CELEX: 62009CJ0421
EB 28 ir 30 straipsniai
Nacionalinės teisės aktas, draudžiantis importuoti produktus iš nevisiškai nemokamai duoto donoro kraujo

Prašymas priimti prejudicinį sprendimą pateiktas dėl EB 28 ir 30 straipsnių aiškinimo.
Šis prašymas pateiktas nagrinėjant ginčą tarp pagal Austrijos teisę įsteigtos bendrovės
Humanplasma GmbH
(toliau –
Humanplasma
) ir Austrijos Respublikos dėl teisės aktuose numatyto draudimo importuoti eritrocitų koncentratą iš nevisiškai nemokamai
duoto donoro kraujo.

Teisinis pagrindas

Sąjungos teisės aktai
2003 m. sausio 27 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2002/98/EB, nustatančios žmogaus kraujo ir kraujo komponentų
surinkimo, ištyrimo, perdirbimo, laikymo bei paskirstymo kokybės ir saugos standartus bei iš dalies keičiančios Direktyvą
2001/83/EB (OL L 33, p. 30; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 15 sk., 7 t., p. 346), 22 ir 23 konstatuojamosios dalys
suformuluotos taip:
„(22) Pagal Sutarties 152 straipsnio 5 dalį šios direktyvos nuostatos negali paveikti nacionalinės teisės nuostatų, reglamentuojančių
kraujo donorystę. Sutarties 152 straipsnio 4 dalies a punkte įtvirtinta nuostata, kad valstybės narės gali imtis ar toliau
laikytis griežtesnių kraujo ir jo komponentų kokybės ir saugos standartų.
(23)      Nemokama savanoriška kraujo donorystė leidžia laikytis aukštų kraujo ir jo komponentų saugos ir kokybės standartų, todėl nemokama
savanoriška kraujo donorystė teigiamai veikia žmonių sveikatą. Šioje srityje turi būti remiamos Europos Tarybos pastangos,
turi būti imamasi visų būtinų priemonių skatinant nemokamą savanorišką donorystę, pradedant taikyti ir taikant tinkamas priemones,
užtikrinančias donorams didesnį visuomenės pripažinimą, taip gerinant apsirūpinimą krauju ir jo komponentais. Būtina atkreipti
dėmesį į Europos Tarybos įtvirtintą savanoriškos nemokamos donorystės sąvokos apibrėžimą.“
Direktyvos 2002/98 4 straipsnio 2 dalyje numatyta:
„Ši direktyva nedraudžia valstybei narei savo teritorijoje laikytis ar priimti griežtesnes apsaugos priemones, atitinkančias
Sutarties nuostatas.
Visų pirma valstybė narė gali nustatyti nemokamos savanoriškos donorystės reikalavimus, kuriais, siekiant užtikrinti aukštą
sveikatos apsaugos lygį ir įgyvendinti tikslą, nustatytą 20 straipsnio 1 dalyje, numatomas kraujo bei jo komponentų importo
uždraudimas ar apribojimas, jei tai neprieštarauja Sutartyje nustatytoms sąlygoms.“
Šios direktyvos 20 straipsnio 1 dalyje įtvirtinta:
„Valstybės narės imasi visų reikalingų priemonių, kad būtų skatinama nemokama savanoriška donorystė, siekdamos, kad kuo daugiau
kraujo ir jo komponentų būtų gauta tokiu būdu.“
Minėtos direktyvos 21 straipsnyje numatyta:
„Kraujo donorystės įstaigos užtikrina, kad visas surinktas kraujas ir jo komponentai būtų patikrinti laikantis reikalavimų,
išvardytų IV priede.
Valstybės narės užtikrina, kad į Bendriją importuotas kraujas ir jo komponentai būtų patikrinti laikantis reikalavimų, išvardytų
IV priede.“

Tarptautinės teisės aktai
Pagal 1995 m. spalio 12 d. priimtos Europos Tarybos valstybių narių ministrų komiteto rekomendacijos Nr. R (95) 14 dėl donorų
ir recipientų sveikatos apsaugos kraujo donorystės srityje 2 straipsnį „kraujo, plazmos ar ląstelinių komponentų donorystė
laikoma savanoriška ir neatlyginta, kai asmuo tai daro laisva valia, negaudamas jokio atlygio grynaisiais pinigais ar lygiaverte
forma. Tas pats galioja laisvadieniams, kurių trukmė viršija protingą laiką, reikalingą donorystei ar kelionei. Su donoryste
susiję nedideli padėkos ženklai, gaivieji gėrimai ar kelionės išlaidų atlyginimas yra suderinami su savanoriška ir neatlyginta
donoryste“.

Nacionalinės teisės aktai
2002 m. Medicinos prekių importo įstatymo (
Arzneiwareneinfuhrgesetz 2002
) redakcijos, paskelbtos
BGBl
. I, 153/2005 (toliau – Medicinos prekių importo įstatymas), 7 straipsnio 1 dalyje buvo numatyta, kad importuoti šiame įstatyme
nurodytas prekes leidžiama tik tuomet, jei federalinė saugumo ir sveikatos tarnyba leidžia jomis prekiauti.
Šio įstatymo 7 straipsnio 3 dalyje išvardyta tiksli informacija, kurią kompetentingų institucijų prašymu turėjo pateikti,
be kitų, ir kraujo produktų importuotojai. Tarp tokios informacijos buvo donoro tapatybė, įrodymai, kad donoras atrinktas
pagal šioje srityje taikytinus tarptautinius kriterijus ir kad jis nebuvo užkrėstas kokia nors virusine infekcija.
Atlikus teisės akto pakeitimą, paskelbtą
BGBl
. I, 41/2006, Medicinos prekių importo įstatymo 7 straipsnis buvo papildytas 1a dalimi, kuri įsigaliojo 2006 m. kovo 29 d.
Šioje nuostatoje įtvirtinta:
„Tiesioginiam perpylimui importuotais kraujo produktais draudžiama prekiauti, jei donoro kraujas nebuvo duotas visiškai nemokamai,
išskyrus atvejus, kai iškilus būtinam poreikiui ekstremalioje situacijoje kraujo donorystės įstaiga paprašė donoro nedelsiant
duoti kraujo. Ši taisyklė netaikoma, kai importuojama siekiant užtikrinti aprūpinimą labai retos grupės krauju.“
Be to, tuo pačiu pakeitimu Medicinos prekių importo įstatymo 7 straipsnio 3 dalis papildyta 2a punktu, kuriame numatyta, jog
importuotojai turi įrodyti, kad „tiesioginiam perpylimui skirtų kraujo produktų atveju donoro kraujas buvo duotas visiškai
nemokamai, arba kai iškilus būtinam poreikiui ekstremalioje situacijoje kraujo donorystės įstaiga paprašė donoro nedelsiant
duoti kraujo, buvo tik atlygintos išlaidos <...>“.
1999 m. Kraujo saugos įstatymo (
Blutsicherheitsgesetz 1999
) redakcijos, paskelbtos
BGBl
. I, 63/2005, 8 straipsnio 4 dalyje numatyta:
„Už kraujo ar jo komponentų davimą donorams ar tretiesiems asmenims draudžiama mokėti ar siūlyti atlygį. Jei kraujas (grynas)
imamas tiesioginiam perpylimui skirtiems produktams, donorystė turi būti visiškai nemokama. Šiais atvejais atlyginti išlaidas
leidžiama tik jei iškilus būtinam poreikiui ekstremalioje situacijoje kraujo donorystės įstaiga paprašė donoro nedelsiant
duoti kraujo.“

Pagrindinė byla ir prejudicinis klausimas
2005 m. lapkričio 1 d. paskelbtas skelbimas apie konkursą kraujo produktų, šiuo atveju – nuo leukocitų išvalyto žmogaus eritrocitų
koncentrato, tiekimo
Wiener Krankenanstaltenverbund
(Vienos gydymo įstaigų sąjungai) sutarčiai sudaryti. Šis eritrocitų koncentratas parduodamas kaip vaistas.
Pasiūlymus buvo galima teikti iki 2006 m. kovo 1 dienos. Pirkimas buvo suskirstytas į penkias dalis, ir pasiūlymus buvo galima
teikti taip pat atskiroms dalims. Pagrindinės sutartys, dėl kurių vyko konkursas, turėjo būti sudarytos trejiems metams su
galimybe vieną kartą pratęsti jas dar trejiems metams.
Pagal konkurso sąlygų 2.2 punktą:
„Tiekimo objektas turi atitikti galiojantį Austrijos medicinos prekių importo įstatymą (Medicinos prekių importo įstatymas),
<...> turi būti gautas iš nemokamai duoto donorų kraujo ir turi atitikti mokslo laimėjimus.“
Specialiųjų sutarties nuostatų 6 punkte „Tiekimo neįvykimas“, be kita ko, buvo nustatyta:
„Kontrahentas privalo užtikrinti tiekimą. Jeigu tiekimas vėluoja ar neįvyksta,
Wiener Krankenanstaltenverbund
(remdamasi jai nustatyta aprūpinimo pareiga) turi teisę gauti reikalingą nuo leukocitų išvalytą žmogaus eritrocitų koncentratą
ne pagal pagrindinę sutartį, o tokiu atveju atsiradusias papildomas išlaidas padengia kontrahentas.“
Konkurse dalyvavo du dalyviai –
Humanplasma
ir
Österreichische Rote Kreuz
(Austrijos raudonasis kryžius). Paaiškėjo, kad
Humanplasma
pasiūlė mažiausią kainą dviem iš penkių pirkimo dalių.
Prie pasiūlymo pridėtame lydraštyje
Humanplasma
patvirtino turinti visus perkamoms paslaugoms teikti reikalingus leidimus. Ji užtikrino kad pasiūlymo pateikimo dieną tiekimo
objektas atitinka pirkimo objekto aprašymo 2.2. punkte nurodytus reikalavimus. Tačiau ji pažymėjo negalinti suteikti jokių
garantijų ar prisiimti įsipareigojimų dėl galimų teisinės padėties pasikeitimų ateityje ir kad jei dėl įstatymų, ypač dėl
Medicinos prekių importo įstatymo, pakeitimų nebebus įmanoma vykdyti tiekimo pareigų, ji neprisiims jokios atsakomybės ir,
konkrečiai kalbant, specialiųjų sutarties sąlygų 6 punkte nurodytų galimų papildomų išlaidų.
Iš nutarties dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą matyti, jog pasibaigus pasiūlymų pateikimo terminui Medicinos prekių
importo įstatymas buvo pakeistas ir kraujo produktais, išskyrus du konkrečius atvejus, negalima buvo prekiauti, jei donoro
kraujas nebuvo duotas visiškai nemokamai;
Humanplasma
pasiūlyti produktai, kurių dauguma nebuvo gauti iš visiškai nemokamos donorystės, nebeatitiko šio įstatymo nuostatų.
Vertindama pasiūlymą perkančioji organizacija paprašė
Humanplasma
patikslinti, ar vis dėlto ji galės užtikrinti tiekimo sąlygų laikymąsi. Kadangi ji tokių garantijų pateikti negalėjo, perkančioji
organizacija pranešė, kad jos pasiūlymas atmestas.

Humanplasma
skundas dėl jos pasiūlymo atmetimo, pateiktas
Vergabekontrollsenat für Wien
(Vienos viešųjų pirkimų kontrolės kolegijai), atmestas remiantis, be kita ko, tuo, jog
Humanplasma
negalėjo užtikrinti perkamų paslaugų teikimo konkurso dokumentuose nurodytomis sąlygomis, todėl jos pasiūlymas neatitinka
nacionalinės teisės nuostatų ir negali būti priimtas.
Vergabekontrollsenat für Wien
teigimu, perkančioji organizacija pagrįstai atmetė
Humanplasma
pasiūlymą.
Pareikštu ieškiniu dėl
Vergabekontrollsenat für Wien
sprendimo
Humanplasma
pareikalavo 840 000 EUR nuostolių bei papildomų išlaidų atlyginimo, remdamasi iš Bendrijos teisės pažeidimo kildinama valstybės
atsakomybe. Savo ieškiniui pagrįsti ji nurodo, kad Medicinos prekių importo įstatymo 7 straipsnio 1a dalis yra kiekybiniam
importo apribojimui lygiaverčio poveikio priemonė, prieštaraujanti EB 28 straipsniui. Kadangi jos produktai nėra gaunami daugiausia
iš nemokamos donorystės, ji buvo priversta padaryti išlygą ir nurodyti negalinti laikytis tiekimo sąlygų. Jei įstatymas nebūtų
buvęs pakeistas, ji nebūtų turėjusi daryti išlygos ir jos pasiūlymo nebūtų buvę galima išbraukti iš pirkimo procedūros.
Bylą nagrinėjantis
Landesgericht für Zivilrechtssachen Wien
nusprendė sustabdyti jos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šį prejudicinį klausimą:
„Ar EB 28 straipsniu (kartu su EB 30 straipsniu) draudžiama taikyti nacionalinės teisės nuostatą, pagal kurią importuoti eritrocitų
koncentratą iš Vokietijos leidžiama tik su sąlyga (taikoma ir eritrocitų koncentrato gavimui šalies viduje), kad donoro kraujas
buvo duotas visiškai nemokamai (taip pat neatlyginant išlaidų)?“

Dėl prejudicinio klausimo
Savo klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės klausia, ar EB 28 straipsnis (kartu su EB 30 straipsniu)
turi būti aiškinamas taip, kad juo draudžiama nacionalinės teisės nuostata, kurioje numatyta, jog importuoti kraują ar jo
komponentus iš kitos narės leidžiama tik su sąlyga, kad donoro kraujas, iš kurio šie produktai gauti, buvo duotas visiškai
nemokamai, taip pat neatlyginant išlaidų.
Laisvas prekių judėjimas yra pagrindinis EB sutarties principas, įtvirtintas EB 28 straipsnyje numatytame draudime valstybių
narių tarpusavio prekyboje taikyti kiekybinius importo apribojimus ir visas lygiaverčio poveikio priemones (2007 m. birželio
5 d. Sprendimo
Rosengren ir kt.
, C‑170/04, Rink. p. I‑4071, 31 punktas).
Remiantis nusistovėjusia teismo praktika, EB 28 straipsnyje numatytas kiekybiniams apribojimams lygiaverčio poveikio priemonių
draudimas taikomas bet kokiam valstybių narių teisės aktui, galinčiam tiesiogiai ar netiesiogiai, faktiškai ar potencialiai
trukdyti prekybai Bendrijos viduje (žr., be kita ko, 1974 m. liepos 11 d. Sprendimo
Dassonville
, 8/74, Rink. p. 837, 5 punktą; minėto Sprendimo
Rosengren ir kt.
32 punktą; 2007 m. rugsėjo 20 d. Sprendimo
Komisija prieš Nyderlandus
, C‑297/05, Rink. p. I‑7467, 53 punktą ir 2007 m. lapkričio 8 d. Sprendimo
Ludwigs-Apotheke
, C‑143/06, Rink. p. I‑9623, 26 punktą).
Iš nutarties dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą matyti, kad pagrindinėje byloje ginčijamame nacionaliniame reglamentavime
įtvirtintas draudimas importuoti ir prekiauti iš principo krauju ir jo komponentais iš atlygintinai gauto donorų kraujo, atsižvelgiant
į tai, kad donoro nurodytos išlaidos kraujui duoti šiame reglamentavime taip pat laikomos atlygiu.
Reikia pridurti, kad pagrindinėje byloje ginčijamas draudimas prekiauti taikomas, nepaisant to, ar donorų kraujas duotas Austrijos
teritorijoje, ar kitose valstybėse narėse.
Kadangi tam tikrose kitose valstybėse narėse davus kraujo, laikantis Direktyvos 2002/98 nuostatų, atlyginamos patirtos išlaidos,
šiose valstybėse narėse teisėtai gauti ir pateikti į rinką kraujas ir jo komponentai į Austriją negali būti pateikti ir jais
negalima prekiauti.
Todėl konstatuotina, o su tuo, beje, aiškiai sutinka Austrijos vyriausybė, kad toks ginčijamas teisinis reglamentavimas, kaip
antai pagrindinėje byloje, gali trukdyti prekybai Bendrijos viduje ir dėl to yra lygiaverčio poveikio priemonė, kaip numatyta
EB 28 straipsnyje.
Norint nustatyti, ar toks reglamentavimas yra pagal EB 28 straipsnį draudžiamas apribojimas, dar reikia išnagrinėti, ar, kaip
taip pat nurodo Austrijos vyriausybė ir Komisija, jį galima pateisinti visuomenės sveikatos apsaugos sumetimais.
Šiuo klausimu reikia priminti, kad visuomenės sveikata užima pirmą vietą tarp EB 30 straipsnyje saugomų objektų ar interesų,
ir valstybės narės, laikydamosi Sutartyje nustatytų apribojimų, turi nuspręsti dėl to, kokiu lygiu jos ketina užtikrinti visuomenės
sveikatos apsaugą ir kaip šis lygis turi būti pasiektas (2003 m. gruodžio 11 d. Sprendimo
Deutscher Apothekerverband
, C‑322/01, Rink. p. I‑14887, 103 punktas; 2004 m. liepos 13 d. Sprendimo
Komisija prieš Prancūziją
, C‑262/02, Rink. p. I‑6569, 24 punktas; minėtų sprendimų
Rosengren ir kt
. 39 punktas ir
Ludwigs-Apotheke
27 punktas).
Nagrinėjamoje byloje yra aišku, kad pagrindinėje byloje ginčijamas reglamentavimas, kurio tikslas, Austrijos vyriausybės teigimu,
pirma, yra užtikrinti, kad kraujas ir jo komponentai, kuriais prekiaujama Austrijoje, atitinka aukštus kokybės ir saugos standartus
ir, antra, pasiekti tikslą, įtvirtintą Direktyvos 2002/98 20 straipsnio 1 dalyje, t. y. skatinti nemokamą savanorišką donorystę,
atitinka EB 30 straipsnyje pripažįstamą susirūpinimą visuomenės sveikata. Todėl šie tikslai iš principo gali pateisinti laisvo
prekių judėjimo kliūtį.
Vis dėlto iš teismo praktikos matyti, kad teisės aktai, kurie riboja Sutartimi garantuojamą pagrindinę laisvę, pavyzdžiui,
laisvą prekių judėjimą, gali būti pateisinami, tik jeigu jie tinkami užtikrinti, kad bus įgyvendintas siekiamas tikslas, ir
neviršija to, kas būtina jam pasiekti (žr., be kita ko, 2003 m. gegužės 8 d. Sprendimo
ATRAL
, C‑14/02, Rink. p. I‑4431, 64 punktą; 2007 m. birželio 7 d. Sprendimo
Komisija prieš Belgiją
, C‑254/05, Rink. p. I‑4269, 33 punktą; 2008 m. kovo 13 d. Sprendimo
Komisija prieš Belgiją
, C‑227/06, 61 punktą ir 2008 m. rugsėjo 11 d. Sprendimo
Komisija prieš Vokietiją
, C‑141/07, Rink. p. I‑6935, 48 punktą).
Pirmiausia, kalbant apie pagrindinėje byloje ginčijamo reglamentavimo tinkamumą, reikia pažymėti, kad iš Direktyvos 2002/98
23 konstatuojamosios dalies matyti, jog nemokama savanoriška kraujo donorystė leidžia užtikrinti aukštus kraujo ir jo komponentų
saugos ir kokybės standartus, todėl ir visuomenės sveikatos apsaugą.
Kadangi tokiu, kaip antai ginčijamas pagrindinėje byloje, nacionaliniu reglamentavimu draudžiama, kad kraujo donorai gautų
finansinį atlygį už savo donorystę, toks reglamentavimas gali atitikti šį siekį ir pagerinti kraujo ir jo komponentų kokybę
bei saugą ir dėl to turi būti laikomas kaip galintis apsaugoti visuomenės sveikatą.
Tačiau iš Teisingumo Teismui pateiktų pastabų nematyti, kad, kaip tvirtina Austrijos vyriausybė, toks, kaip antai pagrindinėje
byloje, ginčijamas reglamentavimas, kuriuo draudžiama, kad kraujo donorai gautų atlygį, pavyzdžiui, už transporto išlaidas,
kurių jie nurodė patyrę, kad atvyktų į savo gyvenamajai ar darbo vietai artimiausią kraujo donorystės įstaigą, gali skatinti
suinteresuotuosius asmenis duoti savo kraujo. Tokiomis aplinkybėmis reikia konstatuoti, kad toks reglamentavimas negali pasiekti
antrojo tikslo, kurio tariamai siekiama tokiu nacionaliniu reglamentavimu.
Antra, kalbant apie pagrindinėje byloje ginčijamo reglamentavimo proporcingumo vertinimą, reikia priminti, kad iš Teisingumo
Teismo praktikos išplaukia, jog EB 30 straipsniui esant laisvo prekių judėjimo Bendrijos viduje išimtimi, kurią reikia aiškinti
siaurai, nacionalinės valdžios institucijos turi įrodyti, kad šios nuostatos būtinos nurodytam tikslui įgyvendinti ir kad
jo negalima pasiekti mažesnio masto arba mažesnį poveikį Bendrijos vidaus prekybai darančiais draudimais ar apribojimais (šiuo
klausimu žr. 1994 m. liepos 14 d. Sprendimo
van der Veldt
, C‑17/93, Rink. p. I‑3537, 15 punktą; 1997 m. spalio 23 d. Sprendimo
Franzén
, C‑189/95, Rink. p. I‑5909, 75 ir 76 punktus; 2006 m. rugsėjo 28 d. Sprendimo
Ahokainen ir Leppik
, C‑434/04, Rink. p. I‑9171, 31 punktą bei minėto Sprendimo
Rosengren ir kt.
50 punktą).
Žinoma, pagal šio sprendimo 32 punkte primintą nusistovėjusią Teisingumo Teismo praktiką, vertinant proporcingumo principo
laikymąsi visuomenės sveikatos srityje, reikia atsižvelgti į tai, kad valstybė narė gali nuspręsti, kokio lygio visuomenės
sveikatos apsaugą ji ketina suteikti ir kaip tai pasiekti. Kadangi šis apsaugos lygis įvairiose valstybėse narėse gali skirtis,
valstybėms narėms suteikiama diskrecija (minėto Sprendimo
Komisija prieš Vokietiją
51 punktas).
Reikia pridurti, kad vien aplinkybė, jog viena valstybė narė nustato mažiau griežtas taisykles nei kita valstybė narė, nereiškia,
kad tos taisyklės yra nesuderinamos su EB 28 ir 30 straipsniais (žr., be kita ko, minėto Sprendimo
Komisija prieš Vokietiją
51 punktą).
Vis dėlto tai, kad dauguma kitų valstybių narių numato, jog kraujo donorai gauna atlygį, atitinkantį patirtas išlaidas, gali
būti reikšminga vertinant objektyvų pateisinimą, pateiktą dėl Austrijos reglamentavimo ir pirmiausia dėl jo pagrįstumo (šiuo
klausimu žr. 2010 m. sausio 28 d. Sprendimo
Komisija prieš Prancūziją
, C‑333/08, Rink. p. I‑0000, 105 punktą).
Šioje vietoje reikia priminti, kad, o tai matyti ir iš Direktyvos 2002/98 21 straipsnio, siekiant užtikrinti kraujo ir jo
komponentų kokybę ir saugą, visas surinktas kraujas turi būti patikrintas laikantis šios direktyvos IV priede išvardytų reikalavimų,
kadangi šie reikalavimai turi kisti prisitaikant prie mokslo ir techninės pažangos.
Iš to matyti, kad atskirai paimta pareiga, pagal kurią donoro kraujas turi būti duodamas neatlyginant jokių donoro nurodytų
išlaidų, bet kuriuo atveju nėra būtina norint užtikrinti kraujo ir jo komponentų kokybę ir saugą.
Tokią išvadą patvirtina tai, kad nors Direktyva 2002/98 ir Rekomendacija Nr. R (95) 14, į kurią šioje direktyvoje daroma nuoroda,
siekiama pagerinti donorų ir recipientų sveikatos apsaugą, įtvirtinant normas ir principus, kuriuos turi tenkinti savanoriška
neatlyginta donorystė, vis dėlto jose nereikalaujama, kad donorystė būtų visiškai nemokama, o numatyta, kad su donoryste susiję
nedideli padėkos ženklai, gaivieji gėrimai ar kelionės išlaidų atlyginimas yra suderinami su savanoriška ir neatlyginta donoryste,
kadangi negali būti pripažįstama, kad tai kelia pavojų jos kokybei ir saugai, taip pat visuomenės sveikatos apsaugai.
Remiantis šiuo vertinimu, reikia daryti išvadą, jog toks teisinis reglamentavimas, kaip antai nagrinėjamas pagrindinėje byloje,
viršija tai, kas būtina siekiamam tikslui pasiekti, t. y. užtikrinti kraujo ir jo komponentų kokybę ir saugą.
Atsižvelgiant į visa tai, kas išdėstyta, į užduotą klausimą reikia atsakyti, jog EB 28 straipsnį kartu su EB 30 straipsniu
reikia aiškinti taip, kad jais draudžiamas toks nacionalinis reglamentavimas, kuriame numatyta, jog importuoti kraują ar jo
komponentus iš kitos valstybės narės leidžiama tik su sąlyga, kuri taip pat taikoma ir nacionaliniams produktams, kad už kraują,
iš kurio šie produktai gauti, donorai ne tik negavo jokio atlygio, bet ir neatlygintos išlaidos, kurių jie nurodė patyrę kraujui
duoti.

Dėl bylinėjimosi išlaidų
Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo
nagrinėjamoje byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo
Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.
Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (pirmoji kolegija) nusprendžia:
EB 28 straipsniu kartu su EB 30 straipsniu draudžiamas toks nacionalinis reglamentavimas, kuriame numatyta, jog importuoti
kraują ar jo komponentus iš kitos valstybės narės leidžiama tik su sąlyga, kuri taip pat taikoma ir nacionaliniams produktams,
kad už kraują, iš kurio šie produktai gauti, donorai ne tik negavo jokio atlygio, bet ir neatlygintos išlaidos, kurių jie
nurodė patyrę kraujui duoti.
Parašai.
*
Proceso kalba: vokiečių.