CELEX: 62003CJ0330
Töötajate vaba liikumine
Diplomite tunnustamine
Direktiiv 89/48/EMÜ
Inseneri elukutse
Kutsekvalifikatsiooni osaline ja piiratud tunnustamine
EÜ artiklid 39 ja 43

Eelotsusetaotlus puudutab nõukogu 21. detsembri 1988. aasta direktiivi 89/48/EMÜ vähemalt kolmeaastase kutseõppe läbimisel
antavate kõrgharidusdiplomite tunnustamise üldsüsteemi kohta (EÜT 1989, L 19, lk 16; ELT eriväljaanne 05/01, lk 337; edaspidi
„direktiiv”) artikli 3 esimese lõigu punkti a ja artikli 4 lõike 1 ning EÜ artiklite 39 ja 43 tõlgendamist.
Kõnealune eelotsusetaotlus esitati Colegio de Ingenieros de Caminos, Canales y Puertos (tee‑, kanali‑ ja sadamainseneride
kutseühing, edaspidi „Colegio”) ja Administración del Estado vahelises vaidluses, mille esemeks on Itaalia kodaniku G. M. Imo,
kes on saanud Itaalias vesiehitusinseneri diplomi, taotlus, et tunnustataks tema õigust töötada tee‑, kanali‑ ja sadamainsenerina
Hispaanias.

Õiguslik raamistik

Ühenduse õigusnormid
Direktiiviga rakendatakse diplomite tunnustamise meetod, mis annab Euroopa kodanikele võimaluse tegeleda kutsetegevusega,
mille jaoks on vastuvõtvas liikmesriigis vaja läbida keskharidusjärgne koolitus, kui nad on saanud muus liikmesriigis sellise
tegevuse jaoks vajaliku diplomi pärast vähemalt kolm aastat kestnud õpinguid.
Direktiivi artikli 1 punkti c kohaselt on „reguleeritud kutseala” „reguleeritud kutsealane tegevus või tegevuste hulk, mis
moodustab liikmesriigis asjaomase kutseala”.
Direktiivi artikli 3 esimene lõik sätestab:
„Kui vastuvõtvas liikmesriigis eeldab reguleeritud kutsealal tegutsema hakkamine või tegutsemine diplomi olemasolu, ei või
pädev asutus ebapiisava kvalifikatsiooni tõttu keelduda andmast liikmesriigi kodanikule luba asuda tegutsema või tegutseda
sellel kutsealal samadel tingimustel, mis kehtivad selle riigi oma kodanike suhtes:
a)      kui taotlejal on diplom, mida muus liikmesriigis nõutakse kõnealusel kutsealal tegutsema hakkamiseks või tegutsemiseks tolle
riigi territooriumil ja see diplom on talle antud liikmesriigis, […]
[…]”
Direktiivi artikli 4 lõige 1 täpsustab:
„Olenemata artikli 3 sätetest võib vastuvõttev liikmesriik nõuda, et taotleja:
a)      esitaks tõendid oma töökogemuse kohta, kui artikli 3 punktide a ja b kohaselt taotluse aluseks oleva koolituse kestus on vähemalt
üks aasta vähem kui vastuvõtvas liikmesriigis nõutud. […]
[…]
[…]
b)      läbiks kuni kolmeaastase kohanemisaja või sooritaks sobivustesti:
–        kui artikli 3 punktide a ja b kohaselt läbitud koolituse käigus käsitletud teemad erinevad oluliselt teemadest, mida hõlmab
vastuvõtvas liikmesriigis nõutav diplom, või
–        kui artikli 3 punktis a osutatud juhul hõlmab vastuvõtvas liikmesriigis reguleeritud kutseala ühte või mitut reguleeritud
kutsetegevust, mis ei kuulu reguleeritud kutseala alla selles liikmesriigis, kust taotleja pärit on või tuleb, ning kui see
erinevus vastab konkreetsele vastuvõtvas liikmesriigis nõutavale koolitusele ja käsitleb teemasid, mis erinevad märkimisväärselt
taotleja esitatud diplomiga hõlmatutest […]
[…]
[…]”
Direktiivi artikkel 7 reguleerib nende isikute, kelle suhtes kohaldatakse ühenduse diplomite tunnustamist puudutavat korda,
õigust kasutada oma kutsenimetust ja akadeemilise kraadi tähist. Selle artikli lõiked 1 ja 2 on sõnastatud järgmiselt:
„1.      Vastuvõtvate liikmesriikide pädevad asutused tunnustavad nende territooriumil reguleeritud kutsealal tegutsemise alustamisele
või jätkamisele seatud tingimustele vastavate liikmesriikide kodanike õigust kasutada vastuvõtvas liikmesriigis kõnealusele
kutsealale vastavat kutsenimetust.
2.      Vastuvõtvate liikmesriikide pädevad asutused tunnustavad nende territooriumil reguleeritud kutsealal tegutsemise alustamisele
või jätkamisele seatud tingimustele vastavate liikmesriikide kodanike õigust kasutada oma õiguspärast akadeemilise kraadi
tähist ja vajaduse korral selle lühendit, mida kasutatakse nende päritoluliikmesriigis või liikmesriigis, millest nad tulevad,
selle riigi keeles. Vastuvõttev liikmesriik võib nõuda, et selle tähise järele tuleb märkida selle andnud asutuse või eksamikomisjoni
nimetus ja asukoht.”

Siseriiklikud õigusnormid
Direktiiv on Hispaania õigusesse üle võetud 25. oktoobri 1991. aasta kuninga dekreediga nr 1665/1991 vähemalt kolmeaastase
kutseõppe läbimisel Euroopa Liidu liikmesriikides antavate kõrgharidusdiplomite tunnustamise üldsüsteemi kohta (BOE nr 280,
22. november 1991, lk 37916). Selle dekreedi artiklid 4 ja 5 sisuliselt kordavad direktiivi artiklite 3 ja 4 sätteid.
Vastavalt Hispaania õigusnormidele hõlmab tee-, kanali‑ ja sadamainseneri elukutse (
ingeniero de caminos, canales y puertos
) nimetatud dekreedi tähenduses laia tegevusvaldkonda, näiteks vesiehitustööde ning maismaa‑, mere‑ ja jõetranspordi infrastruktuuride
planeerimine ja väljaehitus, randade kaitse ja asulaplaneerimine, sh linnaplaneerimine. Eelotsusetaotlusest ilmneb, et küsimus
puudutab reguleeritud kutseala, millele juurdepääsu ja millel tegutsemise puhul on nõutav, et isikul oleks kas Hispaania diplom,
mis antakse keskharidusjärgse kuueaastase erikoolituse lõpetamisel, või teises liikmesriigis saadud samaväärse koolituse lõpetamisel
antav diplom, mida arenguministeerium tunnustab. Kõik isikud, kes soovivad Hispaanias sellel kutsealal tegutseda, peavad eelnevalt
olema Colegio liikmeteks vastu võetud, mis omakorda eeldab sellise koolituse läbimist.

Põhikohtuasi ja eelotsuse küsimused
G. M. Imo omab vesiehitusinseneri diplomit (
laurea in ingegneria civile idraulica
), mille ta sai Itaalias ja mis annab talle õiguse tegutseda selles liikmesriigis vesiehitusinseneri kutsealal. 27. juunil
1996 esitas ta Hispaania arenguministeeriumile taotluse tunnustada tema diplomit, mis annaks talle õiguse töötada Hispaanias
tee‑, kanali‑ ja sadamainseneri kutsealal.
Nimetatud ministeerium tunnustas 4. novembri 1996. aasta otsuses G. M. Imo diplomit ja andis talle loa tegutseda tee‑, kanali‑
ja sadamainseneri kutsealal ilma mis tahes eeltingimusteta.
Colegio esitas selle otsuse vastu Audiencia Nacional’ile tühistamishagi. Kohtumenetluse käigus rõhutas ta Hispaania tee-,
kanali- ja sadamainseneri kutseala fundamentaalset erinevust Itaalia vesiehitusinseneri kutsealast nii koolituse sisu kui
ka nende kutsealadega hõlmatud tegevusvaldkondade osas.
Audiencia Nacional jättis 1. aprilli 1998. aasta otsusega nimetatud hagi rahuldamata eelkõige põhjendusel, et Itaalias annab
vesiehitusinseneri diplom õiguse tegutseda samal kutsealal kui tee‑, kanali‑ ja sadamainseneri diplom Hispaanias. Samas osutas
nimetatud kohus sellele, et koolitus, mille nimetatud vesiehitusinseneri diplomi omanik sai, sisaldas põhiaineid, mis Hispaanias
on kõnealuse inseneri kutseala puhul välja jäetud.
Colegio esitas Tribunal Supremo’le kassatsioonkaebuse. Viimane tõdes esmalt, et need kaks kõnealust koolitust on sisuliselt
teineteisest olulisel määral erinevad ja et Audiencia Nacional on seega fakte ebaõigesti hinnanud.
Eeltoodut arvestades otsustas Tribunal Supremo menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmised eelotsuse küsimused:
„1.      Kas direktiivi 89/48 […] artikli 3 punkti a koostoimes artikli 4 lõikega 1 tuleb tõlgendada nii, et see annab vastuvõtvale
liikmesriigile õiguse piiratult tunnustada sellise taotleja kutsekvalifikatsiooni, kellele on (Itaalias) antud vesiehitusinseneri
(
ingegnere civile idraulico
) dipom ja kes soovib tegutseda sellel kutsealal teises liikmesriigis, mille õigus tunnustab reguleeritud kutsealana tee‑,
kanali‑ ja sadamainseneri (
ingeniero de caminos, canales y puertos
) kutseala? Küsimus lähtub oletusest, et viimane kutseala hõlmab vastuvõtvas liikmesriigis selliseid tegevusalasid, mis kõigil
juhtudel ei vasta taotleja diplomiga kaetud tegevusaladele, ning et koolitus, millel taotleja on osalenud, ei kata teatavaid
põhiteemasid, mida vastuvõtvas liikmesriigis tee‑, kanali- ja sadamainseneri diplomi saamisel üldiselt nõutakse?
2.      Kui vastus esimesele küsimusele on jaatav, siis kas EÜ artiklitega 39 ja 43 on kooskõlas see, kui nende taotlejate õigusi,
kes iseseisvalt või palgalise töötajana soovivad kutsealal tegutseda muus liikmesriigis kui see, kus nad omandasid oma kutsekvalifikatsiooni,
piiratakse selliselt, et vastuvõtval liikmesriigil on õigus oma siseriikliku õiguse alusel välistada kutsekvalifikatsiooni
piiratud tunnustamist, kui vastav otsus, mis põhimõtteliselt rakendab direktiivi 89/48 […] artiklit 4, sätestab sellel kutsealal
tegutsemise suhtes teatavad täiendavad, ebaproportsionaalsed nõuded?
Eelotsuse küsimustes mõistetakse „piiratud tunnustamist” seega sellise tunnustamisena, mis lubab taotlejal tegutseda insenerina
vastuvõtvas liikmesriigis ainult vastavas (vesiehitus‑) sektoris, mis kuulub üldisemasse tee-, kanali- ja sadamainseneri kutsealasse,
kohaldamata sealjuures direktiivi 89/48 […] artikli 4 lõike 1 punktis b ette nähtud täiendavaid nõudeid.”

Eelotsuse küsimused

Esimene küsimus
Siseriiklik kohus küsib oma esimeses küsimuses sisuliselt seda, kas siis, kui ühes liikmesriigis diplomeeritud isik taotleb
luba asuda reguleeritud kutsealale teises liikmesriigis, on direktiiviga vastuolus, kui viimase liikmesriigi ametiasutused
teatud tingimustel rahuldavad selle taotluse osaliselt, piirates antud luba nii, et see hõlmab ainult neid tegevusi, millele
juurdepääsuks annab nimetatud diplom õiguse selles liikmesriigis, kus see on saadud.
Nimetatud küsimusele vastamiseks tuleb uurida esiteks direktiivi asjaomaste sätete sõnastust, teiseks selle süsteemi ja üldist
ülesehitust ning kolmandaks sellega taotletavaid eesmärke.
Kõigepealt tuleb meeles pidada, et selliste kutsekvalifikatsioonide, millele eelotsusetaotluses viidatakse, osalist tunnustamist
direktiivi sõnastus otseselt ei luba ega keela. Tegelikult ei ole niisugune osaline tunnustamine direktiivi artikli 3 esimese
lõigu punktis a sätestatud keeluga vastuolus, kui huvitatud poole taotluse peale tehtud otsus, mis lubab juurdepääsu vaid
osadele nendest tegevustest, mida vastuvõtva liikmesriigi reguleeritud kutseala hõlmab, ei ole käsitletav sellele kutsealale
juurdepääsust keeldumisena.
Lisaks tuleb direktiivi süsteemi osas meenutada, et direktiiviga kehtestatud diplomite vastastikuse tunnustamise süsteem ei
sisalda nõuet, et muudes liikmesriikides väljastatud diplomid tõendaksid sellise koolituse läbimist, mis on sarnane või võrdväärne
vastuvõtvas liimesriigis ettenähtuga. Vastavalt direktiiviga kehtestatud korrale ei tunnustata diplomit mitte selle aluseks
oleva koolituse sisust tulenevalt, vaid seetõttu, et selles liikmesriigis, kus see on väljastatud või tunnustatud, annab nimetatud
diplom juurdepääsu reguleeritud kutsealale. Erinevused päritoluliikmesriigi ja vastuvõtva liikmesriigi koolituse ülesehituses
või sisus ei ole seega piisavad, et õigustada asjaomase kutsekvalifikatsiooni tunnustamisest keeldumist. Äärmisel juhul võivad
need erinevused, kui nad on märkimisväärsed, õigustada vastuvõtva liikmesriigi ettekirjutust, et taotleja täidaks ühe või
teise kompensatsioonimeetme, mis on sätestatud nimetatud direktiivi artiklis 4 (vt selle kohta 29. aprilli 2004. aasta otsus
kohtuasjas C‑102/02: Beuttenmüller, EKL 2004, lk I‑5405, punkt 52).
Siit järeldub, nagu ka kohtujurist on oma ettepaneku punktides 40−43 õigesti esile toonud, et direktiivi artikli 3 esimese
lõigu punktis a esinevat väljendit „kõnealune kutseala” tuleb mõista selliselt, et see puudutab kutsealasid, mis päritolu-
ja vastuvõtvas liikmesriigis on nende tegevuste osas, mida nad hõlmavad, kas ühesugused, samalaadsed või teatud juhtudel lihtsalt
sarnased. Niisugust tõlgendust kinnitab ka direktiivi artikli 4 lõike 1 punkti b teine taane. Selleks, et kindlaks teha, kas
tegemist on tõepoolest „kõnealuse kutsealaga”, peab liikmesriigi pädev asutus nendel juhtudel, millele kõnealuses sättes on
viidatud, võtma arvesse kõiki tegevusi, mida asjaomane kutseala neis kahes liikmesriigis hõlmab, ja kui see nii on, siis tuleb
vajadusel kohaldada üht nimetatud sättes ette nähtud kompensatsioonimeetmetest. See tähendab, et kuigi direktiiv käsitleb
reguleeritud kutseala kui tervikut, tunnustab see siiski eraldi kutsealaste tegevuste ja vastavate koolituste esinemist tegelikkuses.
Sellest tulenevalt ei ole isiklik lähenemine igale reguleeritud kutsealaga hõlmatud tegevusele direktiivi üldise ülesehitusega
ei vastuolus ega ületa selle piire.
Vastupidine seisukoht, mida siinkohal toetavad Hispaania ja Rootsi valitsus, ei ole vastuvõetav. Kuigi direktiivi artikli 3
esimene lõik sätestab nende liikmesriigi kodanike õigused, kellel on direktiivis ette nähtud diplom selleks, et „asuda tegutsema
või tegutseda [diplomiga kaetud] kutsealal samadel tingimustel, mis kehtivad selle riigi oma kodanike suhtes”, ei saa nimetatud
sätet tõlgendada nii, nagu see alati ja eranditult annaks täieliku juurdepääsu kõigile nendele tegevustele, mida see kutseala
vastuvõtvas liikmesriigis hõlmab. Nagu ka kohtujurist on oma ettepaneku punktides 48−53 sisuliselt toonitanud, osutab nimetatud
väljend üksnes mittediskrimineerimise ja vastastikuse usalduse aluspõhimõtetele, mis on diplomite tunnustamise ühenduse süsteemi
lahutamatuks osaks.
Direktiivi artikli 7 lõige 1 sätestab, et vastuvõtvate liikmesriikide pädevad asutused tunnustavad nende territooriumil reguleeritud
kutsealal tegutsemise alustamisele või jätkamisele seatud tingimustele vastavate teiste liikmesriikide kodanike õigust kasutada
vastuvõtvas liikmesriigis kõnealusele kutsealale vastavat kutsenimetust. Selle sätte, mis reguleerib sama direktiivi artiklites 3
ja 4 kehtestatud korra rakendamisega kaasnevaid praktilisi tagajärgi, eesmärgiks on hõlbustada oma liikmesriigi diplomit omavate
teise liikmesriigi kodanike assimileerimist nende vastuvõtva liikmesriigi kodanikega, kes oma kutsekvalifikatsiooni on omandanud
viimasena mainitud riigis. Kõnealuse kutsenimetuse kasutamise õiguse tunnustamine, mis on sätestatud artikli 7 lõikes 1, on
võimalik siiski vaid juhul, kui asjaomased pooled vastavad kõigile tingimustele, mis puudutavad kõnealusel kutsealal tegutsemise
alustamist või jätkamist.
Lõpetuseks, siinkohal esitatud põhjendusi toetab täielikult ka direktiivi teleoloogiline tõlgendus. Direktiivi preambuli kolmandast
ja kolmeteistkümnendast põhjendusest ilmneb, et selle peamine eesmärk on hõlbustada nendel isikutel, kes on diplomi omandanud
ühes liikmesriigis, vastaval kutsealal tegutsemise alustamist teistes liikmesriikides ja tugevdada Euroopa kodanike õigust
kasutada oma kutsealaseid oskusi mis tahes liikmesriigis. Lisaks tasub märkida, et direktiiv on vastu võetud EÜ asutamislepingu
artikli 57 lõike 1 (nüüd EÜ artikli 47 lõige 1) alusel. Viimase sätte sõnastusest selgub, et taoliste direktiivide eesmärk
on hõlbustada diplomite, tunnistuste ja muude kvalifikatsiooni tõendavate dokumentide vastastikust tunnustamist, kehtestades
reegleid ja ühenduse kriteeriume, mis lõppkokkuvõttes viib võimaluse piires nimetatud diplomite, tunnistuste ja muude kvalifikatsiooni
tõendavate dokumentide automaatse tunnustamiseni. Siiski ei ole nende direktiivide eesmärgiks selliste diplomite, tunnistustuste
ja muude kvalifikatsiooni tõendavate dokumentide tunnustamise raskendamine niisugustes olukordades, mis jäävad väljapoole
nende kohaldamisala, ning neil direktiividel ei või olla ka sellist tagajärge (22. jaanuari 2002. aasta otsus kohtuasjas C‑31/00:
Dreessen, EKL 2002, lk I‑663, punkt 26).
Kohus märgib siinkohal, et direktiivi artikli 4 lõike 1 kehtivusala, mis sõnaselgelt lubab kompensatsioonimeetmeid, tuleb
piirata nende juhtudega, kus need on proportsionaalsed taotletava eesmärgiga. Teisisõnu, kuigi need meetmed on selgesõnaliselt
lubatud, võivad nad liikmesriigi kodaniku jaoks teatud juhtudel osutuda tõsiseks takistuseks direktiiviga tagatud õiguste
kasutamisel. Tegelikult on nii kohanemisaeg kui sobivustest huvitatud poolele aega‑ ja vaevanõudev. Nende meetmete kohaldamata
jätmine võib olla olulise või ka otsustava tähtsusega liikmesriigi niisuguse kodaniku suhtes, kes soovib muus liikmesriigis
asuda tegutsema reguleeritud kutsealal. Huvitatud isiku taotlusel kõnealusele kutsealale antud osaline juurdepääs, mis jätab
ta ilma kompensatsioonimeetmetest ning võimaldab tal kohest juurdepääsu neile kutsealadele, milleks ta on juba kvalifitseeritud,
oleks põhikohtuasjaga sarnastel juhtudel direktiivi eesmärkidega kooskõlas.
Järelikult ei direktiivi sõnastus, ülesehitus ega eesmärgid takista võimalust osaliseks juurdepääsuks reguleeritud kutsealale
eelotsusetaotluse mõttes. Muidugi võib Hispaania ja Rootsi valitsuste väidete eeskujul arutleda, et selline osaline juurdepääs
võib põhjustada nende kutsealade mitmekordistumise, millel muude liikmesriikide kodanikud iseseisvalt tegutsevad, mis samas
põhjustab tarbijates teatavat ebakindlust. Siiski ei saa üksnes niisuguse potentsiaalse riski pinnal järeldada, et kutsekvalifikatsioonide
osaline tunnustamine on direktiiviga vastuolus. Tegelikult on piisavalt tõhusaid vahendeid selle olukorra heastamiseks, nagu
nõue, et asjaomane isik nimetaks nende asutuste või hindamiskomisjonide nimed ja asukohad, kust kutsenimetus on saadud. Samuti
võib vastuvõttev liikmesriik nõuda asjaomastelt isikutelt seda, et nad tema territooriumil kasutaksid kõigis juriidilistes
ja kaubanduslikes toimingutes oma kutsenimetust või vastavat ametinimetust nii originaalkeeles ja -kujul kui ka vastuvõtva
liikmesriigi ametlikku keelde tõlgituna, et tagada selle arusaadavus ja vältida segiajamisvõimalust.
Kõike eeltoodut arvestades tuleb esimesele küsimusele vastata, et kui ühes liikmesriigis diplomeeritud isik taotleb luba asuda
reguleeritud kutsealale teises liikmesriigis, ei ole direktiiviga vastuolus, kui viimase liikmesriigi ametiasutused teatud
tingimustel rahuldavad selle taotluse osaliselt, piirates antud luba nii, et see hõlmab ainult neid tegevusi, millele juurdepääsuks
annab nimetatud diplom õiguse selles liikmesriigis, kus see on saadud.

Teine küsimus
Siseriiklik kohus küsib oma teises küsimuses sisuliselt seda, kas niisugustes tingimustes nagu põhikohtuasjas on EÜ artiklitega 39
ja 43 vastuolus see, kui vastuvõttev liikmesriik välistab osalise juurdepääsu reguleeritud kutsealale, mis on piiratud ühe
või mitme selle kutsealaga hõlmatud tegevusega.
Siinkohal tasub meeles pidada, et EÜ artikli 43 teise lõigu kohaselt teostatakse asutamisvabadust tingimustel, mida oma kodanike
jaoks sätestab selle riigi õigus, kus asutamine toimub. Seega, kui mingi konkreetse tegevuse alustamist või jätkamist reguleerib
vastuvõttev liikmesriik, siis teise liikmesriigi kodanik, kes soovib vastaval kutsealal tegutseda, peab põhimõtteliselt nendele
nõuetele vastama (30. novembri 1995. aasta otsus kohtuasjas C‑55/94: Gebhard, EKL 1995, lk I‑4165, punkt 36 ja 1. veebruari
2001. aasta otsus kohtuasjas C‑108/96: Mac Quen jt, EKL 2001, lk I‑837, punkt 25).
Tee-, kanali- ja sadamainseneri kutsealale juurdepääsu tingimusi ei ole käesoleval hetkel ühenduse tasandil ühtlustatud. Liikmesriikidel
on seega õigus neid tingimusi määratleda, kuna direktiiv selles osas nende pädevust ei piira. Liikmesriigid peavad siiski
teostama oma pädevust selles valdkonnas viisil, mis järgib EÜ asutamislepinguga tagatud põhivabadusi (vt 29. oktoobri 1998. aasta
otsus liidetud kohtuasjades C‑193/97 ja C‑194/97: De Castro Freitas ja Escallier, EKL 1998, lk I‑6747, punkt 23; 3. oktoobri
2000. aasta otsus kohtuasjas C‑58/98: Corsten, EKL 2000, lk I‑7919, punkt 31 ja eespool viidatud kohtuotsus Mac Quen jt, punkt 24).
Väljakujunenud kohtupraktika kohaselt on siseriiklikud meetmed, mis piiravad asutamislepingutega tagatud põhivabadusi, kehtivad
ainult neljal eeltingimusel: neid peab kohaldama mittediskrimineerival viisil, nad peavad olema põhjendatud avaliku huvi tõttu,
nad peavad tagama oma eesmärgi ja nad ei või ületada määra, mis on vajalik selle eesmärgi saavutamiseks (vt eelkõige 31. märtsi
1993. aasta otsus kohtuasjas C‑19/92: Kraus, EKL 1993, lk I‑1663, punkt 32; eespool viidatud kohtuotsus Gebhard, punkt 37;
4. juuli 2000. aasta otsus kohtuasjas C‑424/97: Haim, EKL 2000, lk I‑5123, punkt 57 ja eespool viidatud kohtuotsus Mac Quen
jt, punkt 26).
Käesoleva asjaga sarnastel juhtudel võivad vastuvõtva liikmesriigi õigusnormid, mis välistavad selle riigi ametiasutustele
mis tahes võimaluse lubada kutsealale osalist juurdepääsu, nii isikute liikumisvabaduse kui asutamisvabaduse teostamist kahjustada
või vähem ahvatlevaks muuta, kuigi neid norme kohaldatakse võrdselt vastuvõtva ja muu liikmesriigi kodanike suhtes.
Mis puudutab põhikohtuasjas käsitletavate õigusnormide eesmärki, siis tuleb märkida, nagu on sedastanud ka Hispaania ja Rootsi
valitsused, et kutsekvalifikatsiooni osaline tunnustamine võib põhimõtteliselt viia selleni, et liikmesriigis reguleeritud
kutseala jaotub erinevateks tegevusteks. See võib sisuliselt põhjustada segadust teenuse sihtgrupis, kes võib kõnealuste kvalifikatsioonide
ulatuse osas eksida. Teenuse sihtgrupi ja üldisemalt tarbijate kaitse on Euroopa Kohus juba tunnistanud ülekaalukast avalikust
huvist lähtuvaks õigustuseks, millega põhjendada asutamisvabadusele ja teenuste osutamise vabadusele seatavaid piiranguid
(vt 4. detsembri 1986. aasta otsus kohtuasjas 220/83: komisjon
vs
. Prantsusmaa, EKL 1986, lk 3663, punkt 20; 21. septembri 1999. aasta otsus kohtuasjas C‑124/97: Läärä jt, EKL 1999, lk I‑6067,
punkt 33 ja 11. septembri 2003. aasta otsus kohtuasjas C‑6/01: Anomar jt, EKL 2003, lk I‑8621, punkt 73).
Samuti on vajalik, et niisugusele eesmärgile tuginevad meetmed ei ületaks selle eesmärgi saavutamiseks vajalikku. Seega, nagu
ka Euroopa Ühenduste Komisjon on märkinud, tasub teha vahet kahel olukorral, mis võivad tõenäoliselt ette tulla siis, kui
ühe liikmesriigi ametiasutusele esitatakse taotlus teises liikmesriigis antud kutsekvalifikatsiooni tunnustamiseks ja kui
kõnealuse kutseala koolituse või sellega kaetud tegevuse sisuline erinevus neis kahes liikmesriigis takistab täielikku ja
kohest tunnustamist. Tasub eristada direktiivis sätestatud vahenditega lahendatavaid juhtumeid nendest, mida sel viisil lahendada
ei saa.
Esimene oletus puudutab olukordi, kus päritolu‑ ja vastuvõtvas liikmesriigis on kahe kutseala sarnasus selline, et neid võib
käsitleda sisuliselt sama kutsealana direktiivi artikli 3 esimese lõigu punkti a tähenduses. Niisugusel juhul võib kõiki puudusi,
mis taotleja koolituses esinevad võrreldes vastuvõtva liikmesriigiga, heastada neid kompensatsioonimeetmeid kohaldades, mis
on sätestatud direktiivi artikli 4 lõikes 1, tagades samas ka asjaomase isiku täieliku lõimumise kutsealase süsteemiga vastuvõtvas
liikmesriigis.
Teine oletus puudutab seevastu – nagu komisjon on õigesti märkinud – neid olukordi, mida direktiiv ei hõlma, kuna erinevused
tegevusvaldkondades on niivõrd olulised, et tegelikult tuleb läbida täiemahuline väljaõpe. Objektiivselt hinnates on tegemist
faktoriga, mis võib mõjutada asjaomast isikut loobuma teises liikmesriigis tegelemast ühel või mitmel alal, milleks ta on
kvalifitseeritud.
Vastuvõtva liikmesriigi ametiasutuste ja eelkõige tema pädevate kohtute ülesandeks on määrata, millises ulatuses iga konkreetse
juhtumi puhul selle koolituse sisu, mille asjaomane isik on saanud, erineb selles liikmesriigis nõutud koolitusest. Põhikohtuasjas
leidis Tribunal Supremo, et nende koolituste sisu, mis on vajalikud vastavalt Itaalia vesiehitusinseneri ning Hispaania tee-,
kanali- ja sadamainseneri kutsealal tegutsemiseks, on nii märkimisväärselt erinevad, et taotlus kompensatsioonimeetmete või
kohanemisvõimaluse kohaldamiseks võrdub sisuliselt sellega, et asjaomaselt isikult nõutakse uue koolituse läbimist.
Veelgi enam, põhikohtuasjaga sarnastel erijuhtudel on otsustavaks teguriks, kas kutsetegevus, millega asjaomane isik soovib
vastuvõtvas liikmesriigis tegeleda, on selles liikmesriigis kõigist vastava kutsealaga hõlmatud tegevustest objektiivselt
eristatav või ei. Kõigepealt tuleb sellele küsimusele vastata siseriiklikel ametiasutustel, kuid siiski – nagu kohtujurist
on oma ettepaneku punktides 86 ja 87 välja toonud – on üheks otsustavaks kriteeriumiks siinkohal see, kas selles liikmesriigis,
kus kõnealune koolitus on saadud, saaks nimetatud kutsealal iseseisvalt ja sõltumatult tegutseda.
Kui kõnealune kutsetegevus on vastuvõtvas liikmesriigis kõigist vastava kutsealaga hõlmatud tegevustest objektiivselt eristatav,
tuleb tõdeda, et tõrjuv mõju, mida osalise tunnustamise täielik välistamine võib omada, on selleks liiga oluline, et seda
võimalike teenuse saajate õiguste kahjustamise hirmus tähelepanuta jätta. Sellisel juhul võib tarbijate ja teiste teenuse
saajate kaitse seaduslikud eesmärgid saavutada vähem piiravate vahenditega, eelkõige nõudega kasutada kutsenimetust või akadeemilise
kraadi tähist nii selles keeles ja kujul, milles ta algselt välja anti kui ka vastuvõtva liikmesriigi ametlikus keeles.
Seega tuleb teisele küsimusele vastata, et EÜ artiklitega 39 ja 43 ei ole vastuolus see, kui vastuvõttev liikmesriik ei võimalda
osalist juurdepääsu reguleeritud kutsealale, niivõrd kui erinevusi taotleja koolituses võrreldes vastuvõtva liikmesriigiga
saab heastada neid kompensatsioonimeetmeid kohaldades, mis on sätestatud direktiivi artikli 4 lõikes 1. EÜ artiklitega 39
ja 43 on vastuolus aga see, kui liikmesriik ei võimalda niisugust osalist juurdepääsu, kui asjaomane isik seda taotleb ja
kui erinevused tegevusvaldkondades on niivõrd olulised, et tegelikkuses tuleb läbida täiemahuline koolitus, välja arvatud
juhul, kui keeldumine nimetatud osalisest juurdepääsust on õigustatud ülekaaluka avaliku huvi põhjendustest lähtuvalt, tagab
oma eesmärgi ega ületa määra, mis on vajalik selle eesmärgi saavutamiseks.

Kohtukulud
Et põhikohtuasja poolte jaoks on käesolev menetlus eelotsusetaotluse esitanud kohtus poolelioleva asja üks staadium, otsustab
kohtukulude jaotuse siseriiklik kohus. Euroopa Kohtule märkuste esitamisega seotud kulusid, v.a poolte kohtukulud, ei hüvitata.
Esitatud põhjendustest lähtudes Euroopa Kohus (esimene koda) otsustab:
1.
Nõukogu 21. detsembri 1988. aasta direktiiviga 89/48/EMÜ vähemalt kolmeaastase kutseõppe läbimisel antavate kõrgharidusdiplomite
tunnustamise üldsüsteemi kohta ei ole vastuolus see, kui olukorras, kus ühes liikmesriigis diplomeeritud isik taotleb luba
asuda reguleeritud kutsealale teises liikmesriigis, viimase liikmesriigi ametiasutused teatud tingimustel rahuldavad selle
taotluse osaliselt, piirates antud luba nii, et see hõlmab ainult neid tegevusi, millele juurdepääsuks annab nimetatud diplom
õiguse selles liikmesriigis, kus see on saadud.
2.
EÜ artiklitega 39 ja 43 ei ole vastuolus see, kui vastuvõttev liikmesriik ei võimalda osalist juurdepääsu reguleeritud kutsealale,
niivõrd kui erinevusi taotleja koolituses võrreldes vastuvõtva liikmesriigiga saab heastada neid kompensatsioonimeetmeid kohaldades,
mis on sätestatud direktiivi 89/48 artikli 4 lõikes 1. EÜ artiklitega 39 ja 43 on vastuolus aga see, kui liikmesriik ei võimalda
niisugust osalist juurdepääsu, kui asjaomane isik seda taotleb ja kui erinevused tegevusvaldkondades on niivõrd olulised,
et tegelikkuses tuleb läbida täiemahuline koolitus, välja arvatud juhul, kui keeldumine nimetatud osalisest juurdepääsust
on õigustatud ülekaaluka avaliku huvi põhjendustest lähtuvalt, tagab oma eesmärgi ega ületa määra, mis on vajalik selle eesmärgi
saavutamiseks.
Allkirjad
*
Kohtumenetluse keel: hispaania.