CELEX: 62000CJ0060
Szolgáltatásnyújtás szabadsága
EK 49. cikk
73/148/EGK irányelv

Az 1999. december 16‑i végzéssel, amely 2000. február 21‑én érkezett a Bírósághoz, az Immigration Appeal Tribunal az EK 234. cikk
alapján előzetes döntéshozatal céljából az EK 49. cikk, valamint a letelepedés és a szolgáltatásnyújtás területén a tagállamok
állampolgárainak Közösségen belüli mozgására és tartózkodására vonatkozó korlátozások eltörléséről szóló, 1973. május 21‑i
73/148/EGK tanácsi irányelv (HL L 172., 14. o.; magyar nyelvű különkiadás 5. fejezet, 1. kötet, 167. o., a továbbiakban: irányelv)
értelmezésére vonatkozó kérdést terjesztett a Bíróság elé.
Ez a kérdés M. Carpenter, Fülöp‑szigeteki állampolgár és a Secretary of State for the Home Department (a továbbiakban: Secretary
of State) között, az előbbi Egyesült Királyságban való tartózkodási jogának tárgyában indult jogvitában merült fel.

Jogi háttér

A közösségi szabályozás
Az EK 49. cikk első bekezdése kimondja:
„Az alábbiakban megállapított rendelkezéseknek megfelelően tilos a Közösségen belüli szolgáltatásnyújtás szabadságára vonatkozó
minden korlátozás a tagállamok olyan állampolgárai tekintetében, akik a Közösségnek nem abban a tagállamában letelepedettek,
mint a szolgáltatást igénybe vevő személy.”
Az irányelv első preambulumbekezdése értelmében:
„mivel a Szerződés és az általános programok értelmében a letelepedési és a szolgáltatásnyújtási szabadság korlátozásainak
eltörlését követően a személyek szabad mozgása (helyesen: mivel a Szerződés, valamint a letelepedés és a szolgáltatásnyújtás
szabadsága korlátozásai eltörlése általános programjának II. címe értelmében a személyek szabad mozgása) maga után vonja a
Közösségen belüli szabad mozgás és tartózkodás korlátozásainak eltörlését is a tagállamok azon állampolgárainak esetében,
akik egy másik tagállam területén kívánnak letelepedni vagy szolgáltatást nyújtani.”
Az irányelv 1. cikkének (1) bekezdése szerint:
„A tagállamok ezen irányelv értelmében eltörlik a következő személyek mozgására és tartózkodására vonatkozó korlátozásokat:
a)      egy tagállam azon állampolgárai, akik egy másik tagállamban már letelepedtek, vagy le kívánnak telepedni szolgáltatások nyújtásának
céljából (helyesen: vagy le kívánnak telepedni önálló vállalkozói tevékenység folytatása vagy szolgáltatások nyújtásának céljából);
b)      a tagállamok azon állampolgárai, akik szolgáltatások címzettjeként a szolgáltatást egy másik tagállamban kívánják igénybe
venni;
c)      ezen állampolgárok házastársai és 21 éven aluli gyermekei állampolgárságuktól függetlenül;
d)      ezen állampolgárok és házastársaik felmenő és lemenő ági rokonai, amennyiben az előbbiek eltartottjai, állampolgárságuktól
függetlenül.”
Az irányelv 4. cikke (2) bekezdésének első albekezdése pontosítja:
„Szolgáltatásokat nyújtó és igénybe vevő személyek esetében a tartózkodási jog érvényességének időtartama megegyezik a szolgáltatásnyújtás
időtartamával.”

Nemzeti jogszabályok
Az Immigration Act 1971 (a bevándorlásról szóló 1971. évi törvény) és a United Kingdom Immigration Rules (House of Commons
Paper 395) (a bevándorlásra vonatkozó, az Egyesült Királyság parlamentje által 1994‑ben elfogadott szabályok, a továbbiakban:
Immigration Rules) értelmében az a személy, aki nem brit állampolgár, főszabály szerint csak akkor utazhat be és tartózkodhat
az Egyesült Királyságban, ha erre engedélyt kapott. Az engedélyeket „beutazási engedélynek” és „tartózkodási engedélynek”
nevezik.
Az Immigration Act 1988 (a bevándorlásról szóló 1988. évi törvény) 7. cikkének (1) bekezdése értelmében:
„Az [Immigration Act 1971] értelmében nem kell beutazási vagy tartózkodási engedélyért folyamodnia annak, akinek ahhoz általa
közvetlenül hivatkozható közösségi jog vagy a European Communities Act 1972 (az Európai Közösségekről szóló 1972. évi törvény)
2. cikkének (2) bekezdése alapján elfogadott bármely rendelkezés alapján joga van.”
Az Immigration Rules 281. pontja felsorolja azokat a feltételeket, amelyeknek eleget kell tenni egy Egyesült Királyságban
élő és letelepedett személy házastársaként az Egyesült Királyságba történő beutazáshoz. Első albekezdésének vi. pontja értelmében
a kérelmezőnek rendelkeznie kell az Egyesült Királyság által házastársi jogcímen kibocsátott érvényes belépési engedéllyel
(„entry clearance”). Ugyanakkor az az Egyesült Királyságban élő személy, akit más jogcímen illet meg a beutazáshoz vagy a
tartózkodáshoz való jog, beletartozhat a házastársak kategóriájába, ha eleget tesz az Immigration Rules 284. pontjában szereplő
követelményeknek.
Az Immigration Rules 284. pontja meghatározza azokat a feltételeket, amelyek az egyesült királysági tartózkodáshoz való jog
ott élő és letelepedett személy házastársaként történő meghosszabbításához szükségesek. Az i. pontban előírja, hogy a kérelmezőnek
rendelkeznie kell egyesült királysági korlátozott tartózkodásra jogosító – a beutazási engedélyt magában foglaló – engedéllyel,
és a iv. pontban azt, hogy a kérelmező tartózkodása nem sértheti a bevándorlásra vonatkozó jogszabályokat.
Az Immigration Act 1971 3. cikke (5) bekezdésének a) pontja meghatározza az Egyesült Királyságból történő kiutasítás („deportation”)
általános szabályait. E rendelkezés értelmében:
„Kiutasítható az Egyesült Királyságból az a nem brit állampolgár,
a)      aki csak a területre történő korlátozott beutazást vagy ott‑tartózkodást lehetővé tevő engedéllyel rendelkezik, és nem tart
be az engedélyben meghatározott valamely feltételt, vagy ott az engedélyben meghatározott határidőn túl tartózkodik [...]”.
Ami közelebbről a brit állampolgárok házastársainak kiutasítását illeti, az Immigration Rules 364. pontja értelmében a kiutasítás
kérdésében való döntéshozatalt megelőzően a Secretary of State köteles figyelembe venni az egyes esetek sajátos körülményeit.
Ugyanakkor egy általános politikai nyilatkozat (DP 3/96) meghatározza azokat a feltételeket, amelyek esetén a Secretary of
State főszabály szerint engedélyezi a kiutasítható, vagy jogellenesen tartózkodó házastársak tartózkodását. E nyilatkozat
5. pontja értelmében általában nem kerül sor a kiutasításra, amennyiben az érintett személy valódi és tartós házasságot kötött
valamely Egyesült Királyságban letelepedett személlyel, és amennyiben a házastársak a kiutasítási eljárást megelőzően a házasságkötéstől
kezdődően legalább két évig folyamatosan együtt éltek az Egyesült Királyságban. A nyilatkozat hozzáteszi továbbá, hogy ésszerűtlen
arra számítani, hogy a letelepedett személy elkíséri házastársát kiutasítás esetén.

Az alapeljárás
1994. szeptember 18‑án engedélyezték M. Carpenter Fülöp‑szigeteki állampolgár számára, hogy látogatói minőségben („visitor”)
hat hónapra beutazzon az Egyesült Királyságba. Ezen időszak leteltét követően az Egyesült Királyságban maradt, és elmulasztotta
tartózkodási engedélye meghosszabbítását kérni. 1996. május 22‑én házasságot kötött a brit állampolgár Peter Carpenterrel.
Az előzetes döntéshozatalra utaló végzésből kiderül, hogy P. Carpenter egy orvosi és tudományos folyóiratokban reklámhelyeket
értékesítő vállalkozást vezet, amely különböző igazgatási és kiadással összefüggő szolgáltatásokat nyújt e folyóiratok kiadói
számára. A vállalkozás székhelye az Egyesült Királyságban található, akárcsak azoknak a folyóiratoknak a székhelye, amelyekben
reklámhelyeket értékesít. Tevékenysége egy jelentős részét az Európai Közösség más tagállamaiban letelepedett hirdetőkkel
folytatja. P. Carpenter vállalkozása szükségleteinek kielégítése céljából más tagállamokba utazik.
1996. július 15‑én M. Carpenter, mint brit állampolgár felesége, egyesült királysági tartózkodási engedély iránti kérelmet
terjesztett a Secretary of State elé. Kérelmét a Secretary of State 1997. július 21‑i határozatával elutasította.
Emellett a Secretary of State úgy határozott, hogy M. Carpentert kiutasítja a Fülöp‑szigetekre. E határozat értelmében M. Carpenter
önként elhagyhatja az Egyesült Királyságot. Amennyiben nem így tesz, a Secretary of State kitoloncolási határozatot hoz, amelyet
M. Carpenternek vissza kell vonatnia, mielőtt brit állampolgár házastársaként az Egyesült Királyságba való beutazási engedélyért
folyamodik.
M. Carpenter keresetet nyújtott be a kiutasítási határozat ellen az Immigration Adjudicatorhoz (Egyesült Királyság) arra hivatkozva,
hogy a Secretary of State‑nek nem volt joga kiutasítani őt, mivel a közösségi jog alapján tartózkodási jog illeti meg az Egyesült
Királyságban. Azt állította ugyanis, hogy mivel férjének vállalkozása szükségletei miatt szolgáltatások nyújtása és igénybevétele
érdekében utaznia kell egyéb tagállamokba, ezt könnyebben megteheti, ha közben ő foglalkozik az első házasságából származó
gyermekeivel, ily módon az ő kiutasítása korlátozza férjének a szolgáltatások nyújtásához és igénybevételéhez való jogát.
Az Immigration Adjudicator megállapította, hogy M. Carpenter házassága valódi volt, és komoly szerepet játszott mostohagyermekei
nevelésében. Azt is elismerte, hogy közvetett módon része lehetett férje vállalkozása sikerének növekedésében, és hogy ez
utóbbi a közösségi jog értelmében szolgáltatásnyújtónak minősül. Az Immigration Adjudicator szerint P. Carpenternek joga van
ahhoz, hogy szolgáltatások nyújtása céljából más tagállamokba utazzon, és ahhoz, hogy e célból felesége elkísérje. Ugyanakkor
egyesült királysági tartózkodása során nem tekinthető úgy, hogy közösségi jogi értelemben vett szabad mozgáshoz való bármiféle
jogot gyakorol. Az Immigration Adjudicator így 1998. június 10‑i határozatával elutasította M. Carpenter keresetét.
Az Immigration Appeal Tribunal, amelyhez M. Carpenter fellebbezésével fordult, úgy ítéli meg, hogy az előtte felmerült közösségi
jogi kérdés arra vonatkozik, hogy ellentétes‑e a közösségi joggal, és különösen az EK 49. cikkel és/vagy az irányelvvel, hogy
a Secretary of State megtagadja a tartózkodási engedély megadását M. Carpenter számára, és a kiutasításáról határoz, annak
ellenére, hogy egyrészt P. Carpenter a más tagállamokba történő szolgáltatásnyújtás szabadságához való jogát gyakorolja, és
másrészt, hogy a M. Carpenter által végzett gyermekgondozás és háztartási munka közvetetten segítheti és megkönnyítheti P. Carpenter
számára az EK 49. cikk alapján őt megillető jogai gyakorlását, gazdasági segítséget biztosítva számára, amely lehetővé teszi,
hogy több időt szánjon vállalkozására.
Mivel az Immigration Appeal Tribunal úgy ítélte meg, hogy az alapügy megoldásához a közösségi jog értelmezése szükséges, az
eljárás felfüggesztéséről határozott, és előzetes döntéshozatal végett az alábbi kérdéseket terjesztette a Bíróság elé:
„Amennyiben:
a)      valamely tagállam állampolgárának, aki ebben a tagállamban letelepedett, és aki más tagállamokbeli személyeknek nyújt szolgáltatásokat,
b)      olyan házastársa van, aki nem tagállami állampolgár,
akkor a házastárs, aki nem tagállami állampolgár, hivatkozhat‑e
i.      az EK 49. cikkre és/vagy
ii.      a letelepedés és a szolgáltatásnyújtás területén a tagállamok állampolgárainak Közösségen belüli mozgására és tartózkodására
vonatkozó korlátozások eltörléséről szóló, 1973. május 21‑i 73/148/EGK tanácsi irányelvre
annak érdekében, hogy a nem állampolgár házastárs részére biztosítsa a házastársával az annak származása szerinti tagállamban
történő együtt tartózkodáshoz való jogot?
Eltérő‑e az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésre adott válasz, ha a nem tagállami állampolgár házastárs gyermekek
nevelésével közvetetten segíti a tagállami állampolgár házastársát a más tagállamokban történő szolgáltatásnyújtásban?”

Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésről

A Bírósághoz benyújtott észrevételek
M. Carpenter elismeri, hogy őt magát egyedül nem illeti meg semmiféle tartózkodási jog egyetlen tagállamban sem, de azt állítja,
hogy jogai P. Carpenternek az Európai Unió területén való szolgáltatásnyújtáshoz és szabad mozgáshoz való jogából származnak.
Férjének joga van ahhoz, hogy tevékenységét a teljes belső piacon jogellenes korlátozások nélkül gyakorolja. M. Carpenter
kiutasítása arra kényszerítené P. Carpentert, hogy vele éljen a Fülöp‑szigeteken, vagy elválasztaná a család tagjait egymástól,
ha az Egyesült Királyságban maradna. Mindkét eset érintené P. Carpenter szakmai tevékenységét. Emellett azt sem lehet állítani,
hogy a szolgáltatásnyújtás szabadságának korlátozása, amely P. Carpentert akkor érné, ha házastársát kiutasítanák, tisztán
belső korlátozás, mivel az egész belső piacon nyújt szolgáltatásokat.
Az Egyesült Királyság kormánya szerint az irányelv rendelkezéseiből következik, hogy például egy brit állampolgár, aki egy
másik tagállamban kíván szolgáltatásokat nyújtani, jogosult a szolgáltatás nyújtásának ideje alatt ebben a tagállamban tartózkodni,
és házastársa is jogosult erre ugyanezen időszak során. Ugyanakkor ezek a rendelkezések nem biztosítanak semmilyen tartózkodási
jogot az Egyesült Királyság területén sem a brit állampolgárok számára – akiket ez a jog a belső jog alapján mindenképpen
megillet –, sem pedig házastársaik számára. A C‑370/90. sz. Singh‑ügyben 1992. július 7‑én hozott ítélet (EBHT 1992., I‑4265. o.)
17. és 18. pontjában a Bíróság megerősítette ezt az értelmezést.
Ugyanez a kormány emlékeztet arra is, hogy a C‑107/94. sz. Asscher‑ügyben 1996. június 27‑én hozott ítéletben (EBHT 1996.,
I‑3089. o.) a Bíróság már megvizsgálta azt a kérdést, hogy olyan tagállami állampolgár, aki vállalkozói tevékenységet folytat
egy másik tagállamban, ahol tartózkodik is, hivatkozhat‑e az EK‑Szerződés 52. cikkére (jelenleg, módosítást követően EK 43. cikk)
a származása szerinti tagállammal szemben, amelynek területén szintén folytat vállalkozói tevékenységet. A Bíróság ezen ítélet
32. pontjában megállapította, hogy ugyan a Szerződés letelepedési jogra vonatkozó rendelkezései nem alkalmazhatók valamely
tagállam tisztán belső viszonyaira, a Szerződés 52. cikkének hatálya nem értelmezhető oly módon, hogy kizárja a közösségi
jog kedvezményéből egy meghatározott tagállam saját állampolgárait abban az esetben, ha magatartásukra figyelemmel a származási
országukhoz való viszony tekintetében a Szerződésben biztosított jogokat és szabadságokat élvező minden más személyéhez hasonló
helyzetben vannak.
Ugyanakkor mivel P. Carpenter nem élt a szabad mozgáshoz való jogával, házastársa nem hivatkozhat a fent hivatkozott Singh‑ügyben
és Asscher‑ügyben hozott ítéletekre. Következésképpen a M. Carpenter helyzetében lévő személyt nem illeti meg a közösségi
jog alapján beutazási vagy tartózkodási jog az Egyesült Királyságban.
A Bizottság szerint világos különbséget kell tenni M. Carpenter helyzete, és egy olyan tagállami állampolgár házastársának
helyzete között, aki élt a szabad mozgáshoz való jogával, és elhagyta származási tagállamát, hogy egy másik tagállamban telepedjen
le, és ott dolgozzon.
Ez utóbbi esetben a házastárs, állampolgárságától függetlenül, vitathatatlanul a közösségi jog hatálya alá tartozna, és joga
lenne a tagállami állampolgár házastársával együtt letelepedni a fogadó tagállamban, mivel ellenkező esetben az említett állampolgárt
eltántoríthatnák a szabad mozgáshoz való joga gyakorlásától. Emellett, amint azt a Bíróság a fent hivatkozott Singh‑ügyben
hozott ítélet 23. pontjában megállapította, amikor a tagállami állampolgár visszatér a származási országába, akkor a házastársának
legalább ugyanolyan beutazási és tartózkodási jogokkal kellene rendelkeznie, mint amelyet a közösségi jog akkor biztosít számára,
ha házastársa a másik tagállamba való utazást és ott‑tartózkodást választja.
Ezzel szemben a fent hivatkozott Singh‑ügyben hozott ítélet 23. pontjában kimondott elvet nem lehet alkalmazni az alapügyhöz
hasonló esetben, amikor a tagállami állampolgár soha nem kívánt letelepedni házastársával egy másik tagállamban, hanem egyszerűen
szolgáltatásokat nyújtott származási országából. A Bizottság szerint az ilyen helyzetet a 35/82. és 36/82. sz., Morson és
Jhanjan egyesített ügyekben 1982. október 27‑én hozott ítélet (EBHT 1982., 3723. o.) értelmében inkább belső helyzetnek kell
tekinteni, így M. Carpenter Egyesült Királyságban történő tartózkodáshoz való joga, ha egyáltalán fennáll, kizárólag a nemzeti
jogra tartozó kérdés.

A Bíróság álláspontja
Először is emlékeztetni kell arra, hogy a Szerződésnek a szolgáltatásnyújtás szabadságára vonatkozó rendelkezései és a végrehajtásukra
hozott szabályozás nem alkalmazható olyan helyzetekre, amelyek semmilyen módon nem kapcsolódnak a közösségi jog hatálya alá
tartozó egyik helyzethez sem (lásd ebben az értelemben különösen a C‑97/98. sz. Jägerskiöld‑ügyben 1999. október 21‑én hozott
ítélet [EBHT 1999., I‑7319. o.] 42–45. pontját).
Ezt követően meg kell állapítani, hogy amint az a jelen ítélet 14. pontjából is következik, P. Carpenter szakmai tevékenységének
egy jelentős része abból áll, hogy díjazásért szolgáltatásokat nyújt más tagállamokban letelepedett hirdetőknek. A hasonló
szolgáltatások az EK 49. cikk szerinti szolgáltatásnyújtás fogalma alá tartoznak akkor is, ha a szolgáltatást nyújtó e célból
a szolgáltatás igénybevevője szerinti tagállamba utazik, és akkor is, ha határokon átnyúló szolgáltatásokat nyújt anélkül,
hogy elhagyná a letelepedése szerinti tagállamot (lásd, a „cold calling” gyakorlat kapcsán, a C‑384/93. sz. Alpine Investments
ügyben 1995. május 10‑én hozott ítélet [EBHT 1995., I‑1141. o.] 15. és 20–22. pontját).
P. Carpenter tehát az EK 49. cikkben biztosított szolgáltatásnyújtás szabadságához való jogával él. Egyébként, amint azt a
Bíróság többször megállapította, erre a jogra hivatkozhat a szolgáltatást nyújtó azzal az állammal szemben, ahol letelepedett,
amennyiben a szolgáltatásokat másik tagállamban letelepedett igénybevevőknek nyújtja (lásd különösen a fent hivatkozott Alpine
Investments ügyben hozott ítélet 30. pontját).
Arra is rá kell mutatni, hogy a letelepedéshez és a szolgáltatásnyújtás szabadságához való jog területén az irányelv célja
a tagállamok állampolgárai Közösségen belüli mozgása és tartózkodása korlátozásainak eltörlése.
Mind az irányelv által követett célból, mind az 1. cikk (1) bekezdése a) és b) pontjának megfogalmazásából következik, hogy
az irányelv abban az esetben alkalmazandó, ha valamely tagállami állampolgár elhagyja a származása szerinti tagállamot, és
egy másik tagállamba utazik akár azért, hogy ott letelepedjen, akár azért, hogy ott szolgáltatásokat nyújtson, vagy akár azért,
hogy ott igénybe vegyen valamely szolgáltatást.
Ezen értelmezést erősíti meg különösen a 2. cikk (1) bekezdése, amelynek értelmében „a tagállamok az 1. cikkben említett személyeknek
biztosítják a jogot arra, hogy felségterületüket elhagyják”, a 3. cikk (1) bekezdése, amelynek értelmében „a tagállamok az
1. cikkben említett személyek számára biztosítják a jogot arra, hogy felségterületükre lépjenek érvényes személyazonosító
igazolvány vagy útlevél egyszerű felmutatásával”, 4. cikkének (1) bekezdése, amelynek értelmében „minden tagállam biztosítja
a határozatlan idejű tartózkodás jogát más tagállamok azon állampolgárainak, akik a területén [...] kívánnak letelepedni”,
és a 4. cikk (2) bekezdése, amelynek értelmében „szolgáltatásokat nyújtó és igénybe vevő személyek esetében a tartózkodási
jog érvényességének időtartama megegyezik a szolgáltatásnyújtás időtartamával”.
Igaz, hogy az irányelv 1. cikke (1) bekezdésének c) pontja állampolgárságuktól függetlenül kiterjeszti az ugyanezen cikk a)
és b) pontja szerinti tagállami állampolgárok házastársaira a más tagállamban való szabad mozgás és tartózkodás jogát. Azonban
míg az irányelv a tagállami állampolgárok számára a letelepedés és a szolgáltatásnyújtás szabadságának gyakorlását kívánja
megkönnyíteni, az említett tagállami állampolgárok házastársai számára a jogok elismerésének célja, hogy elkísérhessék házastársukat,
amikor az a származási országától eltérő tagállamba utazva vagy ott tartózkodva az irányelvben meghatározott feltételek mellett
a számára a Szerződésben biztosított jogait gyakorolja.
Következésképpen mind az irányelv céljából, mind annak tartalmából az következik, hogy az olyan körülményeket szabályoz, amikor
valamely tagállami állampolgár, valamint az 1. cikk (1) bekezdése c) és d) pontja szerinti más személyek elhagyhatják az említett
állampolgár származása szerinti országot, és beutazhatnak egy másik tagállam területére, illetve ott tartózkodhatnak az 1. cikk
(1) bekezdésének a) és b) pontjában meghatározott célból, és mindezt a 4. cikk (1) vagy (2) bekezdésében meghatározott időtartam
során.
Mivel az irányelv nem szabályozza egy szolgáltatást nyújtó személy családtagjainak a szolgáltatást nyújtó származása szerinti
országban való tartózkodási jogát, az előzetes döntéshozatalra adott válasz attól függ, hogy az alapeljárásban felmerülőhöz
hasonló helyzetekben a közösségi jog elveiből vagy más szabályaiból következtethetünk‑e a házastársat megillető tartózkodási
jogra.
Amint az a jelen ítélet 29. és 30. pontjában megállapításra került, P. Carpenter gyakorolja az EK 49. cikkben biztosított
szolgáltatásnyújtás szabadságához való jogot. A P. Carpenter által nyújtott szolgáltatások gazdasági tevékenységének jelentős
részét teszik ki, amelyet mind származási országa területén más tagállamokban letelepedett személyek részére, mind pedig ez
utóbbi tagállamok területén folytat.
Ebben az összefüggésben emlékeztetni kell arra, hogy a közösségi jogalkotó elismerte a tagállami állampolgárok családi élete
védelme biztosításának fontosságát annak érdekében, hogy a Szerződés által biztosított alapvető szabadságok gyakorlásának
akadályait megszüntesse, amint az különösen a munkavállalók és a vállalkozók Közösségen belüli szabad mozgásáról szóló tanácsi
rendeletek és irányelvek rendelkezéseiből is következik (lásd például a munkavállalók Közösségen belüli szabad mozgásáról
szóló, 1968. október 15‑i 1612/68/EGK tanácsi rendelet [HL L 257., 2. o.; magyar nyelvű különkiadás 5. fejezet, 1. kötet,
15. o.)] 10. cikkét; a tagállami munkavállalók és családtagjaik Közösségen belüli mozgására és tartózkodására vonatkozó korlátozások
eltörléséről szóló, 1968. október 15‑i68/360/EGK tanácsi irányelv 1. és 4. cikkét [HL L 257., 13. o.; magyar nyelvű különkiadás 5. fejezet, 1. kötet, 27. o.], valamint
a 73/148 irányelv 1. cikke (1) bekezdésének c) pontját és 4. cikkét).
Márpedig megállapítást nyert, hogy a Carpenter házaspár szétválasztása hátrányosan érintené családi életüket, következésképpen
P. Carpenter alapvető szabadsága gyakorlásának feltételeit. Ugyanis ez a szabadság nem tudna teljes mértékben érvényre jutni,
ha P. Carpentert eltántorítanák a gyakorlásától olyan akadályokkal, amelyet a származása szerinti ország gördít házastársa
beutazása és ott‑tartózkodása elé (lásd ebben az értelemben a fent hivatkozott Singh‑ügyben hozott ítélet 23. pontját).
E tekintetben rá kell mutatni, hogy egy tagállam csak akkor hivatkozhat közérdekkel összefüggő indokokra egy olyan nemzeti
intézkedés igazolásaként, amely akadályozhatja a szolgáltatásnyújtás szabadságát, ha ez az intézkedés összhangban van azokkal
az alapvető jogokkal, amelyeknek a Bíróság biztosítja a tiszteletben tartását (lásd ebben az értelemben a C‑260/89. sz. ERT‑ügyben
1991. június 18‑án hozott ítélet 43. pontját és a C‑368/95. sz. Familiapress‑ügyben 1997. június 26‑án hozott ítélet [EBHT 1997.,
I‑3689. o.] 24. pontját).
Az M. Carpentert kiutasító határozat beavatkozásnak minősül P. Carpenternek az emberi jogok és az alapvető szabadságok védelméről
szóló, Rómában, 1950. november 4‑én aláírt egyezmény (a továbbiakban: egyezmény) 8. cikke értelmében vett családi élet tiszteletben
tartásához való joga gyakorlásába, amely jog azon alapvető jogok részét képezi, amelyek a Bíróság állandó ítélkezési gyakorlata
értelmében – amelyet egyébként az Egységes Európai Okmány preambuluma és az EU 6. cikk (2) bekezdése is megerősít – a közösségi
jogrendben védelemben részesülnek.
Még ha a jegyzőkönyv önmagában nem is biztosít egy külföldi számára egy meghatározott tagállam területére való beutazási vagy
annak területén való tartózkodási jogot, valamely személyt kizárni egy olyan országból, ahol a közeli hozzátartozói élnek,
beavatkozásnak minősülhet az egyezmény 8. cikkének (1) bekezdése által védett családi élet tiszteletben tartásához való jogba.
Hasonló beavatkozás akkor sérti az egyezményt, ha nem felel meg az ugyanezen cikk (2) bekezdésében szereplő feltételeknek,
azaz ha nem „jogszabályban előírt”, nem az említett bekezdés értelmében jogszerű célnak vagy céloknak megfelelő, és nem minősül
egy „demokratikus társadalomban szükséges intézkedésnek”, azaz kényszerítő társadalmi szükséglettel nem igazolható, és különösen
nem arányos a követett jogszerű céllal (lásd különösen az EJEB, 2001. augusztus 2‑i Boultif kontra Svájc ítéletet, Ítéletek
és Határozatok Tára 2001‑IX, 39., 41. és 46. §).
Az alapügyben előfordulóhoz hasonló körülmények között hozott, M. Carpentert kiutasító határozat nem veszi figyelembe a szerepet
játszó érdekek, azaz egyrészt a P. Carpenter családi élethez való jogának tiszteletben tartásához, másrészt a közrend és közbiztonság
védelméhez fűződő érdekek közötti igazságos egyensúlyt.
Bár az alapügyben P. Carpenter házastársa megsértette az Egyesült Királyság bevándorlásra vonatkozó törvényeit azzal, hogy
nem hagyta el a nemzeti területet a látogatóként való tartózkodásra feljogosító engedélye lejártát követően, magatartása az
Egyesült Királyságba 1994‑ben történő megérkezésétől kezdődően semmilyen egyéb olyan kifogásra nem adott okot, amely alapján
attól kellene tartani, hogy a jövőben veszélyeztetni fogja a közrendet és a közbiztonságot. Egyébként megállapítást nyert,
hogy a Carpenter házaspár házassága, amelyet 1996‑ban az Egyesült Királyságban kötöttek, valódi házasság, és hogy M. Carpenter
ott jelenleg is tényleges családi életet folytat, különösen amikor a házastársa első házasságából származó gyermekeivel foglalkozik.
Ilyen körülmények között az M. Carpentert kiutasító határozat a követett célhoz képest aránytalan beavatkozásnak minősül.
A fentiekre tekintettel az előterjesztett kérdésre azt a választ kell adni, hogy az EK 49. cikket a családi élet tiszteletben
tartásához való alapvető joggal összefüggésben úgy kell értelmezni, hogy azzal ellentétes, hogy az alapeljárásban felmerülőhöz
hasonló esetben a származása szerinti tagállamban letelepedett és más tagállamokban székhellyel rendelkező igénybevevőknek
szolgáltatást nyújtó személy származása szerinti tagállam megtagadja e személy harmadik állam állampolgárságával rendelkező
házastársától a területén való tartózkodás jogát.

A költségekről
A Bíróságnál észrevételt előterjesztő Egyesült Királyság Kormánya és a Bizottság részéről felmerült költségek nem téríthetők
meg. Mivel ez az eljárás az alapeljárásban részt vevő felek számára a kérdést előterjesztő bíróság előtt folyamatban lévő
eljárás egy szakaszát képezi, ez a bíróság dönt a költségekről.
A fenti indokok alapján
A BÍRÓSÁG
az Immigration Appeal Tribunal 1999. december 16‑i végzésével hozzá intézett kérdésre válaszolva a következőképpen határozott:
Az EK 49. cikket a családi élet tiszteletben tartásához való alapvető joggal összefüggésben úgy kell értelmezni, hogy azzal
ellentétes az alapeljárásban felmerülőhöz hasonló esetben az, hogy a származása szerinti országban letelepedett és más tagállamokban
székhellyel rendelkező címzetteknek szolgáltatást nyújtó személy származása szerinti ország elutasítsa e személy harmadik
állam állampolgárságával rendelkező házastársának a területén való tartózkodását.
Rodríguez Iglesias
Colneric
von Bahr
Gulmann
Edward
Puissochet
Wathelet
Schintgen
Cunha Rodrigues
Kihirdetve Luxembourgban, a 2002. július 11‑i nyilvános ülésen.
R. Grass

G. C. Rodríguez Iglesias
hivatalvezető

elnök
*
Az eljárás nyelve: angol