CELEX: 62004CJ0251
Valsts pienākumu neizpilde
Regulas (EEK) Nr. 3577/92 1. pants un 2. panta 1. punkts
Transports
Pakalpojumu sniegšanas brīvība
Jūras kabotāža
Vilkšanas pakalpojums atklātā jūrā

Ar savu prasības pieteikumu Eiropas Kopienu Komisija lūdz Tiesu atzīt, ka, atļaujot tikai tiem kuģiem, kas peld ar Grieķijas
karogu, sniegt vilkšanas pakalpojumus atklātā jūrā, Grieķijas Republika nav izpildījusi pienākumus, ko tai uzliek 1. pants
Padomes 1992. gada 7. decembra Regulā (EEK) Nr. 3577/92, ar ko piemēro principu, kurš paredz jūras transporta pakalpojumu
sniegšanas brīvību dalībvalstīs (jūras kabotāža) (OV L 364, 7. lpp.).

Atbilstošās tiesību normas

Kopienu tiesiskais regulējums
Regula Nr. 3577/92
Regulas Nr. 3577/92 trešais un ceturtais apsvērums ir izteikti šādi:
“[..] tā kā ierobežojumu atcelšana jūras transporta pakalpojumu sniegšanā dalībvalstīs ir nepieciešama iekšējā tirgus izveidei;
tā kā iekšējais tirgus aptvers teritoriju, kurā nodrošināta preču, personu, pakalpojumu un kapitāla brīva aprite;
[..] tā kā dalībvalstīs tādēļ būtu jāpiemēro pakalpojumu sniegšanas brīvība jūras transportā”.
Atbilstoši Regulas Nr. 3577/92 1. pantam no 1993. gada 1. janvāra “uz Kopienas kuģu īpašniekiem, kuru kuģi ir reģistrēti dalībvalstī
un peld ar dalībvalsts karogu, attiecas jūras transporta pakalpojumu sniegšanas brīvība dalībvalstī [..], ja šie kuģi atbilst
visiem kabotāžas veikšanas nosacījumiem šajā dalībvalstī”.
Minētās Regulas 2. panta 1. punkts definē “jūras transporta pakalpojumus dalībvalstī (jūras kabotāža)” kā “pakalpojumus, kurus
parasti sniedz par atlīdzību un kuri jo īpaši ietver:
a)      kontinentālo kabotāžu: pasažieru vai kravu pārvadāšanu pa jūru starp ostām, kas atrodas kontinentā vai vienas un tās pašas
dalībvalsts teritorijā, neiegriežoties salās;
b)      piegādes pakalpojumus atklātā jūrā: pasažieru vai kravu pārvadāšanu pa jūru starp jebkuru dalībvalsts ostu un iekārtām vai
konstrukcijām, kas atrodas uz šīs dalībvalsts kontinentālā šelfa;
c)      salu kabotāžu: pasažieru vai kravu pārvadāšanu pa jūru starp:
–        ostām, kas atrodas vienas un tās pašas dalībvalsts kontinentālajā daļā un uz vienas vai vairākām salām,
–        ostām, kas atrodas uz vienas un tās pašas dalībvalsts salām”.
Regula Nr. 4055/86
Atbilstoši 1. panta 4. punktam Padomes 1986. gada 22. decembra Regulā (EEK) Nr. 4055/86, ar ko brīvas pakalpojumu sniegšanas
principu piemēro jūras pārvadājumiem starp dalībvalstīm un starp dalībvalstīm un trešām valstīm (OV L 378, 1. lpp.):
“[..] par “jūras pārvadājumu pakalpojumiem starp dalībvalstīm un starp dalībvalstīm un trešām valstīm”, ja tos parasti veic
par samaksu, uzskata šādus pakalpojumus:
a)      kuģniecības pakalpojumus Kopienas iekšienē:
pasažieru vai kravu pārvadājumus pa jūru starp jebkuru dalībvalsts ostu un jebkuru citas dalībvalsts ostu vai iekārtām atklātā
jūrā;
b)      satiksmi uz trešām valstīm:
pasažieru vai kravu pārvadājumus pa jūru starp jebkuru dalībvalsts ostu un jebkuru trešās valsts ostu vai iekārtām atklātā
jūrā.”

Valsts tiesiskais regulējums
Dekrētlikuma Nr. 187/73 – Publisko jūras tiesību kodeksa (turpmāk tekstā – “
CDPM
”) – 11. panta 1. punkta b) apakšpunkta aa) un bb) daļā ir noteikts, ka jebkura veida vilkšanas pakalpojumus, kas ir uzskaitīti
CDPM
188. pantā, kā arī palīdzību un glābšanu jūrā, ko definē minētā kodeksa 189. pants, var veikt tikai tie kuģi, kas peld ar
Grieķijas karogu, ja šīs darbības tiek veiktas šīs dalībvalsts teritoriālajos ūdeņos vai starp tiem.
Atbilstoši
CDPM
188. panta 2. punktam ostas pārvalde pieņem ostas reglamentu, kurā tiek noteikti nosacījumi ostas velkoņa licences izsniegšanai,
vilkšanas reglamentu, obligātās vilkšanas gadījumus, tiesības veikt vilkšanu un noenkuroties ostas ūdeņos, kā arī citus nepieciešamos
noteikumus. Atbilstoši šī paša panta 3. punktam tiesības veikt vilkšanu, vilkšanas darbības, ko izņēmuma vai ārkārtas gadījumos
veic citi kuģi, atbilstošās velkoņu vai citu kuģu tiesības, kas peld ar citas valsts karogu, kā arī citus attiecīgos noteikumus
nosaka ar prezidenta dekrētu.
Šīs tiesības tika īstenotas ar Prezidenta dekrēta Nr. 45/83 par kuģu vilkšanu 1. panta 1. punktu, kurā ir precizēts, ka “profesionālo
vilkšanas darbību starp diviem punktiem, kas atrodas Grieķijas teritoriālajos ūdeņos, kā arī jebkuru pakalpojumu sniegšanu
tiešā saistībā ar šo darbību drīkst veikt tikai sertificēti Grieķijas kuģi – velkoņi atbilstoši spēkā esošajiem tiesību aktiem,
kuriem šajā sakarā atbildīgā ostas pārvalde ir izsniegusi licenci [..]”, kā arī ar Ostu vispārējā reglamenta, ko ir pieņēmis
Grieķijas Ostu policijas priekšnieks, 4. panta 2. punkta b) apakšpunktu, kas paredz, ka šādas licences pieprasītājam kuģa
īpašniekam ir jāiesniedz ostas pārvaldei valsts piederības sertifikāts.
Atbilstoši Prezidenta dekrēta Nr. 45/83 3. pantam velkoņi vai citi kuģi, kas peld ar ārvalsts karogu, drīkst:
“a)      piestāt jebkurā Grieķijas ostā jebkurā Grieķijas krasta punktā, ja tie velk kuģi, papildu laivu vai citu peldošu objektu,
kura vilkšana ir uzsākta ārvalsts ostā vai pie ārvalsts krastiem, vai atklātā jūrā,
b)      veikt kuģa vai cita peldoša objekta vilkšanu no jebkuras Grieķijas ostas vai jebkura Grieķijas krasta punkta uz ārvalsts ostu
vai uz jebkuru punktu pie ārvalsts krastiem, vai atklātā jūrā,
c)      šķērsot Grieķijas valsts teritoriālos ūdeņus, ja, iebraucot no ārvalsts ostas vai no cita punkta pie ārvalsts krastiem, tie
velk kuģi, papildu laivu vai citu peldošu objektu un dodas uz ārvalsts ostu vai jebkuru punktu pie ārvalsts krastiem, vai
atklātu jūru [..]”.

Pirmstiesas procedūra
Uzskatot, ka Grieķijas Republika nav izpildījusi pienākumus, ko tai uzliek Regulas Nr. 3577/92 1. pants, Komisija uzsāka EKL 226. pantā
paredzēto procedūru par valsts pienākumu neizpildi.
Pēc tam, kad Komisija bija lūgusi Grieķijas Republikai iesniegt savus apsvērumus, tā 2002. gada 27. jūlijā nosūtīja šai dalībvalstij
argumentētu atzinumu, aicinot to veikt nepieciešamos pasākumus regulas izpildei divu mēnešu termiņā no minētā atzinuma paziņošanas
brīža.
Grieķijas valdība atbildēja uz minēto argumentēto atzinumu ar 2002. gada 13. novembra vēstuli. Uzskatot, ka šī atbilde nav
apmierinoša, Komisija nolēma celt šo prasību.

Par prasību

Lietas dalībnieku argumenti
Savos Tiesai iesniegtajos apsvērumos lietas dalībnieki galvenokārt norāda trīs punktus, proti, uzskaitījuma, kas sniegts Regulas
Nr. 3577/92 2. panta 1. punktā, izsmeļošo vai neizsmeļošo raksturu, vilkšanas pakalpojuma juridisko raksturu Grieķijas tiesībās
un iespēju nodalīt vilkšanu ostas zonā no vilkšanas ārpus šīs zonas, lai noteiktu minētās regulas piemērošanas jomu.
Pirmkārt, lai gan Komisija piekrīt, ka vilkšanas pakalpojums nav skaidri minēts Regulas Nr. 3577/92 2. panta 1. punktā kā
“jūras transporta pakalpojums”, tā uzskata, ka uzskaitījums šajā noteikumā ir tikai norādošs, jo to ievada vārdi “jo īpaši”.
Līdz ar to par “jūras kabotāžu” jāuzskata visi jūras transporta pakalpojumi, ko parasti sniedz pret atlīdzību. Turklāt vilkšana
atbilst visām šīs definīcijas sastāvdaļām.
Turpretim Grieķijas valdība apgalvo, ka jēdziens “jo īpaši” [grieķu valodas versijā – “ειδικότερα”], kas ir izmantots Regulas
Nr. 3577/92 2. panta 1. punktā, ir jāsaprot kā “precīzāk”, jo tas ievada izsmeļošu uzskaitījumu.
Turklāt jēdziens “jūras transporta pakalpojums” ir skaidri definēts Regulas Nr. 4055/86 1. panta 4. punktā.
Pēc Grieķijas valdības domām, šie jēdzieni Regulā Nr. 3577/92 un minētajā Regulā Nr. 4055/86 ir identiski. Papildus Komisijas
jau minētajām sastāvdaļām jēdzieni ietver citus pārvadājamos objektus, proti, pasažieru vai kravas pārvadājumus, un abos šajos
gadījumos ir izsmeļoši. Šī pati valdība piebilst, ka palīdzības pakalpojums jūrā nav klasiska pārvadāšana un ka tādēļ avarējušos
kuģus nevar uzskatīt par transportējamu kravu.
Komisija atbild, ka, lai gan, pēc tās domām, “jūras transporta pakalpojumu” definīcija, ko sniedz Regulas Nr. 4055/86 1. panta
4. punkts, ietver arī vilkšanu, minētā definīcija katrā ziņā nav piemērojama šajā lietā, jo šī pēdējā regula reglamentē tikai
starptautiskos jūras transporta pakalpojumus.
Otrkārt, Komisija norāda, ka no Prezidenta dekrēta Nr. 45/83 3. panta izriet, ka vilkšana Grieķijas tiesībās joprojām netiek
uzskatīta par jūras kabotāžas papildu pakalpojumu, ņemot vērā, ka līdzība starp jūras transporta pakalpojumiem un tajā paredzētajiem
vilkšanas gadījumiem liek Grieķijas iestādēm, atkāpjoties no minētā dekrēta 1. panta, stingros nosacījumos izsniegt atļauju
šo pēdējo darbību veikšanai velkoņiem, kas peld ar ārvalsts karogu.
Atbildot, Grieķijas valdība norāda, ka vilkšana un palīdzība jūrā Grieķijas tiesībās ir papildu pakalpojumi, kas tikai veicina
labāku jūras transporta pakalpojumu sniegšanu. Tikai tas, ka kuģis vai peldoša konstrukcija, kurai nav sava dzinējspēka, tiek
pārvietota, to velkot, neatņem šim pakalpojumam tā papildu raksturu un nepiešķir tam jūras transporta pakalpojuma raksturu.
Tādējādi vilkšana neietilpst Regulas Nr. 3577/92 piemērošanas jomā, jo nepastāv tieša saikne starp transportējamo objektu
un velkoni. Turklāt, uzskatot, ka Prezidenta dekrēta Nr. 45/83 3. pants ir izņēmums no tā 1. panta, Komisija ir nepareizi
interpretējusi šo divu pantu attiecīgās piemērošanas jomas. Šajā sakarā Grieķijas valdība precizē, ka minētā dekrēta 1. pants
reglamentē profesionālo vilkšanu starp diviem punktiem, kas atrodas Grieķijas teritoriālajos ūdeņos, bet šī paša dekrēta 3. pants
ir piemērojams tikai situācijām ar ārvalsts elementu.
Treškārt, Komisija uzskata, ka Grieķijas iestādes pretēji tam, kas ir ietverts nesenajos Komisijas direktīvas priekšlikumos
par pieeju ostas pakalpojumu tirgum, nenodala vilkšanas pakalpojumus, ko sniedz ostas zonā, no tiem pakalpojumiem, ko sniedz
ārpus ostas. Tā kā šie pēdējie priekšlikumi nebija saistīti ar kabotāžu ārpus ostas zonas, tad šajā lietā ir jāpiemēro Regula
Nr. 3577/92.
Grieķijas valdība uzskata, ka uz vilkšanas pakalpojumiem nav jāattiecina dažādi juridiski noteikumi atkarībā no tā, vai šie
pakalpojumi tiek sniegti ostas zonā vai ārpus tās. Nošķiršana atkarībā no šī pakalpojuma sniegšanas vietas ir patvaļīga, tai
nav tiesiska pamata, un tā rada tiesisko nedrošību Regulas Nr. 3577/92 piemērošanā.

Tiesas vērtējums
Vispirms ir jāatgādina, ka atbilstoši EKL 51. panta 1. punktam pakalpojumu sniegšanas brīvību transporta jomā reglamentē noteikumi,
kas izklāstīti EKL sadaļā par transportu, to starpā EKL 80. panta 2. punkts, kas atļauj Eiropas Savienības Padomei pieņemt
attiecīgus noteikumus par jūras transportu.
Pamatojoties uz šo pēdējo noteikumu, Padome pieņēma Regulu Nr. 3577/92, kuras mērķis ir īstenot pakalpojumu sniegšanas brīvību
jūras kabotāžā saskaņā ar nosacījumiem un ievērojot izņēmumus, ko tā paredz.
Šajā sakarā šīs regulas 1. pants ievieš jūras kabotāžas pakalpojumu sniegšanas brīvību Eiropas Kopienā. Tādējādi EKL 49. pantā
noteiktās pakalpojumu sniegšanas brīvības principa piemērošanas nosacījumi tika attiecināti arī uz jūras kabotāžu (skat. 2001. gada
20. februāra spriedumu lietā C‑205/99
Analir
u.c.,
Recueil
, I‑1271. lpp., 20. punkts).
Savukārt no EKL 51. panta 1. punkta, skatot to kopā ar EKL 80. panta 2. punktu, izriet, ka pakalpojumus jūras transporta jomā,
kas nav ietverti Regulas Nr. 3577/92 vai citu normu, kas ir pieņemtas uz EKL 80. panta 2. punkta pamata, piemērošanas jomā,
reglamentē dalībvalstu tiesību akti, ievērojot EKL 54. pantu un citus Līguma vispārējos noteikumus (šajā sakarā skat. 1974. gada
4. aprīļa spriedumu lietā 167/73 Komisija/Francija,
Recueil
, 359. lpp., 32. punkts).
Šajā lietā tiktāl, ciktāl Komisija ir pamatojusi savu prasību vienīgi ar iebildumiem par Regulas Nr. 3577/92 pārkāpumu, ir
jāizskata tikai, vai vilkšanas jūrā pakalpojumi, kas ir ietverami jūras transporta jomā EKL 80. panta 2. punkta izpratnē,
ietilpst regulas piemērošanas jomā un veido “jūras transporta pakalpojumus dalībvalstī (jūras kabotāža)”, kā to definē šīs
regulas 2. panta 1. punkts. Tiesa nevar spriest par iebildumiem, kas nav norādīti prasības pieteikumā, ko Komisija iesniedza
saskaņā ar EKL 226. pantu (šajā sakarā skat. 2006. gada 15. jūnija spriedumu lietā C‑255/04 Komisija/Francija, Krājums, I‑5251. lpp.,
24. punkts un tajā minētā judikatūra).
Šajā sakarā ir jāatzīst, ka Regulas Nr. 3577/92 2. panta 1. punkts tieši uz vilkšanu neattiecas. Tomēr “jūras kabotāžas pakalpojumu”
uzskaitījums šī panta izpratnē, ko ievada jēdziens “jo īpaši”,
a priori
nav uzskatāms par izsmeļošu.
Neraugoties uz Regulas Nr. 3577/92 2. panta 1. punktā sniegto neizsmeļošo uzskaitījumu, no šī noteikuma – to interpretējot
kopumā – izriet, ka tā piemērošanas jomā ietilpst pakalpojumi, kas, pirmkārt, parasti tiek sniegti pret atlīdzību un, otrkārt,
kuru priekšmets, kā to parāda šajā pantā ietverto jūras kabotāžas piemēru būtiskās īpašības, ir pasažieru vai kravu pārvadāšana
pa jūru starp divām vietām vienas dalībvalsts teritorijā.
Šo interpretāciju, kā to pareizi apgalvo Grieķijas valdība, apstiprina Regulas Nr. 4055/86 1. panta 4. punkta teksts, saskaņā
ar kuru par jūras transporta pakalpojumiem tiek uzskatīti pakalpojumi, ko sniedz par samaksu, kuru mērķis ir pasažieru vai
kravu pārvadājumi pa jūru starp jebkuru dalībvalsts ostu un citas dalībvalsts vai trešās valsts ostu vai iekārtām atklātā
jūrā.
Tomēr, kā norādījusi ģenerāladvokāte secinājumu 45.–47. punktā, šīs vilkšanas īpašības un raksturs ir atšķirīgs no kabotāžas,
kuru definē Regulas Nr. 3577/92 2. panta 1. punkts. Lai gan vilkšana ir pakalpojums, ko parasti sniedz pret atlīdzību, to
principā neveido tiešie pasažieru un kravas pārvadājumi pa jūru. Drīzāk tā ir palīdzība kuģim, urbšanas ierīcei, platformai
vai bojai vai to pārvietošana. Velkonis, kas palīdz kuģim veikt manevru, sniedz papildu dzinējspēku vai aizvieto tā motorus
ar savējiem to darbības traucējumu gadījumā, sniedz palīdzību šim kuģim, kurš pārvadā pasažierus vai kravu, bet tas pats nav
pārvadātājs kuģis.
Šajos apstākļos no Regulas Nr. 3577/92 2. panta 1. punktā ietvertā jēdziena “jo īpaši” izdarīts secinājums, ka tas var paplašināt
šī noteikuma piemērošanas jomu attiecībā uz visiem ar jūras transporta pakalpojumiem saistītiem, to papildu vai palīgpakalpojumiem
dalībvalstu teritorijā neatkarīgi no tā, vai tiem piemīt tieši pantā definētās jūras kabotāžas būtiskās īpašības, ir pretējs
ne tikai minētās regulas mērķim, bet arī tiesiskajai drošībai un minētās regulas piemērojamībai.
No tā izriet, ka vilkšana nav uzskatāma par tādu, kam būtu piemērojams Regulas Nr. 3577/92 2. panta 1. punkts.
Ņemot vērā visus iepriekš minētos apsvērumus, prasība ir jānoraida.

Par tiesāšanās izdevumiem
Saskaņā ar Reglamenta 69. panta 2. punktu lietas dalībniekam, kuram spriedums ir nelabvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās
izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram spriedums ir labvēlīgs. Tā kā Grieķijas Republika ir prasījusi piespriest
Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus un tā kā Komisijai spriedums ir nelabvēlīgs, jāpiespriež Komisijai atlīdzināt tiesāšanās
izdevumus.
Ar šādu pamatojumu Tiesa (otrā palāta) nospriež:
1)
prasību noraidīt;
2)
Eiropas Kopienu Komisija atlīdzina tiesāšanās izdevumus.
[Paraksti]
*
Tiesvedības valoda – grieķu.