL 2004, lk II‑1181, edaspidi „I Tokai kohtuotsus”, punkt 195). Seega võib käive arvesse tulla, arvestades rikkujate
tegelikku suutlikkust põhjustada olulist kahju teistele ettevõtjatele ja eeskätt tarbijatele, ning trahvi suurus määratakse
nii, et sellel oleks piisavalt hoiatav mõju. Komisjon võib seda arvesse võtta ka siis, kui ta hindab iga ettevõtja ebaseadusliku
tegevuse konkreetset kaalu ja seega selle tegelikku mõju konkurentsile, eeskätt juhul, kui samalaadseid rikkumisi toimepanevate
ettevõtjate suurus erineb üksteisest oluliselt (Üldkohtu 9. juuli 2003. aasta otsus kohtuasjas T‑220/00: Cheil Jedang
vs.
komisjon, EKL 2003, lk II‑2473, punkt 82).
Mis puudutab komisjoni valikut ühe ja/või teise käibe vahel, siis tuleneb kohtupraktikast, et kogukäibe suurus annab üksnes
osalise pildi olukorrast, kui analüüsitakse ühenduse konkurentsieeskirjade rikkumise eest trahvisumma kindlaksmääramise eesmärgil
rikkumise toimepannud äriühingute tegelikku majanduslikku suutlikkust põhjustada olulist kahju konkurentsile, mis tähendab
hinnangut nende ettevõtjate tegeliku suuruse, st nende mõju kohta puudutatud turul. Ei saa välistada, et mitme tegevusharuga
suur ettevõtja tegutseb konkreetsete toodete turul üksnes kõrvalises rollis. Samuti ei saa välistada, et geograafiliselt ühendusevälisel
turul olulist positsiooni omaval ettevõtjal on üksnes väike osa ühenduse või EMP turust. Sellistes olukordades ei tähenda
asjaomase ettevõtja suur kogukäive tingimata tema määravat mõju puudutatud turul. Seetõttu, kuigi ühe ettevõtja käive asjaomastel
turgudel ei saa olla määrav, et järeldada, et ettevõtja kuulub võimsasse majandusüksusesse, on see käive siiski asjakohane
määramaks tema võimalikku mõju turule (vt selle kohta Üldkohtu 29. novembri 2005. aasta otsus kohtuasjades T‑52/02: SNCZ
vs.
komisjon, EKL 2005, lk II‑5005, punkt 65, ja T‑62/02: Union Pigments
vs.
komisjon, EKL 2005, lk II‑5057, punkt 152).
Sellega seoses tuleneb väljakujunenud kohtupraktikast, et rikkumisega seotud kauba käive annab täpse pildi rikkumise ulatusest
asjaomasel turul (eespool punktis 186 viidatud kohtuotsus Cheil Jedang
vs
. komisjon, punkt 91, ja 9. juuli 2003. aasta otsus kohtuasjas T‑224/00: Archer Daniels Midland ja Archer Daniels Midland
Ingredients
vs.
komisjon, EKL 2003, lk II‑2597, punkt 196). Nimelt võib see käive anda täpse viite iga ettevõtja vastutusest nendel turgudel,
kuna see on objektiivne asjaolu, mis täpselt näitab selle tegevuse kahjulikkust normaalsetele konkurentsitingimustele ja kujutab
endast seega head näitajat iga kõnealuse ettevõtja suutlikkusest kahju tekitada.
Neid kaalutlusi arvestades ei rikkunud komisjon proportsionaalsuse põhimõtet, kui ta eelistas hagejatele määratud trahvide
arvutamise raames lähtesummade kindlaksmääramisel kasutada asjaomastel turgudel kõnealustelt toodetelt saadud käivet.
Teiseks ei ole ka nende kaalutluste alusel asjakohane komisjonile esitatud etteheide, et ta ei võtnud trahvisummade kindlaksmääramisel
arvesse kõnealuste ettevõtjate suurust, lähtuvalt nende kogukäibest.
Nimelt tuleb meenutada, et suuniste kohaselt on vaja arvesse võtta rikkujate tegelikku majanduslikku suutlikkust põhjustada
olulist kahju muudele turuosalistele, eeskätt tarbijatele, ja määrata trahvi suurus nii, et sellel oleks piisavalt hoiatav
mõju (punkt 1 A, neljas lõik). Suunistes lisatakse, et kui rikkumine hõlmab mitut ettevõtjat (nt kartellid), võib osutuda
vajalikuks kasutada üldiste lähtesummade puhul kaalutegureid, et võtta arvesse iga ettevõtja rikkumise konkreetset kaalu ja
seega tegelikku mõju konkurentsile, eeskätt juhul, kui samalaadseid rikkumisi toimepanevate ettevõtjate suurus erineb üksteisest
oluliselt, ja kohandada järelikult üldist lähtesummat iga ettevõtja konkreetse laadiga (punkt 1 A, kuues lõik) (eespool punktis 186
viidatud kohtuotsus Cheil Jedang
vs.
komisjon, punkt 81).
Lisaks, nagu on märgitud eespool punktis 186, ei ole suunistes sätestatud, et trahvisummad tuleb arvutada asjaomaste ettevõtjate
kogukäibe alusel, kuid need suunised ei välista seda, et käesoleva kohtuotsuse samas punktis esitatud tingimuste täitmise
korral võetakse see käive trahvi arvutamisel arvesse.
Käesolevas asjas, nagu on märgitud eespool punktides 183–189, oli komisjoni valik viidata asjaomastelt turgudelt saadud käibele,
et kindlaks määrata iga ettevõtja suutlikkust tekitada kahju, järjekindel ja objektiivselt õigustatud. Nii järgis komisjon
ka hoiatuseesmärki, kuna ta andis kõigile teada, et ta karistab rangemalt ettevõtjaid, kes osalesid kartellikokkuleppes sellisel
turul, kus neil oli suurem kaal.
Sellest nähtub, et samuti tuleb tagasi lükata argument, et trahv on ebaproportsionaalne, võrreldes hagejate vastavate käivetega
rikkumisega seotud turul. Nimelt ei saa nad õiguspäraselt järeldada, et määratud trahvisumma on ebaproportsionaalne, kuna
nende trahvi lähtesumma on põhjendatud lähtuvalt kriteeriumidest, mida komisjon kasutas iga ettevõtja suuruse määramisel asjaomasel
turul (vt selle kohta Üldkohtu 20. märtsi 2002. aasta otsus kohtuasjas T‑23/99: LR AF 1998
vs.
komisjon, EKL 2002, lk II‑1705, punkt 304, ja 5. detsembri 2006. aasta otsus kohtuasjas T‑303/02: Westfalen Gassen Nederland
vs.
komisjon, EKL 2006, lk II‑4567, punkt 185).
–       Suunistes sätestatud kindla suurusega trahvisummade süsteem
Hagejate kriitika suunistes ette nähtud „kindla suurusega trahvisummade süsteemi” suhtes on asjakohatu.
Nimelt tuleneb väljakujunenud kohtupraktikast, et kui on järgitud proportsionaalsuse ja võrdse kohtlemise põhimõtteid, siis
ei saa kritiseerida meetodit, millest tulenevalt kartellikokkuleppe erinevatele osalistele määratud trahvisummade kindlaksmääramisega
seoses jagatakse kartellikokkuleppe osalised erinevatesse kategooriatesse ning määratakse samasse kategooriasse paigutatud
ettevõtjatele ühesugune kindla suurusega trahvi lähtesumma, mis küll ei arvesta sama kategooria ettevõtjate suuruse erinevusi
(Üldkohtu 19. märtsi 2003. aasta otsus kohtuasjas T‑213/00: CMA CGM jt
vs.
komisjon, EKL 2003, lk II‑913, punkt 385, 15. märtsi 2006. aasta otsus kohtuasjas T‑26/02: Daiichi Pharmaceutical
vs.
komisjon, EKL 2006, lk II‑713, punktid 83–85, ja 15. märtsi 2006. aasta otsus kohtuasjas T‑15/02: BASF
vs.
komisjon, EKL 2006, lk II‑497, punkt 150). Kui need tingimused on täidetud, ei saa Üldkohus seisukohta võtta sellise süsteemi
mõttekuse üle, isegi kui see seaks väiksemad ettevõtjad ebasoodsamasse olukorda. Üldkohus peab komisjoni selle valdkonna kaalutlusõiguse
teostamise seaduslikkuse kontrollimisel nimelt kontrollima, kas kartellikokkuleppe osaliste jagamine kategooriatesse on järjekindel
ja objektiivselt õigustatud, ega tohi komisjoni hinnangut kohe enda omaga asendada (eespool viidatud 15. märtsi 2006. aasta
kohtuotsus BASF
vs.
komisjon, punkt 157).
–       Hagejate kui „keskmise suurusega ettevõtjate” olukorra arvestamata jätmine
Asjakohatu on argument, et komisjon oleks pidanud arvesse võtma, et hagejad olid keskmise suurusega ettevõtjad.
Nimelt tuleb meenutada, et kuna komisjonil ei olnud kohustust trahvisummasid arvutada lähtuvalt asjaomaste ettevõtjate käibest
tulenevast põhisummast, ei olnud tal ka kohustust tagada olukorras, kus trahve määratakse mitmele sama rikkumisega seotud
ettevõtjale, et tema arvutuste tulemusena saadud ning ettevõtjatele määratavad trahvisummad väljendavad kõiki nende ettevõtjate
vahelisi erinevusi nii kogukäibe kui ka asjaomase kaubaturu käibe osas (Üldkohtu 20. märtsi 2002. aasta otsus kohtuasjas T‑21/99:
Dansk Rørindustri
vs.
komisjon, EKL 2002, lk II‑1681, punkt 202).
Sellega seoses tuleb täpsustada, et määruse nr 1/2003 artikli 23 lõikes 3 ei ole ka nõutud seda, et kui trahvid määratakse
mitmele samas rikkumises osalenud ettevõtjale, siis väikese või keskmise suurusega ettevõtjale määratud trahv ei tohi käibe
protsendilt olla kõrgem suurtele ettevõtjatele määratud trahvidest. Tegelikult ilmneb sellest sättest, et nii väikese ja keskmise
suurusega kui ka suurte ettevõtjate puhul tuleb trahvisumma määramisel arvesse võtta rikkumise raskusastet ja kestust. Kui
komisjon määrab igale samas rikkumises osalenud ettevõtjale rikkumise raskusastme ja kestusega võrreldes põhjendatud trahvi,
ei saa talle ette heita seda, et osade ettevõtjate trahvisumma on nende käibega võrreldes suurem kui teistel ettevõtjatel
(vt analoogia alusel eespool punktis 198 viidatud 20. märtsi 2002. aasta kohtuotsus Dansk Rørindustri
vs.
komisjon, punkt 203, ja eespool punktis 194 viidatud kohtuotsus Westfalen Gassen Nederland
vs.
komisjon, punkt 174).
Seega ei ole komisjon kohustatud vähendama trahvide summat, kui asjaomased ettevõtjad on väikesed või keskmise suurusega ettevõtjad.
Ettevõtja suurust võetakse arvesse määruse nr 17 artikli 15 lõikes 2 ja määruse nr 1/2003 artikli 23 lõikes 2 määratletud
ülempiiriga ning suuniste sätetega. Peale nende suurust puudutavate kaalutluste ei ole mingit põhjust kohelda väikeseid ja
keskmise suurusega ettevõtjaid teistest ettevõtjatest erinevalt. Asjaolu, et tegu on väikeste ja keskmise suurusega ettevõtjatega,
ei vabasta neid kohustusest järgida konkurentsieeskirju (vt analoogia alusel eespool punktis 187 viidatud kohtuotsus SNCZ
vs.
komisjon, punkt 84).
Kõigi nende põhjuste alusel tuleb tagasi lükata ka argument karistuse võrdsuse põhimõtte väidetava rikkumise kohta.
Võrdse kohtlemise põhimõtte rikkumine
Võrdse kohtlemise põhimõtte väidetava rikkumisega seoses tuleb märkida, et kategooriatesse jagamisel tuleb järgida seda põhimõtet,
mille kohaselt on keelatud kohelda võrreldavaid olukordi erinevalt ja erinevaid olukordi ühetaoliselt, välja arvatud siis,
kui selline kohtlemine on objektiivselt põhjendatud. Sellega seoses on suuniste punkti 1 A kuuendas lõigus ette nähtud, et
kui samalaadseid rikkumisi toimepanevate ettevõtjate suurus erineb üksteisest „oluliselt”, õigustab see eelkõige eristamist
rikkumise raskusastme hindamisel.
Gruppidesse jagamine võib rikkuda võrdse kohtlemise põhimõtet kas erinevate gruppide vahel, kui võrreldavas olukorras olevaid
ettevõtjaid koheldakse erinevalt; või grupi sees, kui erinevas olukorras olevaid ettevõtjaid koheldakse identselt. Käesolevas
asjas heidavad hagejad ette mõlemat rikkumist, esimest autotööstuse niidituru kartellikokkuleppe raames ja teist Beneluxi
ja Põhjamaade tööstusliku õmblusniidi turu kartellikokkuleppe raames. Seega tuleb uurida, kas ettevõtjate kohtlemise vahel
esineb erinevusi ja kui esineb, siis kas need erinevused on objektiivselt õigustatud (vt selle kohta eespool punktis 196 viidatud
kohtuotsus CMA CGM jt
vs.
komisjon, punktid 407 ja 408).
Vaidlust ei ole selles, et hagejate ning Coatsi vahel on oluline suuruste vahe. Kuna neile kohaldati EMP autotööstuse niidituru
kartellikokkuleppega seoses erinevat lähtesummat, sest neid määrati erinevatesse kategooriatesse, ning Beneluxi ja Põhjamaade
tööstusliku õmblusniidi turu kartellikokkuleppega seoses sama lätesummat, kuna nad kuulusid samasse gruppi, siis tuleb uurida,
kas erinevat kohtlemist võib objektiivselt õigustada sellega, et ettevõtjate vastav tähtsus asjaomasel turul (mis määrati
kindlaks kõnealusel turul puudutatud toote pealt saadud käibe alusel) oli olulisem kui ettevõtjate suurus (mis määrati kindlaks
kogukäibe alusel).
Sellega seoses on Üldkohus juba leidnud, et on järjekindel ja objektiivselt õigustatud panna asjaomase turu käivete ja väga
sarnaste turuosade tõttu samasse gruppi mitu ettevõtjat, millest ühe kogukäive oli selgelt või koguni „tuntavalt” madalam
teiste ettevõtjatega võrreldes, ning kohaldada neile identset lähtesummat. Olles toiminud nii, leiti, et komisjon ei rikkunud
võrdse kohtlemise põhimõtet (vt selle kohta eespool punktis 186 viidatud kohtuotsus Cheil Jedang
vs.
komisjon, punktid 104–115, ja eespool punktis 187 viidatud kohtuotsus Union Pigments
vs.
komisjon, punktid 155–158).
Käesolevas asjas tuleb teha sama järeldus. Nimelt, nagu leiti eespool, pandi hagejad ja Coats autotööstuse niiditurul vastavalt
esimesse ja teise kategooriasse, kuna hagejate käive sellel turul oli ligi viis korda kõrgem kui Coatsil. Tööstusliku õmblusniidi
turul pandi Amann ja Coats samasse kategooriasse, kuna nende käibed sellel turul olid väga sarnased. Seega on nende ettevõtjate
gruppidesse jaotamine sellel alusel järjekindel ning objektiivselt õigustatud.
Sellest tuleneb, et komisjon ei ole võrdse kohtlemise põhimõtet rikkunud.
Neid kaalutlusi arvestades tuleb proportsionaalsuse ja võrdse kohtlemise põhimõtete rikkumist käsitlev väide tagasi lükata.
3.
Amanni väide, et tööstusliku õmblusniidi turu kartellikokkuleppe eest määratud trahvi lähtesumma on ekslikult kindlaks määratud
a)     Poolte argumendid
Amann väidab, et komisjon rikkus suuniseid, määrates ta samasse kategooriasse kui Coatsi.
Nimelt esiteks tugines komisjon üksnes tööstusliku õmblusniidi turu kartellikokkuleppe esemeks olevate toodete müügist 2000. aastal
saadud käibele, et eristada ettevõtjaid. Ta ei võtnud arvesse seda, et Coats omandas 1999. aastal kõik Barbouri osad ja et
seega oleks eristamise käigus tulnud tema käibele liita Barbouri käive.
Seejärel, kuna komisjon märkis nende kahe ettevõtja puhul üksnes käivete vahemikud (ühe puhul 2–4 miljonit eurot ja teise
puhul 14–18 miljonit eurot), siis ei suutnud Amann kindlaks määrata nende käivete täpset summat. Amanni sõnul oleks komisjon
pidanud üles näitama erilist hoolt trahvi lähtesumma kinnitamisel, kuna suunistes kehtestatud kindla suurusega trahvisummade
arvutamise süsteem ei võta kokkuvõttes arvesse ettevõtjate suuruste erinevusi. Amann märgib, et ettevõtjate erinevatesse gruppidesse
panemise meetod peab olema nõuetekohane, järjekindel ja mittediskrimineeriv. Komisjon rikkus neid võrdse kohtlemise põhimõttest
tulenevaid kohustusi. Amann leiab täiendavalt, et kuna ta teadis üksnes käivete vahemikke, ei saanud ta teada, kas komisjon
toimis nõuetekohaselt, järjekindlalt ja mittediskrimineerivalt, määrates kindlaks trahvi lähtesumma. Sellega seoses viitab
ta ka EÜ artikli 253 rikkumisele.
Lõpuks omistas komisjon rikkumise esemeks olnud toodete müügist saadud käibele ebaproportsionaalse tähtsuse teiste hinnanguelementidega
võrreldes.
Komisjoni arvates on see väide põhjendamata.
b)     Üldkohtu hinnang
Esiteks tuleb uurida Amanni argumenti, et komisjon ei tegutsenud ettevõtjaid erinevatesse gruppidesse pannes ning trahvi lähtesummat
kindlaks määrates nõuetekohaselt, järjekindlalt ja mittediskrimineerivalt.
Kõigepealt tuleb tagasi lükata Amanni argument, et komisjon ei võtnud lähtesummade eristamisel arvesse Barbouri käivet, mille
kõik osad Coats omandas 1999. aasta septembris.
Nimelt selgitas Coats komisjoni teabenõudele 11. aprillil 2005 esitatud vastuses, et alates 1999. aasta septembrist ei käitanud
Barbour tootmisettevõtet ning tal ei tekkinud käivet. Beneluxi ja Põhjamaade tööstusliku õmblusniidi turul 2000. aastal saadud
Coatsi 14–18 miljoni euro suurune käive hõlmab nii Coatsi kaubandustegevuse kui ka Coatsi poolt 1999. aasta septembris omandatud
Barbouri tegevuse ning seda käivet ei saa seega kahtluse alla seada.
Seejärel tuleb meenutada, et komisjon leidis vajaliku olevat kohaldada kartellikokkulepetega seotud ettevõtjatele erinevat
kohtlemist, et võtta arvesse rikkujate tegelikku suutlikkust põhjustada olulist kahju konkurentsile ja määrata trahvi suurus
nii, et sellel oleks piisavalt hoiatav mõju. Ta lisas, et oli vaja arvestada iga ettevõtja õigusvastase käitumise konkreetset
kaalu ja seega selle tegelikku mõju konkurentsile (vaidlustatud otsus, põhjendused 354 ja 355). Nende asjaolude hindamiseks
otsustas komisjon lähtuda iga ettevõtja käibest tööstusliku õmblusniidi turul rikkumise viimasel aastal, st 2000. aastal,
nagu nähtub vaidlustatud otsuse põhjenduses 356 esitatud tabelist.
Seega, nagu on märgitud eespool punktis 184, jagas komisjon ettevõtjad nelja kategooriasse, pani Amanni ja Coatsi esimesse
kategooriasse ning võttis nende kahe ettevõtja puhul lähtesummaks 14 miljonit eurot.
Sellega seoses peab Üldkohus komisjoni kaalutlusõiguse teostamise seaduslikkuse kontrollimise raames üksnes kontrollima, kas
see jagamine on järjekindel ja objektiivselt õigustatud (vt eespool punktis 196 viidatud kohtuotsus BASF
vs.
komisjon, punkt 157 ja seal viidatud kohtupraktika).
Selles osas tuleb tõdeda, et ettevõtjate jagamine nelja kategooriasse on mõistlik viis võtmaks lähtesumma määramisel arvesse
nende suhtelist tähtsust turul, välja arvatud juhul, kui see toob kaasa asjaomaste turgude esindatuse olulise moonutamise.
Käesolevas asjas ei puudunud komisjoni meetodil – millega kehtestati kategooriad lähtuvalt asjaomasel turul kõnealuse kauba
müügist saadud käibest, mis oli vastavalt 14–18 miljonit eurot, 5–8 miljonit eurot, 2–4 miljonit eurot ja 0–1 miljonit eurot
– esmapilgul sisemine ühtsus.
Amanni kriitika kategooriate kindlaksmääramise ja nendele kategooriatele trahvi lähtesumma kehtestamise meetodi suhtes on
seda enam põhjendamatu, kuna Amanni kategoorias oli trahvi arvutamise lähtesummaks valitud 14 miljonit eurot selle kategooria
kõige madalam summa.
Sellega seoses tuleb tagasi lükata Amanni argument, et ta ei oleks pidanud olema samas kategoorias kui Coats, kuna väidetavalt
oli nende kahe ettevõtja käivete erinevus tööstusliku õmblusniidi turul vähemalt kaks miljonit eurot ning sama erinevusega
ettevõtjad pandi erinevatesse kategooriatesse. Lõpuks tuleb märkida, et 14. juuli 2005. aasta otsuses kohtuasjas C‑57/02 P:
Acerinox
vs.
komisjon (EKL 2005, lk I‑6689, punktid 74–80), millele komisjon õigustatult viitab, nõustus Euroopa Kohus sellega, et samasse
kategooriasse pannakse ettevõtjad, kelle turuosade erinevus oli suurem kui käesolevas asjas.
Lõpuks tuleb eespool punktides 182–194 esitatud kaalutluste alusel tagasi lükata Amanni argument, et komisjon omistas ebaproportsionaalse
tähtsuse rikkumise esemeks olnud kauba müügist saadud käibele, võrreldes hinnangu teiste elementidega.
Seega jagas komisjon nõuetekohaselt, järjekindlalt ja mittediskrimineerivalt ettevõtjad erinevatesse kategooriatesse ning
määras trahvi lähtesumma.
Teiseks tugineb Amann ekslikult põhjendamiskohustuse rikkumisele, kuna väidetavalt oli talle teada vaid käivete vahemik ning
ta ei saanud seetõttu teada, kuidas komisjon määras nende arvude alusel kindlaks trahvide lähtesummad.
Nimelt nähtub esiteks kohtupraktikast, et konkurentsieeskirjade rikkumise eest määratud trahvisumma kindlaksmääramisel on
olulised vorminõuded – milleks on põhjendamiskohustus – täidetud, kui komisjon esitab oma otsuses kaalutluse aluseks olevad
asjaolud, mis võimaldasid tal hinnata rikkumise raskusastet ja kestust (Üldkohtu 30. septembri 2003. aasta otsus liidetud
kohtuasjades T‑191/98, T‑212/98–T‑214/98: Atlantic Container Line jt
vs.
komisjon, EKL 2003, lk II‑3275, punkt 1521). Need vorminõuded ei kohusta komisjoni oma otsuses esitama trahvide arvutusviisiga
seotud arvandmeid, arvestades, et igal juhul ei saa üksnes aritmeetiliste valemite mehaanilist kasutamist nõudes jätta komisjoni
ilma tema kaalutlusõigusest. Mis puudutab eeskätt mitmele ettevõtjale trahve määravat otsust, siis tuleb põhjendamiskohustuse
ulatust hinnata eeskätt lähtuvalt asjaolust, et rikkumiste raskusaste tuleb kindlaks määrata suure hulga asjaolude põhjal,
nagu juhtumi eripärased asjaolud, selle kontekst ja trahvide hoiatav mõju, kuigi kohustuslikult arvessevõetavatest kriteeriumidest
ei ole kehtestatud siduvat või ammendavat loetelu (Euroopa Kohtu 15. oktoobri 2002. aasta otsus liidetud kohtuasjades C‑238/99 P,
C‑244/99 P, C‑245/99 P, C‑247/99 P, C‑250/99 P–C‑252/99 P ja C‑254/99 P: Limburgse Vinyl Maatschappij jt
vs.
komisjon, EKL 2002, lk I‑8375, punktid 464 ja 465).
Käesolevas asjas ilmneb eelnevatest kaalutlustest, et kohtupraktikas kehtestatud nõuded olid täidetud, sest komisjon märkis,
et ta hindas rikkumise raskusastet suuniste kriteeriume kohaldades ja jaotas seejärel ettevõtjad lähtuvalt nende suurusest
turul, mis määrati kindlaks nende sellel turul saadud käibe alusel, ning kehtestas trahvi lähtesumma, mis võttis arvesse asjaomase
geograafilise turu ulatust.
Teiseks täitis komisjon oma põhjendamiskohustuse, esitades piisavalt kitsa käivete vahemiku, et Amann saaks kindlaks määrata,
kuidas komisjon kehtestas lähtesummad, tagades samas ärisaladuse kaitse.
Seega ei saa komisjonile põhjendamiskohustuse rikkumist ette heita.
Järelikult tuleb põhjendamatuse tõttu tagasi lükata väide, et tööstusliku õmblusniidiga seotud kartellikokkuleppe eest määratud
trahvi lähtesumma kehtestati ekslikult.
4.
Amanni väide, et tööstusliku õmblusniidi turu rikkumise kestust on ekslikult arvutatud
a)     Poolte argumendid
Amanni sõnul on rikkumise kestust ekslikult arvutatud.
Esiteks kestis rikkumine, mille ta pani toime Beneluxi ja Põhjamaade tööstusliku õmblusniidi turul, 11 aastat, mitte aga 11 aastat
ja 9 kuud. Tema viimane osalemine rikkumises oli 16. jaanuari 2001. aasta koosolekul, mitte aga 18. septembri 2001. aasta
koosolekul, nagu kinnitab vaidlustatud otsuse põhjendus 147. Seega oleks trahvi lähtesummat tulnud suurendada maksimaalselt
110% võrra, mitte aga 115% võrra.
Lisaks rõhutab Amann, et isegi kui kahepoolsed kontaktid, mille olemasolu komisjon väidab, võimaldaksid järeldada tema seotust
kõnealuste kokkulepetega pärast 16. jaanuari 2001, siis toimusid need üksnes kuni 2001. aasta maini. Seega kestis rikkumine
maksimaalselt 11 aastat ja 4 kuud.
Viidates teiseks sellega seoses mitmele komisjoni otsusele, väidab Amann, et rikkumise esimest aastat ei oleks tulnud arvestada
trahvi lähtesumma suurendamisel.
Kolmandaks oleks komisjon pidanud kasutama oma kaalutlusõigust, et suuniste punkti 1 B teise lõigu alusel suurendada lähtesummat,
kohaldades sellele rikkumise iga aasta kohta madalamat protsenti kui 10%, kuna tekstiilitööstusele mõeldud niidi hinnad ei
suutnud
a priori
üldse või siis üksnes väga vähe tekitada kestvat kahju tarbijatele, kuna niidi hind moodustas vaid 0,15% lõpptoodete hinnast.
Komisjon vaidleb kõigile neile argumentidele vastu ja palub seega väite põhjendamatuse tõttu tagasi lükata.
b)     Üldkohtu hinnang
Määruse nr 1/2003 artikli 23 lõike 3 kohaselt kujutab rikkumise kestus ühte faktidest, mida võetakse konkurentsieeskirjade
rikkumises süüdi olevatele ettevõtjatele määratava trahvisumma kindlaksmääramisel arvesse.
Rikkumise kestuse osas eristatakse suunistes lühiajalisi rikkumisi (üldiselt lühemad kui üks aasta), mille puhul raskusastme
põhjal määratud lähtesummat ei suurendata, keskmise kestusega rikkumisi (üldiselt kestavad üks aasta kuni viis aastat), mille
puhul raskusastme põhjal määratud lähtesummat võib suurendada kuni 50%, ja pikaajalisi rikkumisi (üldiselt pikemad kui viis
aastat), mille puhul raskusastme põhjal määratud lähtesummat võib suurendada kuni 10% iga aasta kohta (punkti 1B esimese lõigu
esimene kuni kolmas taane).
Vaidlustatud otsuse põhjendusest 359 ilmneb, et Amann osales Beneluxi ja Põhjamaade tööstusliku niidituru kartellikokkuleppes
1990. aasta jaanuarist kuni 2001. aasta septembrini, st rikkumine kestis 11 aastat ja 9 kuud. See periood vastab pikaajalisele
rikkumisele. Tema trahvi lähtesummat suurendati selle tagajärjel rikkumise kestuse alusel 115% (vaidlustatud otsus, põhjendus 360).
Esiteks ei piisa asjaolust, et Amann ei osalenud 18. septembri 2001. aasta mitmepoolsel koosolekul, näitamaks, et ta loobus
rikkumises osalemisest pärast 16. jaanuari 2001, kui toimus viimane mitmepoolne koosolek, millel ta osales.
Saab järeldada, et ta loobus lõplikult kartellikokkuleppes osalemisest üksnes siis, kui ta oleks 16. jaanuari 2001. aasta
koosolekul avalikult teatanud, et ei loe end kartelliga seotuks; seda ta aga ei teinud (vt selle kohta Üldkohtu 6. aprilli
1995. aasta otsus kohtuasjas T‑141/89: Tréfileurope
vs.
komisjon, EKL 1995, lk II‑791, punkt 85, ja eespool punktis 145 viidatud kohtuotsus BPB de Eendracht
vs.
komisjon, punkt 203).
Lisaks, nagu märgiti vaidlustatud otsuse põhjenduses 99, oli Beneluxi ja Põhjamaade tööstusliku õmblusniidi turu kartellikokkulepe
organiseeritud nii mitmepoolsete koosolekute kui ka kahepoolsete kohtumiste vahendusel. Amannil olid tegelikult regulaarsed
kahepoolsed kontaktid pärast 16. jaanuari 2001. Vaidlustatud otsuse põhjendusest 151 ilmneb, et Amann ja Coats saatsid üksteisele
kirju, et vahetada teavet hindade kohta – seda asjaolu ei ole Amann aga kahtluse alla seadnud.
Asjaolu, et viimased kirjad pärinevad 2001. aasta maist, ei ole piisav järeldamaks, et Amann lõpetas rikkumises osalemise
2001. aasta juunis.
Sellega seoses tuleb märkida – nagu meenutati eespool punktis 27 –, et kartell seisnes hindade, allahindluste ja erihindade
kohta teabe vahetamises ning kokkulepetes tulevaste hinnakirjade, allahindluse ja erihindade kohta ning kokkulepetes, et vältida
omavahelist hindadega konkureerimist turgu valitseva tarnija kasuks ja jagada kliente. Ainuüksi asjaolu, et Amann lõpetas
pärast 2001. aasta mai kirju kartellikokkuleppe teistele osalistele teabe edastamise, isegi kui see on tõsi, ei tõenda, et
ta lõpetas selles osalemise (vt selle kohta 27. septembri 2006. aasta otsus kohtuasjas T‑329/01: Archer Daniels Midland
vs.
komisjon, EKL 2006, lk II‑3255, punkt 252).
Sellest tuleneb, et komisjon ei teinud viga, kui ta suurendas Amanni trahvi lähtesummat 5% tema osalemise eest rikkumises
pärast 16. jaanuari 2001. aasta mitmepoolset koosolekut.
Teiseks, arvutusmeetod, mille alusel rikkumise esimest aastat ei arvestata trahvi suurendamisel rikkumise kestuse eest, ei
näi olevat komisjoni väljakujunenud praktika. Seda ei ole nimelt enam kasutatud komisjoni kõige viimastes otsustes. Lisaks
tuleb sedastada – nagu tegi seda komisjon –, et Amanni argumentide toetuseks viidatud otsused käsitlevad keskmise kestusega
rikkumisi (kuni 5 aastat) ning ei näita sugugi komisjoni väidetavat väljakujunenud otsustuspraktikat pikaajaliste rikkumiste
kohta. Lisaks on komisjonil trahvisummade kindlaksmääramisel ulatuslik kaalutlusõigus ja ta ei ole seotud oma varem antud
hinnangutega (vt selle kohta eespool punktis 154 viidatud kohtuotsus Michelin
vs.
komisjon, punkt 292).
Lisaks ilmneb seevastu Amanni pool eespool punktis 186 viidatud kohtuotsusest Cheil Jedang
vs.
komisjon (punkt 133), et suuniste punkti 1 B sätetest ei tulene sugugi, et esimest rikkumise aastat ei pea arvesse võtma.
Tegelikult on lihtsalt ette nähtud, et lühiajalistele rikkumistele, mis üldiselt on lühemad kui üks aasta, suurendamist ei
kohaldata. Suurendamist kohaldatakse vastupidi pikemalt kestvatele rikkumistele ning trahvisummat võib suurendada kuni 50%,
kui rikkumine kestis üks kuni viis aastat. Üldkohus lisas, et kuigi viimati mainitud säte ei näinud ette automaatselt 10%
suurendamist iga aasta kohta keskmise kestusega rikkumiste puhul, jätab ta sellega seoses komisjonile kaalutlusõiguse. Sama
kehtib ka suuniste punkti 1 B kolmanda taande kohta, mis käsitleb pikaajalisi rikkumisi ja mis näeb üksnes ette, et trahvisummat
võidakse suurendada 10% iga aasta eest (eespool viidatud kohtuotsus Cheil Jedang
vs.
komisjon, punktid 133 ja 134). Eespool viidatud kohtuotsuses Cheil Jedang
vs.
komisjon järeldas Üldkohus, et 10% suurendamist ei tulnud kohaldada üksnes juhtumi eripärade tõttu; nimelt kuna komisjon
suurendas oma otsuses ilma mingi õigustuseta 40% teatud ettevõtjate trahvi viis aastat kestnud rikkumise eest, samas kui hageja
trahvi suurendati 30% kaks aastat ja kümme kuud kestnud rikkumise eest.
Kolmandaks väidab Amann ekslikult, et komisjon ei kasutanud oma kaalutlusõigust, kui ta suurendas trahvi automaatselt 10%
rikkumise iga aasta eest ja ei võtnud seega arvesse asjaolu, et tööstusliku õmblusniidi hinnad ei saanud
a priori
tarbijaid püsivalt kahjustada.
Tuleb meenutada, et kuigi suuniste punkti 1 B esimese lõigu kolmandas taandes ei ole ette nähtud pikaajaliste rikkumiste korral
trahvisumma automaatset suurendamist 10% aasta kohta, jätavad suunised komisjonile selles küsimuses kaalutlusõiguse (Üldkohtu
18. juuni 2008. aasta otsus kohtuasjas T‑410/03: Hoechst
vs.
komisjon, EKL 2008, lk II‑881, punkt 396, ja eespool punktis 89 viidatud kohtuotsus BPB
vs.
komisjon, punkt 362).
Käesolevas asjas ilmneb eespool punktist 239, et komisjon järgis endale suunistes kehtestatud eeskirju, kui ta suurendas trahvisummat
rikkumise kestuse alusel. Juhtumi asjaolusid arvestades tuleb sedastada, et komisjon kasutas nõuetekohaselt oma kaalutlusõigust,
suurendades trahvi 10% rikkumise iga aasta eest.
Väljakujunenud kohtupraktikast tuleneb samuti, et trahvi suurendamine kestuse alusel ei ole piiratud olukorraga, kus kestuse
ja konkurentsieeskirjades sätestatud ühenduse eesmärkidele põhjustatud suure kahju vahel esineb otsene seos (vt selle kohta
Üldkohtu 12. juuli 2001. aasta otsus liidetud kohtuasjades T‑202/98, T‑204/98 ja T‑207/98: Tate & Lyle jt
vs.
komisjon, EKL 2001, lk II‑2035, punkt 106, ja eespool punktis 154 viidatud kohtuotsus Michelin
vs.
komisjon, punkt 278).
Käesolevas asjas ilmneb vaidlustatud otsuse põhjendustest 347–351, et komisjon uuris kartellikokkuleppe konkreetset kahjulikku
mõju asjaomasele turule. Ta järeldas, et seda oli raske täpselt mõõta, kuid et salajastel kokkulepetel oli vägagi tõeline
mõju.
Kohtupraktika alusel ning käesoleva juhtumi asjaolusid arvestades tuleb järeldada, et komisjon ei ole teinud ilmset kaalutlusviga,
suurendades trahvi 10% rikkumise iga aasta eest.
Järelikult tuleb tööstusliku õmblusniidi turul toimunud rikkumise kestuse ekslikku arvutamist käsitlev väide tagasi lükata.
5.
Amanni väide, et tööstusliku õmblusniidi turu rikkumise osas ei ole teatud kergendavaid asjaolusid arvesse võetud
a)     Poolte argumendid
Amann märgib, et suuniste punkti 3 seitsmenda taande alusel oleks tulnud kohaldada kergendavat asjaolu, kuna ta ühepoolselt,
omal algatusel ja enne komisjoni esimest sekkumist otsustas loobuda rikkumisest. Ta väidab, et ta ei osalenud ühelgi koosolekul
pärast 16. jaanuari 2001. aasta koosolekut ja et ta lõpetas igasugused kahepoolsed kontaktid alates 2001. aasta märtsist.
Ta rõhutab sellega seoses, et kuna ta ei tuginenud suuniste punkti 3 kolmandale taandele, siis ei keela kohtupraktika, mille
kohaselt peavad komisjoni sekkumised olema ajendanud asjaomaseid ettevõtjaid lõpetama konkurentsivastase tegevuse, kergendavat
asjaolu tunnistamast. Nii tegutsedes leidis Amann, et ta riskis sellega, et tema konkurendid, eeskätt Coats, karistavad teda.
See risk ei ole sugugi teoreetiline, kuna seda tõendab Coatsi esindajatega toimunud kirjavahetus, nagu seda kinnitas BST 19. ja
20. juuli 2004. aasta ärakuulamisel. Komisjon ei hinnanud muuseas neid avaldusi ning rikkus seega tal lasuvat asjaolude selgitamise
kohustust.
Väites muu hulgas, et rikkumise lõpetamist oli juba selle kestuse hindamise käigus arvesse võetud, ei arvestanud komisjon
asjaolu, et rikkumise objektiivset kestust tuleb eristada selle lõppemise subjektiivsest aspektist. Käitumise kergendava asjaoluna
arvestamist ei tuleks välistada, kui sellel on ettevõtjale rikkumise kestuse tasandil positiivne mõju.
Komisjon vaidleb nendele argumentidele vastu.
b)     Üldkohtu hinnang
Kõigepealt tuleb meenutada, et suunised näevad punktis 3 ette põhisumma vähendamise, kui „ilmnevad kergendavad asjaolud”,
näiteks puhtalt passiivne või käsutäitja roll rikkumises, endast rikkumist kujutavate kokkulepete täitmata jätmine, rikkumise
lõpetamine kohe, kui komisjon sekkub või muud otsesõnu mainimata asjaolud.
Tuleb ka märkida, et suunistes ei kehtestata kohustuslikku loetelu kergendavatest asjaoludest, mida komisjon peab arvestama.
Järelikult on komisjon säilitanud endal teatud kaalutlusõiguse hindamaks igakülgselt seda, millisel määral on võimalik kergendavate
asjaolude esinemisel trahvisummasid vähendada (Üldkohtu 8. juuli 2004. aasta otsus kohtuasjas T‑50/00: Dalmine
vs.
komisjon, EKL 2004, lk II‑2395, punkt 326). Seega ei olnud komisjon oma kaalutlusõiguse raames sugugi kohustatud vähendama
trahvi rikkumise ilmselge lõpetamise tõttu, sõltumata sellest, kas see lõpetamine toimus enne või pärast komisjoni sekkumist
(eespool punktis 93 viidatud II Tokai kohtuotsus, punkt 292).
Tuleb ühtlasi rõhutada, et väljakujunenud kohtupraktika kohaselt võib konkurentsieeskirjade rikkumise lõpetamine komisjoni
esimesel sekkumisel, mis on ette nähtud suuniste punkti 3 kolmandas taandes, loogiliselt olla kergendav asjaolu vaid siis,
kui on põhjust oletada, et kõnealune sekkumine on pannud asjaomaseid ettevõtjaid oma konkurentsivastast tegevust lõpetama.
Nimelt ilmneb, et selle sätte eesmärk on julgustada ettevõtjaid oma konkurentsivastast käitumist lõpetama kohe, kui komisjon
algatab sellealase uurimise. Trahvi ei saa sellel alusel vähendada siis, kui need ettevõtjad tegid lõpliku otsuse rikkumine
lõpetada juba enne komisjoni esimest sekkumist või kui rikkumine enne seda kuupäeva lõppes. Seda viimast olukorda on rikkumise
kestuse arvutamisel piisavalt arvesse võetud (vt selle kohta Euroopa Kohtu 25. jaanuari 2007. aasta otsus kohtuasjas C‑407/04 P:
Dalmine
vs.
komisjon, EKL 2007, lk I‑829, punkt 158; Üldkohtu 8. juuli 2004. aasta otsus kohtuasjas T‑44/00: Mannesmannröhren-Werke
vs.
komisjon, EKL 2004, lk II‑2223, punktid 280 ja 281, ning eespool punktis 91 viidatud 12. detsembri 2007. aasta kohtuotsus
BASF
vs.
komisjon, punkt 128).
Lisaks tuleb märkida, et Amann tugineb kergendavate asjaolude kohaldamise õigust nõudes tõigale, et ta otsustas kohe pärast
16. jaanuari 2001. aasta koosolekut ühepoolselt mitte enam osaleda ühelgi koosolekul ja lõpetada igasugused kahepoolsed kontaktid.
Nagu eespool punktis 240 ja järgnevates punktides sedastati, jätkas Amann kahepoolsetel kohtumistel osalemist ka pärast seda
mitmepoolset koosolekut.
Samal põhjusel tuleb tagasi lükata ka Amanni argument, et Coatsil oli kartellis eestvedaja roll ning ta ähvardas Amanni pärast
viimase otsust rikkumises osalemine lõpetada. Sellega seoses on ainetu hageja argument, et komisjon rikkus tal lasuvat asjaolude
selgitamise kohustust. Nimelt, nagu ilmneb eespool punktist 261, on hageja lähtekoht, et ta lõpetas oma osalemise rikkumises
pärast 16. jaanuari 2001. aasta koosolekut, ebatäpne. Seega ei saa ta tulemuslikult väita, et Coats karistas teda pärast seda
koosolekut rikkumise lõpetamise tõttu, ega saa tugineda asjaolude selgitamise kohustuse mingisuguselegi rikkumisele.
Lõpuks, isegi kui Amann lõpetas rikkumises osalemise varem, tuleneb eespool viidatud kohtupraktikast, et komisjon säilitab
teatud kaalutlusõiguse hindamaks igakülgselt seda, millisel määral on võimalik kergendavate asjaolude esinemisel trahvisummasid
vähendada, ning teda ei saa kohustada vähendama trahvi rikkumise ilmse lõpetamise korral enne tema sekkumist.
Järelikult tuleb see väide tagasi lükata.
6.
Hagejate väide, et autotööstuse niiditurul toimunud rikkumise trahvi lähtesumma ja põhisumma on arvutatud vääralt
a)     Poolte argumendid
Esiteks heidavad hagejad ette seda, et autotööstuse niidituru rikkumise eest määratud trahvi lähtesumma kehtestati meelevaldselt.
Vaidlustatud otsusest ei ilmne nimelt, kuidas komisjon arvutas selle summa ega ka mille põhjal ta kategooriad määratles. Nimelt
ei vasta lähtesummad (hagejate puhul 5 miljonit eurot ja teiste puudutatud ettevõtjate puhul 1,3 miljonit eurot) täpselt kartelli
esemeks olnud tootelt saadud käibele.
Seejärel ei selgitanud komisjon, miks ta luges hagejad üheks ettevõtjate üksuseks, erinevalt Coatsist ja Barbourist. Sellega
seoses ei ole veenvad komisjoni väited, et Amannil oli suur mõju Cousin’ile enne viimases enamiku osade omandamist. Hagejate
sõnul tulnuks Coatsi ja Barbouri olukorda hinnata samamoodi kui hagejate oma. Andmed, mille Oxley esitas oma vastuses vastuväiteteatisele,
näivad ka tõendavat, et komisjon alahindas „Coats/Barbouri” tähtsust. Hagejad väidavad, et ei ole välistatud, et kui komisjon
oleks need ettevõtjad õigesti klassifitseerinud, oleks ta saanud erineva lähtesumma. Nende märkuste alusel ei ole vaidlustatud
otsus põhjendatud.
Komisjoni vastus kinnitab tema loogikaviga, kuna Barbouri osalemist võeti arvesse üksnes kuni hetkeni, kui Coats ta omandas
1999. aasta septembris ja et pärast seda omandamist võttis ta arvesse üksnes Coatsi käivet, kuigi ta oleks Coatsi puhul pidanud
arvestama ka Barbouri 1999. aasta käivet. See käive oli ligi 6 miljonit eurot. Seega kritiseerivad hagejad asjaolu, et neile
kohaldati lähtesummaks 5 miljonit eurot (nende liidetud käibed olid 8,55 miljonit eurot), samas oli aga Coatsi lähtesumma
1,3 miljonit eurot (tema käive oli ligi 6 miljonit eurot). Nad heidavad ette ka asjaolu, et komisjoni teostatud kategooriatesse
jagamine viis selleni, et nende liidetud käivet võeti terve perioodi osas arvesse, samas kui Barbouri käivet ei võetud trahvisumma
kehtestamisel arvesse alates tema omandamisest Coatsi poolt.
Teiseks on ekslik põhisumma arvutamine lähtuvalt rikkumise kestusest 1998. aasta maist/juunist kuni 15. maini 2000, st aasta
ja 11 kuud, ning trahvi lähtesumma suurendamine selle põhjal.
Hagejate sõnul ei ole tõendeid, et 1998. aasta mais/juunis toimus koosolek või et nemad sellel osalesid. Nad märgivad, et
komisjoni ainus tõend, millele ta tugineb, on Coatsi vastus teabenõudele. Coatsi see vastus aga tugineb ühe endise töötaja
märkusele. Selle koosoleku toimumine nähtub seega üksnes „kuulujutust” ning selle märkuse autentsus tekitab kahtlusi, mida
komisjon oleks pidanud kontrollimisega kõrvaldama. Hagejate sõnul toimus esimene koosolek alles 1999. aasta juunis. Oxley
ei suutnud selle koosoleku kohta mingit teavet esitada ning Coats ei suutnud esitada täpseid selgitusi tema osalemisest. Selle
koosoleku osas esinevate kahtluste valguses heidavad hagejad komisjonile ette ka seda, et ta ei üritanud kordagi selgitada,
kus selline koosolek toimus. Nad leiavad seega, et trahvi põhisumma oleks tulnud arvutada üksnes alates 15. aprillist 1999.
Komisjon vaidleb sellele väitele vastu.
b)     Üldkohtu hinnang
Kõigepealt tuleb uurida trahvi lähtesumma meelevaldset kehtestamist käsitlevat argumenti.
Sellega seoses tuleb meenutada, et suunised näevad esiteks ette rikkumise kui sellise raskusastme hindamise, mille põhjal
saab kindlaks määrata „üldise lähtesumma”. Rikkumise raskusaste määratakse nii kindlaks objektiivsete asjaolude alusel, nagu
selle laad, tegelik mõju turule, kui seda saab mõõta, ja asjaomase geograafilise turu ulatus. Teiseks analüüsitakse rikkumise
raskusastet rea subjektiivsete asjaolude alusel. Nii võetakse arvesse asjaomase ettevõtja omadusi, eelkõige tema suurust ja
positsiooni asjaomasel turul, mille tulemusel saab kaaluda lähtesummat, liigitada ettevõtjaid kategooriatesse ja määrata kindlaks
„konkreetse lähtesumma”. Kolmandaks võetakse arvesse rikkumise kestust, et kehtestada põhisumma, ning neljandaks raskendavaid
ja kergendavaid asjaolusid, mis võimaldavad eeskätt hinnata iga asjaomase ettevõtja rikkumises osalemise suhtelist raskusastet.
Mis puudutab täpsemalt subjektiivseid asjaolusid, mida trahvi lähtesumma kehtestamisel arvesse võetakse, siis on suunistes
ette nähtud, et on vaja arvesse võtta rikkujate tegelikku majanduslikku suutlikkust põhjustada olulist kahju muudele turuosalistele,
eeskätt tarbijatele, ja määrata trahvi suurus nii, et sellel oleks piisavalt hoiatav mõju (punkti 1 A neljas lõik).
Suunistes on ka märgitud, et kui juhtum hõlmab mitut ettevõtjat, näiteks kartellide puhul, võib osutuda vajalikuks kaaluda
üldist lähtesummat, et võtta arvesse iga ettevõtja rikkumise konkreetset kaalu ja seega tegelikku mõju konkurentsile, eeskätt
juhul, kui samalaadseid rikkumisi toime pannud ettevõtjate suurus erineb üksteisest oluliselt, ning sellest tulenevalt kohandada
üldist lähtesummat vastavalt iga ettevõtja konkreetsetele tunnustele (punkti 1 A kuues lõik) (eespool punktis 186 viidatud
kohtuotsus Cheil Jedang
vs.
komisjon, punkt 81).
Tuleb märkida, et suunistes ei ole ette nähtud, et trahvisumma arvutatakse kogukäibe või selle käibe põhjal, mis ettevõtjad
saavad asjaomasel turul. Siiski ei ole suunistega vastuolus see, kui neid käibeid võetakse trahvisumma kindlaksmääramisel
arvesse, selleks et järgida ühenduse õiguse üldpõhimõtteid ja juhul, kui asjaolud seda nõuavad. Käive võib samuti olla oluline
eespool punktides 269 ja 270 loetletud erinevate asjaolude kaalumisel (eespool punktis 186 viidatud kohtuotsus Cheil Jedang
vs.
komisjon, punkt 82, ja I Tokai kohtuotsus, punkt 195).
Käesolevas asjas ilmneb vaidlustatud otsuse põhjendusest 418 ja järgmistest põhjendustest, et komisjon järgis suuniseid. Ta
võttis nimelt arvesse rikkumise laadi, selle tegelikku mõju turule ning ka asjaomase geograafilise turu ulatust. Neid tegureid
arvestades määratles ta rikkumise väga raskeks, täpsustades vaidlustatud otsuse punktis 428, et ta võtab trahvisumma kindlaksmääramisel
arvesse turu väiksust.
Nii nagu Beneluxi ja Põhjamaade tööstusliku õmblusniidi turu kartellikokkuleppe raames, leidis komisjon vajaliku olevat kohaldada
autotööstuse niidituru kartellikokkulepetega seotud ettevõtjatele erinevat kohtlemist, et võtta arvesse rikkujate tegelikku
suutlikkust põhjustada olulist kahju konkurentsile ja määrata trahvi suurus nii, et sellel oleks piisavalt hoiatav mõju. Ta
lisas, et oli vaja arvestada iga ettevõtja õigusvastase käitumise konkreetset kaalu ja seega selle tegelikku mõju konkurentsile.
Nende asjaolude hindamiseks otsustas komisjon lähtuda iga ettevõtja käibest asjaomasel turul, mis saadi kartelliga seotud
tootelt (vaidlustatud otsus, põhjendused 430–432).
Seetõttu jaotas ta ettevõtjad kahte kategooriasse. Amann ja Cousin pandi nende liidetud 8,55 miljoni eurose käibe alusel esimesse
kategooriasse. Coats, Oxley ja Barbour pandi nende 1 ja 3 miljoni euro vahele jäävate käivete alusel teise kategooriasse.
Komisjon võttis rikkumise raskusastme alusel Amanni ja Cousin’i lähtesummaks 5 miljonit eurot ja Coatsi, Oxley ja Barbouri
lähtesummaks 1,3 miljonit eurot (vaidlustatud otsus, põhjendused 432–435).
Nagu rõhutati eespool punktides 216–221, peab Üldkohus komisjoni kaalutlusõiguse teostamise seaduslikkuse kontrollimise raames
üksnes kontrollima, kas see jagamine on järjekindel ja objektiivselt õigustatud (vt eespool punktis 196 viidatud kohtuotsus
BASF
vs.
komisjon, punkt 157 ja seal viidatud kohtupraktika).
Selles osas tuleb tõdeda, et ettevõtjate jagamine kahte kategooriasse on mõistlik viis võtmaks lähtesumma määramisel arvesse
nende suhtelist tähtsust turul, välja arvatud juhul, kui see toob kaasa asjaomaste turgude esindatuse olulise moonutamise.
Käesolevas asjas ei puudunud komisjoni meetodil – millega kehtestati kategooriad lähtuvalt asjaomasel turul kõnealuse kauba
müügist saadud käibest – esmapilgul sisemine ühtsus.
Mis puudutab lähtesumma kui sellise kindlaksmääramist, siis tuleb sedastada, et valik võtta esimese kategooria ettevõtjate
puhul aluseks 5 miljonit eurot ei ole meelevaldne ega ületa komisjonile selles valdkonnas antud kaalutlusõiguse piire. See
käive määrati kindlaks kategooriate alusel, mis omakorda olid nõuetekohaselt kindlaks määratud, nagu on märgitud eespool punktides 277
ja 278. Peale selle on lähtesummaks valitud 5 miljonit eurot madalam hagejate käibest, mis oli esimese kategooria aluseks.
Neid märkusi arvestades kinnitavad hagejad ekslikult, et komisjon määratles need kaks kategooriat ning arvutas trahvi lähtesumma
meelevaldselt.
Seejärel on asjassepuutumatu komisjonile tehtud etteheide, et ta ei käsitlenud Coatsi ja Barbouri ühe „ettevõtjate üksusena”
ning seetõttu ei liitnud nende käibeid. Nimelt ilmneb vaidlustatud otsusest (põhjendused 40 ja 67), et Coats omandas Barbouri
alles 1999. aasta septembris. Seega oli Barbour juriidiliselt iseseisev ettevõtja ning teda võidi individuaalselt vastutusele
võtta toimepandud rikkumise eest ajavahemikus 1998. aasta maist/juunist kuni 1999. aasta septembrini. Mis puudutab Coatsi,
siis ilmneb vaidlustatud otsusest, et ta osales rikkumises 8. juunist 1999 kuni 15. maini 2000 ja et järelikult võidi teda
individuaalselt vastutusele võtta tema rikkumise eest.
Seega, vastupidi hageja väidetele ei olnud vaja liita Coatsi ja Barbouri käibeid ning panna neid ettevõtjaid esimesse kategooriasse.
Tuleb siiski märkida, et komisjon võttis arvesse vaid Coatsi 1999. aasta käibe. Oleks õigustatud lisada sellele käibele Barbouri
käibe see osa, mis vastas 1999. aasta oktoobrist detsembrini, st 3/12 Barbouri aastakäibest. Coatsi käivet oleks seega tulnud
suurendada 250 000 ja 750 000 euro vahele jääva summa võrra. Siiski ei sea see arvutusviga sugugi kahtluse alla hagejate klassifitseerimist
esimesse gruppi ega neile kohaldatud lähtesummat. Hagejad ei vaidlusta nimelt vaidlustatud otsuse põhjendustes 323 ja 433
tehtud järeldust, et neid tuleb lugeda „ettevõtjate üksuseks” ja et komisjon liitis selle alusel õigustatult nende vastavad
käibed.
Lõpuks tuleb tagasi lükata EÜ artikli 253 rikkumist käsitlev argument, mille kohaselt esiteks ei olevat komisjon selgitanud,
miks erinevalt Coatsist ja Barbourist luges ta hagejaid ettevõtjate üksuseks, ja teiseks olid lähtesumma kindlaksmääramine
ja arvutamine arusaamatud.
Esiteks märkis komisjon vaidlustatud otsuse põhjendustes 323 ja 433 selgelt, mis põhjustel tuleb hagejaid lugeda „ettevõtjate
üksuseks”. Teiseks, ja nagu märgiti eespool punktis 225, ei kohusta põhjendamiskohustus komisjoni oma otsuses esitama trahvide
arvutusviisiga seotud arvandmeid, arvestades, et igal juhul ei saa üksnes aritmeetiliste valemite mehaanilist kasutamist nõudes
jätta komisjoni ilma tema kaalutlusõigusest.
Nagu ilmneb eespool punktidest 276–278, täitis komisjon käesolevas asjas igakülgselt oma põhjendamiskohustust, kui ta esitas
vaidlustatud otsuse põhjenduses 418 ja järgmistes põhjenduses need asjaolud, mis võimaldasid tal rikkumise raskusastet hinnata.
Teiseks, mis puudutab argumenti, et trahvi põhisumma määrati kindlaks ekslikult, kuna rikkumise kestus oli ekslikult määratletud,
siis ilmneb toimikus olevatest materjalidest, et autotööstuse niiditurgu käsitlev esimene koosolek ei toimunud 1999. aasta
juunis, nagu väidavad hagejad, vaid 1998. aasta mais/juunis.
Amann mainis oma vastuses vastuväiteteatisele otsesõnu selle koosoleku olemasolu ning märkis, et see võimaldas luua esimese
kontakti osaliste vahel, vahetada teavet teatud hindade kohta ning väljendada oma tahet kehtestada hinnad ajavahemikuks, mis
ei ole pikem kui kuus kuud.
Seega tuleb järeldada, et see argument on faktiliselt põhjendamatu.
Lisaks ei ole asjakohane komisjonile tehtud etteheide, et ta ei teinud täpselt kindlaks, kas koosolek toimus mais või juunis,
kuna rikkumise kestust hakati arvutama juunist alates, mis on hagejate suhtes soodsam.
Neid kaalutlusi silmas pidades tuleb tagasi lükata väide, et trahvi lähtesumma ja põhisumma arvutati ekslikult.
7.
Hagejate väide, et ei ole arvestatud autotööstuse niiditurgu käsitleva kartellikokkuleppe rakendamata jätmist
a)     Poolte argumendid
Hagejad väidavad, et komisjoni järeldused rikkumise mõju kohta turule on ekslikud. Nimelt ei tõendanud vaidlustatud otsus,
et autotööstuse niiditurgu käsitlevaid kokkuleppeid tegelikult rakendati. Komisjon tugineb oma väidetes kartellikokkuleppe
tegeliku rakendamise kohta üksnes dokumentidele, mis on esitatud kui tõendid osaliste vahel toimunud koosolekute kohta. Komisjon
tunnistas ise vaidlustatud otsuse põhjenduses 427, et tal oli raskusi kartellikokkuleppe rakendamise tõendamisega.
Eeskätt kinnitas komisjon ekslikult, et Cousin sundis hinnatõusud peale oma kliendile Johnson Controls’ile. Hagejad rõhutasid,
et see hinnatõus vastas nende individuaalsele hinnapoliitikale ning nad ei olnud sugugi kokkulepetega seotud. Sellega seoses
ei antud hagejatele võimalust olla ära kuulatud selles küsimuses, mis kerkis esimest korda esile alles vaidlustatud otsuses,
ning leiavad seetõttu, et seda ei saa kasutada tõendina kartellikokkuleppe rakendamise kohta.
Hagejad viitavad komisjoni kohustusele võtta rikkumise raskusastme hindamisel arvesse kõiki asjaolusid, mis võivad olla määravad
rikkumise konkreetse mõju kindlakstegemisel turule. Sellega seoses võttis komisjon karistust vähendava kergendava asjaolu
olemasolu arvesse isegi sellistes juhtumites, kus kokkuleppeid rakendati vaid osaliselt. Rakendamata jätmine on seda olulisem
käesolevas asjas, kuna hagejate arvates oleks komisjon pidanud seda arvesse võtma oma varasema otsustuspraktika alusel ja
seega kohaldama neile suuniste punkti 3 teise taande alusel kergendavat asjaolu või seda arvestama rikkumise raskusastme kindlaksmääramisel.
Komisjon vaidleb sellele väitele vastu.
b)     Üldkohtu hinnang
Kõigepealt tuleb märkida, et vaidlustatud otsuse põhjendusest 233 ilmneb, et Cousin märkis 9. juuli 1999. aasta koosolekul,
et ta kavatseb tõsta oma kliendile Johnson Controls’ile kohaldatavaid hindu. Ühtlasi ilmneb Barbouri märkustest, et Cousin’i
esindaja helistas Barbouri esindajale, et kinnitada talle, et hinnatõus oli teostatud. Lõpuks tuleb sedastada, et Cousin kinnitas,
et ta tõstis oma hindu, kuid et see hinnatõus ei tulenenud sugugi kokkuleppest.
Esiteks väidavad hagejad ekslikult, et vastuväiteteatises ei viidatud kordagi Johnson Controlsile kohaldatud hinnatõusule
ja et seetõttu ei olnud neil võimalust sellele vastata. See argument on faktiliselt põhjendamatu, kuna komisjon viitas sellele
otsesõnu vastuväiteteatise punktides 192 ja 201.
Teiseks järeldas komisjon õigustatult, et kokkulepet rakendati, tuginedes eespool viidatud hinnatõusule, mida kohaldati Johnson
Controlsile. Nimelt on Cousin’i avaldused 9. juuli 1999. aasta koosolekul tema kavatsusest tõsta Johnson Controlsile kohaldatavaid
hindasid, Cousin’i ja Barbouri vaheline telefonikõne, milles teatati selle kavatsuse konkretiseerimisest, ja haldusmenetluse
käigus tehtud Cousin’i kinnitus, et see hinnatõus toimus, piisav kaudsete tõendite kogum. Seega peavad hagejad tõendama, et
hinnatõus ei kujutanud endast kokkuleppe kohaldamist; nad ei ole seda aga teinud, vaid piirdusid viitega oma „individuaalsele
hinnapoliitikale”.
Kolmandaks, mis puudutab rikkumise mõju, siis leidis komisjon vaidlustatud otsuse põhjenduses 427, et salajasi kokkuleppeid
rakendati ja et neil oli mõju asjaomasele turule ning tootele, „kuigi seda mõju oli raske täpselt mõõta”. Tuleb meenutada,
et konkurentsi valdkonnas rikkumise poolt turule avaldatud mõju olemasolu tõendamiskoormus, mis on komisjoni kanda rikkumise
selle mõju arvessevõtmisel rikkumise raskusastme alusel trahvisumma arvutamisel, on kergem kui tõendamiskoormus, mis on komisjonil
siis, kui ta peab tõendama rikkumise olemasolu kartellikokkuleppe kui sellise puhul. Seega piisab selleks, et arvesse võtta
kartellikokkuleppe tegelikku mõju turule, kui komisjon esitab „head põhjendused nende arvessevõtmiseks” (eespool punktis 171
viidatud kohtuotsus Jungbunzlauer
vs.
komisjon, punkt 161). Seega on Johnson Controlsi suhtes toimunud hinnatõus ise väga hea põhjendus võtta arvesse rikkumise
konkreetset mõju turule.
Neljandaks tuleneb eelnevatest kaalutlustest, et hagejad ei saa sugugi nõuda kergendava asjaolu kohaldamist kokkulepete tegeliku
kohaldamata jätmise eest.
Seega tuleb see väide tagasi lükata.
8.
Väide, et on rikutud õigust olla ära kuulatud ja kaitseõiguseid
a)     Poolte argumendid
Selle väite toetuseks esitatakse kaks argumenti. Esimene argument käsitleb seda, et on rikutud õigust olla ära kuulatud, teine
argument käsitleb kaitseõiguste rikkumist.
Esiteks leiab Amann, et on rikutud määruse nr 1/2003 artikli 27 lõikes 1 esitatud õigust olla ära kuulatud. Nimelt tugines
komisjon vaidlustatud otsuse olulises osas seoses teatud allahindlustega vaidlustatud otsuse põhjenduses 116 esitatud dokumentidele.
Vastuväiteteatises ei teatatud Amannile neist dokumentidest ja nendest tehtud järeldustest selles kontekstis. Seega ei saa
neid dokumente kasutada tõendamaks EÜ artikli 81 ja EMP artikli 53 rikkumist. Amann märgib, et nende dokumentide olemasolu
komisjoni toimikus ja võimalus nendega tutvuda toimikule juurdepääsuga seoses ei ole piisavad tagamaks õiguse olla ära kuulatud
järgimist.
Komisjon rikkus ka tema õigust olla ära kuulatud, tuginedes etteheidetele sellistes küsimustes, mille kohta tal ei olnud võimalust
oma märkusi esitada. Vaidlustatud otsus viitab nimelt 19. septembril 2000 toimunud vestlusele Rootsi allahindluste vähendamise
kohta, et järeldada sellest teabevahetust allahindluste kohta ning kokkulepet neid allahindlusi vähendada. Vastuväiteteatises
ei olnud mingit teavet seda tüüpi kokkulepetest Rootsi kohta, vaid seal viidati pigem sellistele kokkulepetele seoses Soomega.
Amann märgib, et komisjon tunnistas ise vaidlustatud otsuse põhjenduses 116, et ta mainis vastuväiteteatises ekslikult Rootsi
asemel Soomet. Seega leiab ta, et selles küsimuses ei kuulatud teda ära. Komisjon kinnitas ekslikult, et Amann võis järeldada
vastuväiteteatises viidatud dokumendist, et tegu oli Rootsit puudutava etteheitega. Kõnealust dokumenti, mis oli 10. oktoobri
2000. aasta e-kiri, mainiti muus kontekstis kui allahindlused. Lisaks ei võimaldanud dokumendi sisu kuidagi järeldada konkreetset
kokkulepet allahindluste kohta. Amann väidab, et kohtupraktika kohaselt ei ole olulised dokumendid ise, vaid komisjoni järeldused,
mis on tehtud nende põhjal. Seda kohtupraktikat tuleb käesolevas asjas kohaldada isegi siis, kui vaidlustatud otsus mainis
eespool viidatud e-kirja olemasolu, kuna see viide tehti erinevas kontekstis.
Lisaks rääkis komisjon endale vastu, kui ta väitis, et soovis tegelikult viidata Soome asemel Rootsile, väites samas muu hulgas,
et kokkulepped olid mõlema riigi kohta.
Teiseks rikkus komisjon hagejate sõnul nende kaitseõigusi, nõudes neilt vastuseid 6. ja 24. märtsi 2003. aasta teabenõudes
esitatud küsimustele konkurentidega toimunud kontaktide kohta, täpsustamata, et neid küsitleti kui „süüdistatavaid”. Nad väidavad,
et kohtupraktika kohaselt ei saa hagejatelt nõuda üksikasju käsitletud teemade kohta ning konkurentidega toimunud kontaktide
raames tehtud otsuste kohta, ja et ammugi ei saa ettevõtjatelt nõuda peale pelga ja lihtsa asjaolude kirjelduse ning olemasolevate
dokumentide esitamise ka andmeid konkurentidega toimunud kontaktide eesmärgi, toimumise ja tulemuste kohta, kui komisjon kahtlustab
ilmselgelt, et nende kohtumiste eesmärk oli konkurentsi piirata. Hagejad leiavad, et käesolevas asjas oli selline olukord,
tuginedes sellega seoses eespool viidatud teabenõude punktile 4.1.
Kuna hagejad vastasid üksikasjalikult kõigile komisjoni küsimustele – vaatamata õigusele sellest keelduda –, siis nõuavad
nad, et nende trahvi vähendataks rohkem kui neile kohaldatud 15% vähendus vastavalt koostööteatise punktile D 2. Nad leiavad,
et nad tegid oluliselt enam kui komisjonil oli õigus nõuda.
Nad leiavad ühtlasi, et nende trahvi vähendamine 15% oli ebapiisav, võrreldes Coatsi trahvi 50% vähendamisele. Nimelt oleks
komisjon pidanud nende sõnul arvestama, et kontrolli käigus oli ta juba leidnud olulisi dokumente, mis võimaldasid tal ilma
raskusteta järeldada rikkumise olemasolu kindlates valdkondades. Lisaks oli Coatsil oma konkurentidega võrreldes eelis, kuna
ta oli juba teadlik sellest, et menetlus on lähedal, nii et koostöötaotluse esitamine oli ilmselge. Peale selle oli Coatsil
eestvedaja roll, nagu kinnitasid mitu seotud ettevõtjat. Neid asjaolusid arvestades leiavad hagejad, et neid oleks tulnud
kohelda samamoodi kui Coatsi.
Komisjon vaidleb sellele väitele vastu.
b)     Üldkohtu hinnang
Õiguse olla ära kuulatud väidetav rikkumine
Vastavalt väljakujunenud kohtupraktikale peab vastuväiteteatis sisaldama piisavalt selgelt, kasvõi kokkuvõtlikult sõnastatud
ülevaadet vastuväidetest, et huvitatud isikud saaksid teada, millist käitumist komisjon neile ette heidab ja et end igakülgselt
kaitsta enne komisjoni lõpliku otsuse tegemist. Eeltoodud nõue on täidetud, kui selles otsuses ei omistata huvitatud isikule
vastuväiteteatises märgitust erinevaid rikkumisi ja ei esitata muid asjaolusid kui need, mille kohta huvitatud isikul on olnud
võimalus oma selgitusi anda (Üldkohtu 14. mai 1998. aasta otsus kohtuasjas T‑352/94: Mo och Domsjö
vs.
komisjon, EKL 1998, lk II‑1989, punkt 63; eespool punktis 196 viidatud kohtuotsus CMA CGM jt
vs.
komisjon, punkt 109, ja eespool punktis 93 viidatud II Tokai kohtuotsus, punkt 138).
Seega tähendab vastuväiteteatise ja lõpliku otsuse vastuolu kaitseõiguse rikkumist üksnes juhul, kui lõplikus otsuses sedastatud
vastuväidet ei ole esitatud vastuväiteteatises piisavalt, et võimaldada adressaatidel end kaitsta (Üldkohtu 8. juuli 2004. aasta
otsus kohtuasjas T‑48/00: Corus, EKL 2004, lk II‑2325, punkt 100).
Kohtupraktikast ilmneb ka, et olulised pole niivõrd dokumendid ise, vaid komisjoni järeldused, mis on tehtud nende põhjal,
ja kui neid dokumente vastuväiteteatises ei mainitud, siis võis asjaomane ettevõtja õigustatult eeldada, et need ei olnud
juhtumi seisukohalt tähtsad. Kui komisjon ei teavita ettevõtjat, et ta kasutab otsuses vaid teatud dokumente, siis takistab
komisjon tal aegsasti oma arvamust esitada nende dokumentide tõendusliku väärtuse kohta. Sellest tuleneb, et neid dokumente
ei saa lugeda selle ettevõtja suhtes vastuvõetavateks tõenditeks (vt selle kohta Euroopa Kohtu 25. oktoobri 1983. aasta otsus
kohtuasjas 107/82: AEG-Telefunken
vs.
komisjon, EKL 1983, lk 3151, punkt 27; 3. juuli 1991. aasta otsus kohtuasjas C‑62/86: AKZO
vs.
komisjon, EKL 1991, lk I‑3359, punkt 21, ja Üldkohtu 10. märtsi 1992. aasta otsus kohtuasjas T‑11/89: Shell
vs.
komisjon, EKL 1992, lk II‑757, punkt 55).
Siiski saab komisjon lõplikus otsuses kasutada etteheite toetuseks dokumenti, mida vastuväiteteatises kasutati mingi muu etteheite
tõendamiseks, asjaomase ettevõtja vastu üksnes siis, kui see ettevõtja võis vastuväiteteatise ja dokumendi sisu põhjal mõistlikult
tuletada järeldused, mida komisjon kavatseb nendest teha (vt selle kohta eespool punktis 314 viidatud kohtuotsus Shell
vs.
komisjon, punkt 62).
Amanni argumenti tuleb hinnata siin viidatud kohtupraktika alusel.
Tuleb meenutada, et komisjon tunnistas vaidlustatud otsuse põhjenduses 116, et ta oli vastuväiteteatise punktides 104 ja 126
ekslikult maininud, et 19. septembril 2000 Budapestis (Ungari) toimunud koosolekul lepiti kokku Soomet puudutava allahindluse
vähendamises. Ta parandas selle vea sealsamas põhjenduses 116, rõhutades, et allahindluse vähendamine käsitles tegelikult
Rootsit.
Kõigepealt tuleb sedastada, et vastuväiteteatise punktidele 125 ja 126 eelnev pealkiri „19. septembri 2000. aasta koosolek
Budapestis Mercure’i hotellis” viitab 244. joonealusele märkusele, mis käsitleb 10. oktoobri 2000. aasta e-kirja sellel koosolekul
kokku lepitud asjaolude kohta, sh Rootsit käsitlevate allahindluste vähendamise kohta.
Tuleb ka märkida, et Amann oli teadlik sellest dokumendist, nagu näitab tema vastus vastuväiteteatisele. Selles vastuses märgitakse
nimelt, et see dokument sisaldab J. L. (Coats) 10. oktoobri 2000. aasta kirja F. S-ile (Coats) väga üksikasjaliku ülevaatega
Budapesti koosoleku sisust.
Sellest kirjast ilmneb väga selgelt, et allahindluste vähendamine puudutas üksnes Rootsit ning ükski teine asjaolu ei saanud
tekitada segadust seoses võimaliku kokkuleppega sellise vähendamise kohta Soomes.
Lisaks, ja vastupidi Amanni väitele, ei esitatud seda kirja erinevas kontekstis, kuna see loetleb 19. septembri 2000. aasta
koosolekul sõlmitud kokkulepped, milles osalemist Amann muu hulgas ei vaidlusta.
Niisiis, vastavalt eespool viidatud kohtupraktikale tuleb sedastada, et Amann võis vastuväiteteatise ja dokumendi sisu põhjal
mõistlikult tuletada järeldused, mida komisjon kavatseb nendest teha, ja seega võis parandada vea ainsa riigi kohta, mida
allahindluste vähendamine puudutas.
Sellega seoses ei ole asjakohane Amanni argument, et kirjas oleva lause „Rootsi: […] alates 1. aprillist 2001 tuleb erihindasid
3,5% tõsta või allahindlusi vähendada” ei võimaldanud tal järeldada, et komisjon soovis sellele lausele tuginedes tõendada
kokkulepet Rootsi allahindluste vähendamise kohta. Nimelt tuleneb eespool esitatud kaalutlustest, et Amann pidi eeldama, et
komisjon sellele asjaolule tugineb.
Seega tuleb järeldada, et Amanni õigust olla ära kuulatud ei rikutud.
Kaitseõiguste ja eeskätt iseenda süüstamise keelu põhimõtte väidetav rikkumine
Kohtupraktikast, mis puudutab komisjoni pädevuse ulatust eelnevas uurimismenetluses ja haldusmenetluses, ilmneb, et komisjon
võib vajaduse korral otsusega kohustada ettevõtjat talle esitama kogu vajalikku teavet, mida see ettevõtja võib omada. Siiski
ei saa ta kohustada ettevõtjat andma vastuseid, mis tooks talle kaasa rikkumise olemasolu tunnistamise, kuna selle tõendamine
on komisjoni kohustus (Euroopa Kohtu 18. oktoobri 1989. aasta otsus kohtuasjas 374/87: Orkem
vs.
komisjon, EKL 1989, lk 3283, punktid 34 ja 35; eespool punktis 89 viidatud kohtuotsus Aalborg Portland jt
vs.
komisjon, punktid 61 ja 65, ning eespool punktis 260 viidatud kohtuotsus Dalmine
vs.
komisjon, punkt 34).
Seega ei saa tunnustada, et määruse nr 17 artikli 11 lõike 5 tähenduses teabenõude adressaadiks oleval ettevõtjal on absoluutne
vaikimisõigus. Nimelt kui tunnustada sellist õigust, ületaks see tegelikult seda, mis on vajalik, et tagada ettevõtjate kaitseõigus,
ning kujutaks komisjoni jaoks põhjendamatut takistust talle pandud ülesande – tagada ühisturul konkurentsieeskirjade järgimine
– täitmisel. Vaikimisõigust saab tunnustada vaid siis, kui asjassepuutuvat ettevõtjat kohustatakse esitama vastuseid, mille
kaudu ettevõtja tunnistaks rikkumise olemasolu, mille tõendamine on komisjoni kohustus (eespool punktis 186 viidatud I Tokai
kohtuotsus, punkt 402).
Selleks et tagada määruse nr 17 artikli 11 tõhusus, on komisjonil seega õigus kohustada ettevõtjaid esitama kogu vajalik teave
asjaolude kohta, mis neile teada võivad olla, ja edastama komisjonile tema nõudmisel ning vastavalt vajadusele ettevõtja valduses
olevad asjakohased dokumendid, isegi kui nende alusel on tuvastatav konkurentsivastane tegevus. Komisjoni selline informatsiooni
väljanõudmise õigus ei ole vastuolus EIÕK artikli 6 lõigetega 1 ja 2 ega Euroopa Inimõiguste Kohtu praktikaga (eespool punktis 192
viidatud I Tokai kohtuotsus, punktid 403 ja 404).
Igal juhul ei saa puhtalt fakte puudutavatele komisjoni küsimustele vastamise ja olemasolevate dokumentide esitamise kohustus
olla asjaolu, millega rikutaks kaitseõiguste tagamise aluspõhimõtet või õigust õiglasele kohtumenetlusele, mis tagavad konkurentsiõiguse
valdkonnas samaväärse kaitse EIÕK artiklis 6 sätestatuga. Teabenõude adressaat võib tõendada kas haldusmenetluse hilisemas
staadiumis või menetluses ühenduste kohtus, et tema vastuses esitatud asjaoludel või tema edastatud dokumentidel on erinev
tähendus, võrreldes komisjoni poolt neile antuga (eespool punktis 186 viidatud I Tokai kohtuotsus, punkt 406).
Lõpuks, kui määruse nr 17 artikli 11 alusel esitatud informatsiooninõudes esitab komisjon lisaks puhtalt fakte käsitlevatele
küsimustele ja olemasolevate dokumentide esitamise nõudele palve kirjeldada selliste arvukate koosolekute sisu ja kulgu, millel
ettevõtja osales, ning nende koosolekute tulemusi või järeldusi, samas kui on selge, et komisjon kahtlustab, et nimetatud
koosolekute eesmärk oli konkurentsi piiramine, kaldub selline palve sundima küsitletavat ettevõtjat üles tunnistama oma osalemist
ühenduse konkurentsieeskirjade rikkumisel, mistõttu nimetatud ettevõtja ei ole kohustatud sellistele küsimustele vastama.
Sellisel juhul tuleb asjaolu, et ettevõtja esitab siiski antud teema kohta informatsiooni, pidada ettevõtjapoolseks omaalgatuslikuks
koostööks, mis võib õigustada trahvisumma vähendamist koostööteatise kohaselt (Üldkohtu 6. detsembri 2005. aasta otsus kohtuasjas
T‑48/02: Brouwerij Haacht
vs.
komisjon, EKL 2005, lk II‑5259, punkt 107). Kohtupraktikast ilmneb samuti, et selles olukorras ei saa ettevõtjad väita, et
nende õigust mitte anda tunnistusi enda vastu on rikutud sellega, et nad on sellisele nõudele vastanud vabatahtlikult (eespool
punktis 259 viidatud kohtuotsus Dalmine
vs.
komisjon, punkt 46).
Seda kohtupraktikat silmas pidades tuleb kindlaks teha, kas komisjon rikkus hagejate õigust mitte anda enda vastu tunnistusi.
Esiteks tuleb rõhutada, et komisjon palus andmeid teabenõuetes (6. ja 24. märtsi 2003. aasta kirjad), mitte aga otsustes.
Taotletud informatsiooni sisuga seoses ilmneb viidatud nõuete punktist 4, et komisjon soovis nimelt saada andmeid konkurentidega
toimunud koosolekute, kuupäeva, koha ja osalejate nimekirja, nende koosolekute eesmärgi ning toimimise ning kahepoolsete kontaktide
kohta. Hagejatel ei olnud mingit kohustust vastata küsimustele, kui ilmnes, et vastused viiksid neid selleni, et nad tunnistavad
osalemist väidetud rikkumises. Nad vastasid siiski neile taotlustele vabatahtlikult ning ei saa seega väita, et seetõttu on
rikutud nende õigust mitte anda enda vastu tunnistusi.
Teiseks, mis puudutab hagejate etteheidet komisjonile, et viimane ei teavitanud neid nende kahjuks arvestatud presumptsioonist,
siis tuleb kõigepealt meenutada nõuet, mille kohaselt määruse nr 17 artikli 11 alusel komisjoni nõutud teabel peab olema seos
taotluses mainitud uuritava rikkumisega. Nimelt annab määruse nr 17 artikli 11 lõige 1 komisjonile õiguse hankida eeskätt
ettevõtjatelt „vajalikku informatsiooni”, selleks et see institutsioon saaks rakendada EÜ artiklites 81 ja 82 esitatud põhimõtteid.
Lisaks näeb määruse nr 17 artikli 11 lõige 3 ette, et komisjon märgib informatsiooninõudes eeskätt „nõude õigusliku aluse
ja eesmärgi”. Seega ilmneb määruse nr 17 artikli 11 lõigetest 1 ja 3 ning puudutatud ettevõtjate kaitseõiguste järgimisega
seotud nõuetest, et määruse nr 17 artiklis 11 esitatud vajalikkuse kriteeriumi tuleb hinnata seoses uurimise eesmärgiga, mis
on kohustuslikult esitatud informatsiooninõudes endas. Nimelt on Euroopa Kohus leidnud määruse nr 17 artikliga 11 sarnase
sätte kohta oma 21. septembri 1989. aasta otsuses liidetud kohtuasjades 46/87 ja 227/88: Hoechst
vs.
komisjon (EKL 1989, lk 2859, punkt 29), mis käsitles määruse nr 17 artikliga 14 komisjonile antud uurimisvolitusi, et komisjonile
pandud kohustus esitada uurimise objekt ja eesmärk on põhimõtteline kohustus, mille eesmärk on näidata mitte üksnes asjaomastes
ettevõtjates kavatsetud sekkumiste õigustatud laadi, vaid anda ka neile võimalus aru saada nende koostöökohustuse ulatusest,
säilitades samas oma kaitseõigused. Sellest tuleneb, et komisjon võib nõuda üksnes sellise teabe esitamist, mis võimaldab
tal kontrollida rikkumise presumptsiooni, mis õigustas uurimise läbiviimist ning oli esitatud teabenõudes (Üldkohtu 12. detsembri
1991. aasta otsus kohtuasjas T‑39/90: SEP
vs.
komisjon, EKL 1991, lk II‑1497, punkt 25, ja 8. märtsi 1995. aasta otsus kohtuasjas T‑34/93: Société Générale
vs.
komisjon, EKL 1995, lk II‑545, punktid 40, 62 ja 63).
Sellest kohtupraktikast tuleneb, et komisjon ei ole kohustatud teabenõudes otsesõnu rikkumist kõnealustele ettevõtjatele süüks
arvama ning seega ei ole tal selles staadiumis kohustust teavitada ettevõtjat asjaolust, et viimane on kahtlustatav. Nimelt,
kui komisjon esitab selgelt oma nõude õigusliku aluse ja eesmärgi, siis tuleb lugeda asjaomase ettevõtja kaitseõigused tagatuks.
Käesolevas asjas täitis komisjon igakülgselt oma kohustused, märkides eespool viidatud teabenõuetes selgelt nõude objekti
ja eesmärgi.
Sellega seoses ja kolmandaks on asjakohatu ka hagejate etteheide komisjonile, et ta ei teatanud neile talle juba teadaolevat
informatsiooni. Nimelt tagavad konkurentsivaldkonnas haldusmenetluse raames esiteks just vastuväiteteatise saatmine ning teiseks
komisjoni toimikus asuvate tõenditega tutvumise eesmärgil vastuväiteteatise adressaadile toimikule juurdepääsu võimaldamine
asjaomase ettevõtja kaitseõigused ning õiguse õiglasele kohtulikule arutamisele. Eeskätt vastuväiteteatisega teavitatakse
asjaomast ettevõtjat kõikidest olulistest asjaoludest, millele komisjon selles menetlusstaadiumis tugineb. Järelikult saab
asjaomane ettevõtja kaitseõigusi täielikult kasutada alles pärast vastuväiteteatise saatmist. Kui eespool mainitud õigused
laienevad vastuväiteteatise saatmisele eelnevale ajavahemikule, kahjustaks see komisjoni läbiviidava uurimise tulemuslikkust,
kuna ettevõtjal oleks juba komisjoni läbiviidava uurimise esimeses faasis võimalik kindlaks teha, milline teave on komisjonile
teada ja järelikult millist teavet oleks võimalik tema eest veel varjata (eespool punktis 260 viidatud Euroopa Kohtu otsus
Dalmine
vs.
komisjon, punktid 58–60).
Neljandaks nõuavad hagejad ekslikult trahvisumma täiendavat vähendamist koostöö alusel, kuna nad vastasid teabenõudele informatsiooniga,
mis on „enamat” kui see, mille esitamist komisjon määruse nr 17 artikli 11 alusel võis nõuda.
Kahte kartellikokkulepet käsitleva uurimise käigus hagejate tehtud koostöö alusel vähendati mõlemat määratud trahvi 15% koostööteatise
punkti D 2 esimese ja teise taande alusel. Komisjon tuvastas nimelt, et hagejad edastasid andmeid ja dokumente, mis aitasid
oluliselt kaasa rikkumise olemasolu kinnitamisele, ning tunnistasid, et nad osalesid koosolekutel oma konkurentidega, et seal
vahetada teavet hindade kohta, neid hindasid arutada ja koguni säilitada. Lisaks ei vaielnud nad oluliselt vastu komisjoni
süüdistuste aluseks olevate faktide sisulisele õigsusele (vaidlustatud otsus, põhjendused 390–397 ja 460–463).
Ühelt poolt tuleb meenutada, et trahvisumma vähendamine haldusmenetluse raames tehtud koostöö tõttu on õigustatud vaid siis,
kui asjaomase ettevõtja tegevus kergendab komisjoni tööd rikkumise tuvastamisel ning vajadusel selle lõpetamisel (Üldkohtu
14. mai 1998. aasta otsus kohtuasjas T‑327/94: SCA Holding
vs.
komisjon, EKL 1998, lk II‑1373, punkt 156, ja 13. detsembri 2001. aasta otsus liidetud kohtuasjades T‑45/98 ja T‑47/98: Krupp
Thyssen Stainless ja Acciai speciali Terni
vs.
komisjon, EKL 2001, lk II‑3757, punkt 270).
Teiselt poolt ei anna uurimise käigus ettevõtja tehtud koostöö õigust mingisugusele trahvisumma vähendamisele, kui see koostöö
ei olnud midagi enamat kui määruse nr 17 artikli 11 lõigetest 4 ja 5 tulenevate kohustuste täitmine (vt selle kohta Üldkohtu
10. märtsi 1992. aasta otsus kohtuasjas T‑12/89: Solvay
vs.
komisjon, EKL 1992, lk II‑907, punktid 341 ja 342). Seevastu juhul, kui ettevõtja esitab artikli 11 alusel esitatud informatsiooninõude
vastuseks teavet, mis on enamat kui see, mille esitamist komisjon nimetatud artikli kohaselt võis nõuda, võib kõnealuse ettevõtja
trahvi vähendada (vt selle kohta Üldkohtu 14. mai 1998. aasta otsus kohtuasjas T‑308/94: Cascades
vs.
komisjon, EKL 1998, lk II‑925, punkt 262).
Siiski on see just komisjonile edastatud teabe sisu, mis peab võimaldama kindlaks määrata, kas hagejad on tegelikult esitanud
informatsiooni, mis on enamat kui see, mille esitamist komisjon võis nõuda.
Hagejad ei tõendanud, kuidas nende edastatud informatsioon oli oma sisult enamat kui see, mille esitamist komisjon võis nõuda.
Lisaks tuleb sedastada, et hagejad ei tunnistanud kõiki asjaolusid, millele komisjon vaidlustatud otsuses tugines. Nimelt
tuleb eeskätt välja tuua, et Cousin kinnitas, et ta jätkas endiselt oma tootepakkumiste tegemist, arvestamata kordagi kõneluste
sisu, ja et Amann vaidlustas rikkumise kestust.
Seega on hagejate trahvi 15% vähendamine juhtumi asjaolusid arvestades õigustatud. Seetõttu tuleb tagasi lükata ka argument,
et trahvi vähendamine 15%, võrreldes Coatsi trahvi 50% vähendamisega, oli ebapiisav.
Seega tuleb see väide tagasi lükata.
Eelnevatest kaalutlustest ilmneb, et hagejate hagi tuleb jätta rahuldamata.

Kohtukulud
Üldkohtu kodukorra artikli 87 lõike 2 alusel on kohtuvaidluse kaotanud pool kohustatud hüvitama kohtukulud, kui vastaspool
on seda nõudnud. Kuna kohtuotsus on tehtud hagejate kahjuks, mõistetakse kohtukulud vastavalt komisjoni nõudele välja hagejatelt.
Esitatud põhjendustest lähtudes
ÜLDKOHUS (viies koda)
otsustab:
1.
Jätta hagi rahuldamata.
2.
Mõista kohtukulud välja Amann & Söhne GmbH & Co. KG-lt ja Cousin Filterie SAS-ilt.
Vilaras
Prek
Ciucă
Kuulutatud avalikul kohtuistungil 28. aprillil 2010 Luxembourgis.
Sisukord
Vaidluse taust
A –  Vaidluse ese
B –  Haldusmenetlus
C –  Vaidlustatud otsus
1.  Asjaomased turud
a)  Kaubaturud
b)  Geograafilised turud
2.  Asjaomaste turgude suurus ja ülesehitus
3.  Rikkumiste kirjeldus
4.  Vaidlustatud otsuse resolutsioon
Menetlus ja poolte nõuded
Õiguslik käsitlus
A –  Hagejate esitatud väide, millega taotletakse vaidlustatud otsuse tühistamist määruse nr 1/2003 artikli 7 lõike 1 esimese
lause rikkumise tõttu
1.  Poolte argumendid
2.  Üldkohtu hinnang
a)  Kauba- ja geograafiliste turgude eristamine
b)  „Tervikplaani” väidetav olemasolu
B –  Trahvi vähendamist käsitlevad väited
1.  Hagejate esitatud väide, mis käsitleb määruse nr 17 artikli 15 lõikes 2 ja määruse nr 1/2003 artikli 23 lõikes 2 ette
nähtud karistuse ülempiiri arvestamata jätmist
a)  Poolte argumendid
b)  Üldkohtu hinnang
Nulla poena sine lege põhimõtte rikkumine ning määruse nr 17 artikli 15 lõike 2 ja määruse nr 1/2003 artikli 23 lõike 2 seaduslikkuse
vaidlustamine
Kohustus määrata mitme rikkumise eest üks trahv
Karistuse seaduslike eesmärkide rikkumine
2.  Hagejate esitatud väide, mis käsitleb võrdse kohtlemise põhimõtte ja proportsionaalsuse põhimõtte rikkumist trahvi kehtestamisel
a)  Poolte argumendid
b)  Üldkohtu hinnang
Proportsionaalsuse põhimõtte rikkumine
–  Argument, mis käsitleb turu suuruse arvestamata jätmist
–  Argument, mis käsitleb üksnes sellise käibega arvestamist, mis saadi rikkumisega seotud turgudelt
–  Suunistes sätestatud kindla suurusega trahvisummade süsteem
–  Hagejate kui „keskmise suurusega ettevõtjate” olukorra arvestamata jätmine
Võrdse kohtlemise põhimõtte rikkumine
3.  Amanni väide, et tööstusliku õmblusniidi turu kartellikokkuleppe eest määratud trahvi lähtesumma on ekslikult kindlaks
määratud
a)  Poolte argumendid
b)  Üldkohtu hinnang
4.  Amanni väide, et tööstusliku õmblusniidi turu rikkumise kestust on ekslikult arvutatud
a)  Poolte argumendid
b)  Üldkohtu hinnang
5.  Amanni väide, et tööstusliku õmblusniidi turu rikkumise osas ei ole teatud kergendavaid asjaolusid arvesse võetud
a)  Poolte argumendid
b)  Üldkohtu hinnang
6.  Hagejate väide, et autotööstuse niiditurul toimunud rikkumise trahvi lähtesumma ja põhisumma on arvutatud vääralt
a)  Poolte argumendid
b)  Üldkohtu hinnang
7.  Hagejate väide, et ei ole arvestatud autotööstuse niiditurgu käsitleva kartellikokkuleppe rakendamata jätmist
a)  Poolte argumendid
b)  Üldkohtu hinnang
8.  Väide, et on rikutud õigust olla ära kuulatud ja kaitseõiguseid
a)  Poolte argumendid
b)  Üldkohtu hinnang
Õiguse olla ära kuulatud väidetav rikkumine
Kaitseõiguste ja eeskätt iseenda süüstamise keelu põhimõtte väidetav rikkumine
Kohtukulud
*
Kohtumenetluse keel: saksa.