CELEX: 62001CJ0311
Jäsenyysvelvoitteiden noudattamatta jättäminen
Sosiaaliturva
Asetuksen N:o 1408/71 69 ja 71 artikla
Työttömyysetuudet
Rajatyöntekijät
Oikeus etuuksiin säilyy, kun työntekijä hakee työtä toisessa jäsenvaltiossa

Euroopan yhteisöjen komissio on nostanut EY 226 artiklan nojalla kanteen, joka on saapunut yhteisöjen tuomioistuimeen 7.8.2001
ja jossa yhteisöjen tuomioistuinta vaaditaan toteamaan, että Alankomaiden kuningaskunta ei ole noudattanut sosiaaliturvajärjestelmien
soveltamisesta yhteisön alueella liikkuviin palkattuihin työntekijöihin, itsenäisiin ammatinharjoittajiin ja heidän perheenjäseniinsä
14 päivänä kesäkuuta 1971 annetun neuvoston asetuksen (ETY) N:o 1408/71, sellaisena kuin se on muutettuna ja ajan tasalle
saatettuna 2.6.1983 annetulla neuvoston asetuksella N:o 2001/83 (EYVL L 230, s. 6; jäljempänä asetus N:o 1408/71), 69 ja 71 artiklan
mukaisia velvoitteitaan, koska se on estänyt kokonaan työttömiä rajatyöntekijöitä käyttämästä kyseisen asetuksen 69 artiklassa
säädettyä mahdollisuutta lähteä kyseisessä säännöksessä säädetyin edellytyksin yhteen tai useampaan jäsenvaltioon hakeakseen
siellä työtä säilyttäen silti oikeutensa työttömyysetuihin.
Asiaa koskevat oikeussäännöt
Asetuksen N:o 1408/71 johdanto-osassa todetaan muun muassa seuraavaa:  ─ ─ työn etsimisen helpottamiseksi eri jäsenvaltioissa olisi ennen muuta myönnettävä [työttömäksi jääneelle] työntekijälle
etu käyttää rajoitetun ajan sen jäsenvaltion lainsäädännössä säädettyjä työttömyysetuuksia, jonka lainsäädännön alainen hän
on viimeksi ollut ─ ─
(NaN)

Asetuksen N:o 1408/71  1 artiklan o alakohdan mukaan asetusta sovellettaessa
toimivaltaisella laitoksella tarkoitetaan:
i)
laitosta, jossa se, jonka etua asia koskee, on vakuutettu hakiessaan etuutta;
ii)
laitosta, josta sillä, jonka etua asia koskee, on oikeus tai olisi oikeus etuuksiin, jos hän tai hänen perheenjäsenensä asuisivat
sen jäsenvaltion alueella, jossa laitos sijaitsee;
iii)
laitosta, jonka kysymyksessä olevan jäsenvaltion toimivaltainen viranomainen nimeää, tai
─ ─
Mainitun asetuksen 1 artiklan q alakohdan mukaan
toimivaltaisella valtiolla tarkoitetaan jäsenvaltiota, jonka alueella toimivaltainen laitos sijaitsee.
Asetuksen N:o 1408/71  III osaston 6 luvun 2 jaksossa, jonka otsikkona on
Muuhun jäsenvaltioon kuin toimivaltaiseen valtioon lähtevät työttömät, olevan 69 artiklan 1 ja 2 kohdassa säädetään seuraavaa: Etuutta koskevan oikeuden säilyttämisen edellytykset ja rajoitukset1. Palkattu työntekijä tai itsenäinen ammatinharjoittaja, joka on kokonaan työtön ja täyttää jäsenvaltion lainsäädännön mukaiset
edellytykset oikeudesta etuuksiin ja joka lähtee yhteen tai useampaan muuhun jäsenvaltioon hakeakseen siellä työtä, säilyttää
oikeutensa tällaisiin etuuksiin seuraavin edellytyksin ja rajoituksin:
a)
ennen lähtöään hänet on täytynyt rekisteröidä työnhakijana, ja hänen täytyy pysyä toimivaltaisen valtion työvoimaviranomaisten
käytettävänä vähintään neljän viikon ajan työttömäksi tulemisen jälkeen. Kuitenkin toimivaltaiset viranomaiset tai laitokset
voivat antaa luvan hänen lähtöönsä ennen tällaisen ajan päättymistä;
b)
hänen täytyy rekisteröityä työnhakijana jokaisen sellaisen jäsenvaltion työvoimaviranomaisissa, joihin hän lähtee, ja kuulua
niiden valvontamenettelyn alaisuuteen. Tämä edellytys katsotaan täytetyksi ajalta ennen rekisteröitymistä, jos se, jonka etua
asia koskee, rekisteröityy seitsemän päivän kuluessa siitä päivästä, jolloin hän lakkasi olemasta työvoimaviranomaisten käytettävissä
valtiossa, josta hän lähti. Poikkeuksellisissa tapauksissa toimivaltaiset viranomaiset tai laitokset voivat jatkaa tätä aikaa;
c)
oikeus etuuksiin jatkuu kolmen kuukauden enimmäisajan siitä päivästä, jona se, jonka etua asia koskee, lakkasi olemasta lähtövaltionsa
työvoimaviranomaisten käytettävissä edellyttäen, että etuuksien kokonaiskesto ei ylitä niiden etuuksien kestoa, joihin hänellä
oli oikeus tämän valtion lainsäädännön mukaan. Kausityöntekijän kohdalla tämä kesto voidaan kuitenkin rajoittaa sen kauden
jäljellä olevaan aikaan, jona hän työskentelee.
2. Jos se, jonka etua asia koskee, palaa toimivaltaiseen valtioon ennen sen kauden loppumista, jonka aikana hänellä on oikeus
etuuksiin 1 kohdan c alakohdan säännösten mukaisesti, hänellä on edelleen oikeus etuuksiin tämän valtion lainsäädännön mukaan;
hän menettää kaikki oikeudet etuuksiin toimivaltaisen valtion lainsäädännön mukaan, jos hän ei palaa sinne ennen tämän kauden
päättymistä. Poikkeuksellisissa tapauksissa toimivaltaiset viranomaiset tai laitokset voivat jatkaa tätä määräaikaa.
Asetuksen 1408/71  70 artiklan 1 kohdassa säädetään seuraavaa: Edellä 69 artiklan 1 kohdassa tarkoitetuissa tapauksissa etuudet antaa kunkin sellaisen valtion laitos, johon työtön lähtee
hakeakseen työtä.Sellaisen jäsenvaltion toimivaltainen laitos, jonka lainsäädäntöä palkattuun työntekijään tai itsenäiseen ammatinharjoittajaan
sovellettiin hänen viimeisen työskentelynsä aikana, on velvollinen korvaamaan tällaisten etuuksien määrän.
Asetuksen N:o 1408/71  III osaston 6 luvun 3 jaksossa, jonka otsikkona on
Työttömät, jotka viimeisen työskentelynsä aikana asuivat muussa jäsenvaltiossa kuin toimivaltaisessa valtiossa, olevassa 71 artiklan 1 kohdan a alakohdan i alakohdassa säädetään seuraavaa: 1. Työtön, joka aiemmin oli työssä ja joka viimeisen työskentelynsä aikana asui muun jäsenvaltion kuin toimivaltaisen valtion
alueella, saa etuudet seuraavien säännösten mukaisesti:
a)
─ ─
ii)
rajatyöntekijä, joka on kokonaan työtön, saa etuudet sen jäsenvaltion lainsäädännön mukaisesti, jonka alueella hän asuu,
niin kuin hän olisi ollut tämän lainsäädännön alainen viimeksi työskennellessään; nämä etuudet antaa asuinpaikan laitos omalla
kustannuksellaan;
Tosiseikat ja oikeudenkäyntiä edeltänyt menettely
Lorenz, joka asuu Alankomaissa ja joka on työskennellyt Saksassa rajatyöntekijänä, on saanut jäätyään kokonaan työttömäksi
Alankomaiden laitosten kustannuksella asetuksen N:o 1408/71  71 artiklan 1 kohdan a alakohdan ii alakohdassa säädetyt työttömyysetuudet.
Lorenz harkitsi lähtemistä Ranskaan hakeakseen siellä työtä ja tiedusteli tämän vuoksi Nederlandse Gemeenschappelijk Administratiekantoorilta
(jäljempänä GAK), tulisiko hän edelleen saamaan työttömyysetuuksia sinä aikana, jolloin hän oleskelisi kyseisessä jäsenvaltiossa.
Hänelle vastattiin, että ottaen huomioon hänen asemansa rajatyöntekijänä, hänen edukseen ei voitaisi soveltaa asetuksen N:o 1408/71
69 artiklassa säädettyä järjestelmää.
Asianomaisen henkilön kanneltua tästä komissiolle, tämä tiedusteli asiaa Alankomaiden sosiaali- ja työministeriöltä, joka
vastasi olevansa asetuksen N:o 1408/71  69 artiklan tulkinnan osalta samaa mieltä kuin GAK.
Komissio päätti aloittaa EY 226 artiklassa määrätyn jäsenyysvelvoitteiden noudattamatta jättämistä koskevan menettelyn ja
kehotti 29.5.1998 päivätyllä virallisella huomautuksella Alankomaiden kuningaskuntaa esittämään komissiolle huomautuksensa.
Kyseinen jäsenvaltio vastasi 2.10.1998, että se kiisti komission sitä vastaan esittämät väitteet.
Koska Alankomaiden kuningaskunnan esittämät selvitykset eivät tyydyttäneet komissiota, tämä lähetti 30.7.1999 kyseiselle jäsenvaltiolle
perustellun lausunnon, jossa se kehotti tätä toteuttamaan lausunnon noudattamisen edellyttämät toimenpiteet kahden kuukauden
kuluessa. Koska Alankomaiden kuningaskunta ilmoitti 8.10.1999 päivätyllä kirjeellä, että se pysyttäytyi kannassaan, komissio
päätti nostaa nyt käsiteltävänä olevan kanteen.
Kanne
Asianosaisten lausumat
Komissio väittää, että Alankomaissa noudatettavalla hallinnollisella käytännöllä, jonka mukaan asetuksen N:o 1408/71  71 artiklan
1 kohdan a alakohdan ii alakohdassa tarkoitetulla kokonaan työttömällä rajatyöntekijällä, joka asuu Alankomaissa ja joka haluaisi
lähteä toiseen jäsenvaltioon hakeakseen siellä työtä, ei ole oikeutta kyseisen asetuksen 69 artiklassa säädettyyn järjestelmään,
rikotaan mainittuja säännöksiä.
Komission mukaan asetuksen N:o 1408/71  71 artiklan 1 kohdan a alakohdan ii alakohdan sanamuodosta ilmenee nimittäin, että
tällainen työntekijä saa työttömyysetuudet asuinvaltion lainsäädännön mukaan, niin kuin hän olisi ollut tämän lainsäädännön
alainen viimeksi työskennellessään, ja että nämä etuudet antaa asuinvaltion laitos omalla kustannuksellaan, sillä kyseistä
laitosta ja mainittua jäsenvaltiota on pidettävä asetuksen 1 artiklan o ja q alakohdassa ja 69 artiklassa tarkoitettuina
toimivaltaisena laitoksena ja
toimivaltaisena valtiona. Tästä seuraa komission mukaan se, että tällaisella työntekijällä on oltava oikeus viimeksi mainitulla säännöksellä luotuun
järjestelmään sen jäsenvaltion kustannuksella, jossa hän asuu.
Komission mukaan sen esittämä tulkinta on myös edellä mainittujen säännösten päämäärän mukainen.
Yhteisöjen tuomioistuin on aiemmin katsonut, että 71 artiklan 1 kohdan a alakohdan ii alakohdalla pyritään turvaamaan siirtotyöläiselle
─ mukaan luettuna rajatyöläiset ─ työttömyysetuuksien saanti edellytyksin, jotka ovat mahdollisimman suotuisia uuden työpaikan
etsimiselle, rinnastamalla rajatyöntekijöihin sovellettava työttömyysetuusjärjestelmä niihin työntekijöihin sovellettavaan
järjestelmään, jotka ovat työskennelleet viimeksi asuinvaltiossaan.
Asetuksen N:o 1408/71  69 artiklan osalta komissio toteaa, että tämän tuomion 2 kohdassa esitetystä kyseisen asetuksen perustelukappaleesta
ja III osaston 6 luvun 2 jakson ─ jonka alla mainittu 69 artikla on ─ otsikosta seuraa, että lainsäätäjän tarkoituksena on
ollut työn etsimisen helpottaminen muissa jäsenvaltioissa erotuksetta kaikille työttömille. Kuten yhteisöjen tuomioistuin
on vahvistanut, tämän säännöksen tarkoituksena on näin ollen myötävaikuttaa työntekijöiden vapaaseen liikkuvuuteen.
Komission mukaan Alankomaiden kuningaskunnan esittämä tulkinta johtaisi siihen, että kyseistä säännöstä ei sovellettaisi rajatyöntekijöiden
eduksi, elleivät nämä muuttaisi asumaan siihen jäsenvaltioon, jossa he ovat viimeksi työskennelleet. Tällainen tulkinta johtaisi
myös syrjintään sellaisen työttömän, joka asuu siinä jäsenvaltiossa, jossa hän on viimeksi työskennellyt, ja jonka eduksi
sovelletaan asetuksen N:o 1408/71  69 artiklaa, ja sellaisen rajatyöntekijän välillä, jonka eduksi kyseistä säännöstä ei sovellettaisi.
Kyseisellä tulkinnalla loukataan sekä välttämättömyyttä tulkita mainittua asetusta siten, että rajat ylittävää työskentelyä
ei saateta vähemmän houkuttelevaksi, että asetuksen päämäärää, jolla pyritään takaamaan toisaalta kaikille jäsenvaltioiden
kansalaisille yhtäläinen kohtelu kansallisiin lainsäädäntöihin nähden ja toisaalta sosiaaliturvaetuudet työntekijöille riippumatta
siitä, missä he työskentelevät ja asuvat.
Puolustuksekseen Alankomaiden kuningaskunta esittää ensinnäkin, että asetuksen N:o 1408/71  69 artiklan soveltaminen edellyttää,
kuten kyseisen säännöksen sanamuodosta käy ilmi, että työttömän oikeus saada työttömyysetuuksia perustuu kansalliseen lainsäädäntöön
tässä lainsäädännössä säädettyjen edellytysten mukaisesti, eikä johonkin muuhun asetuksen N:o 1408/71 säännökseen, jolla kyseinen
henkilö liitetään oikeudellisen fiktion perusteella mainittuun kansalliseen lainsäädäntöön, kuten asetuksen 71 artiklan 1 kohdan
a alakohdan ii alakohdassa.
Tällainen tulkinta on Alankomaiden kuningaskunnan mukaan omaksuttava, kun otetaan huomioon ensinnäkin se, että 69 artiklaa
on tulkittava suppeasti, koska sillä myönnetään asianosaisille henkilöille oikeus, josta ei säädetä jäsenvaltioiden sisäisessä
lainsäädännössä (yhdistetyt asiat 41/79, 121/79 ja 796/79, Testa ym., tuomio 19.6.1980, Kok. 1980, s. 1979, Kok. Ep. V, s. 249,
4 ja 5 kohta), ja toiseksi se, että henkilö, jolle on syntynyt oikeus etuuteen ainoastaan asetuksen N:o 1408/71 nojalla, ei
voi vedota kyseiseen oikeuteen saadakseen etuuksia, joiden on mainitun asetuksen mukaan perustuttava kansalliseen lainsäädäntöön
(asia C-59/95, Bastos Moriana ym., tuomio 27.2.1997, Kok. 1997, s. I-1071, 19 kohta).
Alankomaiden hallitus toteaa toiseksi, että asuinvaltiota ei voida pitää
toimivaltaisena valtiona asetuksen N:o 1408/71  69 artiklan 1 kohdassa tarkoitetulla tavalla.
Ensinnäkin asetuksen N:o 1408/771  III osaston 6 luvun 3 jakson otsikosta ja yhteisöjen tuomioistuimen oikeuskäytännöstä seuraa,
että se jäsenvaltio, jossa henkilö viimeksi työskenteli, säilyy toimivaltaisena valtiona, koska kyseisellä valtiolla olevat
velvollisuudet on ainoastaan jäädytetty mutta niitä ei ole lakkautettu (asia 145/84, Cochet, tuomio 7.3.1985, Kok. 1985, s. 801,
15 ja 24 kohta ja asia C-131/95, Huijbrechts, tuomio 13.3.1997, Kok. 1997, s. I-1409, 24─26 kohta). Etuudet ainoastaan lasketaan
asuinvaltion lainsäädännön mukaisesti, mutta ne eivät perustu kyseiseen lainsäädäntöön.
Alankomaiden hallitus toteaa toiseksi, että missään säännöksessä ei nimenomaisesti säädetä, että asuinvaltion laitos olisi
asetuksen N:o 1408/71  69 artiklan soveltamisen kannalta toimivaltainen laitos ja näin ollen kyseistä jäsenvaltiota ei myöskään
voi pitää asetuksen 1 artiklan q alakohdassa tarkoitettuna
toimivaltaisena valtiona.
Kolmanneksi komission puolustama kanta ei ole yhteensopiva asetuksen N:o 1408/71  70 artiklan säännöksen kanssa, jonka mukaan
sellaisen jäsenvaltion toimivaltainen laitos, jonka lainsäädäntöä työntekijään sovellettiin hänen viimeisen työskentelynsä
aikana, on velvollinen korvaamaan asetuksen 69 artiklassa tarkoitetun etuuden määrän sen jäsenvaltion laitokselle, johon työtön
henkilö on lähtenyt hakeakseen työtä.
Neljänneksi Alankomaiden hallitus väittää, ettei ainoastaan asetuksen N:o 1408/71  71 artiklaa koskevasta oikeuskäytännöstä
voida johtaa sitä, että yhteisöjen tuomioistuin olisi katsonut, että asetuksen III osaston koko 6 luvun tarkoituksena olisi
varmistaa toiseen maahan siirtyvälle työntekijälle työttömyysetuuksien saanti edellytyksin, jotka ovat mahdollisimman suotuisia
uuden työpaikan etsimiselle. Alankomaiden hallitus väittää päinvastoin, että yksi syy kyseisen säännöksen 1 kohdan a alakohdan
ii alakohdan olemassaoloon ─ eli se, että työttömän mahdollisuudet löytää työtä ovat suuremmat hänen asuinvaltiossaan ─ häviää
lähdettäessä pois kyseisestä valtiosta, eikä näin ollen voida vaatia, että asuinvaltio
siirtää toiseen maahan työttömyysetuudet, varsinkaan kun kyseinen henkilö ei ole suorittanut maksuja kyseiseen jäsenvaltioon viimeisen työskentelynsä
aikana.
Tämän tuomion 2 kohdassa esitetyn asetuksen N:o 1408/71 perustelukappaleen osalta Alankomaiden hallitus väittää, ettei kyseinen
perustelukappale voi myöskään tarkoittaa sitä, että rajatyöntekijällä myönnetään olevan sellainen oikeus, jota hänelle ei
ole nimenomaisesti myönnetty mainitulla asetuksella, varsinkaan kun kyseisen perustelukappaleen sanamuoto ─ jossa viitataan
sen jäsenvaltion lainsäädännössä säädettyjen etuuksien, jonka lainsäädännön alainen työtön on viimeksi ollut, siirtämiseen
toiseen maahan ─ puoltaa ennemminkin Alankomaiden hallituksen esittämää kantaa.
Viidenneksi Alankomaiden hallituksen esittämää kantaa vahvistaa vielä sekin seikka, että komissio on aikanaan tehnyt muutosehdotuksen
neljännen alakohdan lisäämiseksi asetuksen N:o 1408/71  69 artiklaan, jotta kyseistä säännöstä sovellettaisiin sellaisten
rajatyöntekijöiden eduksi, jotka ovat kokonaan työttömiä ja saavat työttömyysetuuksia asuinvaltiosta (ks. KOM(80) 312 lopull.;
EYVL 1980, C 169, s. 22).
Yhteenvetona Alankomaiden hallitus esittää, että kun otetaan huomioon asetuksen N:o 1408/71  69 artiklassa tarkoitetussa järjestelmässä
olevien oikeudellisten aukkojen vakavuus, olisi oikeusvarmuuden vastaista, että näitä aukkoja paikattaisiin tuomioistuinteitse,
sillä yhteisöjen lainsäätäjän toimenpiteet ovat tarpeen tämän tehtävän toteuttamiseksi.
Yhteisöjen tuomioistuimen arviointi asiasta
Ensimmäiseksi on todettava, että kuten komissio perustellusti on korostanut, asetuksen N:o 1408/71  71 artiklan 1 kohdan a alakohdan
ii alakohdan sanamuodosta seuraa, että rajatyöntekijä, joka on kokonaan työtön, saa etuudet sen jäsenvaltion lainsäädännön
mukaisesti, jonka alueella hän asuu. Tästä seuraa myös, että kyseisen asuinvaltion laitos on toimivaltainen laitos työttömyysetuuksien
myöntämisessä (asia 67/79, Fellinger, tuomio 28.2.1980, Kok. 1980, s. 535, 5 kohta).
Kuten komissio muistuttaa, yhteisöjen tuomioistuin on aikaisemmin todennut, että poikkeuksena yleiseen sääntöön, jonka mukaan
henkilöllä on liittymä työskentelyvaltion lainsäädäntöön, kyseisellä säännöksellä luodaan työttömyysetuuksien osalta erityinen
liittymä sen jäsenvaltion sosiaaliturvajärjestelmään, jossa henkilö asuu, käytännöllisistä ja tehokkuuteen liittyvistä syistä,
joiden vuoksi tällainen liittymä vaikuttaa soveliaammalta ja enemmän rajatyöntekijöiden etujen mukaiselta (ks. asia 58/87,
Rebmann, tuomio 29.6.1988, Kok. 1988, s. 3467, 13─15 kohta ja asia C-102/91, Knoch, tuomio 8.7.1992, Kok. 1992, s. I-4341,
32 kohta). Yhteisöjen tuomioistuin on jopa täsmentänyt, että kyseessä olevassa säännöksessä selvästi säädetään ainoastaan
asuinvaltion lainsäädännön soveltamisesta ja että näin ollen työskentelyvaltion lainsäädännön soveltaminen ei ole mahdollista
(asia C-201/91, Grisvard ja Kreitz, tuomio 1.10.1992, Kok. 1992, s. I-5009, 16 kohta), ja kyseinen rajatyöntekijä voi näin
ollen vaatia ainoastaan asuinvaltion työttömyysetuuksia (ks. asia 1/85, Miethe, tuomio 12.6.1986, Kok. 1986, s. 1837, 12 kohta).
Vastoin Alankomaiden kuningaskunnan esittämää kantaa, se seikka, että asuinvaltion lainsäädäntöä sovelletaan 71 artiklan 1 kohdan
a alakohdan ii alakohdan soveltamisalaan kuuluvaan kokonaan työttömään rajatyöntekijään sellaisen oikeudellisen olettaman
perusteella, jonka mukaan kyseisen työntekijän on mainittua lainsäädäntöä sovellettaessa katsottava olleen tämän lainsäädännön
alainen viimeksi työskennellessään, ei ole näin ollen omiaan vaikuttamaan johtopäätökseen, jonka mukaan tällainen työntekijä
on puheena olevalla alalla ainoastaan asuinvaltion toimivallan alainen.
Tätä johtopäätöstä ei saateta kyseenalaiseksi myöskään sillä seikalla, että jäsenvaltio, jossa henkilö viimeksi työskenteli
ja jolla olevat velvollisuudet on jäädytetty siksi ajaksi kun työtön henkilö asuu toisen jäsenvaltion alueella mutta niitä
ei ole lakkautettu, alkaa uudelleen käyttää sillä tällä alalla periaatteessa olevaa toimivaltaansa siinä tapauksessa, että
kyseinen työntekijä asettuu asumaan tähän jäsenvaltioon (em. asia Cochet, tuomion 15 ja 16 kohta ja em. asia Huijbrechts,
tuomion 24 kohta). Lisäksi on muistettava, että tällaisessa tilanteessa määräävää seikkaa asetuksen N:o 1408/71  71 artiklan
soveltamisessa kokonaisuudessaan eli asianomaisen asumista muussa jäsenvaltiossa kuin siinä, jonka lainsäädännön alainen hän
oli viimeksi työskennellessään (ks. mm. asia C-454/93, Van Gestel, tuomio 29.6.1995, Kok. 1995, s. I-1707, 24 kohta), ei enää
ole olemassa ja näin kyseisen säännöksen 1 kohdan a alakohdan ii alakohtaa ei enää sovelleta (em. asia Huijbrechts, tuomion
28 kohta).
Koska ainoastaan se jäsenvaltio, jossa henkilö asuu, on toimivaltainen ─ lainsäädäntönsä mukaisesti ja laitostensa välityksellä
─ suorittamaan työttömyysetuuden asetuksen N:o 1408/71  71 artiklan 1 kohdan a alakohdan ii alakohdassa tarkoitetulle työttömälle
rajatyöntekijälle, tästä seuraa, että niin ikään ainoastaan kyseinen jäsenvaltio voi varmistaa näiden etuuksien mahdollisen
säilymisen rajatyöntekijällä, kun hän lähtee toiseen jäsenvaltioon hakeakseen siellä työtä.
Tältä osin on toiseksi todettava, että vastoin Alankomaiden hallituksen esittämää kantaa, millään perusteella ei voida katsoa,
ettei asetuksen N:o 1408/71  69 artiklan säännöksiä olisi tarkoitus soveltaa kyseisenlaiseen työntekijään.
Alankomaiden hallituksen esittämä tulkinta on ensinnäkin vastoin asetuksen N:o 1408/71  71 artiklan 1 kohdan a alakohdan ii alakohdan
päämäärää, joka on ─ kuten komissio paikkansa pitävästi muistuttaa ─ rajatyöntekijöihin sovellettavan työttömyysetuusjärjestelmän
rinnastaminen niihin työntekijöihin sovellettavaan järjestelmään, jotka ovat työskennelleet viimeksi asuinvaltiossaan (em.
asia Grisvard ja Kreitz, tuomion 17 kohta).
Asetuksen N:o 1408/71  69 artiklan sanamuoto tai sen henki eivät viittaa siihen, että yhteisöjen lainsäätäjän tarkoituksena
olisi ollut jättää rajatyöntekijät kyseisen säännöksen soveltamisalan ulkopuolelle.
Kyseisessä 69 artiklassa täsmennetään nimittäin, että sitä sovelletaan jokaiseen
palkattuun työntekijään tai itsenäiseen ammatinharjoittajaan, joka on kokonaan työtön ja täyttää jäsenvaltion lainsäädännön
mukaiset edellytykset oikeudesta etuuksiin. Asetuksen N:o 1408/71  71 artiklan 1 kohdan a alakohdan ii alakohdassa tarkoitetun rajatyöntekijän tilanne on tällainen,
ja kuten tämän tuomion 29─33 kohdasta käy ilmi, hän saa työttömyysetuudet sen jäsenvaltion lainsäädännön mukaisesti, jonka
alueella hän asuu, ja kyseisen jäsenvaltion toimivaltainen laitos antaa nämä etuudet omalla kustannuksellaan.
Tämän tuomion 2 kohdassa esitetyllä asetuksen N:o 1408/71 perustelukappaleella ei suinkaan tehdä eroa rajatyöntekijöiden ja
muiden työntekijöiden välillä, vaan se osoittaa yhteisön lainsäätäjän halua säilyttää työttömäksi jääneen työntekijän oikeus
työttömyysetuuksiin työn etsimisen helpottamiseksi eri jäsenvaltioissa.
Kuten yhteisöjen tuomioistuin on nimenomaisesti todennut, asetuksen N:o 1408/71  69 artiklan tavoitteena on edesauttaa työnhakijoiden
liikkuvuutta ja edistää työntekijöiden vapaata liikkuvuutta EY 42 artiklan mukaisesti (asia C-163/89, Di Conti, tuomio 10.5.1990,
Kok. 1990, s. I-1829, 13 kohta ja asia C-215/00, Rydergård, tuomio 21.2.2002, Kok. 2002, s. I-1817, 25 kohta).
Näin ollen on todettava, että tämän tavoitteen kanssa ristiriidassa on sellainen asetuksen N:o 1408/71  69 artiklan tulkinta,
jonka seurauksena tämän artiklan mukaisten etujen ulkopuolelle suljettaisiin saman asetuksen 71 artiklan 1 kohdan a alakohdan
ii alakohdassa tarkoitetut kokonaan työttömät rajatyöntekijät. Tällaisella kohtelulla työttömyysetuuksien yhteydessä asetettaisiin
mainitut työntekijät huonompaan asemaan verrattuna työntekijöihin yleensä, joiden osalta työskentelyvaltio ─ jossa he asuvat
tai oleskelevat ─ on normaalisti toimivaltainen valtio, ja kyseinen kohtelu olisi näin ollen työntekijöiden vapaan liikkuvuuden
asettamien vaatimusten vastaista (ks. vastaavasti em. asia Fellinger, tuomion 6 kohta). Kyseisille rajatyöntekijöille olisi
vähemmän houkuttelevaa tai jopa mahdotonta lähteä toiseen jäsenvaltioon löytääkseen sieltä työtä, koska he eivät siellä enää
saisi työttömyysetuuksia. Tämän lisäksi kyseisiä rajatyöntekijöitä rangaistaisiin heidän käytettyään perustamissopimuksella
taattua vapaata liikkumisoikeutta, koska toisin kuin sellaiset työntekijät, jotka ovat työskennelleet siinä jäsenvaltiossa,
jossa he asuvat, rajatyöntekijät eivät voisi vedota edellä mainitussa 69 artiklassa säädettyihin oikeuksiin.
Näin ollen on myönnettävä, että asetuksen N:o 1408/71 edellä mainitussa perustelukappaleessa olevaa täsmennystä, jonka mukaan
etuudet, joiden on pysyttävä voimassa, ovat sen jäsenvaltion lainsäädännössä säädettyjä etuuksia,
jonka lainsäädännön alainen [työntekijä] on viimeksi ollut, ei voida ymmärtää siten, että sillä tarkoitetaan välttämättä sen jäsenvaltion lainsäädäntöä, jossa henkilö on viimeksi työskennellyt,
vaan ─ kuten komissio paikkansa pitävästi esittää ─ se on ymmärrettävä siten, että siinä viitataan yleisemmin lainsäädäntöön,
jonka nojalla kyseiselle työntekijälle maksettiin työttömyysetuuksia ennen kuin hän lähti toiseen jäsenvaltioon etsiäkseen
sieltä työtä.
Kaikesta edellä esitetystä seuraa, että asetuksen N:o 1408/71  69 artiklan säännöksiä on tulkittava siten, että niitä sovelletaan
saman asetuksen 71 artiklan 1 kohdan a alakohdan ii alakohdassa tarkoitettuihin kokonaan työttömiin rajatyöntekijöihin ja
näin ollen sen jäsenvaltion, jossa kyseiset työntekijät asuvat, on taattava heille 69 artiklassa säädetyin edellytyksin, että
oikeus työttömyysetuuksiin säilyy.
Kuten julkisasiamies on huomauttanut ratkaisuehdotuksensa 50 kohdassa, sillä seikalla, että komissio on esittänyt muutosehdotuksia
asetuksen N:o 1408/71  69 artiklaan, ei ole merkitystä tämän tulkinnan kannalta.
Vastoin Alankomaiden hallituksen väitteitä, tätä tulkintaa ei voida horjuttaa myöskään sillä seikalla, että asetuksen N:o 1408/71
70 artiklassa säädetään, että asetuksen 69 artiklan 1 kohdassa tarkoitetuissa tapauksissa etuudet antaa sen jäsenvaltion
laitos, johon työtön lähtee hakeakseen työtä, ja että sen jäsenvaltion, jonka lainsäädäntöä työntekijään sovellettiin hänen
viimeisen työskentelynsä aikana, toimivaltainen laitos korvaa myöhemmin nämä etuudet.
Kun otetaan huomioon kaikki edellä esitetty ja erityisesti fiktio, jonka mukaan asetuksen N:o 1408/71  71 artiklan 1 kohdan
a alakohdan ii alakohdassa tarkoitetun kokonaan työttömän työntekijän on sovellettaessa sen jäsenvaltion lainsäädäntöä, jossa
hän asuu, katsottava olleen tämän lainsäädännön alainen viimeksi työskennellessään, asetuksen 70 artiklaa on tällaisen työntekijän
osalta tulkittava siten, että kun kyseinen henkilö vetoaa 69 artiklan säännöksiin, sen jäsenvaltion toimivaltaisen laitoksen,
jossa henkilö asuu, on korvattava ne etuudet, jotka on antanut sen jäsenvaltion toimivaltainen laitos, jossa työn hakeminen
on tapahtunut.
Mitä tulee siihen Alankomaiden hallituksen korostamaan seikkaan, että tämän tuomion 42 kohdassa esitetyllä tulkinnalla sallitaan
rajatyöntekijän saada työttömyysetuuksia sellaisesta jäsenvaltiosta, johon hän ei ole suorittanut maksuja viimeisen työskentelynsä
aikana, riittää, kun todetaan, että kyseessä on yhteisön lainsäätäjän haluama seuraus ja yhteisön lainsäätäjän pyrkimyksenä
on ollut parantaa työntekijöiden mahdollisuuksia ammatillista uudelleensijoittautumista varten (ks. vastaavasti em. asia Van
Gestel, tuomion 26 kohta).
Edellä esitettyjen perustelujen valossa on katsottava, että komissio on oikeassa väittäessään, että Alankomaissa noudatettavalla
hallinnollisella käytännöllä, jonka mukaan asetuksen N:o 1408/71  71 artiklan 1 kohdan a alakohdan ii alakohdassa tarkoitetulla
kokonaan työttömällä rajatyöntekijällä, joka asuu Alankomaissa ja joka haluaisi lähteä toiseen jäsenvaltioon hakeakseen siellä
työtä, ei ole oikeutta kyseisen asetuksen 69 artiklassa säädettyyn järjestelmään, rikotaan mainittuja säännöksiä.
Näin ollen kanne on hyväksyttävä ja on todettava, että Alankomaiden kuningaskunta ei ole noudattanut asetuksen N:o 1408/71
69 ja 71 artiklan mukaisia velvoitteitaan, koska se on estänyt kokonaan työttömiä rajatyöntekijöitä käyttämästä kyseisen
asetuksen 69 artiklassa säädettyä mahdollisuutta lähteä kyseisessä säännöksessä säädetyin edellytyksin yhteen tai useampaan
jäsenvaltioon hakeakseen siellä työtä säilyttäen silti oikeutensa työttömyysetuihin.
Oikeudenkäyntikulut
Yhteisöjen tuomioistuimen työjärjestyksen 69 artiklan 2 kohdan mukaan asianosainen, joka häviää asian, velvoitetaan korvaamaan
oikeudenkäyntikulut, jos vastapuoli on sitä vaatinut. Koska komissio on vaatinut Alankomaiden kuningaskunnan velvoittamista
korvaamaan oikeudenkäyntikulut ja koska tämä on hävinnyt asian, se on velvoitettava korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
Näillä perusteilla
YHTEISÖJEN TUOMIOISTUIN (viides jaosto)
on antanut seuraavan tuomiolauselman:
1)
Alankomaiden kuningaskunta ei ole noudattanut sosiaaliturvajärjestelmien soveltamisesta yhteisön alueella liikkuviin palkattuihin
työntekijöihin, itsenäisiin ammatinharjoittajiin ja heidän perheenjäseniinsä 14 päivänä kesäkuuta 1971 annetun neuvoston asetuksen
(ETY) N:o 1408/71, sellaisena kuin se on muutettuna ja ajan tasalle saatettuna 2.6.1983 annetulla neuvoston asetuksella N:o 2001/83,
69 ja 71 artiklan mukaisia velvoitteitaan, koska se on estänyt kokonaan työttömiä rajatyöntekijöitä käyttämästä kyseisen asetuksen
69 artiklassa säädettyä mahdollisuutta lähteä kyseisessä säännöksessä säädetyin edellytyksin yhteen tai useampaan jäsenvaltioon
hakeakseen siellä työtä säilyttäen silti oikeutensa työttömyysetuihin.
2)
Alankomaiden kuningaskunta velvoitetaan korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
La Pergola
Jann
von Bahr
Julistettiin Luxemburgissa 6 päivänä marraskuuta 2003.
R. Grass
V. Skouris
kirjaaja
presidentti
–
Oikeudenkäyntikieli: hollanti.
NaN
–
Lainausta on korjattu yhteisöjen tuomioistuimessa, koska asetuksen suomenkielinen versio on virheellinen.