CELEX: 62002CJ0195
Liikmesriigi kohustuste rikkumine
Direktiiv 91/439/EMÜ
Juhiluba
Vastastikune tunnustamine
Kohustuslik registreerimine ja vahetamine
Enne direktiivi ülevõtmist välja antud juhilubade uuendamise tingimused

Euroopa Ühenduste Komisjon palub Euroopa Kohtule esitatud hagiavalduses tuvastada, et võttes vastu 30. mai 1997. aasta Real
Decreto’ga (kuninga dekreet) nr 772/1997 (BOE nr 135, 6.6.1997, lk 17348) kehtestatud Reglemento de conductores’e (sõidukijuhtide
määrus) artiklid 22–24 ja artikli 25 lõike 2 ning sama määruse seitsmenda üleminekusätte, on Hispaania Kuningriik rikkunud
nõukogu 29. juuli 1991. aasta juhilubasid käsitleva direktiivi 91/439/EMÜ (EÜT L 237, lk 1), muudetud nõukogu 23. juuli 1996. aasta
direktiiviga 96/47/EÜ (EÜT L, lk 1, edaspidi „direktiiv 91/439”), artikli 1 lõikest 2, artikli 7 lõike 1 punktist a ning I
lisa punktist 4 tulenevaid kohustusi.

Õiguslik raamistik

Ühenduse õigusnormid
Direktiivi 91/439 preambuli esimene põhjendus on sõnastatud järgmiselt:
„ühise transpordipoliitika eesmärkide saavutamiseks ja maanteeliikluse turvalisuse parandamiseks ning selliste isikute liikumise
hõlbustamiseks, kes asuvad elama muus liikmesriigis kui selles, kus nad sõidueksami sooritasid, võetakse kasutusele siseriikliku
juhiloa ühenduse mudel, mida liikmesriigid vastastikku tunnustavad ja mille vahetus ei ole kohustuslik”.
Nimetatud direktiivi preambuli üheksandas ja kümnendas põhjenduses sätestatakse:
„direktiivi 80/1263/EMÜ artiklis 8 ettenähtud sätted ja eelkõige kohustus vahetada juhiluba ühe aasta jooksul alates alalise
elukoha muutmisest takistavad isikute vaba liikumist; Euroopa integratsiooni edenemise tõttu on see vastuvõetamatu;
liiklusohutuse ja liiklusega seotud põhjustel peaksid liikmesriigid suutma kohaldada juhilubade äravõtmist, peatamist ja tühistamist
käsitlevaid siseriiklikke sätteid kõigi loaomanike suhtes, kelle peamine elukoht on nende territooriumil”.
Direktiivi 91/439 artiklis 1 sätestatakse:
„1.      Liikmesriigid võtavad kasutusele I lisas või Ia lisas kirjeldatud ühenduse mudelil põhineva siseriikliku juhiloa vastavalt
käesoleva direktiivi sätetele.
2.      Liikmesriikide väljastatud juhilubasid tunnustatakse vastastikku.
3.      Kui kehtiva siseriikliku juhiloa omanik asub elama muus kui juhiloa väljastanud liikmesriigis, kohaldab vastuvõttev liikmesriik
tema suhtes juhiloa kehtivusaja jooksul oma siseriiklikke eeskirju, meditsiinilist järelevalvet ja maksukorraldust ning võib
loale kanda asjaajamiseks möödapääsmatuid andmeid”.
Nimetatud direktiivi artikli 7 lõike 1 punktis a nähakse ette:
„Lisaks väljastatakse juhiluba ainult neile juhiloa taotlejatele:
a)      kes on sooritanud oskuste ja käitumise eksami ja teooriaeksami ning kelle tervislik seisund vastab nõuetele II ja III lisa
sätete kohaselt”.
Direktiivi 91/439 artiklis 8 sätestatakse:
„1.      Kui ühe liikmesriigi väljastatud kehtiva siseriikliku juhiloa omanik on oma alalise elukoha sisse seadnud teises liikmesriigis,
võib ta taotleda juhiloa vahetamist samaväärse juhiloa vastu; luba vahetav liikmesriik peab vajaduse korral kontrollima esitatud
juhiloa kehtivust.
2.      Kui kriminaalõiguse ja politsei tegevust käsitlevate õigusaktide territoriaalsuse põhimõttest ei tulene teisiti, võib teises
liikmesriigis väljastatud juhiloa omaniku alalise elukoha liikmesriik tema suhtes kohaldada sõidukijuhtimise õiguse piiramist,
peatamist, äravõtmist või tühistamist käsitlevaid siseriiklikke sätteid ja vajaduse korral selleks juhiloa vahetada.
3.      Juhiluba vahetav liikmesriik tagastab endise juhiloa selle väljastanud liikmesriigile ja põhjendab oma tegu.
4.      Liikmesriik võib keelduda ükskõik millise teises liikmesriigis väljastatud juhiloa kehtivuse tunnustamisest sellise isiku
puhul, kelle suhtes tema territooriumil kohaldatakse mõnda lõikes 2 nimetatud meedet.
Lisaks võib liikmesriik keelduda juhiloa väljastamisest taotlejale, kelle suhtes teises liikmesriigis on sellist meedet kohaldatud.
[…]”.
Vastavalt direktiivi 91/439 artiklile 9 tähendab „alaline elukoht” kohta, kus isik tavaliselt elab iga kalendriaasta jooksul
vähemalt 185 päeva seoses isiklike ja tööalaste sidemetega või, kui tööalased sidemed puuduvad, seoses isiklike sidemetega,
millest ilmneb nimetatud isiku märkimisväärne seos tema elukohaga.
Direktiivi 91/439 I lisa punkti 2 kohaselt on juhiloal kuus lehekülge.
Osutatud direktiivi I lisa punktis 4 sätestatakse:
„Kui ühes liikmesriigis väljastatud juhiloa omanik on oma alalise elukoha sisse seadnud teises liikmesriigis, võib see teine
liikmesriik märkida:
–        elukoha muutuse (muutused) 6. leheküljele,
–        asjaajamise seisukohast olulise teabe, nagu tema territooriumil toimepandud tõsised õigusrikkumised, 5. leheküljele,
tingimusel, et ta kannab seda liiki teabe ka enda väljastatavatele juhilubadele, millele on jäetud selleks vajalik ruum”.
18. septembril 1996 jõustunud direktiiviga 96/47 lisati direktiivile 91/439 Ia lisa. Nimetatud lisa annab liikmesriikidele
võimaluse väljastada juhilube vastavalt kehtestatud mudelile, mis erineb direktiivi 91/439 I lisas toodud mudelist. Kõnealune
teine juhiloamudel väljastatakse polükarbonaadist kaardi kujul, mida kasutatakse panga- ja krediitkaartide puhul.
Vastavalt eespool nimetatud direktiivi Ia lisa punktile 2 on juhiloal kaks külge, millest teisele küljele peab olema jäetud
ruum selleks, et vastuvõttev liikmesriik saab vajaduse korral kõnealuse lisa punkti 3 alapunkti a kohaselt juhiloale kanda
selle haldamiseks vajaliku informatsiooni.
Direktiivi 91/439 Ia lisa punkti 3 alapunktis a sätestatakse:
„Kui liikmesriigi poolt käesoleva lisa kohaselt välja antud juhiloa omaniku alaline elukoht on teises liikmesriigis, võib
nimetatud liikmesriik kanda juhiloale selle haldamiseks vajaliku informatsiooni tingimusel, et ta kannab seda tüüpi informatsiooni
enda välja antud juhilubadele ja et loal on selleks piisavalt ruumi”.

Siseriiklikud õigusnormid
Direktiiv 91/439 võeti Hispaania õigusesse üle sõidukijuhtide määruse kehtestamisega. Nimetatud määruse artiklid 21–29 käsitlevad
teiste liikmesriikide väljastatud juhilubade kehtivust Hispaanias.
Sõidukijuhtide määruse artiklis 21 sätestatakse, et teises liikmesriigis ühenduse normide kohaselt väljastatud juhiluba kehtib
Hispaanias tingimustel, mille kohaselt see teises liikmesriigis välja anti eeldusel, et juhtimisõiguse omamiseks nõutav vanus
vastab sellele, mis on Hispaanias kehtestatud juhiloa saamiseks.
Sama määruse artiklis 22, mis käsitleb andmete sissekandmist Registro de Conductores e Infractores’esse (sõidukijuhtide ja
õigusrikkujate register), sätestatakse, et kui teises liikmesriigis väljastatud juhiloa omanik asub elama Hispaaniasse ja
juhib või soovib sõidukit juhtida, antakse talle elukoha vormistamisest või tõendi saamisest arvates kuuekuuline tähtaeg oma
juhiloa andmete kandmiseks nimetatud registrisse. Samast sättest tulenevalt märgib pädev ametiasutus juhiloale kõik selle
haldamiseks vajalikud andmed ja eelkõige kõnealuse loa omaniku alalise elukoha.
Sõidukijuhtide määruse artiklis 23 sätestatakse:
„1.      Juhiloa andmete registrisse kandmise kuupäevast arvates on loaomanik kohustatud läbima vaimse ja füüsilise sobivuse kontrolli
sama sagedusega nagu käesoleva määruse artikli 16 kohaselt on ette nähtud Hispaanias väljastatud juhilubade puhul.
2.      Esimeses lõigus osutatud kontrolli tulemused peab esitama Jefatura Provincial de Tráfico’le (maakondlik liiklusamet), kes
need registreerib ja teatab asjassepuutuvale isikule juhiloale kantava tähtaja, mille jooksul viimane peab läbima järgmise
kontrolli ja edastama selle tulemused”.
Sõidukijuhtide määruse artiklis 24 sätestatakse, et „Hispaanias ei ole õigust juhtida sõidukit juhiloaga, mille:
a)      omanik ei ole vastavalt käesoleva määruse artikli 22 sätetele registreerinud oma andmeid Jefatura Provincial de Tráfico’s
kuni andmete registreerimiseni;
b)      omanik ei ole läbinud vaimse ja füüsilise sobivuse kontrolli asjaomase Jefatura Provincial de Tráfico määratud tähtaja jooksul
kuni kontrolli läbimiseni. Kui viimasest kohustusliku kontrolli läbimiseks määratud kuupäevast on möödunud rohkem kui neli
aastat, kaotab juhiluba Hispaanias sõiduki juhtimiseks kehtivuse, mille kohta tehakse märge nii juhiloale kui ka registrisse;
c)      omanik ei läbi eespool nimetatud läbivaatust, mille koha tehakse märge juhiloale ja registrisse;
d)      kehtivusaeg on lõppenud”.
Sõidukijuhtide määruse artikli 25 lõikes 2 sätestatakse, et „Jefatura Provincial de Tráfico uuendab oma algatusel juhiloa,
kui selle eripära – kogu ruumi ärakasutamine või muu põhjus – tõttu ei ole võimalik kooskõlas käesoleva määruse artikliga
23 kanda juhiloale selle haldamiseks vajalikke andmeid”.
Osutatud määruse seitsmenda üleminekusätte pealkirja „vaimsed ja füüsilised võimed” all sätestatakse:
„Käesoleva määruse artikli 17 lõikes 3 sätestatud nelja-aastase tähtaja jooksul määruse jõustumisest alates võivad loaomanikud,
kes ei saanud oma lubasid uuendada vaimse ja füüsilise sobimatuse tõttu, mida on kirjeldatud kuninga 4. detsembri 1985. aasta
dekreedi 2272/1985 I ja II lisas, seda taotluse korral teha, esitades selleks tõendeid käesoleva määruse IV lisas osutatud
vaimse ja füüsiliste sobivuse kohta ning seda juhul, kui antud toiming viiakse läbi enne kehtivusaja lõppu, mis on võrdne
aegunud juhiloa kahekordse kehtivusajaga loa väljastamisest või viimasest uuendamisest arvates.
Enne käesoleva määruse jõustumist omandatud juhilubade omanikud, kes loa kehtivusaja pikendamise taotlemise ajal ei ole eespool
nimetatud määruse IV lisas toodu kohaselt vaimselt ja füüsiliselt sobivad, võivad taotluse korral luba pikendada, esitades
selleks tõendeid kuninga 4. detsembri 1985. aasta määruse 2272/1985 I ja II lisas kirjeldatud vaimse ja füüsilise sobivuse
kohta”.

Kohtueelne menetlus
Komisjon asus pärast tema ja Hispaania valitsuse vahel toimunud kirjavahetust 27. oktoobri 1999. aasta märgukirjas seisukohale,
et Hispaania valitsus on rikkunud direktiivist 91/439 tulenevaid kohustusi, andes viimasele märkuste esitamiseks aega kaks
kuud.
Komisjon pidas Hispaania valitsuse selgitusi väheveenvateks ning esitas seejärel 26. juulil 2001 põhjendatud arvamuse, kutsudes
seda liikmesriiki võtma arvamuse järgimiseks vajalikke meetmeid kahe kuu jooksul arvamuse kättesaamisest.
Kuna Hispaania valitsus teatas komisjonile, et ta jääb oma seisukoha juurde, otsustas komisjon esitada käesoleva hagi.
Euroopa Kohtu presidendi 10. oktoobri 2002. aasta määrusega otsustati Madalmaade Kuningriigi ning Suurbritannia ja Põhja-Iiri
Ühendkuningriigi menetlusse astumine Hispaania valitsuse taotluste toetamiseks. Ehkki üksnes Suurbritannia valitsus esitas
menetlusse astuja seisukohad.

Ühendkuningriigi menetlusse astumise vastuvõetavus

Poolte argumendid
Komisjon leiab, et Ühendkuningriigi menetlusse astumise avalduse nõuded on vastuvõetamatud, kuna kõnealune riik toetab vaid
osaliselt Hispaania Kuningriigi nõudeid, st vaid ühte kolmest komisjoni esitatud nõudest ega järgi selgelt Hispaania Kuningriigi
esitatud vastust.
Ühendkuningriigi valitsus väidab vastu, et komisjoni vaidlustatud asjaolu ei ole vastuvõetav. Komisjoni seisukoht põhineb
kohtupraktika ekslikul analüüsil ja pealiskaudsel tutvumisel menetlusse astumise avalduse nõuetega.

Euroopa Kohtu hinnang
Siinkohal tuleb meelde tuletada, et Euroopa Ühenduste Kohtu põhikirja artikli 40 neljandas lõigus on sätestatud, et „menetlusse
astumise avaldus piirdub ühe poole nõuete toetamisega”.
Niisiis, kui pidada õigeks komisjoni seisukohta, et Ühendkuningriigi menetlusse astumine tugineb argumentidel, mis osaliselt
erinevad Hispaania valitsuse esitatutest, näitab Suurbritannia valitsuse argumentatsioon sarnaselt Hispaania valitsuse omaga,
et komisjoni hagi tuleb jätta rahuldamata.
Seega tuleb nentida, et Ühendkuningriigi menetlusse astumise avalduses sisalduvate nõuete eesmärk on toetada Hispaania Kuningriigi
valitsuse nõudeid.
Eeltoodule peab veel lisama, et vastupidiselt komisjoni poolt kohtuistungil väidetule ei tulene 17. märtsi 1993. aasta otsusest
kohtuasjas C‑155/91: komisjon
v.
nõukogu (EKL 1993, lk I-939), et Ühendkuningriigi menetlusse astumise avalduse piirdumine üksnes ühe toetuseks esitatud nõudega
võib muuta kõnealuse menetlusse astumise vastuvõetamatuks.
Eespool viidatud kohtuotsusest komisjon
v.
nõukogu nähtub, et kõnesoleva menetlusse asutamise avalduse nõuetes taotleti direktiivi ühe konkreetse artikli tühistamist
põhjendustel, mis ei olnud üheski punktis seotud hageja poolt esitatutega taotlemaks kogu direktiivi tühistamist, mis omakorda
ajendas kohut otsustama, et menetlusse astuja nõuete ese ei lange kokku sellega, mille toetuseks nõuded esitati.
Seega antud juhul on Ühendkuningriigi menetlusse astumise avalduse nõuete eesmärk käesoleva otsuse punktist 28 tulenevalt
spetsiaalselt toetada kostja nõudeid.
Järelikult komisjoni vastuväide Ühendkuningriigi menetlusse astumise nõuete vastuvõetamatuse kohta tuleb tagasi lükata.

Hagi
Komisjon esitab oma hagi toetuseks kolm väidet, mis seonduvad järgnevaga: esiteks, teise liikmesriigi väljastatud juhilubade
registreerimine; teiseks, kõnealuste lubade vahetamine Hispaania juhilubade vastu ning kolmandaks, enne direktiivi 91/439
Hispaania õigusesse ülevõtmist välja antud lubade uuendamise või pikendamise tingimused.

Kolmanda väite vastuvõetavus
Hispaania valitsus leiab, et kolmas väide on vastuvõetamatu, kuna seda ei ole esitatud märgukirjas ega põhjendatud arvamuses.
Komisjon ei ole ametlikult avaldanud oma arvamust kõnesoleva vastuvõetamatuse vastuväite kohta.
Siinjuures tuleb meelde tuletada, et komisjoni poolt liikmesriigile edastatud märgukiri ja selle järel komisjoni esitatud
põhjendatud arvamus piiritlevad kohtuvaidluse eseme, mida ei saa hiljem laiendada. Asjaomase liikmesriigi võimalus esitada
omapoolseid märkusi, isegi kui ta otsustab neid mitte kasutada, on oluliseks EÜ asutamislepinguga ettenähtud tagatiseks, millest
kinnipidamine on menetluse oluline formaalne nõue, et tuvastada liikmesriigi kohustuste rikkumine. Järelikult peavad komisjoni
põhjendatud arvamus ja hagi põhinema samadel väidetel, mis on esitatud märgukirjas, millega algatati kohtueelne menetlus (vt
eelkõige 29. septembri 1998. aasta otsus kohtuasjas C‑191/95: komisjon
v.
Saksamaa, EKL 1998, lk I-5449, punkt 55, ning 22. aprilli 1999. aasta otsus kohtuasjas C‑340/96: komisjon
v
. Ühendkuningriik, EKL 1996, lk I-2023, punkt 36).
Käesoleval juhul ilmneb märgukirjast ja põhjendatud arvamusest, et kohtueelse menetluse käigus esitas komisjon selgelt kaebuse,
mida Hispaania valitsus peab vastuvõetamatuks. Lisaks kinnitab seda järeldust asjaolu, et märgukirjale antud vastuses sedastas
Hispaania valitsus põhjendused kõnealuse kaebusega seotud sätete vastuvõtmiseks.
Niisiis tuleb Hispaania valitsuse esitatud vastuvõetamatuse vastuväide kolmanda väite kohta tagasi lükata.

Sisu
Esimene väide
–       Poolte argumendid
Esimese väitega heidab komisjon Hispaania Kuningriigile ette, et viimane on rikkunud direktiivi 91/439 artikli 1 lõikes 2
ettenähtud juhilubade vastastikuse tunnustamise põhimõtet sellega, et sõidukijuhtide määruse artiklites 22–24 on sätestatud
teises liikmesriigis väljastatud juhiloa kohustuslik ja süstemaatiline registreerimine juhul, kui nimetatud loa omaniku alaline
elukoht on Hispaanias.
Komisjon märgib, et juhilubade registreerimine on kohustuslik kuue kuu jooksul loaomaniku alalise elukoha vormistamisest Hispaanias
või sellekohase tõendi saamisest arvates. Eelneva registreerimiseta kaotab juhiluba Hispaania territooriumil kehtivuse, mistõttu
taolise loaga sõiduki juhtimine loetakse riikliku loata juhtimiseks, mille eest võidakse kohaldada halduskaristust ning millest
võivad tuleneda tsiviil-, karistus- ja haldusõiguslikud tagajärjed.
Esiteks, Euroopa Kohtu praktikast tuleneb, et juhilubade vastastikuse tunnustamise põhimõtet tuleb kohaldada „ilma ühegi formaalsuseta”
(29. veebruari 1996. aasta otsus kohtuasjas C‑193/94: Skanavi
v.
Chryssanthakopoulos, EKL 1996, lk I-929, punkt 26, ning 29. oktoobri 1998. aasta otsus kohtuasjas C‑230/97: Awoyemi, EKL
1997, lk I-6781, punkt 41). Kuna käesolevas asjas on teises liikmesriigis välja antud juhiloa registreerimine loa vastastikuse
tunnustamise eeltingimuseks, takistab taoline registreerimine isikute vaba liikumist. Asjaolu, et Hispaania kodanikud on samuti
kohustatud oma load registreerima, ei ole sel puhul asjassepuutuv.
Teiseks, vastupidiselt Hispaania valitsuse väidetule ei ole registreerimine direktiivi 91/439 artikli 1 lõike 3 kohaselt liikmesriikidele
antud õiguste kasutamiseks tingimata vajalik. Euroopa Kohus on oma 22. jaanuari 2002. aasta otsuses kohtuasjas C‑390/99: Canal
Satélite Digital (EKL 2002, lk I-607) asunud seisukohale, et kohustuslik registreerimise süsteem direktiiviga ettenähtud kohustuste
ja volituste järgimise tagamiseks on ühenduse õigusega kooskõlas vaid sel määral, kui seejuures austatakse asutamislepinguga
tagatud põhivabadusi.
Komisjoni seisukoha järgi on teises liikmesriigis väljastatud juhilubade kohustuslik ja süstemaatiline registreerimine ning
selle kohustuse rikkumise tagajärjena eriti raske karistuse kohaldamine selgelt ebaproportsionaalne Hispaania Kuningriigi
poolt direktiivi 91/439 artikli 1 lõike 3 alusel võimaliku taotletava eesmärgiga. Nimetatud eesmärki on näiteks võimalik saavutada
ka liiklusjärelevalve käigus ning teavitades teises liikmesriigis väljastatud juhiloa omanikke Hispaania õigusaktidest tulenevatest
kohustustest juhiloa kehtivusaja ja meditsiinilise järelevalvega seoses.
Komisjon lisab, et käesolevas asjas vaatluse all olev registreerimine ei ole õigustatud ka direktiivi 91/439 artikli 8 lõikest
2 lähtudes, kuna korduvaid rikkumisi arvessevõtva süsteemi tulemuslikkust on võimalik saavutada juhiloa andmete registreerimisega
esimese rikkumise korral.
Kõigepealt väidab Hispaania valitsus, et antud juhul ei ole kõnealune registreerimine vastuolus direktiivi 91/439 artikli
1 lõikes 2 ettenähtud juhilubade vastastikuse tunnustamise põhimõttega. Kuigi teises liikmesriigis väljastatud juhiload peab
registreerima, ei pea nende omanik läbima täiendavaid eksameid. Seega kõnealuseid juhilube tunnustatakse. Peale selle ei ole
teises liikmesriigis väljastatud juhiloa omanik kohustatud vahetama oma luba Hispaania juhiloa vastu. Niisiis, kuna käesolevas
asjas vaadeldav süsteem ei näe taolist kohustuslikku vahetamist ette, ei saa antud kohtuasjas rakendada põhimõtteid, mida
Euroopa Kohus on sedastanud eelnimetatud kohtuasjas Skanavi
v.
Chryssanthakopoulos ning kohtuasjas Awoyemi.
Seejärel märgib Hispaania valitsus, et teises liikmesriigis väljastatud juhilubade kohustuslik registreerimine on ainus lahendus,
et täita direktiivi 91/439 artikli 1 lõikest 3 ja artikli 8 lõikest 2 tulenevaid kohustusi.
Seoses eeltooduga selgitab Hispaania valitsus, et kuna vaidlusalune registreerimine lubab pädevatel ametiasutustel identifitseerida
kõik Hispaania territooriumil asuvad sõidukijuhid, kujutab see endast vajalikku meedet, et ühelt poolt tagada arstliku kontrolli
läbimine, juhilubade kehtivusaega ja maksukorraldust reguleerivate siseriiklike õigusnormide rakendamine ning teiselt poolt
teostada järelevalvet sõidukijuhtidele määratud karistuste üle. Selliste tingimuste esinemisel ei ohustata ega kahjustata
isikute vaba liikumist, välja arvatud asjaomase direktiiviga ettenähtud juhtudel. Igal juhul kui oletada, et vaidlusalune
registreerimine kahjustab isikute vaba liikumist, oleks see proportsionaalne direktiivis taotletud eesmärgiga. Lisaks sellele
tuleb analoogselt Euroopa Kohtu 21. märtsi 2002. aasta otsusest kohtuasjas C‑451/99: Cura Anlagen (EKL 2002, lk I-3193) tulenevalt
silmas pidada, et kõnealune registreerimine on vajalik ja seda tuleks vaadelda loomuliku järeldusena direktiivi 91/439 alusel
liikmesriikidele antud volituste teostamiseks.
Lõpetuseks märgib Hispaania valitsus, et teises liikmesriigis väljastatud juhilubade kohustusliku registreerimise eesmärk
on samuti tagada võrdne kohtlemine seoses mootorsõiduki juhtimiseks vajalike oskuste kontrollimisega. Seda eesmärki ei ole
võimalik saavutada üldkasutatavatel teedel läbiviidavate kontrollidega, kuna need on pistelise iseloomuga. Järelevalve tõhusaks
muutmiseks peaksid kontrollid olema pidevad, mis ühelt poolt ei ole võimalik ja teiselt poolt ohustaks isikute vaba liikumist.
Ühendkuningriigi valitsus väidab esiteks, et kuna komisjon tunnistab registreerimise vastuvõetavaks, tuleb tal aktsepteerida
ka karistamist registreerimiskohustuse täitmata jätmise eest. Samas peab määratud karistus olema kooskõlas proportsionaalsuse
põhimõttega.
Edasi väidab Ühendkuningriigi valitsus, et kui puuduvad muud võimalused asjakohaste andmete saamiseks tema territooriumil
elavate loaomanike kohta, võib liikmesriik direktiivi 91/439 alusel antud volituste kasutamiseks nõuda nimetatud loaomanikelt
nende juhilubade registrisse kandmist. Pealegi vastab taoline registreerimine Euroopa Kohtu 28. novembri 1978. aasta kohtuotsusest
16/78 (EKL 1978, lk 2293) ja samuti eespool viidatud kohtuotsusest Skanavi
v.
Chryssanthakopoulos tulenevatele põhimõtetele.
Viimaseks väidab Ühendkuningriik, et süsteemil, mis põhineb teises liikmesriigis väljastatud juhiloa alusel juhtimisõigust
kinnitavate andmete esitamisel ja liiklusjärelevalvel, ei piisa kõnealuste juhilubade omanike suhtes kohaldatavate siseriiklike
õigusnormide täitmise tagamiseks.
Ühest küljest ei ole loaomaniku teavitamine kohustustest võrdsustatav registreerimise teel kohustuste täitmisele sundimisega.
Nendel liikmesriikidel, kus puudub ametlik elukoha vahetamise süsteem või muu andmete dokumenteerimise süsteem, jääksid sel
juhul taolised andmed kättesaamatuks. Teisest küljest, kuna üldkasutatavatel teedel teostatav järelevalve, mille tõhusust
ei saa suurendada ilma vaba liikumist takistamata, ei ole süstemaatiline ega efektiivne ning leiab aset ainult rikkumiste
toimepanemisel, rikub sellega võrdse kohtlemise põhimõtet.
–       Euroopa Kohtu seisukoht
Esiteks, mis puudutab Hispaania eeskirjadega kehtestatud kohustuslikku registreerimist, tuleb silmas pidada, et direktiivi
91/439 artikli 1 lõikes 2 sätestatakse teises liikmesriigis väljastatud juhilubade vastastikune tunnustamine ning et selline
tunnustamine tuleb tagada igasuguste formaalsusteta (vt eelkõige 10. juuli 2003. aasta otsus kohtuasjas C‑246/00: komisjon
v
. Madalmaad, EKL 2003, I-7485, punkt 60).
Tuleb veel lisada, et juhilubade vastastikune tunnustamine on selge ja tingimusteta kohustus ning liikmesriikidel ei ole kaalutlusõigust
antud kohustuse täitmiseks võetavate meetmete suhtes (vt eespool viidatud kohtuasi komisjon
v
. Madalamaad, punkt 61).
Nagu Euroopa Kohus eelviidatud kohtuasja komisjon
v
. Madalmaad punktis 62 märkis, kui teises liikmesriigis väljastatud juhiloa registreerimine muudetakse kohustuslikuks põhjusel,
et pärast vastuvõtvasse liikmesriiki elama asumist määratakse sellise juhiloa omanikule karistus registreerimata juhiloaga
sõiduki juhtimise eest, siis tuleb kõnealust registreerimist pidada Euroopa Kohtu praktika mõttes formaalsusnõudeks, mis on
seega vastuolus direktiivi 91/439 artikli 1 lõikega 2.
Nii nagu Hispaania valitsus käesoleva asjas kohtuistungil möönis, võidakse määrata rahatrahv rikkumise eest, kui teises liikmesriigis
väljastatud juhiloa omanik, kelle alaline elukoht on üle kuue kuu asunud Hispaanias, juhib sõidukit juhiluba selles liikmesriigis
eelnevalt registreerimata. Siit tuleb järeldada, et komisjoni hagis osutatud registreerimine kujutab endast formaalsusnõuet,
mis on vastuolus direktiivi 91/439 artikli 1 lõikes 2 sätestatud vastastikuse tunnustamise põhimõttega.
Hispaania valitsuse esitatud selgituste osas tuleb kõigepealt märkida, et vastupidiselt viimase poolt väidetule ei pane direktiivi
91/439 artikli 1 lõige 3 ja artikli 8 lõige 2 liikmesriikidele kohustusi, vaid annab neile volitused.
Seega tuleb tõdeda, et nii nagu Euroopa Kohus eespool viidatud kohtuasja komisjon
v
. Madalmaad punktides 68 ja 69 leidis, ei ole teises liikmesriigis väljastatud juhiloa kohustuslik registreerimine vajalik
meditsiinilist järelevalvet, kehtivusaega ja maksukorraldust reguleerivate siseriiklike sätete täitmise tagamiseks, kuna liiklusjärelevalvet
ja loaomanike teavitamist hõlmava süsteemiga on võimalik saavutada sama eesmärk.
Esiteks, teises liikmesriigis väljastatud juhiloa vastuvõtvas liikmesriigis registreerimata jätmise asjaolu ei tähenda, et
liiklusjärelevalve käigus ei saa vastuvõtva liikmesriigi pädevad ametiasutused täielikult kohaldada juhilubade kehtivusaega
reguleerivaid siseriiklikke õigusnorme, võttes arvesse loal märgitud väljaandmise kuupäeva vastavalt siseriiklikele normidele
(vt selle kohta eespool viidatud kohtuotsus komisjon
v
. Madalmaad, punkt 68, ning 29. jaanuari 2004. aasta määrus kohtuasjas C‑253/01: Krüger, kohtulahendite kogumikus veel avaldamata,
punkt 27).
Teiseks lasub loaomanikul, kelle juhiluba on väljastatud mitte tema alalise elukoha liikmesriigis ja kes on kasutanud direktiivi
91/439 artikli 1 lõikes 3 ettenähtud õigusi, kohustus esitada tõendeid selle kohta, et ta on järginud vastuvõtva liikmesriigi
sätteid seoses meditsiinilise järelevalve ja juhiloa uuendamisega. Seepärast piisab teises liikmesriigis väljastatud loa omaniku
teavitamisest vastuvõtva liikmesriigi õigusaktidest tulenevatest kohustustest nimetatud loaomaniku asjaomasesse liikmesriiki
elama asumisel ja ettenähtud karitustuste määramisel asjassepuutuvate sätete rikkumise korral (vt selle kohta eespool viidatud
kohtuotsus komisjon
v
. Madalmaad, punkt 69, ning määrus Kürgeri kohtuasjas, punktid 28 ja 34).
Sellegipoolest tuleb märkida, et ühenduse õigus ei keela vastuvõtval liikmesriigil anda teises liikmesriigis väljastatud loa
omanikule võimalust juhiluba vabatahtlikult registreerida koos sellega kaasneva soodustusega, mis võib olla näiteks arstlikku
kontrolli suunamine ja mis omakorda vähendab vastuvõtva liikmesriigi õigusnormide tahtmatult rikkumise riski.
Nagu kohtujuristi ettepaneku punktis 52 märgitakse, ei ole teises liikmesriigis väljastatud juhiloa kohustuslik ja süstemaatiline
registreerimine vajalik, võimaldamaks vastuvõtva liikmesriigi ametiasutustel kohaldada juhtimisõiguse piiramist, peatamist,
äravõtmist või tühistamist käsitlevaid siseriiklikke sätteid ja vajaduse korral selleks juhiluba vahetada.
Nimetatud õigusnormide rakendamisel esimese õigusrikkumise korral vastuvõtva liikmesriigi territooriumil võivad asjaomase
liikmesriigi pädevad ametiasutused registreerida rikkumise sooritanud sõidukijuhi loal olevad andmed. Niisiis, kui sama sõidukijuht
sooritab uue rikkumise, omavad ametiasutused juba vajalikku teavet, et vajadusel juhiloa kehtivus automaatselt peatada või
võtta muid direktiivi 91/439 artikli 8 lõikes 2 sätestatud siseriiklikke meetmeid. Samuti selleks, et võimaldada vastuvõtva
liikmesriigi ametiasutustel osutatud sätete kohaldamisel võtta arvesse juhiloa väljastamise liikmesriigis toimepandud rikkumisi,
ei ole neil mingeid takistusi taotlemaks teavet liikmesriigi ametiasutustelt, kes väljastasid kõnesoleva juhiloa nimetatud
direktiivi artikli 12 lõikes 3 sätestatud vastastikuse abistamise ja teabe vahetamise raames.
Lõpetuseks tuleb märkida, et komisjoni toetatud liiklusjärelevalvet on võimalik läbi viia ilma isikute vaba liikumist või
võrdset kohtlemist kahjustamata. Ühelt poolt vastupidiselt sellele, mida Hispaania ja Ühendkuningriigi valitsused näivad väitvat,
ei saa järelevalve teostamisel sõidukijuhi ajutist kinnipidamise asjaolu kontrollimise ajal pidada põhimõtteliselt asutamislepinguga
vastuolus olevaks isikute vaba liikumise piiramiseks. Teiselt poolt ei tähenda liiklusjärelevalve pistelisuse asjaolu sugugi,
et sellega võrdse kohtlemise põhimõtet rikutakse.
Eeltoodud asjaoludel saab teha järelduse, et komisjoni esimene väide on põhjendatud.
Teine väide
–       Poolte argumendid
Teise väitega heidab komisjon Hispaania Kuningriigile ette, et viimane on rikkunud direktiivi 91/439 I lisa punkti 4, kehtestades
sõidukijuhtide määruse artikli 25 lõikes 2 teises liikmesriigis väljastatud juhiloa kohustusliku väljavahetamise Hispaania
juhiloa vastu põhjusel, et juhiloal on ära kasutatud kogu ruum, millele kantakse loa haldamiseks vajalikud andmed.
Komisjoni arvamuse kohaselt on direktiiviga 91/439 uute andmete juhiloale kandmine täpselt piiritletud, mille abil kehtestatakse
mittediskrimineerimise tingimus ja muudetakse teabe sisestamine sõltuvaks juhiloal selleks jäetud ruumist. Niisiis ei kohusta
kõnesoleva direktiivi juhiloa vahetamist käsitlev artikkel 8 ega muu sama direktiivi artikkel juhiluba vahetama, kui kogu
vajalik ruum on loal ära kasutatud. Direktiiv 91/439 reguleerib ammendavalt juhiloa vahetamist, millest saab teha järelduse,
et sellega välistatakse igasugune taoline kohustuslik loa vahetamine, nagu on üles kerkinud käesolevas asjas.
Hispaania valitsus on seisukohal, et kuigi direktiiv 91/439 annab liikmesriikidele õiguse kanda teises liikmesriigis väljastatud
juhiloale teatavaid andmeid, ei saa kehtiva korra kohaselt väita, et see õigus kaotatakse juhiloal selleks otstarbeks vajaliku
vaba ruumi puudumise tõttu. Seega on kohustuslik loa vahetamine tarvilik selleks, et liikmesriigi ametiasutused saaksid kasutada
oma õigust nende andmete kandmiseks osutatud loale. Seda õigust ei saa piirata selliste praktilist laadi küsimustega nagu
asjaomase juhiloa vorm või juhiloa omaniku käitumine. Juhiloa kohustusliku vahetamise tingimuse puudumisel tooks direktiivi
91/439 I lisa punktis 4 sätestatud õiguste teostamine kaasa võrdse kohtlemise põhimõtte rikkumise, kuna sõidukijuhte koheldaks
erinevalt sõltuvalt sellest, kas nende juhiloale on võimalik täiendavaid andmeid kanda või mitte. Igal juhul ei kahjustaks
sellise juhiloa vahetamine uue Hispaania loa vastu loaomanikku.
–       Euroopa Kohtu hinnang
Siinkohal tuleb rõhutada, et direktiivi 91/439 artikli 1 lõikega 3 vastuvõtvale liikmesriigile antud õigus kanda teises liikmesriigis
väljastatud loale asjaajamiseks möödapääsmatuid andmeid on direktiivi 91/439 I lisa punkti 4 silmas pidades selgelt seotud
tingimusega, et vastuvõtvale liikmesriigile on loale selleks otstarbeks jäetud vajalik ruum.
Teises liikmesriigis väljastatud juhiloa vahetamine põhjusel, et loal puudub ettenähtud ruum asjaajamise seisukohast vajalike
andmete kandmiseks, on direktiiviga 91/439 vastuolus, kuna see ei hõlma nimetatud direktiivi artiklis 8 sätestatud ammendavat
loetelu asjaoludest, mil juhiloa vahetamine on lubatud.
Eeltoodu alusel ja juhindudes kohtupraktikast tulenevast seisukohast, et direktiivi artikkel 1 lõige 2 ja artikkel 8 lõige
1 koostoimes sama direktiivi preambuli üheksanda põhjendusega keelavad liikmesriikidel eelkõige nõuda teises liikmesriigis
väljastatud juhiloa vahetamist (vt eelkõige eespool viidatud määrus kohtuasjas Krüger, punkt 30), tuleb juhiloa vahetamist,
mis on sätestatud sõidukijuhtide määruse artikli 25 lõikes 2 ja mida on eespool kirjeldatud, pidada direktiiviga 91/439, eelkõige
selle I lisa punktiga 4, vastuolus olevaks.
Eeltoodust tulenevalt on ka komisjoni teine väide põhjendatud.
Kolmas väide
–       Poolte argumendid
Kolmanda väitega heidab komisjon Hispaania Kuningriigile ette, et viimane on rikkunud direktiivi 91/439 artikli 7 lõike 1
punkti a, nähes sõidukijuhtide määruse seitsmendas üleminekusättes ette, et enne direktiivi 91/439 jõustumist kehtinud õigusakti
alusel välja antud juhiloa omanikul on õigus luba uuendada tingimusel, et nad täidavad nimetatud õigusaktiga ettenähtud miinimumtingimused.
Sõidukijuhtide määruse seitsmendas üleminekusättes tunnustatakse seega nimetatud juhilubade omanikele antud õigust, mida direktiiviga
91/439 ei ole ette nähtud, mispuhul viimase artikli 7 lõike 1 punktis a ja III lisas sätestatakse, et kehtestatud füüsilise
ja vaimse sobivuse nõuded peavad olema täidetud juhiloa iga uuendamise juhtumil.
Komisjon lisab, et vastupidiselt Hispaania valitsuse väidetule, ei saa ühelt poolt kõrvale jätta asjaolu, et direktiiv 91/439
ei tunnusta omandatud õigusi, ning teiselt poolt seda, et käesolev direktiiv ei ole vastuolus õigusaktide mittetagasiulatuva
kohaldamise põhimõttega, kuna seda kohaldatakse ainult tulevikus kehtivate juhilubade suhtes. Igal juhul ei saa Hispaania
valitsus liikmesriigi kohustuste rikkumise suhtes algatatud kohtumenetluses väita, et direktiiv, mille rikkumist komisjon
Hispaaniale ette heidab, on ebaseaduslik.
Hispaania valitsus märgib, et sõidukijuhtide määruse seitsmes üleminekusäte näeb ette käesoleval ajal jõusolevate eeskirjade
tagasiulatuva kohaldamise juhul, kui viimati mainitud normid on varasemaga võrreldes soodsamad, ning kui tegemist on vastupidise
juhtumiga, jäävad varem kehtinud eeskirjade alusel omandatud juhilubade suhtes kehtima varasemad normid. Hispaania valitsuse
seisukoha järgi on see piiratud rakendusalaga meede hädavajalik omandatud õigustest kinnipidamise ning raskemaid karistusi
kehtestavate või isikuõigusi piiravate seaduste mittetagasiulatuva kohaldamise põhimõtte järgimiseks. Lisaks väidab Hispaania
valitsus, et tema siseriikliku õiguse kohaselt eeskirja säte, mis ei tunnusta seadusjõudu omava eeskirja alusel omandatud
õigusi, on ebaseaduslik, mistõttu ei saa sõidukijuhtide määruse alusel keelduda niisuguse sõidukijuhi loa pikendamisest, kes
vastab enne direktiivi 91/439 jõustumist kehtinud siseriiklikus õiguses ettenähtud meditsiinilistele nõuetele.
–       Euroopa Kohtu hinnang
Kui lugeda direktiivi 91/439 artikli 7 lõike 1 punkti a koostoimes direktiivi III lisaga, millele nimetatud punkt viitab,
tuleb tõdeda, et direktiiviga kehtestatud mootorsõiduki juhtimiseks vajaliku füüsilise ja vaimse sobivuse miinimumnõudeid
kohaldatakse iga isiku suhtes, kes taotleb juhiloa väljastamist või uuendamist.
Kuna direktiiv 91/439 ei erista pärast selle jõustumist ega enne jõustumist väljastatud juhiloa uuendamist, on võimalik järeldada,
et vaadeldav eristamine on nimetatud direktiiviga kokkusobimatu.
Kirjeldatud järeldust kinnitab tõdemus, et Hispaania Kuningriigi toetatud tõlgendus kahjustaks tõsiselt direktiivi 91/439
artikli 7 lõike 1 punktiga a taotletud eesmärki parandada eelkõige liiklusohutust, lubades paljudel loaomanikel jätkata juhilubade
kasutamist, mis on väljastatud eeskirjade alusel, mis ei järgi direktiiviga ettenähtud meditsiinilisi miinimumnõudeid.
Niivõrd, kuivõrd käesolevas asjas on vaieldamatu, et sõidukijuhtide määruse seitsmes üleminekusäte lubab selgelt enne direktiivi
91/439 jõustumist väljastatud juhiloa omanikel oma luba uuendada ilma direktiiviga kehtestatud füüsilise ja vaimse sobivuse
miinimumnõuetele vastamise kohustuseta, saab teha järelduse, et mainitud säte on vastuolus direktiivi 91/439 artikli 7 lõike
1 punktiga a.
Peale selle ei saa käsitletavat rikkumist õigustada siseriiklike sätetega, mille kohaselt ei saa enne direktiivi 91/439 jõustumist
väljastatud juhiloa omanikku sundida juhiloa uuendamisel täitma direktiivist tulenevaid tingimusi.
Väljakujunenud kohtupraktika järgi ei saa liikmesriik toetuda oma õiguskorra sätetele, praktikale või olukorrale, et õigustada
direktiiviga kehtestatud kohustuste ja tähtaegade järgimata jätmist (vt eelkõige 27. novembri 2003. aasta otsus kohtuasjas
C‑66/03: komisjon
v
. Prantsusmaa, kohtulahendite kogumikus veel avaldamata, punkt 12).
Neil asjaoludel tuleb teha järeldus, et ka komisjoni kolmas väide on põhjendatud.
Kõiki eeltoodud kaalutlusi arvesse võttes leiab kohus, et kehtestades sõidukijuhtide määruse artiklid 22–24 ja artikli 25
lõike 2 ning sama määruse seitsmenda üleminekusätte, on Hispaania Kuningriik rikkunud direktiivi 91/439 artikli 1 lõikest
2, artikli 7 lõike 1 punktist a ning I lisa punktist 4 tulenevaid kohustusi.

Kohtukulud
Kodukorra artikli 69 lõike 2 alusel on kohtuvaidluse kaotanud pool kohustatud kandma kohtukulud, kui vastaspool on seda nõudnud.
Kuivõrd komisjon esitas nõude kohtukulud välja mõista Hispaania Kuningriigilt ning kohtuotsus on tehtud viimase kahjuks, mõistetakse
kohtukulud välja Hispaania Kuningriigilt. Hispaania Kuningriigi nõuete toetamiseks menetlusse astunud Madalamaade Kuningriik
ning Suurbritannia ja Põhja-Iiri Ühendkuningriik kannavad kodukorra artikli 69 lõike 4 kohaselt oma kohtukulud ise.
Esitatud põhjendustest lähtudes Euroopa Kohus (teine koda) otsustab:
1.
Kehtestades 30. mai 1997. aasta Reglamento de conductores’e (sõidukijuhtide määrus) artiklid 22–24 ja artikli 25 lõike 2 ning
sama määruse seitsmenda üleminekusätte, on Hispaania Kuningriik rikkunud nõukogu 29. juuli 1991. aasta juhilubasid käsitleva
direktiivi 91/439/EMÜ, muudetud nõukogu 23. juuli 1996. aasta direktiiviga 96/47/EÜ, artikli 1 lõikest 2, artikli 7 lõike
1 punktist a ning I lisa punktist 4 tulenevaid kohustusi.
2.
Mõista kohtukulud jätta Hispaania Kuningriigilt.
3.
Madalmaade Kuningriik ning Suurbritannia ja Põhja-Iiri Ühendkuningriik kannavad oma kohtukulud ise.
Allkirjad
*
Kohtumenetluse keel: hispaania.