CELEX: 62008CJ0419
Muutoksenhaku
Polkumyynti
Polkumyyntitullin käyttöönottamisesta tiettyjen saumattomien putkien tuonnissa annettu asetus (EY) N:o 2320/97
Sopimussuhteen ulkopuolinen vastuu
Vahinko
Syy-yhteys

Trubowest Handel GmbH (jäljempänä Trubowest) ja Victor Makarov ovat muutoksenhaussaan vaatineet Euroopan yhteisöjen ensimmäisen
oikeusasteen tuomioistuimen asiassa T-429/04, Trubowest Handel ja Makarov vastaan neuvosto ja komissio, 9.7.2008 antaman tuomion
(jäljempänä valituksenalainen tuomio) kumoamista. Valituksenalaisella tuomiolla hylättiin Trubowestin ja Makarovin vahingonkorvauskanne,
joka perustui EY 288 artiklan toiseen kohtaan ja joka koski vahinkoa, jonka ne ovat väittäneet aiheutuneen lopullisen polkumyyntitullin
käyttöönottamisesta tiettyjen Unkarista, Puolasta, Venäjältä, Tšekin tasavallasta, Romaniasta ja Slovakian tasavallasta peräisin
olevien raudasta tai seostamattomasta teräksestä valmistettujen saumattomien putkien tuonnissa, asetuksen (ETY) N:o 1189/93
kumoamisesta ja kyseistä Kroatian tasavallasta peräisin olevaa tuontia koskevan menettelyn päättämisestä 17.11.1997 annetusta
neuvoston asetuksesta (EY) N:o 2320/97 (EYVL L 322, s. 1; jäljempänä lopullisesta polkumyyntitullista annettu asetus).

Asiaa koskevat oikeussäännöt
Yhteisön lainsäädännön tullialan perussäädös on yhteisön tullikoodeksista 12.10.1992 annettu neuvoston asetus (ETY) N:o 2913/92
(EYVL L 302, s. 1; jäljempänä yhteisön tullikoodeksi). Sen 236 artiklassa säädetään seuraavaa:
”1. Tuonti- tai vientitullit on palautettava, jos todetaan, että niiden määrä niitä maksettaessa ei ole ollut lain mukainen
tai että niiden määrä on kirjattu tileihin 220 artiklan 2 kohdan vastaisesti.
Tuonti- tai vientitullit on peruutettava, jos todetaan, että niiden määrä niitä tileihin kirjattaessa ei ole ollut lain mukainen
tai että niiden määrä on kirjattu tileihin 220 artiklan 2 kohdan vastaisesti.
Tulleja ei voida palauttaa tai peruuttaa, jos muun kuin lain mukaisen tullien määrän maksamiseen tai tileihin kirjaamiseen
johtaneet seikat ovat johtuneet asianomaisen tietoisesta menettelystä.
2. Tuonti- tai vientitullit on palautettava taikka peruutettava hakemuksesta, joka on esitettävä kyseiselle tullitoimipaikalle
kolmen vuoden kuluessa siitä päivästä, jona nämä tullit on annettu tiedoksi velalliselle.
Tätä määräaikaa on pidennettävä, jos asianomainen näyttää toteen, että ennalta arvaamaton tapahtuma tai ylivoimainen este
on estänyt hakemuksen esittämisen määräajassa.
Tulliviranomaisten on palautettava tai peruutettava tullit viran puolesta, jos ne itse havaitsevat mainitun määräajan kuluessa
jonkin 1 kohdan ensimmäisessä tai toisessa alakohdassa tarkoitetuista tilanteista.”
Euroopan yhteisön soveltamia polkumyynnin vastaisia toimenpiteitä koskevat säännökset ovat polkumyynnillä muista kuin Euroopan
yhteisön jäsenvaltioista tapahtuvalta tuonnilta suojautumisesta 22.12.1995 annetussa neuvoston asetuksessa (EY) N:o 384/96
(EYVL 1996, L 56, s. 1; jäljempänä perusasetus).

Asian tausta
Asian tosiseikoista on tehty selkoa valituksenalaisen tuomion 1–21 kohdassa seuraavasti:
”1      Komissio päätti muun muassa 6.2.1962 annetun neuvoston asetuksen N:o 17 (perustamissopimuksen [81] ja [82] artiklan ensimmäinen
täytäntöönpanoasetus) (EYVL 1962, 13, s. 204) 14 artiklan 3 kohdan nojalla 25.11.1994 tekemällään julkaisemattomalla päätöksellä
(asia IV/35.304) aloittaa tutkimuksen Euroopan talousalueesta 2.5.1992 tehdyn sopimuksen 53 artiklan (EYVL 1994, L 1, s. 3)
sekä EY 81 artiklan vastaisten hiiliteräsputkia koskevien kilpailua rajoittavien toimenpiteiden mahdollisesta olemassaolosta.
2      Tämän tutkimuksen perusteella komissio päätti 20.1.1999 aloittaa hallinnollisen menettelyn asiassa IV/E‑1/35.860‑B – saumattomat
teräsputket, jonka päätteeksi se teki 8.12.1999 päätöksen 2003/382/EY [EY] 81 artiklan soveltamisesta (Asia IV/E‑1/35.860‑B
– saumattomat teräsputket) (EUVL 2003, L 140, s. 1; jäljempänä kartellipäätös).
3      Kartellipäätöksen 1 artiklan 1 kohdan mukaan ne kahdeksan yritystä, joita päätös koskee, ”– – ovat rikkoneet [EY] 81 artiklan
1 kohdan määräyksiä osallistumalla – – sopimukseen, jolla pyrittiin muun muassa yritysten kotimarkkinoiden kunnioittamiseen
saumattomien [Oil Country Tubular Goods] API‑ ja project linepipe ‑tuotteiden osalta”. Kartellipäätöksen 1 artiklan 2 kohdassa
todetaan, että rikkominen on jatkunut vuodesta 1990 vuoteen 1995 Mannesmannröhren-Werke AG:n, Vallourec SA:n, Dalmine SpA:n,
Sumitomo Metal Industries Ltd:n, Nippon Steel Corporationin, Kawasaki Steel Corporationin ja NKK Corporationin osalta. British
Steel Ltd:n osalta päätöksessä todetaan, että rikkominen on jatkunut vuodesta 1990 vuoden 1994 helmikuuhun. Mainituille yrityksille
määrättiin tästä syystä sakkoja, joiden määrä vaihteli tapauskohtaisesti 8,1 ja 13,5 miljoonan euron välillä.
4      Komissio antoi 8.12.1999 kartellipäätöksestä lehdistötiedotteen IP/99/957, joka julkaistiin Euroopan unionin virallisessa
lehdessä 6.6.2003.
5      Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin kumosi yhdistetyissä asioissa T-67/00, T-68/00, T-71/00 ja T-78/00, JFE Engineering
ym. vastaan komissio (Kok., s. II-2501) antamallaan tuomiolla kartellipäätöksen 1 artiklan 2 kohdan siksi, että komissio oli
perusteettomasti katsonut, että neljä tässä artiklassa tarkoitetuista yrityksistä oli osallistunut kartelliin ennen 1.1.1991
ja 30.6.1994 jälkeen, ja toisaalta laski komission näille yrityksille määräämän sakon määrää.
6      Lisäksi komissio julkaisi 31.8.1996 Euroopan unionin saumattomia teräsputkia valmistavan teollisuuden etuja valvovan komitean
19.7.1996 tekemän kantelun johdosta – – asetuksen (EY) N:o 384/96 – –, jota on muutettu 2.12.1996 annetulla neuvoston asetuksella
(EY) N:o 2331/96 (EYVL L 317, s.1), nojalla ilmoituksen Venäjältä, Tšekin tasavallasta, Romaniasta ja Slovakian tasavallasta
peräisin olevien tiettyjen saumattomien raudasta tai seostamattomasta teräksestä valmistettujen putkien tuontia koskevan polkumyynnin
vastaisen menettelyn aloittamisesta (EYVL C 253, s. 26).
7      Komissio antoi 29.5.1997 asetuksen (EY) N:o 981/97 väliaikaisten polkumyyntitullien käyttöön ottamisesta tiettyjen Venäjältä,
Tšekin tasavallasta, Romaniasta ja Slovakian tasavallasta peräisin olevien raudasta tai seostamattomasta teräksestä valmistettujen
saumattomien putkien tuonnissa (EYVL L 141, s. 36).
8      Neuvosto antoi 17.11.1997 asetuksen [lopullisesta polkumyyntitullista].
9      Neuvosto antoi 16.7.2004 [lopullisesta polkumyyntitullista annetun] asetuksen muuttamisesta asetuksen (EY) N:o 1322/2004 (EUVL
L 246, s. 10). Tämän asetuksen 1 artiklan mukaisesti [lopullisesta polkumyyntitullista annettuun] asetukseen lisätään 8 artikla,
jonka nojalla [lopullisesta polkumyyntitullista annetun] asetuksen 1 artiklaa, jossa säädetään polkumyyntitullien käyttöön
ottamisesta asetuksessa tarkoitetuissa tuonneissa, ei 21.7.2004 lukien enää sovelleta.
10      Trubowest – – on saksalainen yhtiö, joka harjoittaa Venäjältä peräisin olevien saumattomien putkien maahantuontia yhteisöön.
Trubowest, jonka johtajana Makarov on toiminut vuodesta 1997 alkaen, aloitti näiden tuotteiden maahantuonnin tammikuussa ja
lopetti sen lokakuussa 1999. – –
11      Makarov toimi myös vuodesta 1992 alkaen Truboimpex Handel GmbH -yhtiön (jäljempänä Truboimpex) johtajana. Yhtiön liiketoiminta
muodostui vuodesta 1996 alkaen muun muassa Venäjältä peräisin olevien saumattomien putkien maahantuonnista yhteisöön yhtiön
nimellä.
12      15.10.1999 Amtsgericht Kleve (Kleven alioikeus, Saksa) antoi Makarovia koskevan pidätysmääräyksen sillä perusteella, että
oli vakavaa syytä epäillä hänen toimittaneen vuosina 1997–1999 Kölnin ja Emmerichin veroviranomaisille olennaisia verotapahtumia
koskevia perättömiä ja puutteellisia tietoja – näistä ilmoituksista muodostuu yhteensä 36 erillistä tekoa – ja alentaneen
tällä tavoin veroja saadakseen itselleen ja muille henkilöille perusteettomia verotuksellisia etuja, joiden avulla hän oli
onnistunut huomattavassa määrin kiertämään tuontitulleja. Pidätysmääräyksessä todettiin lisäksi, että [Truboimpexin ja Trubowestin]
tuomista Venäjältä peräisin olevista putkista oli tehty väärät ilmoitukset [lopullisesta polkumyyntitullista annetun asetuksen]
säännösten kiertämiseksi.
13      Makarov oli vangittuna tämän pidätysmääräyksen mukaisesti 27.10.–12.11.1999. Vapaaksi pääsynsä jälkeen Makarov määrättiin
matkustuskieltoon. Kiellon nojalla hänellä oli velvollisuus ilmoittautua 31.1.2000 asti kolmesti viikossa toimivaltaiselle
poliisilaitokselle, eikä hän voinut matkustaa ulkomaille ilman ennakolta myönnettävää lupaa (jäljempänä vapauteen kohdistuvat
pakkokeinot).
14       Hauptzollamt Emmerich (Emmerichin päätullikamari, Saksa), josta on sittemmin tullut Hauptzollamt Duisburg (Duisburgin päätullikamari,
Saksa) antoi 27.10.199 [valittajille] tiedoksi jälkitullauspäätökset, joissa vaadittiin Truboimpexin ja Trubowestin tuontiin
joulukuusta 1997 lokakuuhun 1999 kohdistettujen polkumyyntitullien maksamista. Saksan tulliviranomaiset katsoivat, että [valittajien]
tuonti oli jätetty virheellisesti luokittelematta yhteisön tullinimikkeistön mukaiselle saumattomien putkien – joita [lopullisesta
polkumyyntitullista annettu] asetus koskee – koodille. Tässä yhteydessä Trubowestin ja Makarovin pankkitileillä olevat varat
määrättiin ulosmitattavaksi.
15      Saksan tulliviranomaisten mukaan Truboimpexin ja Trubowestin maksamattomista polkumyyntitulleista muodostunut tullivelka oli
ensin mainitun osalta 1 575 181,86 euroa ja jälkimmäisen osalta 729 538,78 euroa, eli yhteensä 2 304 720,64 euroa. Lisäksi
Makarov katsottiin Truboimpexin ja Trubowestin johtajan asemassa niiden rinnalla vastuulliseksi yhtiöiden velan kokonaismäärästä.
16      [Valittajat] riitauttivat 16.11. ja 17.11.1999 [yhteisön tullikoodeksin] 243 artiklan ja sovellettavan kansallisen oikeuden
mukaisesti Trubowestille ja Makaroville annetut jälkitullauspäätökset. [Valittajat] nostivat 15.12.2000 kanteen Finanzgericht
Düsseldorfissa (Düsseldorfin vero-oikeus, Saksa) vaatiakseen näiden välittömästi täytöntöönpantavissa olevien jälkitullauspäätösten
täytäntöönpanon kieltämistä. Finanzgericht Düsseldorf hylkäsi 30.10.2001 [valittajien] vaatimukset. Tämän jälkeen ne kääntyivät
28.8.2003 Hauptzollamt Duisburgin puoleen vaatimuksineen, joiden mukaan Saksan tulliviranomaiset olivat tehneet virheen katsoessaan,
että niiden tuonti kuuluu [lopullisesta polkumyyntitullista annetun] asetuksen soveltamisalaan.
17      Staatsanwaltschaft Kleve (Kleven syyttäjäviranomainen) teki 19.6.2000 päätöksen syytteen nostamisesta Makarovia vastaan Trubowestin
ja Truboimpexin tuonnista tehtyjen väärien ilmoitusten perusteella. Staatsanwaltschaft Kleve katsoi syytteessä, että Trubowestin
ja Truboimpexin tuonnista oli tullien kiertämisen vuoksi maksamatta 4 376 250,25 Saksan markan (DEM) eli 2 237 541,22 euron
suuruinen tullivelka.
18      Landgericht Kleve (Kleven alueellinen tuomioistuin) lykkäsi Makarovia vastaan vireille pannun rikosasian käsittelyä 14.11.2002
ja jäi odottamaan häntä koskevan veroasian ratkaisua.
19      [Valittajat] sopivat asiasta 15.12.2004 Hauptzollamt Duisburgin kanssa, ja riita-asia Saksan tulliviranomaisten kanssa päättyi
tähän sopimukseen.
20      Tehdyssä sopimuksessa todetaan muun muassa seuraavaa:
Johdanto
– –
Tässä sopimuksessa olevalla tosiseikkojen kuvauksella osapuolet sopivat lopullisesti välisensä riita-asian, joka koskee riidanalaisten
verotuspäätösten lainmukaisuutta. Osapuolet toteavat, ettei tähän sopimukseen liitetyllä tosiseikkojen kuvauksella ratkaista
erimielisyyttä siitä, mihin teräsputkiin on sovellettava polkumyyntitullia ja mihin ei.
– –
Edellä esitetyn nojalla osapuolet ovat sopineet seuraavaa:
(1.)
Polkumyyntitulleja koskevat verotuspäätökset ja niihin perustuva 2 304 734,45 euron suuruiseksi todettu velkavastuu suoritetaan
siten, että [valittajat] maksavat 460 000 euroa. Osapuolet toteavat, että vain osa 435 125,21 euron suuruisesta määrästä,
jonka Hauptzollamt Duisburg on perinyt tähän päivään mennessä, eli 343 644,15 euroa, vähennetään 460 000 euron suuruisen suorituksen
määrästä.
– –
(3.)
Tämän sopimuksen allekirjoittaminen johtaa kaikkiin Trubowestiä ja [Makarovia] vastaan aloitettujen täytäntöönpanotoimien
päättämiseen välittömästi.
– –
(5.)
[Valittajat] luopuvat tällä sopimuksella oikeudestaan esittää tullihallinnolle uusia vaatimuksia, esimerkiksi niihin tosiseikkoihin,
joita tähän sopimukseen liitetty kuvaus koskee, perustuvia vahingonkorvausvaatimuksia. Lisäksi ne luopuvat muista kannetoimista
tullihallintoa vastaan.
Osapuolilla on kuitenkin edelleen oikeus esittää tällaisia vaatimuksia suhteessa kolmansiin ja nostaa esimerkiksi [EY] 288
artiklan nojalla korvauskanne – – komissiota ja – – neuvostoa vastaan.
21      Landgericht Kleve antoi 2.5.2005 päätöksen, jolla päätettiin Strafprozessordnungin (Saksan rikosprosessilaki) 153 a §:n mukaisesti
jättää syyttämättä Makarovia sillä edellytyksellä, että Makarov maksaa 18 000 euron suuruisen sakon. Landgericht Kleve lausuu
kyseisessä päätöksessään, että huomioon on otettu se, että [Makarov] ei suostumuksellaan [syyttämättä jättämiseen] tunnusta
syyllisyyttään vaan että suostumus on annettu menettelyllisistä ja taloudellisista syistä”.

Oikeudenkäynti ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimessa ja valituksenalainen tuomio
Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen kirjaamoon 25.10.2004 toimittamallaan kannekirjelmällä valittajat vaativat korvausta
EY 288 artiklan nojalla neuvostolta ja komissiolta ja näiden velvoittamista maksamaan seuraavat summat:
–       Trubowestille 118 058,46 euroa 8 prosentin suuruisine vuotuisine viivästyskorkoineen; mainittu pääoma vastaa määrää, jonka
Trubowest väittää tosiasiallisesti suorittaneensa niiden polkumyyntitullien kantamista koskevien päätösten perusteella, jotka
Saksan tulliviranomaiset olivat tehneet valittajia vastaan ja joita oli Trubowestin mukaan pidettävä sille aiheutuneena tulonmenetyksenä
–       Makaroville 397 916,91 euroa 8 prosentin suuruisine vuotuisine viivästyskorkoineen; mainitusta pääomasta 277 939,37 euroa
vastaa niiden summien yhteismäärää, jotka Makarov väittää tosiasiallisesti maksaneensa polkumyyntitullien kantamista koskevien
päätösten perusteella, ja pääomasta 63 448,54 euroa vastaa Trubowestiltä saamatta jääneitä Makarovin palkkoja, ja 56 529 euroa
vastaa asianajokuluja, jotka olivat aiheutuneet valittajien Saksan tulliviranomaisia vastaan käymistä menettelyistä
–       Trubowestille 128 000 euroa aiheutuneesta tulonmenetyksestä 8 prosentin vuotuisine viivästyskorkoineen tai toissijaisesti
määrän, josta sovitaan asianosaisten välillä ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen antaman välituomion jälkeen
–       Makaroville 150 000 euroa korvauksena aineettomasta vahingosta, jonka hän väittää kärsineensä, 8 prosentin vuotuisine viivästyskorkoineen.
Valituksenalaisella tuomiolla hylättiin kaikki vahingonkorvauskanteessa esitetyt kanneperusteet ja velvoitettiin valittajat
korvaamaan neuvostolle ja komissiolle aiheutuneet oikeudenkäyntikulut.
Valituksenalaisen tuomion 41–74 ja 77–82 kohdassa ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin jätti tutkimatta tietyt vahingonkorvauskanteessa
olevat vaatimukset, koska se katsoi, ettei sillä ole EY 288 artiklan nojalla toimivaltaa lausua niistä. Siltä osin kuin kyse
oli vahingonkorvausvaatimuksista, joiden määrät vastaavat summia, jotka valittajat ovat maksaneet polkumyyntitulleina, valituksenalaisessa
tuomiossa katsottiin, että nämä vaatimukset kuuluvat kansallisten tuomioistuinten yksinomaiseen toimivaltaan yhteisön tullikoodeksilla
käyttöön otettujen menettelyjen mukaisesti. Siltä osin kuin kyse oli asianajokulujen korvausvaatimuksesta, valituksenalaisessa
tuomiossa todettiin, että sitä on pidettävä osana valittajien ja Saksan tulliviranomaisten välistä riitaa, joka kuuluu yksinomaan
kansallisten tuomioistuinten toimivaltaan.
Muilta osin sopimussuhteen ulkopuolisen yhteisön vastuun sitä syntymisedellytystä tarkasteltaessa, jonka mukaan lainvastaisuuden,
johon on väitetty syyllistytyn, ja vahinkojen, joiden on väitetty aiheutuneen, eli Trubowestin tulonmenetyksen, Makarovin
saamatta jääneiden palkkojen ja hänelle aiheutuneen aineettoman vahingon välillä on oltava suora syy-yhteys, valituksenalaisessa
tuomiossa todettiin, etteivät väitetyt vahingot johtuneet riittävän suoraan väitetystä lainvastaisuudesta.
Valituksenalaisen tuomion 86 kohdassa ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin katsoi aiheelliseksi tutkia heti aluksi sen, olivatko
valittajat esittäneet näytön siitä, että sen lainvastaisen menettelyn, josta neuvostoa ja komissiota oli moitittu, ja siitä
aiheutuneeksi väitetyn aineellisen ja aineettoman vahingon välillä vallitsi syy-yhteys. Valituksenalaisen tuomion 98–137 kohdassa
se totesi, ettei lopullisesta polkumyyntitullista annetun asetuksen ja näiden vahinkojen välillä ollut riittävän suoraa syy-yhteyttä.
Tällä perusteella se jätti tutkimatta kysymyksen siitä, rasittiko lopullisesta polkumyyntitullista annettua asetusta lainvastaisuus,
ja siitä, olivatko valittajat todella kärsineet väittämänsä vahingot.
Valituksenalaisessa tuomiossa tutkittiin erityisesti sitä, vallitsiko sen lainvastaisen menettelyn, josta neuvostoa ja komissiota
on moitittu, ja aiheutuneeksi väitetyn vahingon välillä riittävän suora syy-yhteys sekä siinä tapauksessa, että lopullisesta
polkumyyntitullista annettu asetus ei olisi kattanut valittajien maahan tuomia tavaroita, että vastakkaisessa tapauksessa.
Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin totesi valituksenalaisen tuomion 110 kohdassa tästä, että ensin mainitussa tapauksessa
yhteisön vastuu ei voi syntyä, koska vahingot, joiden on väitetty aiheutuneen, johtuvat ainoastaan Saksan tulliviranomaisten
ja syyttäjäviranomaisten toimista eikä neuvoston ja komission menettelystä, jonka on väitetty olleen lainvastainen. Valituksenalaisen
tuomion 116 kohdassa se totesi toisen tapauksen osalta, että kyseessä olevan vahingon syntymisen kannalta ratkaisevana syynä
oli pidettävä sitä, etteivät valittajat olleet luokitelleet tuontiaan asianmukaisesti.
Lopuksi se hylkäsi valituksenalaisessa tuomiossaan myös valittajien tiettyjä prosessinjohtotoimia koskevan vaatimuksen toteamalla
valituksenalaisen tuomion 138–141 kohdassa, ettei ollut tarpeen määrätä komissiota yhtäältä esittämään todisteita osallistumisestaan
neuvotteluihin, jotka koskivat riitaa valittajien maahantuomien tavaroiden luokittelusta ja jotka olivat johtaneet sopimukseen
valittajien ja Saksan tulliviranomaisten välillä, ja toisaalta toimittamaan koko sitä kirjeenvaihtoa, jota komissio oli käynyt
tulliviranomaisten ja Venäjän hallituksen kanssa.

Oikeudenkäynti unionin tuomioistuimessa ja asianosaisten vaatimukset
Valittajat vaativat muutoksenhaussaan, että unionin tuomioistuin
–        kumoaa kokonaisuudessaan valituksenalaisen tuomion
–        ratkaisee pääasian lopullisesti ja hyväksyy ensimmäisessä oikeusasteessa esitetyn korvauskanteen ja velvoittaa neuvoston ja
komission korvaamaan asian käsittelyssä ensimmäisessä oikeusasteessa aiheutuneet kulut taikka toissijaisesti palauttaa asian
unionin yleisen tuomioistuimen käsiteltäväksi
–        velvoittaa neuvoston ja komission korvaamaan valituksen käsittelystä unionin tuomioistuimessa aiheutuvat oikeudenkäyntikulut.
Neuvosto vaatii unionin tuomioistuinta
–        hylkäämään valituksen
–        toissijaisesti palauttamaan asian unionin yleisen tuomioistuimen käsiteltäväksi
–        viimesijaisesti hylkäämään valittajien korvauskanteen
–        velvoittamaan valittajat korvaamaan oikeudenkäyntikulut
Komissio vaatii, että valitus on hylättävä ja valittajat on velvoitettava korvaamaan oikeudenkäyntikulut.

Valitus
Valituksenalaisessa tuomiossa on tutkittu asiassa tapahtuneeksi väitetyn lainvastaisuuden ja niiden valittajien aiheutuneiksi
väittämien vahinkojen välistä suoraa syy-yhteyttä vain niiden vaatimusten osalta, joiden on katsottu täyttävän tutkittavaksi
ottamisen edellytykset. Ensimmäinen valitusperuste, joka kohdistuu valituksenalaiseen tuomioon siltä osin kuin siinä lausutaan
syy-yhteyttä koskevasta edellytyksestä, koskee siksi ainoastaan näitä vaatimuksia. Tämän vuoksi valitusta käsiteltäessä on
asianmukaista tutkia ensin toinen valitusperuste, joka kohdistuu valituksenalaiseen tuomioon siltä osin kuin siinä on jätetty
tutkimatta eräät muut korvausvaatimukset.

Toinen valitusperuste
Asianosaisten ja muiden osapuolten lausumat
Valittajat esittävät toisessa, kaksiosaisessa valitusperusteessaan ensiksi, että valituksenalaisella tuomiolla on rikottu
EY 288 artiklan toista kohtaa ja että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on tehnyt oikeudellisen virheen toteamalla tuomionsa
41–74, 77–82 ja 138–141 kohdassa, ettei sillä ole toimivaltaa tutkia valittajien vaatimuksia saada korvatuksi summat, joita
vastaavat määrät ne ovat maksaneet polkumyyntitulleina ja Saksan tulliviranomaisia vastaan käydystä menettelystä aiheutuneina
asianajokuluina, sen asiassa kyseessä olevan poikkeuksellisen tilanteen vuoksi, että kansalliset oikeussuojakeinot on käytetty
loppuun viranomaisten kanssa tehdyllä sopimuksella. Toiseksi valittajat esittävät, että valituksenalaisen tuomion 68 kohdassa
on annettu väärä merkitys tosiseikoille ja todisteille katsomalla, etteivät valittajat ole esittäneet minkäänlaista näyttöä
niiden lausumiensa tueksi, jotka koskevat yhtäältä yhteisön ja Venäjän viranomaisten toimien ja toisaalta Saksan viranomaisten
syytetoimien vaikutusta siihen, että sopimus tehtiin.
Neuvosto ja komissio katsovat, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on ollut oikeassa todetessaan valituksenalaisessa
tuomiossaan, että kansalliset tulliviranomaiset perivät polkumyyntitullit, minkä vuoksi vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan
vain kansallisilla tuomioistuimilla on toimivalta määrätä sellaisten yhteisön sääntöjen perusteella perusteettomasti kannettujen
tullien palauttamisesta, jotka on myöhemmin todettu pätemättömiksi. Unionin tuomioistuimilla ei siis ole toimivaltaa määrätä
sellaisten asianajokulujen palauttamisesta tai korvaamisesta, jotka ovat aiheutuneet näitä tulleja koskevissa kansallisissa
menettelyissä. Lisäksi se katsoo, että valittajien ja Saksan tulliviranomaisten välillä tehty sopimus ei voi tuottaa unionin
tuomioistuimille toimivaltaa, jota ei ollut olemassa ennen kyseisen sopimuksen tekemistä. Unionin tuomioistuinten toimivalta
kattaa sen mukaan ainoastaan vahingon, jonka määrä ylittää lainvastaisesti perittyjen tullien palauttamisen.
Neuvosto väittää lisäksi, etteivät tämän valitusperusteen osat täytä tutkittavaksi ottamisen edellytyksiä, koska ensimmäisessä
osassa ei ole sen mukaan yksityiskohtaista esitystä niistä oikeudellisista seikoista, joihin perustuu väite siitä, että valittajat
eivät ole tehneet sopimusta Saksan tulliviranomaisten kanssa täysin omasta vapaasta tahdostaan. Toisessa osassa valittajat
eivät neuvoston mukaan ole osoittaneet yksityiskohtaisesti seikkoja, joille on valituksenalaisessa tuomiossa annettu väärä
merkitys, eivätkä osoittaneet niitä arviointivirheitä, joiden vuoksi ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin antanut niille
tuomiossaan väärän merkityksen.
Komissio väittää lisäksi, että valituksessa ei ole asetettu kyseenalaiseksi valituksenalaisen tuomion 61–66 kohdassa tehdyn
sen arvioinnin pätevyyttä, jonka mukaan valittajat olisivat voineet riitauttaa lopullisesta polkumyyntitullista annetun asetuksen
lainmukaisuuden kansallisessa menettelyssä, mikä olisi antanut niille mahdollisuuden pyytää ennakkoratkaisua EY 234 artiklan
nojalla ja saada tällä tavoin tämän asetuksen mahdollinen lainvastaisuus todetuksi unionin tuomioistuimessa. Komissio katsoo,
että asian tosiseikkojen ja oikeudellisten seikkojen perusteella ei voida Saksan tulliviranomaisten kanssa tehdystä sopimuksesta
huolimatta väittää, että valittajat eivät ole ”milloinkaan luopuneet oikeudestaan korvaukseen” ja että ne ovat suostuneet
sopimukseen ”luopumatta oikeudestaan vedota lopullisesta polkumyyntitullista annetun asetuksen lainvastaisuuteen”. Komissio
toteaa lisäksi, ettei osuus, joka toimielimillä on väitetty olleen, eikä syytetoimista yhdelle valittajista aiheutunut paine
millään tavalla liity ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen valituksenalaisessa tuomiossaan tekemään arviointiin, jonka
mukaan sillä ei ole toimivaltaa tutkia tiettyjä vaatimuksia.
Unionin tuomioistuimen arviointi asiasta
Toisen valitusperusteensa ensimmäisessä osassa valittajat huomauttavat ensiksi, että ne kaksi vaatimusta, joiden osalta ensimmäisen
oikeusasteen tuomioistuin on katsonut valituksenalaisessa tuomiossa olevansa vailla toimivaltaa, koskevat määriä, jotka ovat
osa summasta, jonka ne ovat suorittaneet Saksan tulliviranomaisten kanssa tehdyn sopimuksen perusteella siitä huolimatta,
että ne ovat vedonneet lopullisesta polkumyyntitullista annetun asetuksen lainvastaisuuteen. Vaikka valittajat eivät mainitse
valituksessaan nimenomaisesti, että kyse on polkumyyntitulleista, jotka ne ovat maksaneet kyseisille viranomaisille, on huomattava,
että valituksenalaisen tuomion 46 kohdassa on todettu, että kyseessä olevat määrät koskevat summia, jotka valittajat ovat
osaltaan maksaneet tällä perusteella, ja sen 47 kohdassa, että niiden tähän liittyvät vaatimukset ovat itse asiassa näiden
perusteettomasti kannetuiksi väitettyjen polkumyyntitullien palautusvaatimuksia, eivätkä valittajat ole asettaneet tätä kyseenalaiseksi
nyt käsiteltävänä olevassa valituksessaan.
Lisäksi valittajat väittävät, että sopimuksen tekemisen jälkeenkin niille on aiheutunut merkittävää vahinkoa lopullisesta
polkumyyntitullista annetusta asetuksesta, jonka ne väittävät olevan lainvastainen ja perustavan yhteisön vastuun, joka on
korvattava EY 288 artiklan toisen kohdan perusteella.
Valituksenalaisen tuomion 63 kohdassa todetaan, että Saksan tulliviranomaisten ja valittajien välillä tehty sopimus ei tuota
ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimelle toimivaltaa lausua niistä valittajien korvausvaatimuksista, jotka koskevat suoritettuja
polkumyyntitulleja. Tämän jälkeen valituksenalaisen tuomion 67 kohdassa todetaan, että valittajat ovat itse myöntäneet, että
niillä oli vireille panemillaan kansallisilla muutoksenhauilla käytettävissään tehokas oikeussuojakeino, jonka avulla ne kykenivät
riitauttamaan polkumyyntitullien maksamisen vetoamalla lopullisesta polkumyyntitullista annetun asetuksen lainvastaisuuteen,
mutta että ne ovat päättäneet tämän muutoksenhakumenettelyn tekemällä kyseisen sopimuksen.
Tähän on aluksi todettava, että kansallisilla tuomioistuimilla on yksinomainen toimivalta ratkaista kanne, jolla vaaditaan
sellaisten rahamäärien palauttamista, jotka kansallinen toimielin on perinyt perusteettomasti sellaisen yhteisön lainsäädännön
nojalla, joka on myöhemmin julistettu pätemättömäksi (ks. vastaavasti asia 20/88, Roquette frères v. komissio, tuomio 30.5.1989,
Kok., s. 1553, 14 kohta; asia C-282/90, Vreugdenhil v. komissio, tuomio 13.3.1992, Kok., s. I‑1937, 12 kohta ja asia C-351/04,
Ikea Wholesale, tuomio 27.9.2007, Kok., s. I-7723, 68 kohta).
Silloin kun yksityinen katsoo kärsivänsä vahinkoa sellaisesta polkumyyntiasetuksesta, jonka se katsoo olevan lainvastainen,
sillä on mahdollisuus riitauttaa kansallisten tulliviranomaisten soveltaman asetuksen pätevyys toimivaltaisessa kansallisessa
tuomioistuimessa. Kansallinen tuomioistuin voi tässä tapauksessa esittää unionin tuomioistuimelle EY 234 artiklassa vahvistetuin
edellytyksin kysymyksen kyseessä olevan asetuksen pätevyydestä tai sen on esitettävä tällainen kysymys.
On muistettava myös, että kansallisten viranomaisten asiana on ottaa huomioon seuraukset, joita kansallisissa oikeusjärjestyksissä
aiheutuu pätemättömäksi julistamisesta, mistä seuraisi, että kyseessä olevan asetuksen nojalla maksettujen polkumyyntitullien
maksamiseen ei olisi yhteisön tullikoodeksin 236 artiklan 1 kohdassa tarkoitettua lainmukaista velvollisuutta ja että tulliviranomaisten
olisi lähtökohtaisesti palautettava ne tämän säännöksen mukaisesti, jos tällaiselle palauttamiselle asetetut edellytykset,
muiden muassa kyseisen artiklan 2 kohdassa mainittu edellytys, täyttyvät (ks. em. asia Ikea Wholesale, tuomion 67 kohta).
Tästä johtuu, että siitä huolimatta, että esillä olevassa asiassa valittajien ja Saksan tulliviranomaisten välillä on tehty
sopimus, yhteisön lainsäädäntö johtaa siihen, että perusteettomasti maksettujen polkumyyntitullien palauttamista koskeva vaatimus
kuuluu asianomaisten kansallisten viranomaisten toimivaltaan. Sopimus ei voi tuottaa unionin tuomioistuimille toimivaltaa,
jota niillä ei ollut ennen tämän sopimuksen tekemistä.
Valittajat moittivat valitusperusteen tässä osassa valituksenalaista tuomiota toiseksi siitä, että ensimmäisen oikeusasteen
tuomioistuin on valituksenalaisessa tuomiossaan katsonut, ettei sillä ole toimivaltaa tutkia korvausvaatimusta, joka koskee
valittajille kansallisista menettelyistä aiheutuneita asianajokuluja. Valittajat eivät kuitenkaan esitä perusteluja, joiden
avulla voitaisiin kumota näiden kulujen liittyminen kansalliseen riita-asiaan. Valituksenalaisen tuomion 78 kohdassa perustellusti
lainatusta oikeuskäytännöstä käy kuitenkin ilmi, että kysymys kansallisesta oikeudenkäynnistä aiheutuneiden kulujen korvaamisesta
liittyy oikeusriitaan, jonka vuoksi tällainen menettely on toimitettu, ja se kuuluu kansallisen tuomioistuimen yksinomaiseen
toimivaltaan.
Tästä seuraa, että on todettava, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on valituksenalaisessa tuomiossa perustellusti
katsonut, ettei sillä ole toimivaltaa ratkaista kyseessä olevia vaatimuksia, minkä vuoksi valitusperusteen tämä osa ei ole
perusteltu.
Toisen valitusperusteensa toisessa osassa, joka koskee kansallisessa oikeusriidassa tehtyä sopimusta, valittajat väittävät,
että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on ottanut vääristyneellä tavalla huomioon sille esitetyt tosiseikat ja oikeudelliset
seikat toteamalla valituksenalaisen tuomion 68 kohdassa, etteivät valittajat ole esittäneet todisteita tukeakseen väitteitään,
jotka koskevat yhtäältä yhteisön ja Venäjän viranomaisten toimien ja toisaalta Saksan viranomaisten syytetoimien vaikutusta
siihen, että sopimus tehtiin. Ne esittävät, että tuomioistuin on tehnyt virheen kieltäytymällä valituksenalaisen tuomion 138–141
kohdassa määräämästä komissiota yhtäältä esittämään todisteita osallistumisestaan neuvotteluihin, jotka koskivat riitaa valittajien
maahantuomien tavaroiden luokittelusta ja jotka olivat johtaneet kyseisen sopimuksen tekemiseen, ja toisaalta toimittamaan
koko sitä kirjeenvaihtoa, jota se oli käynyt Saksan tulliviranomaisten ja Venäjän hallituksen kanssa. Näillä yhteisön toimielinten
menettelyä koskevilla todisteilla voi valittajien mukaan olla merkitystä EY 288 artiklan toisen kohdan perusteella vireille
pannun asian käsittelyssä.
Tältä osin on muistettava, että vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan EY 225 artiklasta ja perussäännön 58 artiklan ensimmäisestä
kohdasta ilmenee, että ainoastaan unionin yleinen tuomioistuin on toimivaltainen yhtäältä määrittämään tosiseikaston, lukuun
ottamatta sellaisia tapauksia, joissa määritetyn tosiseikaston paikkansapitämättömyys käy ilmi unionin yleiselle tuomioistuimelle
toimitetusta aineistosta, ja toisaalta arvioimaan kyseisiä tosiseikkoja. Kun unionin yleinen tuomioistuin on määrittänyt asian
tosiseikaston tai arvioinut sitä, unionin tuomioistuin on EY 225 artiklan nojalla toimivaltainen harjoittamaan näiden tosiseikkojen
oikeudelliseen luonnehdintaan ja unionin yleisen tuomioistuimen sen pohjalta tekemiin oikeudellisiin päätelmiin kohdistuvaa
valvontaa (ks. mm. asia C-551/03 P, General Motors v. komissio, tuomio 6.4.2006, Kok., s. I-3173, 51 kohta; asia C-266/06
P, Degussa v. komissio, tuomio 22.5.2008, Kok., s. I-81*, 72 kohta; yhdistetyt asiat C-101/07 P ja C-110/07 P, Coop de France
bétail et viande ym. v. komissio, tuomio 18.12.2008, Kok., s. I‑10193, 58 kohta ja asia C-535/06 P, Moser Baer India v. neuvosto,
tuomio 3.9.2009, 31 kohta, ei vielä julkaistu oikeustapauskokoelmassa).
Unionin tuomioistuimella ei näin ollen ole toimivaltaa määrittää asian tosiseikastoa eikä lähtökohtaisesti myöskään arvioida
sitä selvitystä, johon unionin yleinen tuomioistuin on asian tosiseikastoa määrittäessään tukeutunut. Silloin, kun tämä selvitys
on saatu asianmukaisesti ja todistustaakkaa sekä asian selvittämistä koskevia menettelysääntöjä ja yleisiä oikeusperiaatteita
on noudatettu, ainoastaan unionin yleisen tuomioistuimen tehtävänä on arvioida sille esitetyn selvityksen näyttöarvoa. Lukuun
ottamatta sitä tapausta, että tuomioistuimelle esitetty selvitys on otettu huomioon vääristyneellä tavalla, tämä arviointi
ei näin ollen ole sellainen oikeuskysymys, että se sinänsä kuuluisi unionin tuomioistuimen harjoittaman valvonnan piiriin
(ks. mm. em. asia General Motors v. komissio, tuomion 52 kohta; em. asia Degussa v. komissio, tuomion 73 kohta; em. yhdistetyt
asiat Coop de France bétail et viande ym. v. komissio, tuomion 59 kohta ja em. asia Moser Baer India v. neuvosto, tuomion
32 kohta).
Lisäksi on muistettava, että vääristyneellä tavalla huomioon ottamisen on ilmettävä toimitetusta aineistosta selvästi ilman,
että on tarpeen ryhtyä uudelleen arvioimaan tosiseikastoa ja selvitystä (ks. mm. em. asia General Motors v. komissio, tuomion
54 kohta; em. asia Degussa v. komissio, tuomion 74 kohta; em. yhdistetyt asiat Coop de France bétail et viande ym. v. komissio,
tuomion 60 kohta ja em. asia Moser Baer India v. neuvosto, tuomion 33 kohta).
Sen väitteen osalta, joka koski kantajien näyttöä olosuhteista, joissa osapuolet tekivät kyseessä olevan sopimuksen, valituksessa
ei ole esitetty yksityiskohtaista ja riittävää näyttöä siitä, että tosiseikoille olisi väitetyllä tavalla annettu väärä merkitys.
Valittajat eivät esitä näyttöä myöskään siitä, että jos komissio olisi velvoitettu toimittamaan vaaditut asiakirjat, tämä
olisi vaikuttanut niihin oikeudellisiin päätelmiin, jotka ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on tehnyt valituksenalaisen
tuomion 139 kohdassa todetessaan, ettei sillä ollut toimivaltaa lausua polkumyyntitulleja ja kansallisista menettelyistä aiheutuneita
asianajokuluja koskevista korvausvaatimuksista.
On todettava, että valittajat ovat tätä kautta yrittäneet saada uudelleen tutkittavaksi tosiseikoista valituksenalaisessa
tuomiossa tehdyn arvioinnin, mihin unionin tuomioistuimella ei ole valitusasiaa käsitellessään toimivaltaa, ja että valitusperusteen
tämä osa ei näin ollen täytä tutkittavaksi ottamisen edellytyksiä.
Näin ollen toinen valitusperuste on osin hylättävä kokonaisuudessaan perusteettomana ja osin jätettävä tutkimatta.

Ensimmäinen valitusperuste
Valittajat väittävät, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on EY 288 artiklan toista kohtaa tulkitessaan ja soveltaessaan
tehnyt oikeudellisen virheen niiden edellytysten osalta, joiden täyttyessä sopimussuhteen ulkopuolinen yhteisön vastuu syntyy.
Tässä kaksiosaisessa valitusperusteessa valittajat moittivat ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuinta yhtäältä siitä, ettei
se ole yksilöinyt vahingon mahdollisesti aiheuttanutta lainvastaista menettelyä, ja etenkin siitä, ettei se ollut tutkinut
moitteiden kohteena ollutta lainvastaista menettelyä sitä koskevassa oikeudellisessa asiayhteydessä eikä syy-yhteyttä arvioitaessa,
sekä toisaalta siitä, että se oli todennut, että menettelyn, josta yhteisön toimielimiä oli moitittu, ja väitetyn vahingon
eri osatekijöiden välillä olevaa syy-yhteyttä ei voida pitää riittävän suorana.
Ensimmäinen osa
–       Asianosaisten ja muiden osapuolten lausumat
Valittajat esittävät, että mahdollisen lainvastaisen menettelyn ja vahingon välistä syy-yhteyttä tutkittaessa vahingot on
tutkittava ainakin jollakin tavalla ennen kuin voidaan päättää, että niiden välinen yhteys ei ole riittävän suora tai että
se on katkennut. Toisin sanoen sopimussuhteen ulkopuoliseen yhteisön vastuuseen liittyvissä kysymyksissä se, että tutkinta
aloitetaan tutkimalla syy-yhteyttä, edellyttää valittajien mukaan, että tämän vastuun syntymisen kaksi muuta edellytystä on
otettu huomioon jollakin tavalla, kun taas tutkinnan aloittaminen tutkimalla väitettyä lainvastaisuutta tai väitettyä vahinkoa
ei edellytä tämän vastuun muiden edellytysten tutkimista.
Neuvosto esittää, että väite, jonka mukaan unionin yleisen tuomioistuimen on otettava ”jollakin tavalla huomioon kaksi muuta
edellytystä” tai ”tutkittava syy-yhteyttä rajaavat oikeudelliset tekijät ja erityisesti lainvastainen menettely”, on perusteeton.
Valituksenalaisessa tuomiossa omaksuttu lähestymistapa, jossa ensin on tarkasteltu syy-yhteyttä lähtemällä siitä, että lainvastaiseksi
väitettyä oikeussääntöä ja väitettyä vahinkoa on pidettävä selvitettyinä seikkoina, on aivan tavanomainen. Tuomioistuimella
ei ole neuvoston mukaan velvollisuutta tutkia toimielimen vastuun syntymisen edellytyksiä määrätyssä järjestyksessä, ja jos
jokin kolmesta edellytyksestä jää täyttymättä, korvausvaatimus on hylättävä ilman, että olisi tarpeen tutkia muita edellytyksiä.
Komission näkemyksen mukaan mikään sääntö ei estänyt ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuinta tutkimasta valituksenalaisessa
tuomiossaan syy-yhteyttä koskevaa edellytystä lausumatta lopullisesta polkumyyntitullista annetun asetuksen lainvastaisuudesta.
Vaikka voikin pitää paikkansa, ettei ”syy-yhteyttä ole olemassa irrallisesti arvioiden”, valituksessa on täysin sivuutettu
se, että syy-yhteyden olemassaolo määräytyy, ei niinkään sillä perusteella, että yhtäältä kyse on lainvastaisesta menettelystä
ja toisaalta kärsitystä vahingosta, vaan pelkästään sillä perusteella, onko moitteen kohteena oleva menettely aiheuttanut
väitetyn vahingon.
–       Unionin tuomioistuimen arviointi asiasta
Vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan sopimussuhteen ulkopuolisen yhteisön vastuun syntyminen ja aiheutuneen vahingon korvaamista
koskevan oikeuden toteuttaminen EY 288 artiklan toisen kohdan nojalla riippuvat siitä, että kaikki seuraavat edellytykset
täyttyvät: toimielinten moitittu toiminta on lainvastaista, vahinko on tosiasiassa syntynyt ja toiminnan ja väitetyn vahingon
välillä on syy-yhteys (ks. mm. asia 26/81, Oleifici Mediterranei v. ETY, tuomio 29.9.1982, Kok., s. 3057, 16 kohta; asia C-146/91,
KYDEP v. neuvosto ja komissio, tuomio 15.9.1994, Kok., s. I-4199, 19 kohta ja yhdistetyt asiat C-120/06 P ja C-121/06 P, FIAMM
ym. v. neuvosto ja komissio, tuomio 9.9.2008, Kok., s. I-6513, 106 kohta).
Koska EY 288 artiklan toisessa kohdassa tarkoitetun vastuun syntymisen edellytysten on täytyttävä samanaikaisesti, yhden edellytyksen
täyttymättä jääminen riittää vahingonkorvauskanteen hylkäämiseen (asia C-257/98 P, Lucaccioni v. komissio, tuomio 9.9.1999,
Kok., s. I-5251, 14 kohta).
Ei myöskään ole olemassa minkäänlaista velvollisuutta tutkia toimielimen vastuun syntymisen edellytyksiä määrätyssä järjestyksessä
(ks. vastaavasti em. asia Lucaccioni v. komissio, tuomion 13 kohta).
Kun otetaan huomioon, että toinen valitusperuste on hylätty, nyt käsiteltävänä oleva valitusperuste kohdistuu ainoastaan niihin
korvausvaatimuksiin, jotka koskevat yhtäältä Trubowestille aiheutuneesta tulonmenetyksestä, joka on arvioitu 128 000 euroksi,
ja Makaroville maksamatta jääneistä palkoista, jotka on arvioitu 63 448,54 euroksi, muodostuvaa aineellista vahinkoa ja toisaalta
aineetonta vahinkoa, jonka Makarov väittää kärsineensä ja joka on arvioitu 150 000 euroksi.
Valituksenalaisen tuomion 134 kohdan mukaan siitä huolimatta, kuuluuko Trubowestin maahantuonti lopullisesta polkumyyntitullista
annetun asetuksen soveltamisalaan vai ei ja ovatko valittajat tehneet luokitteluvirheen vai eivät, neuvoston ja komission
lainvastaiseksi väitetyn menettelyn ja aiheutuneiksi väitettyjen vahinkojen välillä vallitsevaa syy-yhteyttä ei missään tapauksessa
voida pitää riittävän suorana.
Valittajat ovat istunnossa korostaneet sitä, ettei ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin ole tutkinut oikeudellista tilannetta,
joka aiheutti vahingon. Niiden mukaan kysymystä syy-yhteydestä voidaan käsitellä ainoastaan tutkimalla perusteellisesti se
oikeudellinen asiayhteys, johon riidanalainen säädös, eli lopullisesta polkumyyntitullista annettu asetus, jonka ne väittävät
olevan lainvastainen, kuuluu.
Neuvosto ja komissio katsovat, ettei ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimella ollut minkäänlaista velvollisuutta lausua moitteiden
kohteena olevasta lainvastaisuudesta ennen kuin se tutki tämän lainvastaisuuden ja aiheutuneeksi väitetyn vahingon välisen
syy-yhteyden olemassaoloa.
Kuten julkisasiamies on ratkaisuehdotuksensa 68 kohdassa todennut, valittajat eivät ole kyenneet selittämään sitä, miten se,
että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin olisi tutkinut moitteen kohteena olleen toimielinten menettelyn, olisi vaikuttanut
valituksenalaisessa tuomiossa syy-yhteyttä koskevasta edellytyksestä tehtyyn arviointiin. Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin
sai tutkia syy-yhteyttä lähtemällä siitä olettamuksesta, että moitteiden kohteena oleva säädös on todella lainvastainen ja
että vahinko on todella aiheutunut, niin kuin valittajat ovat väittäneet (ks. analogisesti em. asia Lucaccioni v. komissio,
tuomion 12, 15 ja 16 kohta ja asia C-80/04 P, DLD Trading Company Import-Export v. neuvosto, määräys 12.4.2005, 50 kohta).
Syy-yhteyttä koskeva edellytys on itsenäinen suhteessa kyseessä olevan toimenpiteen lainvastaisuuteen tutkittaessa EY 288
artiklan toiseen kohtaan perustuvaa vahingonkorvauskannetta. Esillä olevassa asiassa se, onko polkumyyntitullien käyttöön
ottaminen lopullisesta polkumyynnistä annetulla asetuksella ollut lainvastaista, ei näin ollen vaikuta syy-yhteyttä koskevan
edellytyksen tutkintaan.
Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on valituksenalaisessa tuomiossaan siis perustellusti katsonut voivansa ensin tutkia
kysymyksen syy-yhteydestä moitteen kohteena olleen neuvoston ja komission menettelyn ja aiheutuneiksi väitettyjen vahinkojen
välillä.
Edellä esitetystä seuraa, että ensimmäisen valitusperusteen ensimmäinen osa on hylättävä perusteettomana.
Toinen osa
–       Asianosaisten ja muiden osapuolten lausumat
Valittajat väittävät, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on tehnyt oikeudellisen virheen todetessaan valituksenalaisessa
tuomiossa, että yhteisön toimielinten lainvastaisen menettelyn ja aiheutuneeksi väitettyjen vahinkojen välistä syy-yhteyttä
ei voida pitää riittävän suorana, koska se perustunut kahteen teoreettiseen rakennelmaan, eli väittämiin, joita ei ole perusteltu.
Tuomioistuin on valittajien mukaan jättänyt ottamatta huomioon sen, että valittajat vaativat lainvastaisten tullien käyttöön
ottamisesta aiheutuneiden vahinkojen korvaamista. Se on niiden mukaan ollut väärässä ottaessaan huomioon maahan tuotujen tavaroiden
luokittelussa tapahtuneet hypoteettiset virheet, joita ei ole selvitetty ja joiden on väitetty perustuneen Saksan viranomaisten
tai valittajien syyksiluettaviin virheisiin. Valittajat katsovat, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on valituksenalaisessa
tuomiossa soveltanut väärin syy-yhteyttä koskevaa edellytystä tutkimalla, onko syy-yhteys katkennut, arvioimatta ensin sitä,
vallitseeko lainvastaisen menettelyn ja aiheutuneiksi väitettyjen vahinkojen välillä tällainen suora yhteys.
Neuvosto ja komissio esittävät, että koska missään vaiheessa ei ole todistettavasti osoitettu, kuuluivatko putket, joista
Saksan tulliviranomaiset olivat vaatineet maksettavaksi polkumyyntitullin lopullisesta polkumyyntitullista annetun asetuksen
perusteella, tämän asetuksen soveltamisalaan, tuomioistuin on tutkinut syy-yhteyttä kummankin mahdollisuuden kannalta.
–       Unionin tuomioistuimen arviointi asiasta
Jäsenvaltioiden lainsäädännön yhteisiin periaatteisiin, joihin EY 288 artiklan toisessa kohdassa viitataan, ei voida vedota
sellaisen väitteen tueksi, jonka mukaan yhteisöllä on velvollisuus korvata mikä tahansa vahingollinen, vaikka kaukainenkin,
seuraus, joka aiheutuu sen elinten menettelystä (ks. vastaavasti yhdistetyt asiat 64/76, 113/76, 167/78, 239/78, 27/79, 28/79
ja 45/79, Dumortier ym. v. neuvosto, tuomio 4.10.1979, Kok., s. 3091, 21 kohta ja yhdistetyt asiat C-363/88 ja C-364/88, Finsider
ym. v. komissio, tuomio 30.1.1992, Kok., s. I-359, 25 kohta). Näin on siksi, että EY 288 artiklan toisessa kohdassa asetettu
syy-yhteyttä koskeva edellytys koskee sitä, että yhteisön toimielinten menettelyn ja vahingon välillä on riittävän suora syy-yhteys
(ks. vastaavasti em. yhdistetyt asiat Dumortier ym. v. neuvosto, tuomion 21 kohta).
Lisäksi on muistettava, että vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan valitus voi EY 225 artiklan ja perussäännön 58 artiklan ensimmäisen
kohdan mukaisesti perustua ainoastaan oikeussääntöjen rikkomista koskeviin perusteisiin eikä siis tosiseikkojen arviointiin
(ks. vastaavasti mm. asia C-283/90 P, Vidrányi v. komissio, tuomio 1.10.1991, Kok., s. I-4339, 12 kohta ja asia C-19/95 P,
San Marco v. komissio, määräys 17.9.1996, Kok., s. I-4435, 39 kohta).
Valittajat eivät ole selittäneet sitä, millä tavoin lopullisesta polkumyyntitullista annetun asetuksen väitetty lainvastaisuus
voi liittyä riittävän suoraan syy-yhteyteen aiheutuneiksi väitettyjen vahinkojen ja lainvastaiseksi väitetyn menettelyn välillä,
koska tämän asetuksen lainmukaisuus ei liity millään tavalla sen arvioinnin pätevyyteen, joka koski ensimmäisen oikeusasteen
tuomioistuimen tosiseikoista tekemiä olettamuksia ja jonka perusteella tuomioistuin päätyi valituksenalaisessa tuomiossaan
toteamaan, että syy-yhteys oli katkennut.
Valittajat väittävät lisäksi, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on tehnyt oikeudellisen virheen todetessaan valituksenalaisen
tuomion 134 kohdassa, että yhteisön toimielinten lainvastaisen menettelyn ja aiheutuneeksi väitettyjen vahinkojen välistä
syy-yhteyttä ei voida pitää riittävän suorana.
Valituksenalaisen tuomion mukaan ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin ei ole tutkinut ensin ja yleisellä tasolla kysymystä
siitä, olisiko aiheutuneeksi väitetty vahinko aiheutunut myös ilman toimielinten lainvastaista menettelyä. Tuomion perusteluissa
on keskitytty kysymykseen syy-yhteyden katkeamisesta näiden kahden tekijän välillä. Valituksenalaisen tuomion 112 ja 113 kohdassa
ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin tarkastelee ensimmäistä vaihtoehtoa ja katsoo, että syy-yhteyden olemassaolon arviointi
ei riipu sen selvittämisestä, olisiko tilanne muodostunut toisenlaiseksi, ellei lainvastaista säädöstä olisi annettu. Vastaavalla
tavalla valituksenalaisen tuomion 99 ja 102 kohdassa lainatun oikeuskäytännön mukaan väitetyn vahingon on johduttava moitteen
kohteena olevasta menettelystä riittävän suoraan ja ilman, että syy-yhteys katkeaa.
Todettakoon tähän, että EY 288 artiklan toisessa kohdassa tarkoitetun syy-yhteyden katsotaan olevan olemassa silloin, kun
asianomaisten toimielinten lainvastaisen menettelyn ja sen vahingon välillä, johon on vedottu, on suora syy-seuraussuhde.
Kyseisen vahingon on pitänyt todella aiheutua siitä menettelystä, josta toimielimiä moititaan. Tämä näkemys saa tukea edellä
53 kohdassa mainitusta vakiintuneesta oikeuskäytännöstä, jonka mukaan silloinkin, kun toimielimet ovat saattaneet olla osallisina
sen vahingon syntymiseen, jonka korvaamista on vaadittu, tällainen osallisuus saattaa olla liian kaukainen muille henkilöille,
tässä tapauksessa valittajille, kuuluvan vastuun vuoksi.
Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on valituksenalaisessa tuomiossa ensin todennut perustellusti, että ellei lopullisesta
polkumyyntitullista annettu asetus kata valittajien maahan tuomia tavaroita eivätkä ne näin ole tehneet virhettä tavaroiden
luokittelussa, vahingot, joiden valittajat ovat väittäneet aiheutuneen, on luettava yksin Saksan tulliviranomaisten syyksi,
koska ne ovat kantaneet polkumyyntitullin näistä tavaroista, vaikka ne eivät kuuluneet lopullisesta polkumyyntitullista annetun
asetuksen soveltamisalaan.
Toiseksi ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on todennut perustellusti, että jos lopullisesta polkumyyntitullista annettu
asetus kattaa valittajien maahan tuomat tavarat eivätkä valittajat ole näin ollen luokitelleet näitä tavaroita oikein, ratkaisevana
syynä vahinkoihin, joiden ne ovat väittäneet aiheutuneen, on ollut niiden oma menettely eikä neuvoston ja komission lainvastaiseksi
väitetty menettely. Tämän tapauksen varalta tuomioistuin on lisäksi muistuttanut perustellusti valituksenalaisen tuomion 100
ja 101 kohdassa siitä, että on selvitettävä, onko vahinkoa kärsinyt henkilö osoittanut huolellisen oikeusalamaisen tavoin
kohtuullista huolellisuutta välttääkseen vahingon tai rajoittaakseen sitä; jos näin ei ole, se joutuu vastaamaan vahingosta
itse. Syy-yhteys voi katketa vahinkoa kärsineen henkilön huolimattoman menettelyn vuoksi silloin, kun tällainen menettely
osoittautuu vahingon ratkaisevaksi syyksi.
Valittajat väittävät, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin ei ole ottanut huomioon sitä, että valittajat vaativat lainvastaisten
tullien käyttöön ottamisesta aiheutuneiden vahinkojen korvaamista, ja että se oli väärässä keskittyessään tarkastelemaan maahan
tuotujen tavaroiden luokittelussa mahdollisesti tapahtuneita virheitä. Valittajien mukaan kyse ei ole siitä, kattaako lopullisesta
polkumyyntitullista annettu asetus nämä tavarat vai ei. Polkumyyntitulleina kannetut määrät, jotka jäävät Saksan tulliviranomaisten
haltuun sen sopimuksen mukaisesti, jonka valittajat olivat tehneet näiden viranomaisten kanssa, osoittavat sen, että tullit
oli maksettava sellaisen asetuksen perusteella, jonka lainvastaisuuteen on vedottu.
Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin ei ole tutkiessaan sitä, johtuivatko väitetyt vahingot suoraan lopullisesta polkupyyntitullista
annetulla asetuksella käyttöön otetusta polkumyyntitullista vai eivät, viitannut millään tavoin siihen, onko kyseinen asetus
lainmukainen vai ei. Näin on siksi, että sen osalta, onko tullien käyttöön ottaminen lopullisesta polkumyyntitullista annetulla
asetuksella aiheuttanut suoraan vahingot, jotka valittajat ovat väittäneet kärsineensä, tuomioistuin on tutkinut peräkkäin
valittajien tilanteen niiden kahden tosiseikoista tekemänsä olettamuksen kannalta, jotka kattavat kummatkin mahdolliset tapaukset.
Niiden vaihtoehtoinen tarkastelu on näin johtanut samaan ratkaisuun.
Valittajat eivät näin ollen ole osoittaneet sitä, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on tehnyt valituksenalaisessa
tuomiossaan oikeudellisen virheen katsoessaan, ettei sen menettelyn, josta toimielimiä on moitittu, eikä niiden vahinkojen,
joiden valittajat ovat väittäneet aiheutuneen, välillä ole riittävän suoraa syy-yhteyttä.
Näin ollen ensimmäinen valitusperuste on hylättävä perusteettomana.
Tästä seuraa, että valitus on hylättävä kaikilta osin.

Oikeudenkäyntikulut
Työjärjestyksen 69 artiklan 2 kohdan mukaan, jota työjärjestyksen 118 artiklan nojalla sovelletaan valituksen käsittelyyn,
asianosainen, joka häviää asian, velvoitetaan korvaamaan oikeudenkäyntikulut, jos vastapuoli on sitä vaatinut. Koska neuvosto
ja komissio ovat vaatineet Trubowestin ja Makarovin velvoittamista korvaamaan oikeudenkäyntikulut ja koska nämä ovat hävinneet
asian, nämä on velvoitettava korvaamaan oikeudenkäyntikulut valituksen käsittelystä.
Näillä perusteilla unionin tuomioistuin (neljäs jaosto) on ratkaissut asian seuraavasti:
1)
Valitus hylätään.
2)
Trubowest Handel GmbH ja Viktor Makarov velvoitetaan korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
Allekirjoitukset
*
Oikeudenkäyntikieli: englanti.