CELEX: 62003CJ0437
Neizpolnitev obveznosti države
Direktivi 78/686/EGS in 78/687/EGS
Doktorji dentalne medicine

Komisija Evropskih skupnosti s tožbo predlaga, naj Sodišče ugotovi, da:
–        Republika Avstrija ni izpolnila obveznosti iz členov 1 in 19b Direktive Sveta 78/686/EGS z dne 25. julija 1978 o medsebojnem
priznavanju diplom, spričeval in drugih dokazil o formalnih kvalifikacijah zobozdravnikov in o ukrepih za olajšanje uresničevanja
pravice do ustanavljanja podjetij in pravice do zagotavljanja storitev (UL L 233, str. 1), kot je bila spremenjena z Direktivo
2001/19/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 14. maja 2001 (UL L 206, str. 1, v nadaljevanju: Direktiva o priznavanju),
in iz člena 1 Direktive Sveta 78/687/EGS z dne 25. julija 1978 o usklajevanju zakonov in drugih predpisov o zobozdravniški
dejavnosti (UL L 233, str. 10), kot je bila spremenjena z Direktivo 2001/19 (v nadaljevanju: Direktiva o usklajevanju), s
tem, da je omogočila zobozdravnikom („Dentisten“) iz členov 6 in 4(3) Zakona o zobozdravnikih (Dentistengesetz, BGBl, 90/1949),
da svojo dejavnost opravljajo pod imenom „Zahnarzt“ (doktor dentalne medicine) ali „Zahnarzt (Dentist)“ (doktor dentalne medicine
(zobozdravnik)), in da se sklicujejo na ureditev z odstopanjem iz člena 19b Direktive o priznavanju, čeprav ne izpolnjujejo
minimalnih pogojev iz člena 1 Direktive o usklajevanju zato, da bi zanje lahko veljala ureditev iz direktiv o priznavanju
in o usklajevanju;
–        Republika Avstrija ni izpolnila obveznosti iz členov 1 in 19b Direktive o priznavanju s tem, da je v skladu s členoma 17 in
23 Zakona o zdravnikih (Ärztegesetz) zdravnikom specialistom za zdravljenje zob, ust in čeljusti (Fachärzte für Zahn‑, Mund‑
und Kieferheilkunde) omogočila, da nadaljujejo opravljanje svoje dejavnosti kot „Fachärzte für Zahn‑, Mund‑ und Kieferheilkunde“,
s čimer je kršen člen 19b Direktive o priznavanju, ker zdravniki specialisti niso izenačeni z doktorji dentalne medicine,
saj imajo navedeni zdravniki pravico opravljati svojo dejavnost pod enakimi pogoji kot imetniki diplom, spričeval in drugih
dokazil o formalnih kvalifikacijah iz Priloge A k tej direktivi (kot doktorji dentalne medicine).

Pravni okvir

Skupnostna ureditev
Splošne določbe
Direktivi o priznavanju in o usklajevanju sta bili sprejeti zlasti na podlagi določb Pogodbe ES o uresničitvi prostega gibanja
delavcev ter o odpravi omejitev svobode ustanavljanja in svobode opravljanja storitev.
Iz četrte uvodne izjave prve od teh dveh direktiv izhaja, da je njen cilj priznanje diplom, spričeval in drugih dokazil o
formalnih kvalifikacijah zobozdravnikov, ki omogočajo začetek opravljanja in opravljanje dejavnosti v zobozdravstvu in priznanje
diplom, spričeval in drugih dokazil o formalnih kvalifikacijah zobozdravnikov specialistov.
Iz šeste uvodne izjave Direktive o priznavanju in iz prve uvodne izjave Direktive o usklajevanju izhaja, da je namen druge
direktive usklajevanje števila specializacij v zobozdravstvu in vrste ter trajanja izobraževanja za te specializacije zato,
da bi se državam članicam omogočil začetek medsebojnega priznavanja diplom, spričeval in drugih dokazil o formalnih kvalifikacijah,
ki ga določa Direktiva o priznavanju.
Člen 1(1) Direktive o usklajevanju določa, da države članice zahtevajo, da imajo osebe, ki želijo začeti in opravljati zobozdravniški
poklic na podlagi nazivov, navedenih v členu 1 Direktive o priznavanju, diplomo, spričevalo ali drugo dokazilo o formalnih
kvalifikacijah iz Priloge A k tej direktivi, ki jamčijo, da je zadevna oseba v času svojega izobraževanja pridobila primerna
znanja in izkušnje, ki jih določa Direktiva o usklajevanju. Člen 1(2) te direktive določa zlasti, da je celotno tako zobozdravstveno
izobraževanje sestavljeno iz najmanj petletnega rednega univerzitetnega izobraževanja.
V členu 1 Direktive o priznavanju je seznam nazivov za doktorje dentalne medicine. Ta člen je bil dopolnjen z Aktom o pogojih
pristopa Republike Avstrije, Republike Finske in Kraljevine Švedske ter o prilagoditvah pogodb, na katerih temelji Evropska
unija (UL 1994 C 241, str. 21, in UL 1995 L 1, str. 1) zlasti z naslednjim dostavkom:
„v Avstriji: diploma, ki jo bo Avstrija priglasila državam članicam in Komisiji najpozneje do 31. decembra 1998“.
Priloga A k Direktivi o priznavanju, ki je bila sprejeta z Direktivo 2001/19, vsebuje seznam diplom, spričeval in drugih dokazil
o formalnih kvalifikacijah doktorjev dentalne medicine. Za Republiko Avstrijo vsebuje ta priloga navedbo diplome z naslovom
„Bescheid über die Verleihung des akademischen Grades ‚Doktor der Zahnheilkunde‘“ (odločba o podelitvi akademskega naziva
„doktor zobozdravstva“), ki jo izdajajo medicinske fakultete na univerzah.
Prehodne določbe, ki se nanašajo na Republiko Avstrijo
Člen 19b Direktive o priznavanju določa:
„Z dnem, ko Republika Avstrija sprejme ustrezne ukrepe za uskladitev s to direktivo, države članice priznajo za namene izvajanja
dejavnosti iz člena 1 te direktive diplome, spričevala in druga dokazila o formalnih kvalifikacijah iz medicine, ki so bila
podeljena v Avstriji osebam, ki so začele svoje univerzitetno medicinsko izobraževanje pred 1. januarjem 1994 in jim je priloženo
spričevalo, ki so izdali pristojni avstrijski organi, ki potrjuje, da so te osebe v Avstriji dejansko in zakonito opravljale
kot glavno dejavnost [preventivo, diagnostiko in zdravljenje anomalij in bolezni zobovja, ustne votline, čeljusti in s tem
povezanih tkiv] najmanj tri zaporedna leta v petih letih pred izdajo tega spričevala in da je tem osebam dovoljeno izvajanje
omenjenih dejavnosti pod enakimi pogoji kot imetnikom diplome, spričevala ali drugega dokazila o formalnih kvalifikacijah
iz Priloge A.
Triletna praksa iz prvega odstavka pa se ne zahteva od oseb, ki so uspešno končale vsaj tri leta študija, za katera pristojni
organi potrdijo enakovrednost z izobraževanjem, ki ga določa člen 1 Direktive [o usklajevanju].“
Določbe o uporabi akademskega naziva
Člen 8 Direktive o priznavanju je edina določba poglavja V te direktive, ki ima naslov „Uporaba akademskega naziva“. Ta člen
določa:
„1.      Ne glede na člen 17 morajo države članice gostiteljice zagotoviti državljanom držav članic, ki izpolnjujejo pogoje iz členov
2, 4, 7 in 19, pravico do uporabe pravno veljavnega akademskega naziva, če ta ni enak poklicnemu nazivu, ali, če je tak primer,
okrajšavo tega, kot se uporablja v jeziku države članice, iz katere izvirajo ali prihajajo. Države članice gostiteljice lahko
zahtevajo, da temu nazivu sledi ime in kraj ustanove ali izpitne komisije, ki ga je podelila.
2.      Če se akademski naziv, ki se uporablja v državi članici, iz katere tuji državljan izvira ali prihaja, lahko v državi članici
gostiteljici nehote zamenjuje z nazivom, za katerega se v tej državi zahteva dodatno izobraževanje, ki ga zadevna oseba ni
opravila, lahko država članica gostiteljica od te osebe zahteva, da uporablja ta naziv v primerni formulaciji, ki jo sestavi
država članica gostiteljica.“
Člen 17(1) navedene direktive določa:
„Če je v državi članici gostiteljici treba upoštevati pravila pri uporabi poklicnega naziva, ki se nanaša na dejavnosti iz
člena 1, morajo državljani drugih držav članic, ki izpolnjujejo pogoje iz členov 2, 7(1) in 19, uporabljati poklicni naziv
države članice gostiteljice, ki v tej državi ustreza tem pogojem o kvalifikacijah, pri čemer uporabljajo skrajšani naziv.“

Nacionalna ureditev
Določbe o poklicu „Dentist“
Do 31. decembra 1975 je obstajalo v Avstriji posebno izobraževanje, ki je omogočalo opravljanje poklica, imenovanega „Dentist“.
Pripadniki tega poklica, ki opravljajo del dejavnosti doktorja dentalne medicine, so opravili neuniverzitetno izobraževanje
v trajanju treh let in jih, kot navaja avstrijska vlada, ni mogoče obravnavati kot zdravnike. Opravljanje poklica „Dentist“
ureja Zakon o zobozdravnikih. Besedilo tega zakona, ki se uporablja v obravnavanem primeru, vsebuje spremembe, ki jih je uvedel
Zvezni zakon z dne 10. marca 1999 (BGBl. I, 45/1999).
Na podlagi člena 6(1) Zakona o zobozdravnikih je dovoljeno, da „Dentist“ opravlja svoj poklic pod poklicnim nazivom „Zahnarzt“
in da temu nazivu med oklepajema doda akademski naziv „Dentist“.
Na podlagi člena 4(3) istega zakona poklicna zbornica „Dentistov“ (Dentistenkammer) tem na njihovo zahtevo izda spričevalo
iz člena 19b Direktive o priznavanju, ki jim omogoča opravljanje poklica doktorja dentalne medicine v drugih državah članicah.
Določbe o poklicu „Facharzt für Zahn‑, Mund‑ und Kieferheilkunde“
Ob pristopu Republike Avstrije k Evropski uniji za doktorje dentalne medicine v tej državi članici ni bilo izobraževanja,
ki bi izpolnjevalo pogoje iz člena 1 Direktive o usklajevanju. Zobozdravstvena nega je bila zaupana zdravnikom, ki so po študiju
splošne medicine končali podiplomsko specializacijo iz dentalne medicine in ki so opravljali poklic pod nazivom „Facharzt
für Zahn‑ Mund‑ und Kieferheilkunde“.
Zaradi uskladitve z direktivama o priznavanju in o usklajevanju je morala torej Republika Avstrija po pristopu k Uniji za
pridobitev specializacije iz dentalne medicine uvesti nov sistem izobraževanja. V ta namen je sprejela Zakon o zdravnikih.
Besedilo tega zakona, ki se uporablja v obravnavanem primeru, vsebuje spremembe, ki jih je uvedel zvezni zakon z dne 10. avgusta
2001 (BGBl. I, 110/2001).
Zakon o zdravnikih je s 1. avgustom 1998 uvedel novo izobraževanje za doktorja dentalne medicine („Zahnarzt“). Z učinkom od
konca univerzitetnega leta 2000/2001 so bila istočasno ukinjena izobraževanja za specializacijo iz dentalne medicine, namenjena
diplomiranim zdravnikom za opravljanje poklica zdravnika specialista za zdravljenje zob, ust in čeljusti.
V skladu s členom 17(1) tega zakona je samostojno opravljanje dejavnosti doktorja dentalne medicine pridržano za doktorje
dentalne medicine („Zahnärzte“) in za zdravnike specialiste za zdravljenje zob, ust in čeljusti (Fachärzte für Zahn‑ Mund‑
und Kieferheilkunde).
Člen 23 navedenega zakona z naslovom „Opredelitve“, ki se nahaja v tretjem oddelku tega zakona, določa:
„Če druge določbe ne določajo drugače, v tem oddelku
1)      splošni izraz ‚zdravnik‘ (‚médical‘) zajema vse zdravnike ne glede na to, ali smejo opravljati poklic kot ‚splošni zdravnik‘
(‚Arzt für Allgemeinmedizin‘), ‚usposobljen zdravnik‘ (‚approbierter Arzt‘), ‚zdravnik specialist‘ (‚Facharzt‘), ‚doktor dentalne
medicine‘ (‚Zahnarzt‘) ali ‚zdravnik sekundarij‘ (‚Turnusarzt‘),
2)      izraz ‚zdravnik specialist‘ (‚Facharzt‘) zajema vse zdravnike specialiste, vključno z zdravniki specialisti za zdravljenje
zob, ust in čeljusti (‚Facharzt für Zahn‑ Mund‑ und Kieferheilkunde‘).“
Uporabo akademskega naziva zdravnika urejata člena 43 in 44 Zakona o zdravnikih. Člen 43(7) določa:
„Zdravniki specialisti za zdravljenje zob, ust in čeljusti (‚Fachärzte für Zahn‑ Mund‑ und Kieferheilkunde‘) lahko uporabljajo
poklicni naziv ‚zdravnik specialist za zdravljenje zob, ust in čeljusti‘ (‚Facharzt für Zahn‑ Mund‑ und Kieferheilkunde‘)
ali ‚doktor dentalne medicine‘ (‚Zahnarzt‘).“

Predhodni postopek
Republika Avstrija je 26. julija 1999 na podlagi člena 1 Direktive o priznavanju Komisiji uradno priglasila naslove „Zahnarzt“,
„Zahnarzt (Dentist)“ in „Facharzt für Zahn‑, Mund‑ und Kieferheilkunde“. Komisiji in drugim državam članicam je uradno priglasila
tudi diplomo, ki se pridobi po uspešno opravljenem izobraževanju za „Dentista“, za to, da se jo uvrsti v Prilogo A k Direktivi
o priznavanju. Ta diploma ima naslov „Prüfungszeugnis über die staatliche Dentistenprüfung, ausgestellt von der Österreichischen
Dentistenkammer, Lehrinstitut für Dentisten, und Bescheinigung über die einjährige Tätigkeit als Dentistenassistent“ (spričevalo
o državnem izpitu za zobozdravnike, ki ga je izdala Avstrijska zbornica zobozdravnikov, Institut za študij zobozdravstva,
in potrdilo o enoletni dejavnosti kot zobozdravniški pomočnik).
Ker je Komisija menila, da določbe avstrijskega prava o opravljanju poklica „Dentist“ in zdravnika specialista za zdravljenje
zob, ust in čeljusti niso v skladu z direktivama o priznavanju in o usklajevanju, je na podlagi člena 226, prvi odstavek,
ES sprožila postopek zaradi neizpolnitve obveznosti. Potem ko je Komisija Republiko Avstrijo pozvala, naj predloži stališča,
je 18. julija 2001 izdala obrazloženo mnenje, s katerim je to državo članico pozvala, naj v roku dveh mesecev od prejema tega
mnenja sprejme ustrezne ukrepe za uskladitev s tema direktivama. Ker je Komisija menila, da je kljub stališčem, ki so jih
predložili avstrijski organi v odgovor na to obrazloženo mnenje, položaj ostal nezadovoljiv, se je odločila za vložitev te
tožbe.

Tožba

Prvi očitek: poklic „Dentist“
Ta očitek se deli na dva dela, ki ju je potrebno ločeno analizirati.
Člen 6(1) Zakona o zobozdravnikih
V prvem delu prvega očitka Komisija v bistvu navaja, da je člen 6(1) Zakona o zobozdravnikih, ki dovoljuje, da „Dentisti“
opravljajo poklic pod poklicnim nazivom „Zahnarzt“, v nasprotju s členom 1 Direktive o usklajevanju, ker „Dentisti“ ne izpolnjujejo
meril glede izobraževanja, ki jih ta člen določa za opravljanje poklica doktorja medicinskih znanosti pod nazivom iz člena
1 Direktive o priznavanju, med katerimi je za Republiko Avstrijo naveden naziv „Zahnarzt“.
Avstrijska vlada se v svojih stališčih ni opredelila o tem delu prvega očitka.
Ni sporno, da je izobraževanje za „Dentiste“ neuniverzitetno izobraževanje in traja samo tri leta, zato ne izpolnjuje meril
iz člena 1(2) Direktive o usklajevanju. Zato je pravilno stališče Komisije, da diplome, ki se pridobi po uspešno opravljenem
izobraževanju in ki jo je Republika Avstrija uradno priglasila, ni mogoče uvrstiti v Prilogo A k Direktivi o priznavanju.
Člen 6(1) Zakona o zobozdravnikih je torej v nasprotju s členom 1 Direktive o usklajevanju v tem, da omogoča opravljanje poklica
doktorja dentalne medicine pod nazivom „Zahnarzt“ osebam, ki ne izpolnjujejo pogojev, ki jih določa ta člen, za opravljanje
tega poklica pod tem nazivom.
V teh okoliščinah je prvi del prvega očitka Komisije utemeljen.
Člen 4(3) Zakona o zobozdravnikih
V drugem delu prvega očitka Komisija navaja, da je člen 4(3) Zakona o zobozdravnikih v nasprotju s členom 19b Direktive o
priznavanju, ker predvideva izdajo spričevala, določenega v členu 19b, čeprav niso izpolnjeni v njem določeni pogoji.
Avstrijska vlada priznava, da za „Dentiste“ člen 19b Direktive o priznavanju ne velja zato, ker nimajo „zdravniškega naziva“
in niso opravili „univerzitetnega izobraževanja“.
Iz navedenega izhaja, da je tudi drugi del prvega očitka Komisije utemeljen.

Drugi očitek Komisije: poklic zdravnika specialista za zdravljenje zob, ust in čeljusti
Komisija navaja, da je dejstvo, da je v Avstriji zdravnikom specialistom za zdravljenje zob, ust in čeljusti dovoljeno uporabljati
naziv „Facharzt für Zahn‑, Mund‑ und Kieferheilkunde“ in da zato naziva „Zahnarzt“ niso dolžni uporabljati, v nasprotju s
členom 19b Direktive o priznavanju.
Uvodoma je treba poudariti, da je, čeprav Komisija v tožbi navaja člena 17 in 23 Zakona o zdravnikih, jasno, da dovoljenje
zdravnikom specialistom za zdravljenje zob, ust in čeljusti za uporabo naziva „Facharzt für Zahn‑, Mund‑ und Kieferheilkunde“,
ki ga Komisija izpodbija, izhaja iz člena 43(7) tega zakona.
Najprej se Komisija opira na jezikovno razlago člena 19b Direktive o priznavanju. Opozarja, da so „imetniki diplome, spričevala
ali drugega dokazila o formalnih kvalifikacijah iz Priloge A“ iz prvega odstavka tega člena doktorji dentalne medicine, ki
lahko uporabljajo le naziv „Zahnarzt“. Komisija iz tega sklepa, da morajo tudi zdravniki specialisti za zdravljenje zob, ust
in čeljusti zato, da izpolnijo pogoj iz tega člena, in sicer da mora biti zadevnim osebam dovoljeno opravljati dejavnosti
„pod enakimi pogoji“, uporabljati samo ta naziv in nobenega drugega.
Avstrijska vlada samo opozarja, da je zdravnikom specialistom za zdravljenje zob, ust in čeljusti dovoljeno opravljati dejavnosti
pod nazivom „Zahnarzt“.
V zvezi s tem je treba v nasprotju s trditvami Komisije ugotoviti, da besedilo člena 19b Direktive o priznavanju ni odločilno
za odgovor na vprašanje, ali morajo zdravniki iz tega člena obvezno uporabljati enak naziv kot doktorji dentalne medicine
oziroma nasprotno, ali potrebujejo zgolj dovoljenje za njegovo uporabo. Pogoj, da morajo imeti zadevne osebe „dovoljenje za
opravljanje dejavnosti pod enakimi pogoji“ kot doktorji dentalne medicine, lahko pripelje do dveh razlag. Na eni strani se,
kot poudarja Komisija, člen 19b lahko razlaga tako, da določa pogoj, da je treba zadevne dejavnosti opravljati „pod enakimi
pogoji“, kar bi bilo nezdružljivo s tem, da se za zadevni poklicni skupini ne uporablja enak postopek za dovolitev uporabe
nazivov v Avstriji. S poudarkom na uporabi glagola „dovoliti“ pa se lahko isto določbo razlaga tako, da določa samo, da je
zdravnikom specialistom za zdravljenje zob, ust in čeljusti, kot je določeno v členu 43(7) Zakona o zdravnikih, „dovoljeno“
uporabljati enak naziv, kot ga uporabljajo doktorji dentalne medicine in jim je torej „dovoljeno“ – niso pa dolžni – opravljati
dejavnost pod enakimi pogoji kot doktorji dentalne medicine, pod nazivom „Zahnarzt“.
Ker besedilo člena 19b ne daje odgovora na to vprašanje, je treba to določbo razlagati glede na druge določbe direktiv o priznavanju
in usklajevanju. V zvezi s tem je treba poudariti, da prva od teh direktiv vsebuje v členih 8 in 17 posebne določbe o uporabi
nazivov, kar kaže, da v nasprotju s trditvami Komisije zakonodajalec Skupnosti ni želel predpisati enotne uporabe nazivov
na področju zobozdravstva. To ugotovitev podpira tudi dejstvo, da seznam iz člena 1 Direktive o priznavanju pri določenih
državah članicah vsebuje več kot en naziv.
Čeprav drži, da je cilj direktiv o priznavanju in o usklajevanju jasna razmejitev med poklicema doktorja dentalne medicine
in zdravnika, Komisija ni predložila nobenih elementov, ki bi dokazovali, da dovoljenje zdravnikom iz člena 19b, da nadaljujejo
opravljanje svojega poklica pod poklicnim nazivom „Facharzt für Zahn‑, Mund‑ und Kieferheilkunde“, pomeni resnično nevarnost
za zamenjavo zdravnikov specialistov za zdravljenje zob, ust in čeljusti z drugimi zdravniki.
Na vsak način je treba ugotoviti, da v nasprotju s trditvami Komisije niti člen 19b Direktive o priznavanju niti njena člena
8 in 17 ne vsebujeta omejitev pri samem poimenovanju poklicnih nazivov, ki jih države članice na svojem ozemlju lahko dovolijo.
Če bi se od zdravnikov, za katere velja prehodna ureditev člena 19b Direktive o priznavanju, zahtevalo, naj opustijo svoj
poklicni naziv „Facharzt für Zahn‑, Mund‑ und Kieferheilkunde“ in ga nadomestijo z nazivom „Zahnarzt“, bi to pomenilo, da
se od njih zahteva, da se pacientom predstavijo kot zobozdravniki in da ne omenijo svoje prve izobrazbe in usposobljenosti
za splošnega zdravnika, kar bi škodovalo opravljanju njihovega poklica (v tem smislu glej sodbo z dne 29. novembra 2001 v
zadevi Komisija proti Italiji, C‑202/99, Recueil, str. I-9319, točka 51).
In končno se možnost, ki jo daje člen 43(7) Zakona o zdravnikih zdravnikom specialistom za zdravljenje zob, ust in čeljusti,
da še naprej uporabljajo poklicni naziv „Facharzt für Zahn‑, Mund‑ und Kieferheilkunde“, izkaže za upravičeno zaradi preglednosti,
ki omogoča pacientom, da razlikujejo med zobozdravniki, ki so opravili celotno izobraževanje za doktorja dentalne medicine,
ki je bilo uvedeno z Zakonom o zdravnikih („Zahnarzt“), od splošnih zdravnikov, ki so končali podiplomsko specializacijo za
zdravljenje zob, ust in čeljusti („Facharzt für Zahn‑, Mund‑ und Kieferheilkunde“).
Dejstvo, da naziva „Facharzt für Zahn‑ Mund‑ und Kieferheilkunde“ ni mogoče uvrstiti v člen 1 Direktive o priznavanju, ker
izobrazba teh zdravnikov ne izpolnjuje meril iz člena 1 Direktive o usklajevanju, ni pomembno, ker je bil, kot priznava Komisija,
člen 19b Direktive o priznavanju sprejet zato, da bi se zdravnikom specialistom za zdravljenje zob, ust in čeljusti omogočilo
nadaljevanje opravljanja njihovega poklica.
V teh okoliščinah je treba poudariti, da se Komisija napačno sklicuje na sodno prakso, da države članice ne morejo ustvariti
kategorije za doktorje dentalne medicine, ki ne ustreza nobeni od kategorij, ki so določene v zadevnih direktivah (sodba z
dne 1. junija 1995 v zadevi Komisija proti Italiji, C‑40/93, Recueil, str. I‑1319, točka 24). V nasprotju z državo članico,
na katero se nanaša sodba, Republika Avstrija, ni ustvarila nove kategorije za doktorje dentalne medicine, ampak je zgolj
ohranila obstoječo kategorijo, in zdravniki specialisti za zdravljenje zob, ust in čeljusti niso kategorija doktorjev dentalne
medicine, ki ni določena v Direktivah o priznavanju in o usklajevanju. Nasprotno, ti so posebej navedeni v členu 19b prve
od direktiv.
Glede na vse ugotovitve je treba drugi očitek Komisije zavrniti.
Upoštevaje gornje ugotovitve, je treba ugotoviti, da Republika Avstrija s tem, da je omogočila zobozdravnikom („Dentisti“)
iz členov 4(3) in 6 Zakona o zobozdravnikih, da svojo dejavnost opravljajo pod nazivom „Zahnarzt“ (doktor dentalne medicine)
ali „Zahnarzt (Dentist)“ (doktor dentalne medicine (zobozdravnik)), in da se sklicujejo na ureditev z odstopanjem iz člena
19b Direktive o priznavanju, čeprav ne izpolnjujejo minimalnih pogojev iz člena 1 Direktive o usklajevanju za to, da bi zanje
lahko veljala ureditev iz teh direktiv, ni izpolnila obveznosti iz členov 1 in 19b Direktive o priznavanju in iz člena 1 Direktive
o usklajevanju, v preostalem delu pa se tožba zavrne.

Stroški
V skladu s členom 69(2) Poslovnika se neuspeli stranki naloži plačilo stroškov, če so bili ti priglašeni. Republika Avstrija
sicer ni predlagala, naj se Komisiji naloži plačilo stroškov. Vendar lahko Sodišče v skladu s členom 69(3), prvi pododstavek,
Poslovnika razdeli stroške ali odloči, naj vsaka stranka nosi svoje stroške predvsem takrat, kadar vsaka stranka uspe le z
delom svojih predlogov. Ker sta Republika Avstrija in Komisija uspeli le z delom svojih predlogov, je treba odločiti, da vsaka
stranka nosi svoje stroške.
Iz teh razlogov je Sodišče (prvi senat) razsodilo:
1)
Republika Avstrija s tem, da je omogočila zobozdravnikom („Dentisten“) iz členov 4(3) in 6 Zakona o zobozdravnikih (Dentistengesetz),
da
–
svojo dejavnost opravljajo pod nazivom „Zahnarzt“ (doktor dentalne medicine) ali „Zahnarzt (Dentist)“ (doktor dentalne medicine
(zobozdravnik)) in
–
se sklicujejo na ureditev z odstopanjem iz člena 19b Direktive Direktive Sveta 78/686/EGS z dne 25. julija 1978 o medsebojnem
priznavanju diplom, spričeval in drugih dokazil o formalnih kvalifikacijah zobozdravnikov in o ukrepih za olajšanje uresničevanja
pravice do ustanavljanja podjetij in pravice do zagotavljanja storitev, kot je bila spremenjena z Direktivo 2001/19/ES Evropskega
parlamenta in Sveta z dne 14. maja 2001,
čeprav ne izpolnjujejo minimalnih pogojev iz člena 1 Direktive Sveta 78/687/EGS z dne 25. julija 1978 o usklajevanju zakonov
in drugih predpisov o zobozdravniški dejavnosti (UL L 233, str. 10), kot je bila spremenjena z Direktivo 2001/19, zato, da
bi zanje lahko veljala ureditev iz teh direktiv,
ni izpolnila obveznosti iz členov 1 in 19b Direktive 78/686 in iz člena 1 Direktive 78/687.
2)
V preostalem delu se tožba zavrne.
3)
Republika Avstrija in Komisija Evropskih skupnosti nosita vsaka svoje stroške.
Podpisi
*
Jezik postopka: nemščina.