CELEX: 62005CJ0447
EF-toldkodeks
gennemførelsesbestemmelser
forordning (EØF) nr. 2454/93
bilag 11
varers ikke-præferenceoprindelse
fjernsynsmodtagere
begrebet væsentlig forarbejdning eller bearbejdning
værditilvækstkriteriet
gyldighed

Anmodningerne om præjudiciel afgørelse vedrører gyldigheden af bestemmelserne i kolonne 3 under pos. 8528 i den kombinerede
nomenklatur, anført i bilag 11 til Kommissionens forordning (EØF) nr. 2454/93 af 2. juli 1993 om visse gennemførelsesbestemmelser
til Rådets forordning (EØF) nr. 2913/92 om indførelse af en EF-toldkodeks (EFT L 253, s. 1, herefter »de omtvistede bestemmelser
i bilag 11 til forordning nr. 2454/93«).
Anmodningerne er blevet indgivet i forbindelse med to tvister vedrørende fjernsynsmodtageres oprindelse, som den franske administration
des douanes et droits indirects (myndighed for told og indirekte afgifter, herefter »administration des douanes«) har fastlagt
i bindende oplysninger om ikke-præferenceoprindelse (bindende oprindelsesoplysninger, herefter »BOO«), der blev udstedt i
2003 på anmodning af selskabet Thomson Sales Europe, tidligere Thomson Multimedia Sales Europe (herefter »Thomson«) og selskabet
Vestel France (herefter »Vestel«).

Retsforskrifter

EF-toldkodeksen
Artikel 24 i afdeling 1 med overskriften »Varers ikke-præferenceoprindelse« under afsnit II, kapitel 2, i Rådets forordning
(EØF) nr. 2913/92 af 12. oktober 1992 om indførelse af en EF-toldkodeks (EFT L 302, s, 1, herefter »EF-toldkodeksen«) bestemmer:
»En vare, ved hvis fremstilling to eller flere lande har deltaget, har oprindelse i det land, hvor den sidste væsentlige og
økonomisk berettigede bearbejdning eller forarbejdning har fundet sted, når denne er foretaget i en dertil udstyret virksomhed
og har ført til fremstilling af et nyt produkt eller udgør et vigtigt trin i fremstillingen.«
Ifølge EF-toldkodeksens artikel 249 fastsætter Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber de nødvendige bestemmelser for
anvendelsen af nævnte kodeks.

Forordning nr. 2454/93
Artikel 39, stk. 1, i forordning nr. 2454/93 bestemmer:
»For de fremstillede varer, som er nævnt i bilag 11, anses en bearbejdning eller forarbejdning, der er anført i kolonne 3
i samme bilag, for en bearbejdning eller forarbejdning, der giver varen oprindelsesstatus efter [EF-told]kodeksens artikel
24.«
Bilag 11 til forordning nr. 2454/93 bestemmer:
KN-kode
Varebeskrivelse
Bearbejdning eller forarbejdning af materialer uden oprindelsesstatus, som giver den færdige vare oprindelsesstatus
(1)
(2)
(3)
[…]
ex 8528
[…]
Fjernsynsmodtagere (undtagen videotunere, teleprojektorer og videomonitorer), også sammenbygget med radiofonimodtagere eller
lydoptagere eller ‑gengivere eller videooptagere eller ‑gengivere i et fælles kabinet
[…]
Fremstilling, ved hvilken den ved montering fremkomne værdi og eventuelt ved anvendelse af dele med oprindelsesstatus udgør
mindst 45% af den færdige vares pris ab fabrik
Når 45%-reglen ikke er overholdt, har apparaterne oprindelse i det land, hvor de dele har oprindelse, hvis pris ab fabrik
udgør over 35% af apparaternes pris ab fabrik
Hvis 35%-reglen er overholdt i to lande, har apparaterne oprindelse i det land, hvorfra de dele stammer, som udgør den største
procentdel

Tvisten i hovedsagerne og de præjudicielle spørgsmål

Sag C‑447/05
Thomson markedsfører fjernsynsmodtagere i Frankrig, der er fremstillet i Polen ved anvendelse af dele med oprindelse i Polen
og andre lande. Billedrøret, der har oprindelse i Korea, repræsenterer 42,43% af en fjernsynsmodtagers pris ab fabrik. De
af fjernsynsmodtagernes dele, som har oprindelse i Polen, og den del af fremstillingen, som er udført i Polen, repræsenterer
31,49% af prisen ab fabrik.
På Thomsons anmodning har administration des douanes i medfør af EF-toldkodeksens artikel 24 og artikel 34 i forordning nr. 2454/93
samt bilag 11 til denne forordning den 11. juli 2003 udstedt en BOO, som fastslår, at Korea er de omhandlede fjernsynsmodtageres
oprindelsesland.
Thomson fandt, at de omtvistede bestemmelser i bilag 11 til forordning nr. 2454/93 var ugyldige, henset til EF-toldkodeksens
artikel 24, og anlagde sag ved tribunal d’instance du 7
ème
arrondissement de Paris med påstand om ophævelse af denne BOO og om, at det blev fastslået, at Polen var de omhandlede fjernsynsmodtageres
oprindelsesland.
Tribunal d’instance frifandt administration des douanes ved dom af 8. juni 2004, og Thomson iværksatte appel af denne afgørelse
for cour d’appel de Paris. Da cour d’appel er i tvivl om, hvorvidt de omtvistede bestemmelser i bilag 11 til forordning nr. 2454/93
er gyldige, har retten besluttet at udsætte sagen og forelægge Domstolen følgende præjudicielle spørgsmål:
»Er bilag 11 til […] forordning […] nr. 2454/93 […] ugyldigt som stridende mod [EF-toldkodeksens] artikel 24 […], for så vidt
som [det] fører til, at en fjernsynsmodtager, som er fremstillet i Polen, under de i sagen beskrevne omstændigheder anses
for at have oprindelse i Korea?«

Sag C‑448/05
Vestel markedsfører fjernsynsmodtagere i Frankrig, der er fremstillet i Tyrkiet ved anvendelse af dele med oprindelse i Tyrkiet
og andre lande. Billedrøret, der har oprindelse i Kina, repræsenterer 43,1141% af en fjernsynsmodtagers pris ab fabrik. De
af fjernsynsmodtagernes dele, som har oprindelse i Tyrkiet, og den del af fremstillingen, som er udført i Tyrkiet, repræsenterer
38,47% af prisen ab fabrik.
På Vestels anmodning har administration des douanes i medfør af EF-toldkodeksens artikel 24 og artikel 34 i forordning nr. 2454/93
samt bilag 11 til denne forordning den 24. marts 2003 udstedt en BOO, som fastslår, at Kina er de omhandlede fjernsynsmodtageres
oprindelsesland.
Vestel fandt, at de omtvistede bestemmelser i bilag 11 til forordning nr. 2454/93 var ugyldige, henset til EF-toldkodeksens
artikel 24, og anlagde sag ved tribunal d’instance du 7
ème
arrondissement de Paris med påstand om ophævelse af denne BOO og om, at det blev fastslået, at Tyrkiet var de omhandlede fjernsynsmodtageres
oprindelsesland.
Tribunal d’instance frifandt administration des douanes ved dom af 8. juni 2004, og Vestel iværksatte appel af denne afgørelse
for cour d’appel de Paris. Da cour d’appel er i tvivl om, hvorvidt de omtvistede bestemmelser i bilag 11 til forordning nr. 2454/93
er gyldige, har retten besluttet at udsætte sagen og forelægge Domstolen følgende præjudicielle spørgsmål:
»Er bilag 11 til […] forordning […] nr. 2454/93 […] ugyldigt som stridende mod [EF-toldkodeksens] artikel 24 […], for så vidt
som [det] fører til, at en fjernsynsmodtager, som er fremstillet i Tyrkiet, under de i sagen beskrevne omstændigheder anses
for at have oprindelse i Kina?«
Ved kendelse af 7. marts 2006 har Domstolens præsident besluttet at forene sag C‑447/05 og sag C‑448/05 med henblik på den
skriftlige forhandling, den mundtlige forhandling og dommen.

Om de præjudicielle spørgsmål
Med sine spørgsmål ønsker den forelæggende ret oplyst, om de omtvistede bestemmelser i bilag 11 til forordning nr. 2454/93
er ugyldige, for så vidt som det herved kræves, at den værdi, som fremkommer ved montering og eventuelt ved anvendelse af
dele med oprindelsesstatus, udgør mindst 45% af fjernsynsmodtageres pris ab fabrik, for at disse ved deres fremstilling får
oprindelse i det land, hvor denne montering finder sted.
Sagsøgerne i hovedsagen har i det væsentlige gjort gældende, at ved at anvende et kriterium, som bygger på værditilvæksten,
hvilket sagsøgerne betegner som et »kvantitativt« kriterium, der er uforeneligt med de – ifølge sagsøgerne – »kvalitative«
kriterier, der anvendes i EF-toldkodeksens artikel 24, har Kommissionen overskredet de beføjelser, som den er blevet tildelt
af Rådet for Den Europæiske Union med henblik på at gennemføre de regler, Rådet har fastsat i toldkodeksen.
Indledningsvis bemærkes, at spørgsmålet om, hvorvidt de omtvistede bestemmelser i bilag 11 til forordning nr. 2454/93 er gyldige,
er blevet rejst i forbindelse med nationale søgsmål, som anfægter lovligheden af BOO’er vedrørende fjernsynsmodtagere, hvoraf
nogle er blevet monteret i Polen og andre i Tyrkiet. De anmodninger, som førte til de pågældende BOO’er, blev fremsat i 2003
af virksomheder, der havde hjemsted i Frankrig, og som ønskede disse apparaters ikke-præferenceoprindelse oplyst, således
som den er defineret i henhold til reglerne i EF-kodeksens artikel 22-26.
Anmodningerne havde ikke til formål at få oplyst, hvad der var varernes præferenceoprindelse, som defineret i EF-toldkodeksens
artikel 27, og tilsigtede således ikke en afklaring af, om nævnte varer var omfattet af en de præferencetoldforanstaltninger,
der er fastsat i aftaler, som Det Europæiske Fællesskab har indgået med visse tredjelande eller grupper af lande.
Selv om Republikken Polen og Republikken Tyrkiet, da de omtvistede BOO’er blev udstedt, nød særstatus hvad angår de toldmæssige
relationer med De Europæiske Fællesskaber, kan denne omstændighed således ikke i sig selv rejse tvivl om relevansen af de
af den forelæggende ret stillede spørgsmål.
Herved bemærkes for det første, at ifølge EF-toldkodeksens artikel 24 har en vare, ved hvis fremstilling to eller flere lande
har deltaget, oprindelse i det land, hvor den sidste væsentlige og økonomisk berettigede bearbejdning eller forarbejdning
har fundet sted, når denne er foretaget i en dertil udstyret virksomhed og har ført til fremstilling af et nyt produkt eller
udgør et vigtigt trin i fremstillingen.
Artikel 24 gentager formuleringen i artikel 5 i Rådets forordning (EØF) nr. 802/68 af 27. juni 1968 om den fælles definition
af begrebet varers oprindelse (EFT 1968 I, s. 157), som fandt anvendelse før toldkodeksens ikrafttræden. Domstolen har med
hensyn til fortolkningen af denne forordning fastslået, at det følger af forordningens artikel 5, at det afgørende kriterium
er den sidste væsentlige bearbejdning eller forarbejdning (dom af 13.12.1989, sag C-26/88, Brother International, Sml. s. 4253,
præmis 15).
For det andet bemærkes, at EF-toldkodeksens artikel 249 udgør et tilstrækkeligt retsgrundlag for Kommissionen til at vedtage
gennemførelsesbestemmelser til denne kodeks (dom af 11.11.1999, sag C-48/98, Söhl & Söhlke, Sml. I, s. 7877, præmis 35).
Det fremgår af Domstolens praksis, at Kommissionen er beføjet til at træffe samtlige de foranstaltninger, der er nødvendige
eller hensigtsmæssige med henblik på at gennemføre grundforordningen, forudsat at de ikke strider mod grundforordningen eller
de af Rådet fastsatte gennemførelsesbestemmelser (jf. dommen i sagen Söhl & Söhlke, præmis 36).
Desuden råder Kommissionen ved udøvelsen af de beføjelser, som Rådet har tildelt den til gennemførelse af EF-toldkodeksens
artikel 24, over en skønsmargin, som giver den mulighed for at udfylde de abstrakte begreber i bestemmelsen med hensyn til
særlige bearbejdninger eller forarbejdninger (jf. dom af 23.3.1983, sag 162/82, Cousin m.fl., Sml. s. 1101, præmis 17).
Hvad angår spørgsmålet om, hvorvidt en proces, hvor flere enkeltelementer samles, udgør en væsentlig bearbejdning eller forarbejdning,
har Domstolen allerede fastslået, at en sådan samleproces kan anses for egnet til at begrunde oprindelse, når den ud fra en
teknisk synsvinkel og i henseende til betegnelsen af den omhandlede vare udgør det væsentlige produktionsstadium, hvorunder
formålet med de anvendte enkeltdele konkretiseres, og hvorunder varen bibringes sine særlige egenskaber (dom af 31.1.1979,
sag 114/78, Yoshida, Sml. s. 151, og Brother International-dommen, præmis 19).
Domstolen har imidlertid fastslået, at i betragtning af antallet af processer, der falder ind under samlebegrebet, er der
situationer, hvor en undersøgelse på grundlag af tekniske kriterier ikke kan være bestemmende ved afgørelsen af en vares oprindelse.
I disse tilfælde skal værditilvæksten som følge af samlingen tages i betragtning som et supplerende kriterium (Brother International-dommen,
præmis 20).
Domstolen har bemærket, at kriteriets relevans i øvrigt er blevet bekræftet i den internationale konvention om forenkling
og harmonisering af regler om toldbehandling (Kyoto-konventionen), flere af hvis bilag blev godkendt på Fællesskabets vegne
ved Rådets afgørelse 77/415/EØF af 3. juni 1977 (EFT L 166, s. 1 og 3), og hvor det i bemærkningerne til regel 3 i tillæg
D.1 præciseres, at kriteriet væsentlig forarbejdning i praksis kan udtrykkes ved reglen om den procentvise værditilvækst,
såfremt værdien af de anvendte varer eller den opnåede værditilvækst når op på et fastlagt niveau udtrykt i procent (Brother
International-dommen, præmis 21).
Desuden bemærkes, at Rådet ved afgørelse 94/800/EF af 22. december 1994 om indgåelse på Det Europæiske Fællesskabs vegne af
de aftaler, der er resultatet af de multilaterale forhandlinger i Uruguay-rundens regi (1986-1994), for så vidt angår de områder,
der hører under Fællesskabets kompetence (EFT L 336, s. 144), bl.a. har godkendt aftalen om oprindelsesregler, der er vedlagt
som bilag til slutakten undertegnet i Marrakech den 15. april 1994 (EFT L 336, s. 144), og hvorefter kriteriet om den procentvise
værditilvækst kan anvendes ved udarbejdelsen af oprindelsesregler.
I denne forbindelse bemærkes, at internationale aftaler, så snart de er trådt i kraft, udgør en integrerende del af Fællesskabets
retsorden (jf. bl.a. dom af 10.1.2006, sag C-344/04, IATA og ELFAA, Sml. I, s. 403, præmis 36). Ifølge fast retspraksis skal
afledte fællesskabsretlige forskrifter så vidt muligt fortolkes i overensstemmelse med sådanne aftaler (jf. bl.a. dom af 9.1.2003,
sag C-76/00 P, Petrotub og Republica mod Rådet, Sml. I, s. 79, præmis 57).
Det fremgår af det ovenfor anførte, at Kommissionens valg af værditilvækstkriteriet ikke i sig selv er uforeneligt med EF-toldkodeksens
artikel 24, og at anvendelsen af dette kriterium ikke i sig selv kan danne grundlag for at fastslå, at Kommissionen har overskredet
sine gennemførelsesbeføjelser i henhold til toldkodeksens artikel 249.
Det af sagsøgerne i hovedsagen anførte må forstås således, at sagsøgerne tillige hævder, at inden for den industrielle sektor
for fremstilling af fjernsynsmodtagere er situationen således, at undersøgelsen af monteringsprocesser for disse apparater
på grundlag af tekniske kriterier kan være afgørende, når en vares oprindelse skal fastlægges, og at dette derfor er til hinder
for, at Kommissionen, som i de omtvistede bestemmelser i bilag 11 til forordning nr. 2454/93, tager hensyn til værditilvækstkriteriet,
der kun er et subsidiært kriterium.
Herved bemærkes, at Kommissionen med henblik på anvendelsen af forordning nr. 802/68 vedtog forordning (EØF) nr. 2632/70 af
23. december 1970 om bestemmelse af oprindelsen af radio- og fjernsynsmodtagerapparater (EFT 1971 III, s. 808), hvis bestemmelser,
der henviser til værditilvækstkriteriet, i det væsentlige er blevet gentaget i de omtvistede bestemmelser i bilag 11 til forordning
nr. 2454/93.
Ifølge anden betragtning til forordning nr. 2632/70 kan montering af radio- og fjernsynsmodtagerapparater alt efter de færdige
apparaters art, de benyttede anlæg og betingelserne, hvorunder monteringen finder sted, være mere eller mindre komplicerede
processer. I tredje betragtning til nævnte forordning anføres endvidere, at »med teknikkens nuværende stade inden for denne
industrisektor« udgør monteringsprocesserne i sig selv i almindelighed ikke noget vigtigt trin i fremstillingen som nævnt
i artikel 5 i forordning nr. 802/68, men forholdet kan i visse tilfælde være et andet, f.eks. når der er tale om apparater
med høj ydeevne, eller når der kræves streng kontrol med de anvendte dele, eller når disse processer også omfatter montering
af komponenter. I fjerde betragtning til forordning nr. 2632/70 tilføjes, at mangfoldigheden af de processer, der falder ind
under begrebet »montering«, gør det umuligt på grundlag af en teknisk målestok at bestemme de tilfælde, i hvilke disse processer
udgør et vigtigt trin i fremstillingen; under disse omstændigheder vil det være rigtigt at lægge den værditilvækst, der er
fremkommet ved monteringen, til grund.
Ovennævnte betragtninger begrunder, at værditilvækstkriteriet i de omtvistede bestemmelser i bilag 11 til forordning nr. 2454/93
opretholdes.
Det påhviler Kommissionen inden for rammerne af sin skønsmæssige beføjelse til at udstede de nødvendige foranstaltninger til
gennemførelse af bestemmelserne i EF-toldkodeksen, herunder bestemmelserne om varers oprindelse, at vedtage generelle regler,
der af retssikkerhedsmæssige årsager skal tage hensyn til hver industrisektors langsigtede og overordnede situation, og som
ikke efterfølgende kan ændres, fordi en konkret virksomhed i denne sektor på et givet tidspunkt befinder sig i en særlig situation.
Under disse omstændigheder var det begrundet, at Kommissionen anvendte værditilvækstkriteriet, idet der måtte tages hensyn
til mangfoldigheden af de processer, der i den samlede industrisektor falder ind under begrebet montering.
I øvrigt bemærkes, at sagsøgerne i hovedsagen i deres skriftlige indlæg selv har understreget, at monteringsprocesserne for
de forskellige enkeltdele, der indgår i de i hovedsagen omhandlede apparater, er komplicerede industrielle processer. Desuden
kan det ikke på grundlag af de sagsakter, der er fremlagt for Domstolen, antages, at denne proces er den samme for alle producenter
af fjernsynsmodtagere. De giver under alle omstændigheder ikke grundlag for at fastslå, at de processer, der i den samlede
industrisektor falder ind under begrebet montering, ikke er mangfoldige.
I en sådan kontekst indebærer kravet om ensartet anvendelse af toldreglerne på hele Fællesskabets toldområde, at de abstrakte
begreber væsentlig bearbejdning eller forarbejdning, som der henvises til i EF-toldkodeksens artikel 24 hvad angår samtlige
varer, skal udfyldes af særlige bestemmelser, når der er tale om særlige varer, såsom fjernsynsmodtagere, hvorved der kan
tages hensyn til, at fremstillingsprocesserne for disse apparater er meget forskellige. Følgelig kan det ikke skyldes en retlig
fejl, at Kommissionen anvender et klart og objektivt kriterium, såsom værditilvækstkriteriet, der gør det muligt at udtrykke,
hvad der for denne type komplekst sammensatte varer udgør en væsentlig forarbejdning, som giver disse varer oprindelsesstatus.
Den omstændighed, at Kommissionen af de ovennævnte grunde på denne måde har været foranlediget til at udfylde reglerne om
fastlæggelse af fjernsynsmodtageres oprindelse ved at anvende værditilvækstkriteriet, indebærer ingenlunde, at dette kriterium
i sig selv generelt er strengere end de generelle kriterier, der er anført i EF-toldkodeksens artikel 24, eller at disse produkter
nødvendigvis bringes i en mindre gunstig situation end andre, endog sammenlignelige, produkter, som er undergivet disse generelle
kriterier eller andre kriterier. Sagsøgerne i hovedsagen kan således ikke med føje anfægte gyldigheden af de omtvistede bestemmelser
i bilag 11 til forordning nr. 2454/93 under henvisning til Domstolens bedømmelse i dommen i sagen Cousin m.fl. af bestemmelser
i en forordning, hvor forskelsbehandlingen skyldtes, at der anvendtes væsentligt strengere kriterier ved fastlæggelsen af
et produkts oprindelse end ved fastlæggelsen af et andet og sammenligneligt produkts oprindelse.
Desuden fremgår det ikke af de for Domstolen fremlagte sagsakter, at det, som hævdet af sagsøgerne i hovedsagen, er vanskeligere
at anvende værditilvækstkriteriet end at anvende de generelle begreber, som EF-toldkodeksens artikel 24 henviser til. Sagsøgerne
har i denne forbindelse heller ikke fremført, at administration des douanes stødte på nogen som helst vanskeligheder, da den
ved behandlingen af de berørtes anmodning om en BOO i det foreliggende tilfælde anvendte værditilvækstkriteriet i de omtvistede
bestemmelser i bilag 11 til forordning nr. 2454/93.
Det er ganske vist korrekt, som anført af sagsøgerne i hovedsagen, at hvis billedrøret fremover altid repræsenterer mindst
35% af en fjernsynsmodtagers pris ab fabrik, vil der være en risiko for, at denne enkeltdels oprindelse som oftest vil bestemme
det pågældende apparats oprindelse. Det er imidlertid kun, hvis billedrøret repræsenterer mindst 55% af prisen ab fabrik,
at ovennævnte betingelse ikke i noget tilfælde vil kunne opfyldes. De situationer, som er blevet omtalt for den forelæggende
ret, indebærer ikke, at denne betingelse ikke vil være opfyldt i nogle af tilfældene. Anvendelsen af de omtvistede bestemmelser
i bilag 11 til forordning nr. 2454/93 har således ikke den virkning, at fjernsynsmodtageres oprindelse sidestilles med billedrørets
oprindelse.
De pågældende bestemmelser er affattet i generelle vendinger og tillægger ikke en særlig bestanddel af produktet, som f.eks.
billedrøret, nogen afgørende betydning ved fastlæggelsen af produktets oprindelse. I modsætning til hvad sagsøgerne i hovedsagen
har anført, kan nævnte bestemmelser derfor ikke sammenlignes med bestemmelserne i Yoshida-dommen, der netop tillagde en af
bestanddelene af det i denne sag omhandlede produkt en afgørende betydning.
Desuden bemærkes, at selv om den situation, som sagsøgerne i hovedsagen har påberåbt sig, skyldes udviklingen inden for teknikkerne
til fremstilling af fjernsynsmodtagere, fremgår det, at denne situation under de foreliggende omstændigheder blot er tilfældig,
hvorimod udviklingen inden for de nuværende fremstillingsteknikker, f.eks. med hensyn til plasmaskærme, således som det fremgår
af bemærkningerne anført under den mundtlige forhandling, i givet fald vil kunne få væsentlig indflydelse på den påståede
situation. Følgelig kan denne situation ikke med føje påberåbes for at anfægte anvendelsen af værditilvækstkriteriet.
Endelig må det konstateres, at da de omtvistede bestemmelser i bilag 11 til forordning nr. 2454/93 kræver, at den værdi, som
er opnået ved montering og eventuelt ved anvendelse af dele med oprindelsesstatus, udgør mindst 45% af apparaternes pris ab
fabrik, for at de ved deres fremstilling har fået oprindelse i det land, hvor denne montering fandt sted ved anvendelse af
materialer hidrørende fra flere lande, fastsætter disse bestemmelser en procentdel, der er tilstrækkelig til at anse disse
montageprocesser for at føre til en mærkbar forøgelse af det endelige produkts salgsværdi (jf. i denne retning Brother International-dommen,
præmis 22). Herefter synes en procentdel af denne størrelse ikke at være udtryk for en åbenbart fejlagtig bedømmelse.
Henset til samtlige de ovenfor anførte betragtninger, skal de stillede spørgsmål besvares med, at gennemgangen heraf intet
har frembragt, som kan rejse tvivl om gyldigheden af de omtvistede bestemmelser i bilag 11 til forordning nr. 2454/93.

Sagsomkostningerne
Da sagernes behandling i forhold til hovedsagernes parter udgør et led i de sager, der verserer for den forelæggende ret,
tilkommer det denne at træffe afgørelse om sagsomkostningerne. Bortset fra nævnte parters udgifter kan de udgifter, som er
afholdt i forbindelse med afgivelse af indlæg for Domstolen, ikke erstattes.
På grundlag af disse præmisser kender Domstolen (Fjerde Afdeling) for ret:
1)
Gennemgangen af de stillede spørgsmål har intet frembragt, som kan rejse tvivl om gyldigheden af bestemmelserne i kolonne
3 under pos. 8528 i den kombinerede nomenklatur, anført i bilag 11 til Kommissionens forordning (EØF) nr. 2454/93 af 2. juli
1993 om visse gennemførelsesbestemmelser til Rådets forordning (EØF) nr. 2913/92 om indførelse af en EF-toldkodeks.
Underskrifter
*
Processprog: fransk.