CELEX: 62002CJ0456
Személyek szabad mozgása
Európai uniós polgárság
Tartózkodási jog
90/364/EGK irányelv
Korlátozások és feltételek
Természetbeni juttatás ellenében szociális szállón dolgozó személy
A szociális biztonsági rendszer által biztosított ellátásokra való jogosultság

Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdés az EK 18., EK 39., EK 43. és EK 49. cikk, az 1992. július 27‑i 2434/92/EGK
tanácsi rendelettel (HL L 245., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 5. fejezet, 2. kötet, 69. o.) módosított, a munkavállalók
Közösségen belüli szabad mozgásáról szóló, 1968. október 15‑i 1612/68/EGK tanácsi rendelet (HL L 257., 2. o.; magyar nyelvű
különkiadás 5. fejezet, 1. kötet, 15. o., a továbbiakban: 1612/68 rendelet) 7. cikke (1) bekezdésének, valamint a tartózkodási
jogról szóló, 1990. június 28‑i 90/364/EGK tanácsi irányelv (HL L 180., 26. o.; magyar nyelvű különkiadás 20. fejezet, 1. kötet,
3. o.) értelmezésére vonatkozik.
A kérdés M. Trojani és a Centre public d’aide sociale de Bruxelles (a továbbiakban: CPAS) közötti jogvitában merült fel, melynek
tárgya az, hogy ez utóbbi megtagadta M. Trojanitól a minimális létfenntartási támogatás (a továbbiakban: minimex) nyújtását.

Jogi háttér

A közösségi szabályozás
Az EK 18. cikk szerint:
„(1)  Az e szerződésben és a végrehajtására hozott intézkedésekben megállapított korlátozásokkal és feltételekkel minden uniós polgárnak
joga van a tagállamok területén való szabad mozgáshoz és tartózkodáshoz.
[...]”
Az EK 39. cikk (1) bekezdése a következőképpen fogalmaz:
„A Közösségen belül biztosítani kell a munkavállalók szabad mozgását.”
Az EK 39. cikk (3) bekezdése szerint „[a] közrendi, közbiztonsági vagy közegészségügyi okok alapján indokolt korlátozásokra
is figyelemmel a munkavállalók szabad mozgása jogot biztosít a munkavállalónak arra, hogy:
[...]
c)      munkavállalás céljából valamely tagállamban tartózkodjon az adott tagállam állampolgárainak foglalkoztatására vonatkozó törvényi,
rendeleti vagy közigazgatási rendelkezéseknek megfelelően;
[...]”.
A 90/364 irányelv 1. cikkének (1) bekezdésében előírja, hogy:
„A tagállamok tartózkodási jogot biztosítanak a tagállamok olyan állampolgárainak, akik számára a közösségi jog más rendelkezései
nem biztosítják ezt a jogot, továbbá a (2) bekezdésben meghatározott családtagjaiknak, azzal a feltétellel, hogy ők és családtagjaik
teljes körű egészségbiztosítással rendelkeznek a fogadó államban, továbbá elegendő anyagi fedezettel rendelkeznek ahhoz, hogy
elkerüljék, hogy tartózkodási idejük alatt a fogadó tagállam szociális biztonsági rendszerének terhet jelentsenek.”

A nemzeti szabályozás
A minimális létfenntartási támogatáshoz való jogot bevezető, 1974. augusztus 7‑i törvény 1. cikke (
Moniteur belge,
1974. szeptember 18., 11363. o.) a következőképpen rendelkezik:
„(1)      Minden nagykorú belga állampolgárnak, aki ténylegesen Belgiumban él, és nem rendelkezik elegendő anyagi fedezettel, valamint
nincs abban a helyzetben, hogy akár személyes erőfeszítései révén, akár más módon azt megszerezze, joga van a minimális létfenntartási
támogatáshoz.
[...]”
A minimális létfenntartási támogatáshoz való jogot bevezető 1974. augusztus 7‑i törvény hatályát a belga állampolgársággal
nem rendelkező személyekre kiterjesztő 1987. március 27‑i királyi rendelet (
Moniteur belge,
1987. április 7., 5086. o.) 1. cikke szerint:
„A minimális létfenntartási támogatáshoz való jogot bevezető 1974. augusztus 7‑i törvény hatálya a következő személyekre terjed
ki:
(1)      akik a munkavállalók Közösségen belüli szabad mozgásáról szóló, 1968. október 15‑i 1612/68/EGK tanácsi rendelet hatálya alá
tartoznak;
[...]”.

Az alapeljárás és az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések
M. Trojani francia állampolgár, aki, miután 1972-ben rövid ideig Belgiumban tartózkodott, s ez idő alatt az értékesítési ágazatban
önálló vállalkozói tevékenységet folytatott, 2000-ben visszatért Belgiumba. Bejelentkezés nélkül először Blankenberge-ben
tartózkodott egy kempingben, majd 2001 decemberétől Brüsszelben élt. A Jacques Brelről elnevezett ifjúsági szállóban való
tartózkodása után 2002. január 8‑tól az Üdvhadsereg egyik szállójában fogadták, ahol egy egyéni szociális és szakmai beilleszkedési
program keretében hetente körülbelül 30 órán keresztül különböző szolgáltatásokat teljesített, ellátásért és némi zsebpénzért
cserébe.
Mivel nem rendelkezett jövedelemmel, a CPAS-hoz, fordult minimex igénylése végett azzal az indokkal, hogy havonta 400 eurót
kell fizetnie a szociális szállón, amelyet a támogatás révén lehetősége lenne elhagyni, és önálló módon élhetne.
A CPAS azzal az indokkal, hogy M. Trojani egyrészt nem belga állampolgár, másrészt nem tartozik az 1612/68 rendelet hatálya
alá, elutasító határozatot hozott, amely ellen fellebbezést nyújtottak be a Tribunal du travail de Bruxelles-hez.
A kérdést előterjesztő bíróság elismerte, hogy M. Trojaninak joga van a CPAS által fizetett, 300 eurós átmeneti pénzügyi segélyhez.
Egyúttal úgy határozott, hogy felfüggeszti az eljárást, és előzetes döntéshozatal céljából a következő kérdéseket terjeszti
a Bíróság elé:
„1)      A jelen határozatban ismertetett tényállásnak megfelelő helyzetben lévő uniós polgárt,
–        akinek tartózkodása jogszerű és ideiglenes,
–        aki nem rendelkezik elegendő anyagi fedezettel,
–        aki egyéni beilleszkedési program keretében heti közel 30 órában szolgáltatásokat teljesít egy szociális szálló számára,
–        aki ellenszolgáltatásként az életszükségleteit biztosító természetbeni juttatásban részesül ugyanezen a szociális szállón,
megilleti‑e tartózkodási jog
–        munkavállalóként, az EK 39. cikk vagy az 1612/68 rendelet 7. cikkének (1) bekezdése értelmében, vagy
–        önálló vállalkozói tevékenységet végzőként, az EK 43. cikk értelmében, vagy
–        az EK 49. cikk értelmében szolgáltatás nyújtójaként, tekintettel a szociális szállón végzett feladataira, vagy szolgáltatás
kedvezményezettjeként, tekintettel a szociális szálló által számára természetben nyújtott javadalmazásra, vagy
–        egyszerűen abból a tényből kifolyólag, hogy a szociális és szakmai beilleszkedését célzó programban vesz részt?
2)      Nemleges válasz esetén – csupán uniós polgársága alapján – hivatkozhat‑e közvetlenül a tagállamok területén való szabad mozgás
és tartózkodás jogát biztosító EK 18. cikkre?
Mi történik a 90/364 irányelv által előírt feltételekkel […] és/vagy az EK‑Szerződés által előírt »korlátozásokkal és feltételekkel«
és különösen a minimális anyagi fedezet feltételével, amely, ha a fogadó országba való belépéskor alkalmazzák, megfosztja
őt a tartózkodási jog tartalmától?
Ha azonban a tartózkodási jog az uniós polgárság alapján automatikusan fennáll, a fogadó állam elutasíthatja‑e később a (nem
járulékalapú juttatásoknak számító) minimex vagy szociális segély iránti kérelmet úgy, hogy megszünteti a személy tartózkodási
jogát azzal az indokkal, hogy nem rendelkezik elégséges anyagi fedezettel, miközben ezeket a juttatásokat biztosítja a fogadó
ország állampolgárainak – a belga állampolgároktól egyaránt megkövetelt feltételekre (a munkára való rendelkezésre állás bizonyítása,
a rászorultság bizonyítása) is figyelemmel?
A fogadó országnak be kell‑e tartania más szabályokat is annak érdekében, hogy a tartózkodási jogot ne fossza meg a lényegétől;
például értékelnie kell‑e a helyzetet arra tekintettel, hogy a minimex vagy a szociális segély iránti kérelem átmeneti, vagy
például figyelembe kell‑e vennie az arányosság elvét (lehet‑e a tagállam terhe ésszerűtlen)?”

Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésekről

Az első kérdésről
Első kérdésével a kérdést előterjesztő bíróság lényegében azt kérdezi, hogy az alapügy felperesével azonos helyzetben lévő
személyek követelhetik‑e a tartózkodási jogot munkavállalóként, önálló vállalkozóként, szolgáltatás nyújtójaként vagy szolgáltatás
kedvezményezettjeként, azaz a vonatkozó EK 39., EK 43. és EK 49. cikk értelmében.
A munkavállalók szabad mozgásának keretében először is azt kell megjegyezni, hogy az EK 39. cikk (3) bekezdésének c) pontja
biztosítja a tagállamok állampolgárai számára a munkavállalás céljából valamely tagállam területén való tartózkodás jogát.
Amint azt a Bíróság kimondta, a „munkavállaló” fogalma az EK 39. cikk értelmében közösségi tartalommal bír, és nem értelmezhető
megszorítóan. „Munkavállalónak” kell tekinteni minden személyt, aki valós és tényleges munkát végez, kizárva az olyan egyszerűbb
tevékenységeket, amelyek jelentősége kifejezetten csekély, és kiegészítő jellegűek. Ezen ítélkezési gyakorlat szerint a munkaviszonynak
jellemzője az a körülmény, hogy valamely személy meghatározott ideig, más javára és más irányítása alatt, díjazás ellenében
szolgáltatást nyújt (lásd a 66/85. sz. Lawrie-Blum-ügyben 1986. július 3‑án hozott ítélet [EBHT 1986., 2121. o.] 16. és 17.
pontját és a C‑138/02. sz. Collins-ügyben 2004. március 23‑án hozott ítélet [az EBHT-ban még nem tették közzé] 26. pontját).
Emellett sem a munkaviszonynak a nemzeti jogban való
sui generis
jellege, sem az érintett személy magasabb vagy alacsonyabb termelékenysége, sem a jövedelem anyagi fedezetének forrása vagy
a jövedelem alacsony szintje nem lehet következménnyel a közösségi jogi értelmében vett munkavállalói minőségre (lásd a 53/81. sz.
Levin-ügyben 1982. március 23‑án hozott ítélet [EBHT 1982., 1035. o.] 16. pontját; a 344/87. sz. Bettray-ügyben 1989. május
31‑én hozott ítélet [EBHT 1989., 1621. o.] 15. és 16. pontját, valamint a C‑188/00. sz. Kurz-ügyben 2002. november 19‑én hozott
ítélet [EBHT 2002., I‑10691. o.] 32. pontját).
A valós és tényleges gazdasági tevékenység végzésére vonatkozó feltétel vizsgálata tekintetében a kérdést előterjesztő bíróságnak
objektív kritériumokra kell támaszkodnia, és az ügy valamennyi körülményét összességében kell értékelnie mind az érintett
tevékenység, mind a munkaviszony jellegére vonatkozóan (lásd a C‑413/01. sz. Ninni-Orasche-ügyben 2003. november 6‑án hozott
ítélet [az EBHT-ban még nem tették közzé] 27. pontját).
E tekintetben a Bíróság kimondta, hogy nem tekinthetők valós és tényleges gazdasági tevékenységeknek azok, amelyek a tevékenységet
gyakorló személyek átképzését vagy beilleszkedését szolgálják (a fent hivatkozott Bettray-ítélet 17. pontja).
E megoldást azonban kizárólag az adott ügy jellegzetességei indokolják, amely ügyben olyan személy helyzetéről van szó, akit
kábítószer-függősége miatt egy olyan nemzeti jogszabály alapján alkalmaztak, melynek célja, hogy munkát biztosítson azon személyek
számára, akik az állapotukból adódó körülmények miatt meghatározatlan ideig nem képesek rendes körülmények között munkát végezni
(lásd ebben az értelemben a C‑1/97. sz. Birden-ügyben 1998. november 26‑án hozott ítélet [EBHT 1998., I‑7747. o.] 30. és 31. pontját).
Amint az előzetes döntéshozatalra utaló határozatból kitűnik, jelen esetben M. Trojani egyéni beilleszkedési program keretében
heti körülbelül 30 órában különböző szolgáltatásokat teljesített az Üdvhadsereg javára, annak irányítása alatt, amiért ellenszolgáltatásként
természetbeni juttatásban és némi zsebpénzben részesült.
A Commission communautaire française-nek a szociális szállók számára nyújtott engedélyekről és támogatásokról szóló, 1999. május
27‑i rendeletének (
Moniteur Belge
, 1999. június 18., 23101. o.) alkalmazandó rendelkezései értelmében az Üdvhadsereg feladata az, hogy fogadja és elszállásolja
a kedvezményezetteket, és megfelelő pszicho-szociális segítséget nyújtson számukra önállóságuk, fizikai jólétük és a társadalomba
való visszailleszkedésük elősegítése érdekében. E célból az Üdvhadsereg minden kedvezményezettel köteles személyre szóló beilleszkedési
programban állapodik meg, amely meghatározza a kedvezményezett által elérendő célokat és az ennek megvalósítását szolgáló
eszközöket.
A kérdést előterjesztő bíróság, miután megállapította, hogy az Üdvhadsereg által M. Trojaninak természetben és készpénzben
nyújtott juttatás az ez utóbbi által a szociális szálló javára és irányítása alatt teljesített szolgáltatások ellenszolgáltatásának
minősül, e tény alapján kimondta a munkavállalói jogviszony valamennyi alkotóelemének – azaz az alárendelt viszonynak és a
díjazás fizetésének – a fennállását.
Az alapeljárás felperesének munkavállalói minősége azonban csak akkor fogadható el, ha a kérdést előterjesztő bíróság – mérlegelve
a kizárólag az ő hatáskörébe tartozó tényeket – megállapítja a kérdéses fizetett tevékenység valós és tényleges jellegét.
A kérdést előterjesztő bíróságnak különösen azt kell megvizsgálnia, hogy a M. Trojani által ténylegesen teljesített szolgáltatások
a munkaerőpiacon szokásos szolgáltatásnak tekinthetők‑e. E tekintetben figyelembe vehető a fogadó intézmény jogállása és gyakorlata,
a társadalmi beilleszkedést elősegítő program tartalma, valamint a szolgáltatás teljesítésének jellege és módja.
Az EK 43. és EK 49. cikk alkalmazhatóságát illetően meg kell állapítani, hogy az alapeljárásban az EK‑Szerződés egyik rendelkezésére
sem lehet hivatkozni a tartózkodási jog jogalapjaként.
Ugyanis, amint a jelen ítélet 20. pontjából következik, M. Trojani az Üdvhadsereg javára és irányítása alatt folyamatos jelleggel
szolgáltatásokat teljesített, amelyért ellenszolgáltatásként díjazásban részesült.
Egyrészt az EK 43–48. cikk szerinti letelepedési jog kizárólag az önálló vállalkozói tevékenység megkezdését és gyakorlását,
vállalkozások alapítását és irányítását, valamint képviseletek, fióktelepek és leányvállalatok alapítását biztosítja (lásd
a különösen a C‑255/97. sz. Pfeiffer-ügyben 1999. május 11‑én hozott ítélet [EBHT 1999., I‑2835. o.] 18. pontját és a C‑79/01. sz.,
Payroll és társai ügyben 2002. október 17‑én hozott ítélet [EBHT 2002., I‑8923. o.] 24. pontját). A munkaviszony keretében
végzett tevékenységek tehát nem tartoznak ebbe a körbe.
Másrészt a Bíróság állandó ítélkezési gyakorlata szerint az állandó jelleggel vagy legalábbis előrelátható időbeli korlátozás
nélkül folytatott tevékenység nem tartozik a szolgáltatásnyújtásra vonatkozó közösségi rendelkezések hatálya alá (lásd a 196/87. sz.
Steymann-ügyben 1988. október 5‑én hozott ítélet [EBHT 1988., 6159., o.] 16. pontját és a C‑215/01. sz. Schnitzer-ügyben 2003. december
11‑én hozott ítélet [az EBHT-ban még nem tették közzé] 27–29. pontját).
E körülmények között az első kérdésre adandó válasz az, hogy az alapügy felperesével azonos helyzetben lévő személyekre egyrészt
nem terjed ki az EK 43. és az EK 49. cikk hatálya, másrészt az ilyen személyek az EK 39. cikk értelmében munkavállalóként
kizárólag akkor tarthatnak igényt tartózkodási jogra, ha az általuk végzett munka valós és tényleges jellegű. A kérdést előterjesztő
bíróságnak kell elvégeznie a tények szükséges vizsgálatát annak megállapításához, hogy az előtte folyamatban lévő ügyben fennáll‑e
az említett helyzet.

A második kérdésről
Második kérdésében a kérdést előterjesztő bíróság lényegében arra keresi a választ, hogy az első kérdésre adott nemleges válasz
esetén az alapügy felperesével azonos helyzetben lévő személyeket pusztán az európai uniós polgárságuk alapján, az EK 18. cikk
közvetlen alkalmazása révén megilleti‑e a tartózkodási jog a fogadó tagállamban.
Emlékeztetni kell arra, hogy a tagállamok területén való tartózkodási jog az EK 18. cikk (1) bekezdése értelmében közvetlenül
megillet minden uniós polgárt (lásd a C‑413/99. sz., Baumbast és R ügyben 2002. szeptember 17‑én hozott ítélet [EBHT 2002.,
I‑7091. o.] 84. pontját). M. Trojaninak tehát joga van csupán uniós polgársága alapján a Szerződés ezen rendelkezésére hivatkozni.
Ez a jog azonban nem feltétel nélküli. Kizárólag a Szerződésben és a Szerződés végrehajtására hozott rendelkezésekben megállapított
korlátozásokkal és feltételekkel ismerhető el.
A korlátozások és feltételek közé tartozik a 90/364 irányelv 1. cikke is, amelyből az következik, hogy a tagállamok megkövetelhetik
a más tagállamok állampolgáraitól, akik a területükön tartózkodási jogban kívánnak részesülni, hogy ők és családtagjaik teljes
körű egészségbiztosítással rendelkezzenek a fogadó államban, továbbá elegendő anyagi fedezettel rendelkezzenek ahhoz, hogy
elkerüljék, hogy tartózkodási idejük alatt a fogadó tagállam szociális biztonsági rendszerének terhet jelentsenek.
Amint azt a Bíróság már korábban kimondta, az említett korlátozásokat és feltételeket a közösségi jog által meghatározott
korlátozásokat tiszteletben tartva, valamint e jog általános elveivel, különösen az arányosság elvével összhangban kell alkalmazni
(lásd a Baumbast és R ügyben hozott, fent hivatkozott ítélet 91. pontját).
Az előzetes döntéshozatalra utaló határozatból következik, hogy M. Trojani éppen azért folyamodott a minimexféle ellátásért,
mert nem rendelkezett elegendő anyagi fedezettel.
E körülmények között az alapügy felperesével azonos helyzetben lévő uniós polgárokat nem illeti meg az EK 18. cikk alapján
a nem állampolgárságuk szerinti tagállamnak a területén történő tartózkodáshoz való jog, hiszen nem rendelkeznek a 90/364
irányelv értelmében vett elegendő anyagi fedezettel. Ellentétben ugyanis a Baumbast és R ügyben hozott, fent hivatkozott ítélet
körülményeivel (92. pont), semmi nem utal arra, hogy az alapüggyel azonos helyzetben e jog elismerésének megtagadása túllép
a 90/364 irányelv által kitűzött cél eléréséhez szükséges mértéken.
Azonban meg kell jegyezni, hogy a Bíróság elé terjesztett tények alapján M. Trojani jogszerűen tartózkodik Belgiumban, amit
a brüsszeli helyi igazgatási szervek által számára időközben kibocsátott tartózkodási engedély is bizonyít.
E tekintetben emlékeztetni kell arra, hogy a Bíróság feladata, hogy a nemzeti bíróság számára biztosítsa a közösségi jog értelmezéshez
szükséges összes olyan elemet, amely hasznos lehet az utóbbi előtt lévő ügy megítéléséhez, függetlenül attól, hogy kérdése
megfogalmazásában a nemzeti bíróság hivatkozott‑e ezekre, vagy sem (e tekintetben lásd különösen a C‑241/89. sz. SARPP-ügyben
1990. december 12‑én hozott ítélet [EBHT 1990., I‑4695. o.] 8. pontját; a C‑315/92. sz., Verband Sozialer Wettbewerb ügyben
[ún. „Clinique”-ügy] 1994. február 2‑án hozott ítélet [EBHT 1994., I‑317. o.] 7. pontját és a C‑87/97. sz., Consorzio per
la tutela del formaggio Gorgonzola ügyben 1999. március 4‑én hozott ítélet [EBHT 1999., I‑1301. o.] 16. pontját).
A jelen ügy keretei között különösen azt kell megvizsgálni, hogy – a jelen ítélet 36. pontjában tett megállapítás ellenére
– az alapügy felperesével azonos helyzetben lévő uniós polgár hivatkozhat‑e az EK 12. cikkre, amely szerint a Szerződés alkalmazási
körében – és az abban foglalt különös rendelkezések sérelme nélkül – tilos az állampolgárság alapján történő bármiféle megkülönböztetés.
Jelen esetben fontos megjegyezni, hogy noha a tagállamok megtehetik, hogy a gazdaságilag inaktív uniós polgárok tartózkodási
jogát az elegendő anyagi fedezet meglététől teszik függővé, ebből nem következik, hogy az ilyen személyek a fogadó tagállamban
való jogszerű tartózkodása során nem részesülhetnek az EK 12. cikkben alapelvként meghatározott egyenlő bánásmódban.
Ebben az összefüggésben a következő három megállapítást kell tenni.
Először is: amint azt a Bíróság korábban megállapította, a minimexhez hasonló, a szociális biztonsági rendszer által biztosított
ellátás a Szerződés hatálya alá tartozik (lásd a C‑184/99. sz. Grzelczyk-ügyben 2001. szeptember 20‑án hozott ítélet [EBHT 2001.,
I‑6193. o.] 46. pontját).
Másodsorban: ezen ellátások tekintetében a gazdaságilag inaktív uniós polgár hivatkozhat az EK 12. cikkre, ha bizonyos ideje
jogszerűen tartózkodik a fogadó tagállamban, vagy rendelkezik tartózkodási engedéllyel.
Harmadsorban: az alapügyben szereplő jogszabályhoz hasonló nemzeti jogszabály az EK 12. cikk által tiltott, állampolgárság
alapján történő megkülönböztetést valósít meg, amennyiben a szociális biztonsági rendszer által biztosított ellátást nem biztosítja
a tagállam területén jogszerűen tartózkodó nem ottani állampolgársággal rendelkező uniós polgároknak, még abban az esetben
sem, ha azok teljesítik az e tagállam állampolgáraitól megkövetelt feltételeket.
Hozzá kell tenni, hogy a fogadó tagállam megállapíthatja, hogy valamely másik tagállam állampolgára, aki a szociális biztonsági
rendszer által biztosított ellátásért folyamodott, már nem felel meg a tartózkodási jog megszerzéséhez szükséges feltételeknek.
Ebben az esetben a fogadó állam a közösségi jog által felállított korlátozásokat tiszteletben tartva kiutasíthatja. Az uniós
polgár szociális biztonsági rendszerhez való folyamodása azonban nem vezethet automatikusan ilyen intézkedéshez (lásd e tekintetben
a Grzelczyk-ügyben hozott, fent hivatkozott ítélet 42. és 43. pontját).
Következésképpen a második kérdésre adandó válasz az, hogy azt az uniós polgárt, akit a fogadó tagállamban az EK 39., EK 43.
és az EK 49. cikk alapján nem illet meg tartózkodási jog, az EK 18. cikk (1) bekezdése közvetlen alkalmazásával, pusztán uniós
polgársága alapján illeti meg a tartózkodási jog. E jog gyakorlása függ az említett rendelkezés szerinti korlátozásoktól és
feltételektől, azonban az illetékes hatóságoknak biztosítaniuk kell, hogy az említett korlátozások és feltételek alkalmazása
a közösségi jog általános elveinek – különösen az arányosság elvének – tiszteletben tartásával történjék. Ugyanakkor, amennyiben
megállapítást nyer, hogy az alapügy felperesével azonos helyzetben lévő személyek rendelkeznek tartózkodási engedéllyel, ezek
a személyek hivatkozhatnak az EK 12. cikkre abból a célból, hogy a minimexhez hasonló, a szociális biztonsági rendszer által
biztosított ellátásban részesüljenek.

A költségekről
Mivel ez az eljárás az alapeljárásban részt vevő felek számára a kérdést előterjesztő bíróság előtt folyamatban lévő eljárás
egy szakaszát képezi, ez a bíróság dönt a költségekről. Az észrevételeknek a Bíróság elé terjesztésével kapcsolatban felmerült
költségek, az említett felek költségeinek kivételével, nem téríthetők meg.
A fenti indokok alapján
A BÍRÓSÁG (nagytanács)
a következőképpen határozott:
1)
Az alapügy felperesével azonos helyzetben lévő személyekre egyrészt nem terjed ki az EK 43. és EK 49. cikk hatálya, másrészt
az ilyen személyek az EK 39. cikk értelmében munkavállalóként kizárólag akkor tarthatnak igényt tartózkodási jogra, ha az
általuk végzett munka valós és tényleges jellegű. A kérdést előterjesztő bíróságnak kell elvégeznie a tények szükséges vizsgálatát
annak megállapításához, hogy az előtte folyamatban lévő ügyben fennáll‑e az említett helyzet.
2)
Azt az uniós polgárt, akit a fogadó tagállamban az EK 39., EK 43. és az EK 49. cikk alapján nem illet meg tartózkodási jog,
az EK 18. cikk (1) bekezdése közvetlen alkalmazásával, pusztán uniós polgársága alapján illeti meg a tartózkodási jog. E jog
gyakorlása függ az említett rendelkezés szerinti korlátozásoktól és feltételektől, azonban az illetékes hatóságoknak biztosítaniuk
kell, hogy az említett korlátozások és feltételek alkalmazása a közösségi jog általános elveinek – különösen az arányosság
elvének – tiszteletben tartásával történjék. Ugyanakkor amennyiben megállapítást nyer, hogy az alapügy felperesével azonos
helyzetben lévő személyek rendelkeznek tartózkodási engedéllyel, ezek a személyek hivatkozhatnak az EK 12. cikkre abból a
célból, hogy a minimexhez hasonló, a szociális biztonsági rendszer által biztosított ellátásban részesüljenek.
Aláírások
*
Az eljárás nyelve: francia.