CELEX: 62005TJ0452
Concurență
Înțelegeri
Piața europeană a aței industriale
Decizie prin care se constată o încălcare a articolului 81 CE și a articolului 53 din Acordul privind SEE
Amenzi
Gravitatea încălcării
Circumstanțe atenuante
Cooperare
Răspundere extracontractuală
Divulgare de informații cu caracter confidențial
Prejudiciu
Legătură de cauzalitate

Istoricul cauzei
1.
Obiectul litigiului
Prin Decizia C (2005) 3452 din 14 septembrie 2005 privind o procedură de aplicare a articolului 81 [CE] și a articolului 53
din Acordul privind SEE (Cazul COMP/38.337 PO/Thread, denumită în continuare „decizia atacată”), astfel cum a fost modificată
prin Decizia C (2005) 3765 a Comisiei din 13 octombrie 2005, și al cărei rezumat este publicat în
Jurnalul Oficial al Uniunii Europene
din 26 ianuarie 2008 (JO 2008, C 21, p. 10), Comisia Comunităților Europene a constatat că reclamanta, Belgian Sewing Thread
(BST) NV, a participat la un ansamblu de acorduri și de practici concertate pe piața aței industriale, cu excepția sectorului
automobilelor, în țările Benelux, precum și în Danemarca, Finlanda, Suedia și Norvegia (denumite în continuare „țările nordice”)
pentru perioada cuprinsă între iunie 1991 și septembrie 2001.
Comisia a aplicat o amendă în valoare de 0,979 milioane de euro reclamantei pentru participarea acesteia la cartelul privind
piața aței industriale, cu excepția sectorului automobilelor, în țările Benelux și în țările nordice.
2.
Procedura administrativă
La 7 și la 8 noiembrie 2001, Comisia a efectuat verificări, în aplicarea articolului 14 alineatul (3) din Regulamentul nr. 17
al Consiliului din 6 februarie 1962, Primul regulament de punere în aplicare a articolelor [81 CE] și [82 CE] (JO 1962, 13,
p. 204, Ediție specială, 08/vol. 1, p. 3), în localurile mai multor producători de ață. Aceste verificări au fost făcute în
urma unor informații furnizate în august 2000 de The English Needle & Tackle Co.
La 26 noiembrie 2001, Coats Viyella plc (denumită în continuare „Coats”) a depus o cerere de clemență în temeiul Comunicării
Comisiei privind neaplicarea unor amenzi sau reducerea cuantumului acestora în cauzele având ca obiect înțelegeri (JO 1996,
C 207, p. 4, denumită în continuare „comunicarea privind cooperarea”), la care erau anexate documente prezentate pentru a
dovedi existența înțelegerilor următoare: în primul rând, o înțelegere pe piața aței destinate industriei automobilelor în
Spațiul Economic European (SEE), în al doilea rând, o înțelegere pe piața aței destinate industriei în Regatul Unit și, în
al treilea rând, o înțelegere pe piața aței industriale cu excepția sectorului automobilelor, în țările Benelux, precum și
în țările nordice (denumite în continuare „înțelegerea de pe piața aței industriale în Benelux și în țările nordice”).
Pe baza documentelor ridicate cu ocazia inspecțiilor și a celor comunicate de Coats, Comisia a adresat întreprinderilor în
cauză cereri de informații în martie și în august 2003, în conformitate cu articolul 11 din Regulamentul nr. 17.
La 15 martie 2004, Comisia a adoptat o comunicare privind obiecțiunile pe care a adresat‑o mai multor întreprinderi, întrucât
acestea au participat la una sau la mai multe dintre înțelegerile vizate la punctul 4 de mai sus, printre care se numără înțelegerea
de pe piața aței industriale în Benelux și în țările nordice. Toate întreprinderile au avut acces la dosarul de examinare
al Comisiei sub forma unei copii pe CD‑ROM care le‑a fost trimisă la 7 aprilie 2004.
Toate întreprinderile destinatare ale comunicării privind obiecțiunile au depus observații scrise.
La 19 și la 20 iulie 2004 a avut loc o audiere.
La 24 septembrie 2004, părților li s a acordat dreptul de a avea acces la versiunea neconfidențială a răspunsurilor la comunicarea
privind obiecțiunile și la observațiile prezentate de părți în ședință și au primit un termen pentru a formula alte observații.
La 14 septembrie 2005, Comisia a adoptat decizia atacată.
3.
Decizia atacată

Definirea pieței relevante
În decizia atacată se operează o distincție între ața destinată industriei automobilelor, pe de o parte, și ața industrială
cu excepția sectorului automobilelor, pe de altă parte. Tot în decizia atacată, Comisia a precizat că piața produselor din
perspectiva căreia a fost investigată încălcarea reproșată reclamantei este cea a aței industriale.
Piața geografică vizată de încălcarea reproșată reclamantelor este cea din țările Benelux și din țările nordice.

Mărimea și structura pieței relevante
În decizia atacată, Comisia a precizat că cifra de vânzări a aței industriale în țările Benelux și în țările nordice era de
aproximativ 50 de milioane de euro în 2000 și de aproximativ 40 de milioane de euro în 2004.
Comisia a indicat de asemenea că la sfârșitul anilor ’90 principalii furnizori de ață industrială în țările Benelux și în
țările nordice erau în special reclamanta, Gütermann AG (denumită în continuare „Gütermann”), Zwicky & Co. AG (denumită în
continuare „Zwicky”), Amann und Söhne GmbH & Co. KG (denumită în continuare „Amann”), Barbour Threads Ltd (denumită în continuare
„Barbour”), înainte de a fi achiziționată de Coats, și Coats.

Descrierea comportamentelor ilicite
Comisia a indicat, în decizia atacată, că încălcarea reproșată reclamantei referitoare la înțelegerea pe piața aței industriale
în țările Benelux și în țările nordice a fost comisă în cursul anilor 1990-2001.
În opinia Comisiei, întreprinderile în cauză s‑au întâlnit cel puțin o dată pe an, iar aceste reuniuni au fost organizate
în două sesiuni, una consacrată pieței din țările Benelux, cealaltă consacrată pieței din țările nordice, obiectivul principal
al acestora fiind menținerea prețurilor la un nivel ridicat pe fiecare dintre aceste două piețe.
Participanții ar fi făcut schimb de liste de prețuri și de informații privind rabaturile, aplicarea de majorări prețurilor
de catalog, diminuarea rabaturilor și majorarea prețurilor speciale aplicabile anumitor clienți. De asemenea, ar fi fost încheiate
acorduri privind viitoarele liste de prețuri, nivelul maximal al rabaturilor, diminuarea rabaturilor și majorarea prețurilor
speciale aplicabile anumitor clienți, precum și acorduri având ca obiect evitarea concurenței reciproce prin preț în avantajul
furnizorului deja stabilit și împărțirea clienților [considerentele (99)-(125) ale deciziei atacate].

Dispozitivul deciziei atacate
La articolul 1 alineatul (1) din decizia atacată, Comisia a constatat că opt întreprinderi, prin care se numără și reclamanta,
au încălcat articolul 81 CE și articolul 53 alineatul (1) din Acordul privind SEE participând la un ansamblu de acorduri și
de practici concertate pe piața aței industriale în țările Benelux și în țările nordice, în perioada cuprinsă între iunie
1991 și septembrie 2001 în ceea ce privește reclamanta.
Potrivit articolului 2 primul paragraf din decizia atacată, următoarele amenzi au fost aplicate, pentru înțelegerea de pe
piața aței industriale în Benelux și în țările nordice, printre altele, întreprinderilor enumerate mai jos:
–        Coats: 15,05 milioane de euro;
–        Amann: 13,09 milioane de euro;
–        reclamanta: 0,979 milioane de euro;
–        Gütermann: 4,021 milioane de euro;
–        Zwicky: 0,174 milioane de euro.
La articolul 3 din decizia atacată, Comisia a somat întreprinderile vizate în această decizie să înceteze imediat încălcările
constatate, în cazul în care nu au făcut‑o deja. De asemenea, Comisia le‑a obligat să se abțină să repete oricare dintre actele
menționate la articolul 1 din decizia atacată și orice act sau practică având un obiect sau un efect echivalent.
4.
Procedura și concluziile părților
Prin cererea depusă la grefa Tribunalului la 27 decembrie 2005, reclamanta a introdus prezenta acțiune.
Întrucât compunerea camerelor Tribunalului a fost modificată, judecătorul raportor a fost repartizat la Camera a cincea, căreia,
în consecință, i‑a fost repartizată prezenta cauză.
Reclamanta solicită Tribunalului:
–        anularea articolului 1 din decizia atacată în ceea ce o privește;
–        anularea articolului 2 din decizia atacată în măsura în care Comisia îi aplică o amendă în valoare de 0,979 milioane de euro
sau, în subsidiar, reducerea în mod substanțial a cuantumului acestei amenzi;
–        obligarea Comisiei la despăgubirea reclamantei pentru prejudiciul suferit, în măsura precizată în cererea introductivă;
–        desemnarea unui expert care să determine partea din prejudiciu care nu poate fi cuantificată încă;
–        obligarea Comisiei la plata cheltuielilor de judecată.
Comisia solicită Tribunalului:
–        respingerea acțiunii în anulare;
–        respingerea acțiunii în repararea prejudiciului ca nefondată;
–        obligarea reclamantei la plata cheltuielilor de judecată.

În drept
Prezenta acțiune constă, pe de o parte, într‑o cerere de anulare parțială a deciziei atacate sau în subsidiar într‑o cerere
de reducere a cuantumului amenzii aplicate și, pe de altă parte, într‑o cerere de despăgubiri.
1.
Cu privire la cererea în anularea articolului 1 din decizia atacată în ceea ce privește reclamanta

Observații introductive
Cu titlu introductiv, trebuie să se sublinieze că în cadrul primului motiv invocat în susținerea cererii sale în anularea
articolului 1 din decizia atacată, reclamanta pretinde că faptele constitutive ale încălcării a cărei comitere nu o contestă
nu pot fi asimilate încălcării „foarte grave” care i se reproșează la articolul 1 din decizia atacată. În această privință,
reclamanta susține că încălcarea a cărei comitere o recunoaște trebuie deosebită de încălcările comise de celelalte întreprinderi.
Astfel, ea susține în esență că încălcarea al cărei autor este nu ține de încălcarea unică și continuă pe piața aței industriale
în țările Benelux și în țările nordice vizată la articolul 1. Prin urmare, trebuie să se considere că prin aceste argumente
reclamanta contestă existența încălcării care i se reproșează.
Cu toate acestea, o mare parte din argumentarea prezentată de reclamantă în cadrul acestui motiv se referă la aprecierea Comisiei
privind gravitatea încălcării și stabilirea corelativă a cuantumului amenzii, în raport cu rolul individual al reclamantei
în această încălcare. O astfel de argumentare nu privește, prin urmare, însăși existența încălcării, ci vizează contestarea
amenzii și a cuantumului acesteia. Astfel, această argumentare va fi analizată în cadrul motivelor privind anularea sau reducerea
amenzii.

Argumentele părților
Deși reclamanta nu repune în discuție realitatea faptelor menționate în comunicarea privind obiecțiunile din 15 martie 2004,
ea contestă posibilitatea ca faptele care îi sunt reproșate să fie asimilate încălcării comise de întreprinderile care au
conceput și au organizat încălcarea respectivă. În această privință, reclamanta arată că înțelegerea a fost concepută și organizată
de alte întreprinderi fără ca ea să fie implicată în aceste operațiuni.
Comisia solicită respingerea acestui motiv.

Aprecierea Tribunalului
Se impune examinarea argumentului reclamantei care susține în esență că nu se poate considera că faptele care i se reproșează
țin de încălcarea unică și continuă pe piața aței industriale în țările Benelux și în țările nordice, constatată la articolul
1 din decizia atacată și că, prin urmare, ar fi trebuit apreciate în mod distinct și specific.
Mai întâi, din jurisprudență reiese că, având în vedere natura încălcărilor privind normele de concurență, precum și natura
și gradul de severitate a sancțiunilor prevăzute pentru acestea, răspunderea pentru comiterea acestor încălcări are caracter
personal. Astfel, acordurile și practicile concertate avute în vedere la articolul 81 alineatul (1) CE rezultă în mod necesar
din contribuția mai multor întreprinderi care, toate, sunt coautoare ale încălcării, dar a căror participare poate îmbrăca
forme diferite, în funcție în special de caracteristicile pieței relevante și de poziția fiecărei întreprinderi pe această
piață, de scopurile urmărite și de modalitățile de aplicare alese sau preconizate. Cu toate acestea, simpla împrejurare că
fiecare întreprindere participă la încălcare în forme care îi sunt proprii nu este suficientă pentru a exclude răspunderea
acesteia pentru întreaga încălcare, inclusiv pentru comportamentele care sunt adoptate în mod efectiv de alte întreprinderi
participante, dar care au același obiect sau același efect anticoncurențial (a se vedea Hotărârea Curții din 8 iulie 1999,
Comisia/Anic Partecipazioni, C‑49/92 P, Rec., p. I‑4125, punctele 78-80).
Astfel, o întreprindere poate purta răspunderea pentru o înțelegere globală deși s‑a stabilit că nu a participat în mod direct
decât la unul sau la mai multe dintre elementele constitutive ale acesteia, având în vedere că, pe de o parte, știa sau în
mod necesar trebuia să știe că o coluziune la care participa, în special prin reuniuni constante organizate de‑a lungul mai
multor ani, făcea parte dintr‑un plan de ansamblu menit să denatureze concurența și, pe de altă parte, că acest plan cuprindea
ansamblul elementelor constitutive ale înțelegerii (a se vedea Hotărârea Tribunalului din 8 iulie 2004, Corus UK/Comisia,
T‑48/00, Rec., p. II‑2325, punctul 176). De asemenea, faptul că diferitele întreprinderi au avut roluri diferite în urmărirea
unui obiectiv comun nu înlătură identitatea de obiect anticoncurențial și, în consecință, de încălcare, cu condiția ca fiecare
întreprindere să fi contribuit, la propriul nivel, la urmărirea obiectivului comun (a se vedea în acest sens Hotărârea Tribunalului
din 15 martie 2000, Cimenteries CBR și alții/Comisia, T‑25/95, T‑26/95, T‑30/95-T‑32/95, T‑34/95-T‑39/95, T‑42/95-T‑46/95,
T‑48/95, T‑50/95-T‑65/95, T‑68/95-T‑71/95, T‑87/95, T‑88/95, T‑103/95 și T‑104/95, Rec., p. II‑491, punctul 4123).
În sfârșit, din moment ce acordurile și practicile concertate constatate s‑au înscris, în considerarea obiectului lor identic,
în sisteme de reuniuni periodice, de stabilire a unor obiective de prețuri și de cote, sisteme înscrise la rândul lor într‑o
serie de eforturi ale întreprinderilor în cauză prin care se urmărește un singur scop economic, mai precis denaturarea evoluției
prețurilor, ar fi artificială o segmentare a acestui comportament continuu, caracterizat printr‑o singură finalitate, prin
identificarea mai multor încălcări distincte, deși este vorba, dimpotrivă, de o încălcare unică ce s‑a concretizat în mod
progresiv atât prin acorduri, cât și prin practici concertate. O întreprindere care a participat la o astfel de încălcare
prin comportamente proprii, care intră în sfera de aplicare a noțiunilor de acord sau de practică concertată având un obiect
anticoncurențial în sensul articolului 81 alineatul (1) CE și care au drept scop să contribuie la realizarea încălcării în
ansamblul său, poate fi de asemenea răspunzătoare, pentru toată perioada participării sale la încălcarea menționată, pentru
comportamentele altor întreprinderi în cadrul aceleiași încălcări. Astfel, această situație se regăsește atunci când se stabilește
că întreprinderea în cauză cunoaște comportamentele ilicite ale celorlalți participanți sau că aceasta poate în mod rezonabil
să le prevadă și că este pregătită să accepte riscul ce decurge din comportamentele respective. O asemenea concluzie nu contrazice
principiul potrivit căruia răspunderea pentru astfel de încălcări are caracter personal. Astfel, ea răspunde unei concepții
foarte răspândite în ordinile juridice ale statelor membre în ceea ce privește atribuirea răspunderii pentru infracțiuni comise
de mai mulți autori în funcție de participarea acestora la infracțiune în ansamblul său, care în aceste sisteme juridice nu
este considerată contrară caracterului personal al răspunderii (a se vedea în acest sens Hotărârea Comisia/Anic Partecipazioni,
punctul 31 de mai sus, punctele 82-84).
Prin urmare, trebuie să se determine dacă faptele reproșate reclamantei se înscriu într‑un plan de ansamblu destinat să denatureze
concurența pe piața aței industriale în țările Benelux și în țările nordice și fac parte, așadar, din încălcarea unică și
continuă pe care o constituie înțelegerea pe această piață.
În această privință, reclamanta nu contestă participarea sa la reuniuni referitoare la piața aței industriale în țările Benelux
și în țările nordice. Ea nu repune în discuție nici faptul că în cursul acestor reuniuni participanții au făcut schimb de
liste de prețuri și de informații privind rabaturile, aplicarea de majorări prețurilor de catalog, diminuarea rabaturilor
și majorarea prețurilor speciale aplicabile anumitor clienți, au încheiat acorduri privind viitoarele liste de prețuri, nivelul
maximal al rabaturilor, diminuarea rabaturilor și majorarea prețurilor speciale aplicabile anumitor clienți, urmărind evitarea
concurenței reciproce prin preț în avantajul furnizorului deja stabilit și împărțirea clienților, și au încheiat contracte
având ca obiect să determine furnizorii care nu participau la aceste reuniuni să o facă.
În plus, reclamanta recunoaște că a participat la aceste reuniuni având reprezentarea faptului că organizatorii acestora aveau
intenția de a o implica în acorduri anticoncurențiale. Reclamanta chiar declară că se aștepta la constatarea unei încălcări
de către Comisie în ceea ce o privește.
În plus, potrivit jurisprudenței, este suficient să se demonstreze de către Comisie că întreprinderea în cauză a participat
la reuniuni în cursul cărora au fost încheiate acorduri de natură anticoncurențială, fără să se fi opus în mod vădit, pentru
a dovedi în mod satisfăcător participarea întreprinderii respective la înțelegere. În cazul în care participarea la asemenea
reuniuni a fost dovedită, revine întreprinderii respective obligația de a prezenta informații de natură să demonstreze că
participarea sa la acele reuniuni era lipsită de orice spirit anticoncurențial prin dovedirea faptului că le comunicase concurenților
săi că participa la acele reuniuni având o optică diferită de a lor (a se vedea în acest sens Hotărârea Curții din 8 iulie
1999, Hüls/Comisia, C‑199/92 P, Rec., p. I‑4287, punctul 155, și Hotărârea Curții Comisia/Anic Partecipazioni, punctul 31
de mai sus, punctul 96). Rațiunea care stă la baza acestui principiu de drept este că, prin participarea la reuniunile menționate
fără a se distanța în mod public de conținutul acestora, întreprinderea a dat de înțeles celorlalți participanți că era de
acord cu rezultatul reuniunilor și că s‑ar conforma. Acest lucru este valabil și pentru participarea unei întreprinderi la
punerea în aplicare a unui acord unic. Pentru a stabili participarea unei întreprinderi la un astfel de acord, Comisia trebuie
să dovedească că întreprinderea a intenționat să contribuie prin propriul comportament la obiectivele comune urmărite de totalitatea
participanților și că a avut cunoștință despre comportamentul efectiv, anticipat sau chiar manifestat de alte întreprinderi
în urmărirea acelorași scopuri, sau că le putea prevedea în mod rezonabil și că era pregătită să accepte riscul ce decurge
din comportamentele respective (a se vedea Hotărârea Comisia/Anic Partecipazioni, punctul 31 de mai sus, punctul 87).
Or, reclamanta nu a demonstrat că le comunicase concurenților săi că participa la acele reuniuni având o optică diferită de
a acestora.
Din considerațiile ce precedă rezultă că în mod întemeiat Comisia a considerat că reclamanta era răspunzătoare pentru încălcarea
unică ce a fost comisă pe piața aței industriale în țările Benelux și în țările nordice, astfel cum este prevăzut la articolul
1 din decizia atacată.
Prin urmare, motivul prin care reclamanta contestă comiterea încălcării prevăzute la articolul 1 din decizia atacată trebuie
respins.
2.
Cu privire la cererea în anularea articolului 2 din decizia atacată în ceea ce privește reclamanta sau, în subsidiar, cu privire
la cererea de reducere a cuantumului amenzii
Reclamanta invocă în esență patru motive prin care se urmărește contestarea amenzii și a cuantumului acesteia. Primul motiv
este întemeiat pe aprecierea eronată a încălcării în cauză drept „foarte gravă”. Al doilea motiv, care cuprinde patru critici,
are legătură cu stabilirea eronată a cuantumului de plecare și clasificarea eronată a reclamantei în a doua categorie, din
cauza neluării în considerare a mărimii pieței relevante, a capacității economice efective de a aduce atingere concurenței,
a situației reclamantei în raport cu celelalte întreprinderi și a situației financiare precare a acesteia din urmă. Al treilea
motiv este întemeiat pe aprecierea eronată a circumstanțelor atenuante. Al patrulea motiv este întemeiat pe aprecierea eronată
a cooperării.

Cu privire la motivul întemeiat pe calificarea eronată a încălcării drept „foarte gravă”
Argumentele părților
Reclamanta susține că în mod eronat Comisia a calificat încălcarea ce i se reproșează ca fiind „foarte gravă”. Ea reproșează
Comisiei că a considerat că nu trebuia să țină seama de circumstanțele specifice care privesc exclusiv rolul individual al
acesteia. Prin urmare, Comisia nu ar fi ținut seama de rolul individual al acesteia în încălcarea în cauză și de circumstanțele
concrete ale participării acesteia la reuniunile referitoare la piața aței industriale în țările Benelux și în țările nordice.
În această privință, reclamanta susține că nu a avut absolut niciun rol în conceperea și în organizarea încălcării în cauză,
prin participarea la aceste reuniuni, nu a avut drept scop să încheie acorduri anticoncurențiale și nu a pus niciodată în
aplicare acordurile încheiate în cursul acestor reuniuni.
Comisia solicită respingerea acestui motiv ca neîntemeiat.
Aprecierea Tribunalului
Mai întâi, astfel cum s‑a arătat în cadrul motivului prin care se urmărește contestarea încălcării și în special la punctul
39 de mai sus, Comisia a considerat în mod întemeiat că reclamanta participase la încălcarea unică și continuă pe piața aței
industriale în țările Benelux și în țările nordice, prevăzută la articolul 1 din decizia atacată.
În continuare, încălcarea unică și continuă pe piața aței industriale în țările Benelux și în țările nordice a constat, pentru
întreprinderile în cauză, în principal în schimbul de informații sensibile cu privire la listele de prețuri și/sau prețurile
facturate pentru fiecare client, în convenirea asupra creșterilor prețurilor și/sau ale prețurilor‑țintă, în evitarea concurenței
reciproce prin prețuri în avantajul furnizorului deja stabilit și în repartizarea clienților [considerentele (99)-(125) și
(345) ale deciziei atacate]. Astfel de practici constituie restricții orizontale de tipul „carteluri de fixare a prețurilor”,
în sensul Liniilor directoare privind metoda de stabilire a amenzilor aplicate în temeiul articolului 15 alineatul (2) din
Regulamentul nr. 17 și al articolului 65 alineatul (5) [CO] (JO C 9, p. 3, Ediție specială, 08/vol. 3, p. 69, denumite în
continuare „liniile directoare”), și constituie astfel o încălcare „foarte gravă” prin însăși natura lor. Prin urmare, Comisia
nu a săvârșit o eroare atunci când a calificat o astfel de încălcare drept „foarte gravă”.
În sfârșit, argumentele invocate de reclamantă pentru a contesta gravitatea faptelor care i se reproșează privesc rolul individual
al acesteia în încălcarea în cauză și, prin urmare, nu pot repune în discuție calificarea acesteia drept „foarte gravă”. Astfel,
asemenea argumente rezultă dintr‑o confuzie între aprecierea gravității încălcării, care servește la determinarea nivelului
de plecare general al amenzii, și cea a gravității relative a participării la încălcare a fiecăreia dintre întreprinderile
vizate, acest din urmă aspect trebuind să fie examinat în cadrul eventualei aplicări a unor circumstanțe agravante sau atenuante.
Trebuie respins de asemenea argumentul reclamantei potrivit căruia cuantumul de plecare general al amenzii stabilit în funcție
de gravitatea abstractă a încălcării trebuie raportat la participarea individuală a acesteia la încălcare.
Astfel, în timp ce cuantumul de plecare al amenzii este stabilit în funcție de încălcare, gravitatea relativă a acesteia este
determinată prin referire la numeroși alți factori, în privința cărora Comisia dispune de o marjă de apreciere (a se vedea
Hotărârea Curții din 29 iunie 2006, SGL Carbon/Comisia, C‑308/04 P, Rec., p. I‑5977, punctul 71). În plus, din liniile directoare
rezultă că aprecierea gravității încălcării se realizează în două etape. În primul rând, gravitatea abstractă este apreciată
numai în funcție de elemente proprii încălcării, precum natura și impactul acesteia asupra pieței, iar în al doilea rând,
aprecierea gravității relative este adaptată în funcție de circumstanțe proprii întreprinderii în cauză, ceea ce, pe de altă
parte, determină Comisia să țină seama nu numai de eventualele circumstanțe agravante, ci și, dacă este cazul, de circumstanțele
atenuante. Acest demers permite, în special în cadrul încălcărilor care implică mai multe întreprinderi, să se țină seama,
la aprecierea gravității încălcării, de rolul diferit avut de fiecare întreprindere și de atitudinea acesteia față de Comisie
pe parcursul derulării procedurii (Hotărârea Tribunalului din 12 iulie 2001, Tate & Lyle și alții/Comisia, T‑202/98, T‑204/98
și T‑207/98, Rec., p. II‑2035, punctul 109). Astfel, rolul individual al reclamantei, chiar presupunând că ar fi neglijabil,
nu poate repune în discuție calificarea încălcării unice drept „foarte gravă”.
Nici argumentul reclamantei potrivit căruia participarea sa la reuniuni s‑ar fi înscris în perspectiva vânzării întreprinderii
și, prin urmare, nu avea nicio intenție de a încheia acorduri anticoncurențiale nu poate fi admis. Astfel, eventualitatea
unei vânzări nu poate justifica în niciun mod participarea la reuniuni care au un obiect anticoncurențial. În plus, trebuie
respins argumentul reclamantei potrivit căruia participarea sa la reuniuni fusese determinată de o presiune puternică exercitată
de alte întreprinderi în cauză. Pe de o parte, existența acestor pretinse presiuni nu schimbă cu nimic gravitatea încălcării
la care a participat reclamanta. Pe de altă parte, chiar presupunând că reclamanta a fost constrânsă, aceasta nu se poate
prevala de respectiva circumstanță, din moment ce ar fi putut mai degrabă să denunțe presiunile respective la autoritățile
competente și să introducă la Comisie o plângere în temeiul articolului 3 din Regulamentul nr. 17 decât să participe la activitățile
în discuție (a se vedea în acest sens Hotărârea Tribunalului din 29 noiembrie 2005, Union Pigments/Comisia, T‑62/02, Rec.,
p. II‑5057, punctul 63).
În concluzie, motivul întemeiat pe calificarea eronată drept „foarte gravă” a încălcării trebuie respins.

Cu privire la motivul întemeiat pe stabilirea eronată a cuantumului de plecare al amenzii și a cuantumului amenzii, precum
și pe clasificarea eronată a reclamantei în cea de a doua categorie
Argumentele părților
În susținerea motivului întemeiat pe stabilirea eronată cuantumului de plecare al amenzii și a cuantumului amenzii, precum
și a clasificării eronate a reclamantei în cea de a doua categorie sunt invocate patru critici. Acestea privesc neluarea în
considerare a mărimii reduse a pieței relevante, aprecierea eronată a capacității economice efective a reclamantei de a cauza
un prejudiciu concurenței, caracterul disproporționat al cuantumului de plecare al amenzii aplicate reclamantei în comparație
cu amenzile aplicate altor întreprinderi și, respectiv, neluarea în considerare a situației financiare deficitare a acesteia.
În primul rând, reclamanta reproșează Comisiei că nu a ținut seama de mărimea redusă a pieței relevante și, în consecință,
că a stabilit un cuantum de plecare al amenzii prea ridicat în raport cu această mărime. În opinia acesteia, Comisia a ținut
seama de mărimea redusă a pieței aței destinate industriei automobilelor în SEE prin stabilirea cuantumului de plecare al
calculului amenzilor la 5 milioane de euro pentru o piață evaluată la 20 de milioane de euro în 1999. Or, în ceea ce privește
piața aței industriale în țările Benelux și în țările nordice, Comisia ar fi stabilit cuantumul de plecare pentru calculul
amenzilor la 14 milioane de euro pentru o piață evaluată la 40 de milioane de euro în 2004.
Reclamanta susține de asemenea că în mod eronat Comisia a evaluat piața aței industriale în țările Benelux și în țările nordice
la 40 de milioane de euro în 2004, întrucât nu a ținut seama de faptul că mare parte din ața industrială vândută în SEE era
cumpărată de operatori care o exportă către întreprinderi stabilite în afara SEE. Reclamanta afirmă că cifra de afaceri corespunzătoare
exporturilor de produse finite ar fi trebuit dedusă din cifra de afaceri de 40 de milioane de euro și că astfel piața relevantă
ar fi trebuit să fie evaluată la mai puțin de 20 de milioane de euro. Reclamanta concluzionează că, prin neluarea în considerare
a mărimii reduse a acestei piețe la stabilirea cuantumului de plecare pentru calculul amenzilor, Comisia a încălcat principiile
egalității de tratament și proporționalității.
În al doilea rând, reclamanta reproșează Comisiei că a apreciat în mod eronat capacitatea sa economică efectivă de a cauza
prejudicii semnificative celorlalți operatori, în special consumatorilor. În opinia acesteia, Comisia ar trebui să țină seama
de cota sa de piață și de „cifra de afaceri globală pe care o realizează pentru articolele vizate”.
În primul rând, reclamanta susține că în mod greșit Comisia susține că această capacitate economică efectivă a întreprinderilor
în cauză de a cauza un prejudiciu concurenței ar putea fi evaluată pe baza livrărilor efectuate pe piața relevantă. În opinia
acesteia, Comisia nu a adus elemente de probă în susținerea afirmației sale potrivit căreia pe piața relevantă ar avea o putere
de piață care corespunde cifrei de afaceri pe care o realizează în țările Benelux și în țările nordice. Ea susține că influența
exercitată de întreprinderile în cauză asupra concurenței nu poate fi evaluată în mod corect fără a se ține seama de cele
patru circumstanțe specifice caracteristice pieței. Mai întâi, cea mai mare parte a aței vândute în țările Benelux și în țările
nordice ar urma să fie exportată imediat. Apoi, ața industrială ar face obiectul unor schimburi comerciale intensive. În plus,
nu ar exista niciun obstacol tehnic sau reglementar în ceea ce privește comerțul cu ață. În sfârșit, ața ar fi ușor de depozitat
și de transportat. Pe de altă parte, Comisia ar fi recunoscut existența acestor circumstanțe fără a acționa însă în consecință
cu ocazia aprecierii sale cu privire la capacitatea economică efectivă a acesteia de a cauza un prejudiciu concurenței. În
al doilea rând, reclamanta consideră că Comisia nu ținut seama de cota de piață a întreprinderilor în cauză. În al treilea
rând, reclamanta pretinde că Comisia nu a ținut seama nici de faptul că reclamanta nu era „integrată vertical” și, prin urmare,
nu dispunea de o capacitate de producție în afara SEE. În al patrulea rând, reclamanta face trimitere la Decizia 2002/759/CE
a Comisiei din 5 decembrie 2001 privind o procedură de aplicare a articolului 81 din Tratatul CE (Cazul COMP/37.800/F3 – Braserii
luxemburgheze) (JO 2002, L 253, p. 21), în care Comisia a aplicat amenzi în mod clar mai puțin ridicate.
În al treilea rând, reclamanta consideră că nivelul cuantumului de plecare al amenzii care i‑a fost aplicată este mult prea
ridicat în comparație cu nivelul cuantumurilor de plecare ale amenzilor care au fost aplicate celorlalte întreprinderi în
cauză, și aceasta în considerarea rolului diferit avut în încălcarea în cauză, a dimensiunii celorlalte întreprinderi în cauză,
și a puterii de piață a acestora mai mare decât a sa. Modul de calcul aplicat de Comisie s‑ar întemeia pe ipoteza lipsită
de temei și nemotivată potrivit căreia reclamanta avea o putere de piață corespunzătoare cifrei de afaceri realizate pe piața
relevantă. Presupunând că în mod legal Comisia avea posibilitatea de a se limita la cifra de afaceri menționată, aceasta ar
fi fost luată în considerare în mod disproporționat în raport cu celelalte elemente de apreciere (mai precis integrarea verticală,
capacitatea de producție în țările cu salarii mici și importanța importurilor provenite din aceste țări), ceea ce ar fi dat
loc stabilirii unui cuantum de plecare al amenzii excesiv. În sfârșit, reclamanta subliniază că, și după aplicarea regulii
plafonului de 10 % din cifra de afaceri realizată în cursul exercițiului financiar precedent de fiecare dintre întreprinderile
care au participat la încălcare și după reducerea în temeiul cooperării, amenda care i‑a fost aplicată reprezintă 8 % din
cifra de afaceri mondială pentru anul 2004, în timp ce amenda aplicată „liderului pieței” reprezintă abia 1,1 % din cifra
de afaceri mondială a acestuia.
În al patrulea rând, reclamanta susține că cuantumul de plecare al amenzii care i‑a fost aplicată este în mod vădit prea ridicat
în raport cu situația sa financiară precară reflectată de cifra sa de afaceri foarte redusă.
Comisia respinge toate aceste argumente și solicită respingerea motivului.
Aprecierea Tribunalului
–       Cu privire la critica întemeiată pe neluarea în considerare a mărimii reduse a pieței relevante
În primul rând, reclamanta susține în esență că mărimea pieței relevante nu a fost luată în considerare de Comisie, care a
stabilit astfel un cuantum de plecare pentru calculul amenzilor care este disproporționat în raport cu această mărime.
Trebuie să se sublinieze cu titlu introductiv că principiul proporționalității impune ca actele instituțiilor comunitare să
nu depășească limitele a ceea ce este adecvat și necesar pentru a atinge scopul urmărit. În contextul calculului amenzilor,
gravitatea încălcărilor trebuie stabilită în funcție de numeroase elemente și nu trebuie atribuită niciunuia dintre aceste
elemente o importanță disproporționată în raport cu celelalte elemente de apreciere. Principiul proporționalității implică
în acest context că amenda trebuie stabilită de Comisie proporțional cu elementele luate în considerare pentru a aprecia gravitatea
încălcării și că, în această privință, Comisia trebuie să aplice aceste elemente în mod coerent și cu o justificare obiectivă
(Hotărârea Tribunalului din 27 septembrie 2006, Jungbunzlauer/Comisia, T‑43/02, Rec., p. II‑3435, punctele 226-228).
În ceea ce privește reproșul adus Comisiei de a nu fi luat în considerare mărimea pieței relevante, trebuie amintit că, potrivit
articolului 15 alineatul (2) din Regulamentul nr. 17 și articolului 23 alineatul (2) din Regulamentul nr. 1/2003, Comisia
poate aplica întreprinderilor amenzi al căror cuantum nu depășește 10 % din cifra de afaceri realizată în cursul exercițiului
financiar precedent de fiecare dintre întreprinderile care au participat la încălcare. Pentru a stabili cuantumul amenzii
în cadrul acestei limite, dispozițiile respective prevăd luarea în considerare a gravității și a duratei încălcării. În plus,
conform liniilor directoare, Comisia stabilește cuantumul de plecare al amenzii în funcție de gravitatea încălcării, luând
în considerare natura însăși a încălcării, impactul real asupra pieței, atunci când acesta poate fi măsurat, și întinderea
pieței geografice.
Astfel, nici Regulamentul nr. 17, nici Regulamentul nr. 1/2003, nici liniile directoare nu prevăd că valoarea amenzilor trebuie
stabilită în mod direct în funcție de mărimea pieței afectate, acest factor nefiind decât un element pertinent printre altele.
Acest cadru juridic nu impune, așadar, în sine, Comisiei să țină seama de mărimea redusă a pieței produselor (Hotărârea Tribunalului
din 27 septembrie 2006, Roquette Frères/Comisia, T‑322/01, Rec., p. II‑3137, punctul 148).
Totuși, potrivit jurisprudenței, atunci când apreciază gravitatea unei încălcări, Comisia are obligația de a ține seama de
un număr mare de elemente ale căror caracter și importanță variază în funcție de tipul de încălcare în cauză și de împrejurările
particulare ale încălcării vizate (a se vedea Hotărârea Curții din 7 iunie 1983, Musique Diffusion française și alții/Comisia,
100/80-103/80, Rec., p. 1825, punctul 120). Nu se poate exclude ca, după caz, printre aceste elemente care atestă gravitatea
unei încălcări să figureze mărimea pieței produsului.
În consecință, deși mărimea pieței poate constitui un element care trebuie luat în considerare pentru stabilirea gravității
încălcării, importanța acestuia variază în funcție de tipul de încălcare și de împrejurările particulare ale încălcării vizate.
În speță, încălcarea a constat în esență, pentru întreprinderile în cauză, în a schimba informații sensibile privind listele
de prețuri și/sau prețurile în funcție de client, în a se înțelege cu privire la majorarea prețurilor și/sau a prețurilor‑țintă
și în a evita concurența reciprocă prin preț în avantajul furnizorului deja stabilit și în a-și împărți clienții [considerentele
(99)-(125) și (345) ale deciziei atacate]. Astfel de practici reprezintă o restricție orizontală de tip „cartel de fixare
a prețurilor” în sensul liniilor directoare și, prin urmare, sunt „foarte grave” prin natura lor. În acest context, mărimea
redusă a pieței relevante, presupunând că este dovedită, are o importanță mai mică în raport cu toate celelalte elemente care
atestă gravitatea încălcării.
În orice caz, trebuie să se țină seama de faptul că Comisia a apreciat că încălcarea trebuia considerată foarte gravă în sensul
liniilor directoare, care, pentru astfel de cazuri, prevede că aceasta are „posibilitatea” de a stabili un cuantum de plecare
mai mare de 20 de milioane de euro. În speță, Comisia a repartizat, în decizia atacată, întreprinderile în cauză în mai multe
categorii în funcție de importanța relativă a acestora pe piața în cauză. Astfel cum reiese din considerentul (358) al deciziei
atacate, Comisia nu a reținut decât un cuantum de plecare de 14 milioane de euro pentru întreprinderile din prima categorie,
de 5,2 milioane de euro pentru cele din a doua categorie (în cazul de față, reclamanta), de 2,2 milioane de euro pentru cele
din a treia categorie și de 0,1 milioane de euro pentru cele din a patra categorie. Prin urmare, cuantumul de plecare care
a servit drept punct de plecare pentru calculul amenzii aplicate reclamantei a corespuns unui cuantum cu mult inferior celui
pe care, în temeiul liniilor directoare, Comisia ar fi avut „posibilitatea” să îl aplice pentru încălcări foarte grave. Această
determinare a cuantumului de plecare al amenzii tinde să confirme că mărimea pieței relevante a produselor a fost într‑adevăr
luată în considerare.
Prin urmare, argumentul reclamantei potrivit căruia Comisia nu a ținut seama de mărimea pieței relevante și a stabilit astfel
un cuantum de plecare pentru calculul amenzilor care este disproporționat în raport cu această mărime trebuie respins.
În al doilea rând, în mod eronat, reclamanta susține că principiile proporționalității și egalității de tratament au fost
încălcate atunci când s‑a stabilit cuantumul de plecare al amenzii pe motivul că, spre deosebire de calculul efectuat în ceea
ce privește încălcarea în cauză, Comisia ar fi ținut seama de mărimea redusă a pieței aței destinate industriei automobilelor
în SEE și astfel ar fi determinat un cuantum de plecare al amenzii proporțional cu mărimea acestei piețe.
Astfel, principiul egalității de tratament interzice ca situații comparabile să fie tratate în mod diferit și ca situații
diferite să fie tratate în același mod, cu excepția cazului în care un asemenea tratament este justificat în mod obiectiv.
În prezenta cauză, înțelegerea de pe piața aței destinate industriei automobilelor în SEE și cea de pe piața aței industriale
în Benelux și în țările nordice sunt două încălcări distincte care vizează piețe ale produselor și geografice diferite. Prin
urmare, reclamanta nu se află într‑o situație identică celei a întreprinderilor vizate prin înțelegerea de pe piața aței destinate
industriei automobilelor în SEE și, prin urmare, nu se poate prevala în mod valabil de o încălcare a principiului egalității
de tratament în această privință.
În al treilea rând, argumentul reclamantei întemeiat pe faptul că mărimea pieței relevante ar trebui redusă, după deducerea
exporturilor de produse finite, la un cuantum de 20 de milioane de euro nu poate fi admis. Astfel, pe de o parte, tranzacțiile
cu privire la produsele vizate încorporate în produsele finite exportate în afara pieței relevante au fost efectuate pe această
ultimă piață și, astfel, sunt parte integrantă a pieței. Pe de altă parte, reclamanta nu a demonstrat nicidecum că exportul
în afara pieței relevante al produselor finite care încorporează produsele vizate negociate pe această piață reduce mărimea
acesteia din urmă.
Pe de altă parte, argumentul întemeiat pe o pretinsă încălcare a obligației de motivare trebuie respins. Astfel, din cuprinsul
punctelor 65 și 66 de mai sus rezultă în mod necesar că decizia atacată conține suficiente elemente în ceea ce privește determinarea
cuantumului de plecare al amenzii.
Din ansamblul considerațiilor ce precedă rezultă că critica întemeiată pe neluarea în considerare a mărimii reduse a pieței
relevante trebuie respinsă.
–       Cu privire la critica întemeiată pe aprecierea pretins eronată a capacității economice efective a reclamantei de a cauza un
prejudiciu concurenței
Reclamanta susține în esență, în mod greșit, că, prin nerespectarea liniilor directoare, Comisia ar fi determinat cuantumul
de plecare al amenzii fără să țină seama de cifra de afaceri globală a acesteia, că, prin urmare, nu ar fi ținut seama de
capacitatea economică efectivă a întreprinderilor în cauză de a cauza un prejudiciu concurenței și că astfel ar fi încălcat
principiul proporționalității.
Din decizia atacată rezultă că, pentru a determina cuantumul de plecare al amenzii, Comisia a ținut seama mai întâi de natura
proprie a încălcării, impactul real asupra pieței și întinderea geografică a acesteia. Ținând seama de acești factori, Comisia
a reținut caracterul „foarte grav” al încălcării comise de întreprinderile în cauză [considerentele (344)-(353) ale deciziei
atacate].
În continuare, Comisia a considerat necesar să aplice un tratament diferențiat întreprinderilor care au participat la carteluri
în scopul de a ține seama de capacitatea economică efectivă a acestora de a cauza un prejudiciu concurenței, precum și de
a stabili amenda la un nivel care să garanteze un efect descurajator suficient. Aceasta a adăugat că era necesar să ia în
considerare ponderea specifică a comportamentului ilicit al fiecărei întreprinderi și, prin urmare, impactul real avut asupra
concurenței. Comisia a subliniat că a ales drept bază de comparație pentru importanța relativă a întreprinderilor în cauză
cifra de afaceri realizată de fiecare întreprindere pe piața și pentru produsul vizat. În consecință, Comisia a regrupat întreprinderile
în patru categorii. Amann și Coats, cu o cifră de afaceri cuprinsă între 14 și 18 milioane de euro, au fost clasificate în
prima categorie. Reclamanta, cu o cifră de afaceri de 6 milioane de euro, a fost plasată în a doua categorie. Gütermann, Barbour
și Bieze Stork BV, cu o cifră de afaceri cuprinsă între 2 și 4 milioane de euro, au fost clasificate în a treia categorie,
iar Zwicky, cu o cifră de afaceri cuprinsă între 0 și 1 milion de euro, în a patra categorie. În temeiul acestor considerații,
Comisia a reținut un cuantum de plecare al amenzii, determinat în funcție de gravitatea încălcării, de 14 milioane de euro
pentru Coats și Amann, de 5,2 milioane de euro pentru reclamantă, de 2,2 milioane de euro pentru Gütermann, Barbour și Bieze
Stork, și de 0,1 milioane de euro pentru Zwicky [considerentele (356)-(358) ale deciziei atacate].
În primul rând, în măsura în care reclamanta afirmă că numai cifra sa de afaceri pe piața în cauză nu permitea să se determine
capacitatea sa economică efectivă de a cauza un prejudiciu concurenței și că ar fi trebuit să se țină seama de cifra sa de
afaceri globală, mai precis cifra pe care a realizat‑o din vânzarea tuturor tipurilor de ață industrială la nivel mondial,
mai întâi trebuie amintit că simpla trimitere expresă la cifra de afaceri globală a unei întreprinderi care a participat la
încălcarea prevăzută la articolul 15 alineatul (2) din Regulamentul nr. 17 și la articolul 23 alineatul (2) din Regulamentul
nr. 1/2003 privește limita superioară care nu poate fi depășită de cuantumul unei amenzi. Respectând această limită, Comisia
poate, în principiu, să stabilească amenda plecând de la o cifră de afaceri la alegere, în ceea ce privește baza geografică
și produsele vizate, fără a fi obligată să rețină exact cifra de afaceri globală sau cea realizată pe piața geografică sau
pe piața produselor în cauză. În plus, deși liniile directoare nu prevăd calculul amenzilor în funcție de o cifră de afaceri
determinată, nici nu se opun ca o cifră de afaceri realizată de întreprinderile în cauză pe piața relevantă să fie luată în
considerare atunci când se stabilește cuantumul amenzii, în scopul de a respecta principiile generale ale dreptului Uniunii
și atunci când împrejurările o impun. Astfel, cifra de afaceri poate fi avută în vedere cu ocazia luării în considerare a
diferitelor elemente enumerate la punctul 75 de mai sus, prevăzute la punctul 1 A al patrulea și al șaselea paragraf din liniile
directoare privind metoda de stabilire a amenzilor (a se vedea Hotărârea Tribunalului din 9 iulie 2003, Cheil Jedang/Comisia,
T‑220/00, Rec., p. II‑2473, punctul 82, și Hotărârea Tribunalului din 29 aprilie 2004, Tokai Carbon și alții/Comisia, T‑236/01,
T‑239/01, T‑244/01-T‑246/01, T‑251/01 și T‑252/01, Rec., p. II‑1181, punctul 195).
Rezultă că, pentru stabilirea cuantumului amenzii, Comisia este liberă să țină seama de o cifră de afaceri la alegere, cu
condiția ca aceasta să nu fie nerezonabilă în raport cu circumstanțele cauzei. De asemenea, Comisia nu este obligată, în cadrul
determinării cuantumului amenzilor, să garanteze că, în cazul în care sunt aplicate amenzi mai multor întreprinderi implicate
în aceeași încălcare, cuantumurile finale ale amenzilor reflectă orice diferențiere între întreprinderile în cauză în ceea
ce privește cifra lor de afaceri globală sau cifra lor de afaceri relevantă (Hotărârea Curții din 28 iunie 2005, Dansk Rørindustri
și alții/Comisia, C‑189/02 P, C‑202/02 P, C‑205/02 P-C‑208/02 P și C‑213/02 P, Rec., p. I‑5425, punctul 312, Hotărârea Tribunalului
din 18 iulie 2005, Scandinavian Airlines System/Comisia, T‑241/01, Rec., p. II‑2917, punctul 166, și Hotărârea Tribunalului
din 4 iulie 2006, Hoek Loos/Comisia, T‑304/02, Rec., p. II‑1887, punctul 84).
În ceea ce privește alegerea pe care o poate face Comisia pentru o cifră de afaceri sau alta, jurisprudența a precizat că,
în cadrul analizei efectuate în scopul stabilirii cuantumului de plecare al unei amenzi pentru încălcarea normelor de concurență,
a capacității economice efective a contravenienților de a cauza un prejudiciu concurenței, care implică o apreciere a importanței
reale a acestor întreprinderi pe piața relevantă, și anume a influenței lor pe această piață, cifra de afaceri globală nu
reflectă decât o imagine incompletă a situației reale. Astfel, nu este exclus ca o întreprindere puternică, ce desfășoară
o multitudine de activități diferite, să nu fie prezentă decât în mod secundar pe o piață specifică a produselor. De asemenea,
nu este exclus ca o întreprindere ce deține o poziție importantă pe o altă piață geografică decât cea a Uniunii să aibă numai
o poziție slabă pe această piață sau pe cea a SEE. În aceste cazuri, simplul fapt că întreprinderea în cauză realizează o
cifră de afaceri globală importantă nu înseamnă în mod necesar că exercită o influență determinantă pe piața afectată (Hotărârea
Tribunalului Cheil Jedang/Comisia, punctul 76 de mai sus, punctul 88, și Hotărârea Tribunalului din 9 iulie 2003, Archer Daniels
Midland și Archer Daniels Midland Ingredients/Comisia, T‑224/00, Rec., p. II‑2597, punctul 194). Pentru acest motiv, deși
este adevărat că cifra de afaceri a unei întreprinderi pe piața vizată nu poate fi determinantă pentru a se concluziona că
o întreprindere aparține unei entități economice puternice, ea este în schimb relevantă pentru determinarea eventualei influențe
pe care această întreprindere a exercitat‑o pe piață (a se vedea în acest sens Hotărârea Tribunalului din 29 noiembrie 2005,
SNCZ/Comisia, T‑52/02, Rec., p. II‑5005, punctul 65, și Hotărârea Tribunalului Union Pigments/Comisia, punctul 49 de mai sus,
punctul 152).
Prin urmare, partea din cifra de afaceri ce provine din vânzarea mărfurilor care fac obiectul încălcării este de natură să
dea o indicație justă a amplorii încălcării pe piața relevantă (Hotărârea Cheil Jedang/Comisia, punctul 76 de mai sus, punctul
91, și Hotărârea Archer Daniels Midland și Archer Daniels Midland Ingredients/Comisia, punctul 78 de mai sus, punctul 196).
Astfel, cifra de afaceri realizată din produsele care au făcut obiectul încălcării este de natură să reflecte în mod just
răspunderea fiecărei întreprinderi în cauză pe piața relevantă, întrucât constituie un element obiectiv care exprimă în mod
corect nocivitatea comportamentului ilicit pentru concurența normală și reprezintă, prin urmare, un indicator fiabil al capacității
fiecărei întreprinderi vizate de a cauza un prejudiciu concurenței. În prezenta cauză, alegerea Comisiei de a se raporta la
cifra de afaceri pe piața relevantă pentru a determina capacitatea fiecărei întreprinderi în cauză de a cauza prejudicii era,
prin urmare, coerentă și justificată în mod obiectiv.
Circumstanțele specifice invocate de reclamantă nu pot repune în discuție această concluzie. Astfel, trebuie amintit mai întâi
că înțelegerea nu avea o aplicabilitate geografică mondială și că concurența restrânsă prin încălcare se limita la piața aței
industriale în țările Benelux și în țările nordice. Apoi, reclamanta nu demonstrează săvârșirea unei erori de către Comisie
atunci când a considerat că cifrele de afaceri realizate de întreprinderile în cauză pe piața relevantă au inclus cifrele
de afaceri pe care le‑au realizat pentru ața industrială produsă în alte țări decât Benelux și în țările nordice, dar pe care
le‑au negociat pe piața relevantă sau cifrele de afaceri pe care le‑au realizat pentru ața industrială produsă inițial în
țările Benelux sau în țările nordice și exportată ulterior către alte țări. În sfârșit, raționamentul reclamantei este contradictoriu
întrucât presupune luarea în considerare a cifrei de afaceri globale a întreprinderilor în cauză pentru repartizarea acestora
în diferite categorii și, pe de altă parte, alegerea cifrei de afaceri realizate de întreprinderile în cauză pe piața relevantă
pentru a determina cuantumul de plecare al amenzii pentru fiecare dintre ele.
În al doilea rând, reclamanta nu poate reproșa Comisiei că nu a ținut seama de cotele de piață ale întreprinderilor în cauză.
Astfel, trebuie să se sublinieze mai întâi că, în considerentul (356) al deciziei atacate, Comisia a considerat că în general
informațiile privind cotele de piață nu erau suficient de precise pentru a fi posibilă trimiterea la acestea. Presupunând,
astfel cum susține reclamanta, că informațiile furnizate cu privire la cota sa de piață în țările Benelux și în țările nordice
ar fi fost suficient de precise pentru a fi posibilă trimiterea la acestea, astfel de informații nu ar fi putut fi totuși
utilizate având în vedere caracterul insuficient al informațiilor privind cotele de piață ale celorlalți participanți la înțelegere.
În aceste împrejurări, Comisia s‑a raportat în mod întemeiat la cifra de afaceri realizată pe piața relevantă, care a reflectat
cel mai bine, în stadiul determinării ponderii relative a participanților la înțelegere în vederea repartizării lor în diferite
grupe, ponderea în discuție a acestor întreprinderi.
În al treilea rând, trebuie respins argumentul reclamantei potrivit căruia Comisia ar trebui să țină seama de faptul că reclamanta
nu era integrată vertical, spre deosebire de alte întreprinderi în cauză. Astfel, Comisia își poate întemeia aprecierea privind
capacitatea economică efectivă a autorilor unei încălcări a normelor de concurență de a cauza un prejudiciu concurenței pe
informațiile referitoare la cifra de afaceri și la cotele de piață pe piața vizată, în vederea aprecierii gravității acestei
încălcări și a stabilirii cuantumului de plecare al amenzii. Totuși, unele circumstanțe speciale, precum caracteristicile
acestei piețe, pot fi de natură să reducă în mod sensibil caracterul semnificativ al acestor informații și să impună luarea
în considerare a altor factori relevanți, în special integrarea verticală și diversitatea gamei de produse, pentru aprecierea
influenței acestor întreprinderi pe piață (Hotărârea Tribunalului din 15 martie 2006, Daiichi Pharmaceutical/Comisia, T‑26/02,
Rec., p. II‑713, punctele 61 și 63). Astfel, deși integrarea verticală și diversitatea gamei de produse pot, eventual, să
constituie elemente relevante pentru aprecierea influenței pe care o întreprindere este aptă să o exercite pe piață și să
fie indicii ale acestei influențe complementare în raport cu cotele de piață și cu cifrele de afaceri pe piața vizată (a se
vedea în acest sens Hotărârea Curții din 14 februarie 1978, United Brands și United Brands Continentaal/Comisia, 27/76, Rec.,
p. 207, punctele 67-72 și 78-81), în prezenta cauză trebuie să se considere că argumentele reclamantei întemeiate pe integrarea
verticală a celorlalte întreprinderi în cauză nu demonstrează că acestea din urmă dispuneau de avantaje concurențiale speciale
și semnificative pe piața relevantă. În plus, astfel cum s‑a subliniat la punctul 80 de mai sus, reclamanta nu a demonstrat
că cifrele de afaceri ale celorlalte întreprinderi în cauză au fost realizate pentru ața industrială produsă în alte țări
decât țările Benelux și țările nordice, dar negociate pe piața relevantă, sau că cifrele de afaceri pe care le‑au realizat
pentru ața industrială inițial produsă în țările Benelux sau în țările nordice și ulterior exportată către alte țări nu au
fost incluse în cifrele de afaceri ale acestora pe piața relevantă.
În al patrulea rând, comparația efectuată de reclamantă între decizia atacată și decizia Braserii luxemburgheze (punctul 55
de mai sus) nu este relevantă. Astfel, pentru a stabili cuantumul amenzii, Comisia și‑a utilizat marja de apreciere cu respectarea
Regulamentului nr. 17 și a Regulamentului nr. 1/2003, precum și a normelor pe care și le‑a impus în liniile directoare privind
metoda de stabilire a amenzilor. În plus, practica decizională anterioară a Comisiei nu servește în sine drept cadru juridic
pentru aplicarea amenzilor în materie de concurență (Hotărârea Tribunalului din 20 martie 2002, LR AF 1998/Comisia, T‑23/99,
Rec., p. II‑1705, punctul 234, și Hotărârea Tribunalului din 8 iulie 2008, BPB/Comisia, T‑53/03, Rep., p. II‑1333, punctul
275).
În consecință, această critică trebuie respinsă.
–       Cu privire la încălcarea principiului proporționalității în urma aplicării unui cuantum de plecare în mod vădit prea ridicat
în comparație cu cele aplicate altor întreprinderi în cauză
În primul rând, reclamanta susține în mod neîntemeiat că cuantumul de plecare al amenzii care i‑a fost aplicată, respectiv
5,2 milioane de euro, este disproporționat în comparație cu cuantumurile de plecare reținute pentru calculul amenzilor aplicate
altor întreprinderi în cauză.
Pe de o parte, astfel cum s‑a observat în cadrul primei critici, în prezenta cauză, Comisia s‑a raportat în mod întemeiat
la cifra de afaceri realizată de întreprinderile în cauză pe piața relevantă pentru a determina importanța relativă a acestora
pe piața respectivă.
Pe de altă parte, trebuie amintit că din liniile directoare privind metoda de stabilire a amenzilor reiese că cuantumul de
plecare avut în vedere pentru încălcările foarte grave este de minimum 20 de milioane de euro. Din moment ce cuantumurile
de plecare ale amenzii reflectă în mod proporțional diferența dintre întreprinderile în cauză și că, având în vedere elementele
amintite la punctul 74 de mai sus, Comisia le‑a stabilit la niveluri net inferioare minimului stabilit prin liniile directoare,
nu se poate reține nicio încălcare a principiului proporționalității.
În al doilea rând, trebuie respins și argumentul reclamantei întemeiat pe caracterul nerezonabil de ridicat al cuantumului
de plecare și al cuantumului final al amenzii care i‑a fost aplicată în raport cu cele ale amenzilor aplicate celorlalte întreprinderi
în cauză. Astfel, reclamanta nu poate deduce în mod valabil un tratament discriminatoriu sau disproporționat, dat fiind că
punctul de plecare al amenzii reținute este justificat în lumina criteriului reținut de Comisie pentru aprecierea importanței
fiecărei întreprinderi pe piața relevantă (a se vedea în acest sens Hotărârea LR AF 1998/Comisia, punctul 83 de mai sus, punctul
304), observându‑se în plus că cuantumul de plecare reținut de 5,2 milioane de euro corespunde unui prag cu mult inferior
celui prevăzut pentru încălcările „foarte grave” în liniile directoare.
Pe de altă parte, astfel cum s‑a amintit la punctul 77 de mai sus, Comisia nu este obligată să garanteze că cuantumurile finale
ale amenzilor aplicate mai multor întreprinderi implicate în aceeași încălcare reflectă orice diferențiere între întreprinderile
în cauză în ceea ce privește cifra lor de afaceri globală sau cifra lor de afaceri relevantă.
Trebuie să se adauge că articolul 15 alineatul (2) din Regulamentul nr. 17 și articolul 23 alineatul (2) din Regulamentul
nr. 1/2003 nu impun nici ca, în cazul în care sunt aplicate amenzi mai multor întreprinderi implicate în aceeași încălcare,
cuantumul amenzii aplicate unei întreprinderi de dimensiuni mici sau mijlocii, exprimat ca procentaj din cifra de afaceri,
să nu fie superior celui al amenzilor aplicate întreprinderilor mai mari. Astfel, din aceste dispoziții reiese că, atât pentru
întreprinderile de dimensiuni mici sau mijlocii, cât și pentru cele de dimensiuni mari, trebuie să se ia în considerare gravitatea
și durata încălcării la stabilirea cuantumului amenzii. În măsura în care Comisia impune întreprinderilor implicate în aceeași
încălcare amenzi justificate pentru fiecare dintre acestea, în raport cu gravitatea și cu durata încălcării, nu i se poate
reproșa că, pentru unele dintre acestea, cuantumul amenzii este mai mare, în raport cu cifra de afaceri, față de cel al altor
întreprinderi (Hotărârea Tribunalului din 5 decembrie 2006, Westfalen Gassen Nederland/Comisia, T‑303/02, Rec., p. II‑4567,
punctul 174).
Ținând seama de considerațiile precedente, nu se poate deduce în mod valabil caracterul disproporționat al cuantumului de
plecare, al cuantumului de bază și al cuantumului final al amenzii aplicate reclamantei.
Prin urmare, această critică trebuie respinsă.
–       Cu privire la critica întemeiată pe stabilirea unui cuantum de plecare excesiv în raport cu situația financiară precară a
reclamantei
Critica formulată de reclamantă întemeiată pe caracterul excesiv al cuantumului de plecare al amenzii care i‑a fost aplicată
în temeiul situației sale financiare precare și al riscului ca amenda să determine dispariția sa trebuie respinsă.
Astfel, cuantumul de plecare al amenzii nu reprezintă decât un cuantum intermediar care, în cadrul aplicării metodei definite
de liniile directoare, face în continuare obiectul unor adaptări în funcție de durata încălcării și de circumstanțele agravante
sau atenuante constatate (a se vedea în acest sens Hotărârea Cheil Jedang/Comisia, punctul 76 de mai sus, punctul 95). Rezultă
că simplul fapt că cuantumul de plecare al amenzii reprezintă 32 % din cifra de afaceri globală a reclamantei pentru 2001
nu permite să se deducă nivelul excesiv al acestuia.
Indiferent de situație, trebuie amintit că, potrivit unei jurisprudențe constante, Comisia nu este obligată ca, la determinarea
cuantumului amenzii, să țină seama de situația financiară deficitară a unei întreprinderi, având în vedere că recunoașterea
unei asemenea obligații ar echivala cu conferirea unui avantaj concurențial nejustificat întreprinderilor care sunt cel mai
puțin adaptate condițiilor pieței (Hotărârea Dansk Rørindustri și alții/Comisia, punctul 77 de mai sus, punctul 327, Hotărârea
SGL Carbon/Comisia, punctul 48 de mai sus, punctul 105; a se vedea de asemenea în acest sens Hotărârea Curții din 8 noiembrie
1983, IAZ International Belgium și alții/Comisia, 96/82-102/82, 104/82, 105/82, 108/82 și 110/82, Rec., p. 3369, punctele
54 și 55).
Pe de altă parte, presupunând că o măsură adoptată de o autoritate comunitară provoacă falimentul unei întreprinderi, o astfel
de falimentare a întreprinderii sub forma sa juridică în cauză, chiar dacă poate aduce atingere intereselor financiare ale
proprietarilor, ale acționarilor sau ale deținătorilor de părți sociale, nu înseamnă totuși că și elementele personale, materiale
și nemateriale reprezentate de întreprindere și‑ar pierde valoarea (Hotărârea Tokai Carbon și alții/Comisia, punctul 76 de
mai sus, punctul 372).
Având în vedere toate considerațiile precedente, motivul întemeiat pe stabilirea eronată a cuantumului de plecare al amenzii
și a cuantumului amenzii, precum și pe clasificarea eronată a reclamantei în cea de a doua categorie trebuie respins.

Cu privire la motivul întemeiat pe aprecierea eronată a circumstanțelor atenuante
Argumentele părților
În primul rând, reclamanta susține că nu a pus niciodată în aplicare acordurile încheiate în cursul reuniunilor și nici nu
a avut intenția să o facă.
În primul rând, reclamanta subliniază că nu a avut loc o apreciere efectivă de către Comisie a comportamentului său individual.
În al doilea rând, reclamanta susține că „neaplicarea în practică a acordurilor sau a practicilor ilicite” ar fi confirmată
de necomunicarea listelor „tarifelor [sale] reale” și de transmiterea listelor „tarifelor de bază fictive”. În această privință,
ea susține că nu negociază și nu încheie acorduri privind prețurile cu cumpărătorii săi decât pe o bază individuală și, prin
urmare, nu practică o politică de reducere a prețurilor de catalog comunicate clienților. Reclamanta pretinde că nu aplică
și nu stabilește bareme interne decât în cadrul raportului său cu intermediarii (agenți și distribuitori). Comparația dintre
prețurile de bază fictive, pe de o parte, și prețurile facturate în mod real clienților săi, precum și baremele furnizate
agenților săi, pe de altă parte, demonstrează în mod clar lipsa unei corelări între aceste tipuri de prețuri.
În al treilea rând, reclamanta susține că nu și‑a adaptat comportamentul în materie de prețuri pe piață potrivit listelor
„tarifelor de bază fictive” pe care le‑a comunicat. Ea consideră că a demonstrat, pe baza cifrelor, că evoluția prețurilor
practicate în mod efectiv de ea era total independentă de evoluția tarifelor distribuite cu ocazia reuniunilor, și aceasta
pentru întreaga perioadă cuprinsă între 1994 și 2001. Reclamanta mai subliniază că încercarea de majorare cu 3,5 % a livrărilor
în Țările de Jos, reproșată de Comisie, nu este urmarea unuia dintre pretinsele acorduri încheiate cu ocazia reuniunii din
19 septembrie 2000 la Budapesta, ci mai curând a unui regulament în acest sens al Federației belgiene a industriei textile
(Febeltex). De asemenea, majorarea de preț de 6 % aplicată în Suedia nu ar privi decât firele de nylon și s‑ar datora exclusiv
creșterii cursului lirei sterline.
În al doilea rând, reclamanta susține că, prin acordarea unei reduceri de numai 15 % din cuantumul amenzii, Comisia nu a ținut
seama de faptul că rolul acesteia era mult mai limitat în timp în măsura în care nu a început să participe la discuțiile referitoare
la țările nordice decât în 1997. Comisia nu ar fi ținut seama nici de faptul că era singura întreprindere în cauză care nu
a conceput și nici nu a organizat încălcarea în cauză și că nu începuse să participe la reuniunile consacrate țărilor Benelux
decât în 1991. Prin urmare, reclamanta constată cu uimire că întreprinderii Bieze Stork, care a participat însă la discuțiile
referitoare la țările Benelux de la începutul încălcării în cauză, i‑a fost acordat același procent de reducere a cuantumului
amenzii. Reclamanta subliniază că a participat numai la aproximativ 85 % din reuniunile referitoare la țările Benelux, la
35 % din reuniunile privind țările nordice și, în medie, la 60 % din durata totală a încălcării în cauză. Prin urmare, Comisia
ar fi încălcat principiile egalității de tratament și proporționalității.
Comisia combate toate aceste argumente și solicită respingerea motivului.
Aprecierea Tribunalului
Liniile directoare prevăd, la punctul 3, reducerea cuantumului de bază al amenzii în cazul în care există „circumstanțe atenuante
[speciale]”, precum neaplicarea în practică a acordurilor coluzorii, rolul exclusiv pasiv sau imitativ în comiterea încălcării,
încetarea încălcărilor de îndată ce intervine Comisia și alte circumstanțe care nu sunt menționate în mod expres.
În primul rând, trebuie examinată critica întemeiată pe neluarea în considerare a neaplicării în practică a acordurilor coluzorii
invocată de reclamantă.
În primul rând, în ceea ce privește argumentul reclamantei potrivit căruia nu ar fi transmis întreprinderilor concurente decât
tarife de bază fictive, trebuie amintit că aceasta a furnizat două serii de liste de prețuri, pretinzând că prima serie de
liste, mai precis cele transmise participanților la înțelegere cu ocazia reuniunilor, conținea tarife de bază fictive, iar
cea de a doua, tarifele sale reale. De asemenea, este necesar să se sublinieze că listele de tarife reale conțin mai multe
tarife pentru fiecare tip de ață, menționate în opt coloane, în timp de listele de tarife de bază pretins a fi fictive nu
conțin decât un singur tarif de bază pentru fiecare tip de ață, indicat în prima coloană.
Trebuie să se constate că cuantumurile redate în prima coloană din cele două serii de liste, respectiv lista tarifelor reale
și cea a tarifelor de bază pretins a fi fictive, sunt aproape identice. În această privință, reclamanta a afirmat că numai
tariful real menționat în cea de a opta coloană era pertinent.
Asemenea Comisiei, trebuie să se sublinieze că, pe listele de tarife reale, pentru mai multe tipuri de ață nu apare niciun
tarif în a opta coloană, ci numai tarifele menționate în primele patru coloane. Prin urmare, este greu de crezut că numai
tarifele menționate în a opta coloană erau pertinente. În plus, din dosarul Comisiei reiese că erau aplicabile tarife diferite
în funcție de cantitățile comandate. Astfel, tarifele variau în funcție de greutatea produselor (de exemplu, pentru ața pentru
saci de poliester, tarifele menționate în prima coloană corespundeau unei greutăți de 10 kg, tarifele menționate în a doua
coloană corespundeau unei greutăți de 25 kg etc.) sau în funcție de unitatea de ambalare a produselor (de exemplu, pentru
poliamidă, produsele menționate în prima coloană corespundeau unor cantități comandate inferioare unei unități de ambalare,
tarifele menționate în a doua coloană corespundeau unor cantități comandate egale cu cea mai mică unitate de ambalare etc.).
Din această constatare se poate deduce că tariful menționat în prima coloană este, în realitate, cel comunicat pentru categoria
achiziții în cantități reduse și, prin urmare, nu este deloc fictiv. Chiar presupunând, astfel cum susține reclamanta, că
tarifele menționate în primele patru coloane figurau pe listele de tarife reale pentru anul 2001 numai cu titlul de „referință
istorică”, rezultă totuși, pe de o parte, că aceste tarife nu erau pur fictive și, pe de altă parte, că nu este exclus ca
întreprinderile concurente să fi avut posibilitatea să își formeze o idee cu privire la tarifele aplicabile comenzilor celor
mai importante, pornind de la tarifele de bază menționate în prima coloană. Prin urmare, se poate considera că listele de
prețuri comunicate de reclamantă întreprinderilor concurente nu erau fictive, ci doar inexacte sau incomplete.
În concluzie, Comisia a dedus în mod întemeiat, în considerentul (170) al deciziei atacate, că reclamanta nu a demonstrat
caracterul fictiv al tarifelor sale de bază menționate în prima coloană.
În această privință, argumentul reclamantei, susținut de studii anexate la înscrisurile sale, potrivit căruia prețurile aplicate
clienților săi erau mai reduse decât cele discutate cu ocazia reuniunilor, nu poate fi suficient pentru a repune în discuție
concluzia sus‑menționată la care a ajuns Comisia. Astfel, Comisia nu a negat nicidecum existența unei diferențe între prețurile
aplicate efectiv de reclamantă clienților săi și cele discutate cu ocazia reuniunilor, însă a subliniat în mod întemeiat că
această diferență nu era surprinzătoare, întrucât toți furnizorii acordau rabaturi clienților lor.
În al doilea rând, în ceea ce privește critica formulată de reclamantă întemeiată pe neaplicarea acordurilor încheiate în
cursul reuniunilor, trebuie să se verifice dacă argumentele invocate de aceasta sunt de natură să dovedească faptul că, în
perioada în care a aderat la acordurile ilicite, s‑a sustras în mod efectiv de la aplicarea acestora prin adoptarea unui comportament
concurențial pe piață sau, cel puțin, dacă a încălcat în mod clar și în mare măsură obligațiile privind punerea în aplicare
a înțelegerii, astfel încât a perturbat însăși funcționarea acesteia (a se vedea în acest sens Hotărârea Daiichi Pharmaceutical/Comisia,
punctul 82 de mai sus, punctul 113).
În prezenta cauză, trebuie amintit mai întâi că Comisia a dovedit în mod legal că reclamanta participase la mai multe reuniuni
în cadrul înțelegerii și la întâlniri bilaterale și că a participat în mod repetat la mai multe practici coluzorii vizate
în decizia atacată.
În continuare, în ceea ce privește afirmația reclamantei potrivit căreia niciodată nu s‑a conformat sau nu a pus în executare
reuniunile reproșate, din considerentul (139) litera (b) și din considerentul (143) ale deciziei atacate reiese că reclamanta
a anunțat în două rânduri că și‑a majorat prețurile.
Pe de o parte, în considerentul (139) litera (b) al deciziei atacate, Comisia a precizat că, în cursul reuniunii organizate
la Praga la 8 septembrie 1998, reclamanta a anunțat că și‑a majorat prețurile cu 6 % în ceea ce privește distribuitorul său
din Suedia. Reclamanta neagă punerea în aplicare în mod real a acestei majorări, dar nu își justifică afirmația decât prin
simplul fapt că prețul aplicat în mod real în Suedia a rămas neschimbat în perioada 1997-1998. O asemenea explicație nu este
satisfăcătoare deoarece însăși reclamanta a confirmat atât în răspunsul său la comunicarea privind obiecțiunile, cât și în
înscrisurile sale că între 1992 și 2002 tendința generală a pieței era în scădere puternică. Prin urmare, Comisia nu a săvârșit
o eroare de apreciere atunci când a considerat că în mod normal prețurile ar fi trebuit să scadă. Rezultă că stabilitatea
prețurilor practicate de reclamantă în Suedia tinde mai curând să demonstreze că acestea au fost menținute în mod artificial
la un anumit nivel și permite să se presupună, în lipsa unei explicații satisfăcătoare din partea reclamantei, că aceasta
din urmă a pus în aplicare, cel puțin în parte, acordurile încheiate.
Pe de altă parte, din considerentul (143) al deciziei atacate reiese că în cursul reuniunii de la Budapesta din 19 septembrie
2000 a fost încheiat un acord privind majorarea prețurilor cu 3,5 % pentru livrările către Țările de Jos în 2001, majorare
care ar fi fost pusă în aplicare mai întâi de reclamantă. Această nu neagă că efectiv a majorat prețurile cu 3,5 %.
Cu toate acestea, reclamanta susține în mod greșit că această majorare ar fi fost operată în urma unei cereri de majorare
a prețurilor cu 5 % adresate în octombrie 2000 de Febeltex. Astfel, în considerentul (170) al deciziei atacate, Comisia a
considerat în mod întemeiat că această justificare nu era pertinentă, având în vedere existența unor indicii suficient de
concordante pentru a demonstra contrariul. Mai întâi, acordul prevedea o majorare a prețurilor cu 3,5 % între lunile ianuarie
și martie 2001. Or, reclamanta nu neagă că a aplicat o astfel de majorare încă de la 1 ianuarie 2001. Apoi, scrisoarea de
la Febeltex poartă o dată ulterioară celei a acordului. În sfârșit, majorarea aplicată de reclamantă a fost de 3,5 %, iar
nu de 5 %.
În aceste împrejurări, reclamanta susține în mod greșit că Comisia ar fi trebuit să rețină în privința sa o circumstanță atenuantă
întemeiată pe „neaplicarea în practică a acordurilor”.
În al doilea rând, argumentul întemeiat pe rolul pretins pasiv sau imitativ în comiterea încălcării în cauză trebuie considerat
neîntemeiat.
Astfel, trebuie amintit că un rol pasiv implică adoptarea de către întreprinderea în cauză a unei „atitudini rezervate”, cu
alte cuvinte lipsa participării active la elaborarea acordului sau a acordurilor anticoncurențiale (Hotărârea Cheil Jedang/Comisia,
punctul 76 de mai sus, punctul 167).
În această privință, din jurisprudență reiese că, dintre elementele de natură să evidențieze rolul pasiv al unei întreprinderi
în cadrul unei înțelegeri, poate fi luat în considerare caracterul mult mai sporadic al participărilor acesteia la reuniuni
în raport cu membrii obișnuiți ai înțelegerii, precum și intrarea târzie a întreprinderii pe piața care a făcut obiectul încălcării,
independent de durata participării la aceasta, sau de asemenea existența unor declarații exprese în acest sens din partea
reprezentanților întreprinderilor terțe care au participat la încălcare (a se vedea Hotărârea Cheil Jedang/Comisia, punctul
76 de mai sus, punctul 168, Hotărârea Tokai Carbon și alții/Comisia, punctul 76 de mai sus, punctul 331, și Hotărârea Union
Pigments/Comisia, punctul 49 de mai sus, punctul 126).
În cauză, Comisia a ținut seama tocmai de participarea mai sporadică a reclamantei și a Bieze Stork la reuniunile privind
țările nordice, acordând fiecăreia o reducere de 15 % din cuantumul de bază al amenzii [considerentul (372) al deciziei atacate].
Reclamanta și Bieze Stork nu luaseră parte, astfel, la discuțiile privind țările nordice decât începând cu anul 1997 și, respectiv,
1998.
În primul rând, reclamanta invocă în mod greșit o încălcare a principiului egalității de tratament pe motivul că Bieze Stork
ar fi beneficiat de același procentaj de reducere a cuantumului amenzii, deși aceasta din urmă participase la încălcarea în
cauză încă de la început. Raționamentul reclamantei pornește de la o confuzie între problema duratei încălcării și cea privind
existența unor circumstanțe atenuante. În ceea ce privește durata încălcării în cauză, Comisia a aplicat procentaje cuantumurilor
de plecare ale amenzilor aplicate reclamantei și Bieze Stork, proporționale cu durata participării fiecăreia dintre acestea
la încălcare, mai precis 100 % pentru prima și 115 % pentru cea de a doua. Reclamanta este cu atât mai puțin îndreptățită
să invoce o încălcare a principiului egalității de tratament cu cât reducerea acordată reclamantei este identică celei acordate
Bieze Stork, deși aceasta din urmă a luat parte la discuțiile privind ața industrială în țările nordice la un an după ea.
În al doilea rând, reclamanta nu poate susține în mod valabil că principiul proporționalității amenzii a fost încălcat pe
motivul că reducerea de 15 % acordată în temeiul circumstanțelor atenuante era insuficientă.
Mai întâi, însăși reclamanta a recunoscut în înscrisurile sale că a fost prezentă la aproximativ 85 % din reuniunile consacrate
țărilor Benelux. Prin urmare, a fost prezentă la marea majoritate a reuniunilor coluzorii și nu poate invoca în acest temei
o circumstanță atenuantă întemeiată pe un eventual rol pasiv. În plus, faptul că a participat numai la 35 % din reuniunile
referitoare la țările nordice și faptul că nu a fost prezentă la reuniuni decât 60 % din durata totală a încălcării în cauză
nu schimbă nimic în această privință. Atunci când Comisia acordă o reducere pentru o asemenea circumstanță atenuantă, aceasta
nu poate fi obligată să efectueze un calcul strict matematic constând în aplicarea unui procentaj direct proporțional cu rata
de participare a fiecărei întreprinderi la reuniunile organizate în cadrul înțelegerii. Ținând seama de circumstanțele cauzei,
cota de 15 % acordată reclamantei pentru participarea sa tardivă la reuniunile referitoare la țările nordice este rezonabilă.
În continuare, faptul că reclamanta a început să participe la încălcarea în cauză numai după inițierea reuniunilor nu înseamnă
însă că nu a participat la conceperea sau la organizarea respectivei încălcări. Astfel, după cum subliniază Comisia în mod
întemeiat, funcționarea încălcării nu a fost organizată și stabilită numai cu ocazia primelor reuniuni.
În sfârșit, atât din considerentul (139) litera (e) al deciziei atacate, cât și din declarațiile reclamantei drept răspuns
la comunicarea privind obiecțiunile reiese că aceasta nu a avut un rol pur pasiv sau imitativ. Astfel, cu ocazia reuniunii
din 8 septembrie 1998 de la Praga, s‑a convenit la cererea întreprinderii Amann că reclamanta va stabili legături cu Danfield
pentru a o determina să exercite o influență asupra importatorului și distribuitorului său unic pentru Germania și țările
Benelux, societatea Heike, care practica prețuri foarte reduse. Reclamanta recunoaște că nu a refuzat în mod deschis să răspundă
la această cerere și se justifică prin faptul că nu își putea permite un astfel de refuz, având în vedere fragilitatea situației
sale în raport cu Amann și Coats. Cu toate acestea, pretinsa constrângere din partea Amann și Coats exercitată asupra sa nu
poate constitui nicidecum o justificare, întrucât ea putea să denunțe în fața autorităților competente constrângerile asupra
sa și să introducă o plângere la Comisie în aplicarea articolului 3 din Regulamentul nr. 17.
În plus, în considerentul (139) litera (b) al deciziei atacate, Comisia a precizat că, în cursul reuniunii din 8 septembrie
1998 de la Praga, reclamanta a informat întreprinderile participante că majorase prețurile aplicabile distribuitorului său
cu 6 % în februarie 1998. Reclamanta nu neagă că a transmis această informație. Pe de altă parte, ea nu repune în discuție
constatarea efectuată de Comisie în considerentul (143) al deciziei atacate potrivit căreia ar fi fost prima care a aplicat
o majorare a prețurilor cu 3,5 % în Danemarca și în Suedia.
Trebuie să se precizeze că aspectul dacă reclamanta a luat legătura efectiv cu Danfield sau dacă și‑a majorat într‑adevăr
prețurile și a fost prima care a făcut‑o nu este pertinent în cauză, având în vedere că rolul pasiv sau activ al unei întreprinderi
trebuie determinat numai în funcție de comportamentul acesteia în cursul reuniunilor coluzorii.
În acest sens, împrejurarea că o întreprindere, a cărei participare la o acțiune comună nelegală în temeiul articolului 81
alineatul (1) CE este dovedită, nu s‑a comportat pe piață într‑un mod conform cu cel convenit cu concurenții săi nu constituie
în mod necesar un element care trebuie luat în considerare. Astfel, o întreprindere care urmărește, în pofida acțiunii comune
alături de concurenții acesteia, o politică ce se îndepărtează de cea convenită poate doar să încerce să utilizeze înțelegerea
în favoarea sa (a se vedea în acest sens Hotărârea Union Pigments/Comisia, punctul 49 de mai sus, punctul 130).
Rezultă că în mod întemeiat Comisia a dedus că reclamanta nu avea dreptul să invoce beneficiul circumstanței atenuante întemeiate
pe rolul său pasiv sau imitativ în comiterea încălcării în cauză.
Având în vedere ansamblul considerentelor de mai sus, prezentul motiv trebuie respins.

Cu privire la motivul întemeiat pe o apreciere eronată a cooperării
Argumentele părților
În primul rând, reclamanta consideră că reducerea de 20 % din cuantumul amenzii, acordată în temeiul dispozițiilor punctului
D alineatul 2 din comunicarea privind cooperarea, este insuficientă în raport cu elementele pe care consideră că le poate
invoca și care ar reieși în mod special din decizia atacată. Ea susține că nu a contestat realitatea faptelor, că a furnizat
probe care au ajutat Comisia să dovedească încălcarea, că a fost o sursă (adeseori chiar singura sursă) importantă de informații
preluate în comunicarea privind obiecțiunile, că a furnizat informații prin care s‑a identificat conținutul a numeroase reuniuni,
cum ar fi principiile esențiale ale acordului de la Zurich din 9 septembrie 1997, și, în sfârșit, că a fost singura care a
furnizat listele de prețuri pe care le primise de la concurenții săi, transmițând astfel mai multe informații decât cele care
i‑au fost solicitate, precum și probe importante. Reclamanta a transmis mai multe informații care o incriminau chiar pe ea
și a predat inclusiv situația contabilă anuală, o structură completă a cheltuielilor sale și baremele sale interne. Prin urmare,
cooperarea sa extrem de avansată ar fi trebuit recompensată printr‑o reducere de cel puțin 40 %.
În al doilea rând, reclamanta apreciază că au fost încălcate principiile proporționalității și egalității de tratament întrucât
reducerea de 20 % care i‑a fost acordată pentru cooperarea sa la investigație este în mod clar insuficientă în comparație
cu cea de 15 % acordată Amann, Gütermann și Zwicky, deși Comisia a calificat informațiile furnizate de aceste trei întreprinderi
ca fiind inutile.
Comisia susține că a obținut deja un număr relativ important de informații în urma verificărilor și a cooperării Coats. Contribuția
reclamantei se datora în mare parte obligației acesteia de a prezenta documentele care i‑ar fi fost solicitate în cadrul unei
cereri valabile de informații. În plus, Comisia consideră că necontestarea faptelor, de care s‑a ținut seama la reducerea
amenzii, era în definitiv relativ limitată, reclamanta minimalizându-și rolul. În sfârșit, reclamanta nu ar fi negat că reducerea
trebuia cuprinsă între 10 % și 50 %, în aplicarea titlului D din comunicarea privind clemența, că cifra de 20 % era cuprinsă
în acest interval și că, având în vedere cooperarea limitată la răspunsuri la o cerere valabilă de informații și necontestarea
faptelor, reducerea de 20 % putea fi calificată drept normală.
În ceea ce privește critica întemeiată pe încălcarea principiilor proporționalității și egalității de tratament, aceasta nu
ar fi întemeiată. În opinia Comisiei, argumentele reclamantei tind mai curând să demonstreze că reducerea de 15 % acordată
celor trei întreprinderi menționate anterior ar fi nelegală, în timp ce nimeni nu poate invoca în favoarea sa o nelegalitate
comisă în favoarea altuia. În sfârșit, Comisia subliniază că reclamanta nu asimilează cooperarea sa cu cea a Coats, dar solicită
totuși să i se acorde o reducere comparabilă.
Aprecierea Tribunalului
În comunicarea privind cooperarea, Comisia a definit condițiile în care întreprinderile care cooperează cu aceasta în cursul
investigării unei înțelegeri pot fi scutite de amendă sau pot beneficia de o reducere a amenzii pe care ar fi trebuit să o
plătească în caz contrar (punctul A alineatul 3 din comunicarea privind cooperarea).
Punctul D din comunicarea privind cooperarea are următorul cuprins:
„1. În cazul în care o întreprindere cooperează fără a fi îndeplinite toate condițiile prevăzute la [punctele] B și C, aceasta
beneficiază de o reducere de 10-50 % din cuantumul amenzii care i‑ar fi fost aplicată în lipsa cooperării.
2. Aceasta poate fi situația, printre altele, în cazul în care:
–        înainte de comunicarea privind obiecțiunile, o întreprindere furnizează Comisiei informații, documente sau alte elemente de
probă care contribuie la stabilirea existenței încălcării săvârșite,
–        după ce a primit comunicarea privind obiecțiunile, o întreprindere informează Comisia că nu contestă realitatea faptelor pe
care Comisia își întemeiază acuzațiile.” [traducere neoficială]
În speță, reclamanta a beneficiat de o reducere de 20 % din cuantumul amenzii în temeiul punctului D din comunicarea privind
cooperarea.
Pentru a‑și justifica aprecierea, Comisia a arătat următoarele în considerentul (393) al deciziei atacate:
„BST a furnizat Comisiei elemente de probă care au ajutat‑o în mod considerabil să dovedească încălcările și i‑au permis să
le dovedească mai ușor. De asemenea, BST este menționată în comunicarea privind obiecțiunile drept o sursă importantă pentru
concluziile de fapt la care a ajuns Comisia. Anexa 14 la răspunsul BST la solicitarea de informații a Comisiei a ajutat Comisia
să identifice conținutul a numeroase reuniuni, cum ar fi principiile esențiale ale acordurilor de la începutul anilor ’90,
conținutul reuniunii de la Viena și conținutul acordului de la Zurich din 9 septembrie 1997. BST a fost singura care a furnizat
Comisiei listele de prețuri pe care le‑a primit la momentul acordurilor cu concurenții săi. În scrisoarea sa din 23 aprilie
2003, BST nu s‑a limitat să furnizeze informații de fapt, ci la punctul 4.3 «Conținutul discuțiilor cu ocazia reuniunilor
informale» a furnizat Comisiei în mod efectiv probe importante”. [traducere neoficială]
Comisia a mai evidențiat că, după ce a primit comunicarea privind obiecțiunile, reclamanta a informat‑o că nu contesta realitatea
faptelor pe care Comisia și‑a întemeiat acuzațiile [considerentul (392) al deciziei atacate].
Trebuie să se sublinieze de asemenea că Amann, Gütermann și Zwicky au beneficiat de o reducere de 15 % din cuantumul amenzii
care le‑a fost aplicată. În cuprinsul considerentelor (395) și (396) ale deciziei atacate, Comisia a justificat această reducere
prin două motive. Pe de o parte, aceste trei întreprinderi au furnizat informații, documente și alte probe care contribuiseră
în concret la stabilirea existenței încălcării, subliniind totuși că informațiile furnizate de aceste întreprinderi nu puteau
fi considerate utile în comparație cu cele furnizate de reclamantă. Pe de altă parte, acestea nu au contestat în mod serios
faptele pe care Comisia și‑a întemeiat susținerile.
În plus, în cadrul aprecierii cooperării membrilor unei înțelegeri, doar o eroare vădită de apreciere a Comisiei poate fi
cenzurată, întrucât aceasta dispune de o largă marjă de apreciere pentru a evalua calitatea și utilitatea cooperării unei
întreprinderi, în special în raport cu contribuțiile altor întreprinderi (Hotărârea Curții din 10 mai 2007, SGL Carbon/Comisia,
C‑328/05 P, Rep., p. I‑3921, punctul 88). Totuși, Comisia nu poate, în cadrul acestei aprecieri, să încalce principiul egalității
de tratament.
Trebuie să se verifice, așadar, în lumina acestei jurisprudențe, dacă putea fi acordată de către Comisie o reducere a cuantumului
amenzilor de 20 % pentru reclamantă în baza cooperării sale, fără să fie încălcat principiul egalității de tratament și fără
să fie depășită marja sa de apreciere.
În primul rând, trebuie să se sublinieze că afirmațiile Comisiei din cuprinsul considerentului (393) al deciziei atacate nu
dau naștere niciunei confuzii cu privire la nivelul foarte avansat al cooperării reclamantei în cursul procedurii administrative.
Mai întâi, această cooperare a ajutat Comisia „în mod considerabil” să dovedească încălcări. În continuare, aceasta recunoaște
în mod clar că reclamanta a fost o sursă „importantă” a concluziilor de fapt la care a ajuns și că aceasta a fost singura
care a furnizat listele de prețuri schimbate cu ocazia reuniunilor. Astfel de documente au o importanță evidentă pentru a
demonstra existența unei încălcări, precum cea din cauză, constând în esență în a schimba informații sensibile privind listele
de prețuri și/sau prețurile în funcție de client, în a se înțelege cu privire la majorarea prețurilor și/sau a prețurilor‑țintă.
În sfârșit, Comisia a subliniat că reclamanta „nu s‑a limitat” să furnizeze informații de fapt, ci a transmis de asemenea
„probe importante”.
Explicațiile Comisiei în scopul de a atenua întinderea cooperării reclamantei, astfel cum a fost descrisă în decizia atacată,
nu sunt satisfăcătoare. Astfel, numai motivul potrivit căruia Comisia obținuse deja un număr relativ important de informații
în urma verificărilor și a cooperării Coats nu poate însă diminua importanța rolului reclamantei în cursul procedurii administrative.
Presupunând, astfel cum susține Comisia, că reclamanta fusese deja pusă la curent de către Coats cu organizarea mai multor
reuniuni menționate de reclamantă, din cuprinsul considerentelor (131), (133), (135), (137), (139) și (146) ale deciziei atacate
rezultă totuși că reclamanta este citată în mod frecvent ca sursă, și chiar drept unica sursă de informații cu privire la
aceste reuniuni.
În această privință, în înscrisurile sale, Comisia încearcă de asemenea să minimalizeze cooperarea reclamantei la investigație,
susținând că numai trimiterile frecvente la listele de prețuri dau impresia că ea se referă în mod frecvent la documentele
reclamantei. Aceste referiri frecvente la anexa 14 transmisă de reclamantă și menționarea expresă a acesteia din urmă în considerentul
(393) al deciziei atacate urmăresc dimpotrivă să demonstreze importanța dată de Comisie acestor elemente de probă. Astfel
cum s‑a subliniat la punctul 144 de mai sus, aceste elemente de probă au o importanță cu atât mai evidentă cu cât încălcarea
a constat într‑un cartel de prețuri.
Afirmația Comisiei potrivit căreia contribuția reclamantei se datora în mare parte obligației acesteia de a prezenta documentele
care i‑au fost solicitate în cadrul unei cereri valabile de informații trebuie de asemenea respinsă. Trebuie amintit că o
cooperare la investigație care nu depășește nivelul care rezultă din obligațiile ce revin întreprinderilor în temeiul articolului
11 alineatele (4) și (5) din Regulamentul nr. 17 nu justifică o reducere a amenzii (a se vedea în acest sens Hotărârea Tribunalului
din 10 martie 1992, Solvay/Comisia, T‑12/89, Rec., p. II‑907, punctele 341 și 342). În schimb, o astfel de reducere este justificată
atunci când întreprinderea a furnizat informații care depășesc cu mult ceea ce Comisia poate solicita în temeiul articolului
11 din Regulamentul nr. 17 (a se vedea în acest sens Hotărârea Tribunalului din 14 mai 1998, Cascades/Comisia, T‑308/94, Rec.,
p. II‑925, punctele 260 și 262, și Hotărârea Tribunalului din 9 iulie 2003, Daesang și Sewon Europe/Comisia, T‑230/00, Rec.,
p. II‑2733, punctul 137). În prezenta cauză, Comisia a recunoscut în mod expres că reclamanta nu s‑a limitat să furnizeze
informații de fapt, ci a furnizat efectiv probe importante ale încălcării în cauză.
În al doilea rând, Comisia a amintit că reclamanta nu a contestat realitatea faptelor pe care ea și‑a întemeiat învinuirile.
În al treilea rând, trebuie să se constate că cooperarea întreprinderilor Amann, Gütermann și Zwicky a fost calificată drept
inutilă în comparație cu cea a reclamantei. În plus, aceste trei întreprinderi nu au contestat faptele „în mod serios”.
Trebuie să se constate că, având în vedere eforturile suplimentare depuse de reclamantă, aceasta nu a fost recompensată decât
cu o reducere cu 5 % mai mare decât cea de care au beneficiat Amann, Gütermann și Zwicky, deși acestea nu au depus asemenea
eforturi în cursul procedurii administrative. Această diferență dintre reducerea cuantumului amenzii acordate reclamantei
și cea acordată celor trei întreprinderi sus‑menționate este nerezonabil de redusă.
Având în vedere aceste motive, trebuie să se considere că reducerea de 20 % acordată reclamantei în temeiul cooperării acesteia
este insuficientă și că, prin urmare, Comisia a săvârșit o eroare vădită de apreciere.
Rezultă că motivul întemeiat de reclamantă pe o apreciere eronată a cooperării trebuie admis.
În aceste condiții, este de competența Tribunalului să stabilească o reducere adecvată. Astfel, în temeiul articolului 31
din Regulamentul nr. 1/2003, Tribunalul are competență de fond în sensul articolului 229 CE cu privire la acțiunile introduse
împotriva deciziilor prin care Comisia stabilește o amendă și acesta poate elimina, reduce sau mări amenda aplicată. În temeiul
competenței sale de fond, Tribunalul consideră că reclamantei trebuie să i se acorde în baza cooperării sale o reducere suplimentară
de 10 %, pe lângă cea de 20 % deja acordată. Astfel, trebuie să se aplice o reducere de 30 % cuantumului amenzii după aplicarea
regulii plafonului de 10 % din cifra de afaceri, mai precis 1,224 milioane de euro, ceea ce înseamnă stabilirea cuantumului
final al amenzii aplicate la 856 800 de euro.
3.
Cu privire la cererea de despăgubiri

Argumentele părților
Reclamanta constată că din greșeală Comisia a divulgat listele interne de prețuri pe care i le‑a transmis în cadrul investigației
referitoare la înțelegerea de pe piața aței industriale în Benelux și în țările nordice. Reclamanta consideră că poate fi
angajată răspunderea extracontractuală a Comunității Europene, întrucât sunt îndeplinite următoarele trei condiții necesare.
În opinia reclamantei, prima dintre condițiile de angajare a răspunderii, mai precis existența unei culpe extracontractuale,
este îndeplinită. Astfel, această condiție presupune o încălcare suficient de gravă a unei reguli de drept care are ca obiect
să confere drepturi persoanelor de drept privat, situație care se regăsește în prezenta cauză.
În primul rând, norma a cărei încălcare este invocată, mai precis obligația de confidențialitate prevăzută la articolul 287
CE și la articolul 28 din Regulamentul nr. 1/2003, precum și principiul protecției încrederii legitime, are ca obiect să confere
drepturi persoanelor de drept privat.
În al doilea rând, reclamanta susține că o astfel de încălcare a acestei reguli de drept este în sine suficient de gravă.
Astfel, această normă ar fi incontestabilă și imperativă, ceea ce ar lăsa un rol foarte limitat instituției vizate și chiar
nicio marjă de apreciere.
Indiferent de situație, reclamanta analizează în mod concret culpa pentru a demonstra că aceasta este „gravă”. În primul rând,
subliniază că au fost divulgate secrete de afaceri care nu au nicio legătură cu încălcarea în cauză (mai precis baremele pentru
anii 2002 și 2003 privind Irlanda, Spania, Italia sau Regatul Unit) sau care sunt irelevante în raport cu încălcarea în discuție
(mai precis baremele referitoare la Țările de Jos și Suedia, cu excepția anilor 2000 și 2001). În al doilea rând, reclamanta
consideră că Comisia nu poate susține în mod rezonabil că nu avea cunoștință sau că nu ar fi trebuit să aibă cunoștință că
erau informații extrem de sensibile și confidențiale privind prețurile. În aceea ce privește acest aspect, reclamanta face
trimitere la punctul 18 din Comunicarea Comisiei privind regulile de acces la dosarul Comisiei în cauzele în temeiul articolelor
81 și 82 din Tratatul CE, articolelor 53, 54 și 57 din Acordul SEE și Regulamentului (CE) nr. 139/2004 al Consiliului (JO
C 325, p. 7, Ediție specială, 08/vol. 4, p. 220). Reclamanta consideră că în scrisoarea sa din 18 aprilie 2004 a precizat
în mod clar caracterul confidențial al informațiilor respective, ceea ce de altfel a confirmat însăși Comisia în scrisoarea
sa din 15 ianuarie 2004. În al treilea rând, Comisia nu ar fi luat nicio măsură pentru a limita prejudiciul pe care i l‑a
cauzat.
Reclamanta mai susține că listele divulgate priveau și alte țări care nu au fost vizate în reuniunile referitoare la piața
relevantă, precum și anii 2002 și 2003 și că aceste liste ar fi mult mai detaliate și mai lungi. Reclamanta combate argumentul
Comisiei potrivit căruia era posibil ca aceste liste să nu fie confidențiale. Astfel, și în cazul în care i s‑ar fi solicitat
acest lucru, reclamanta nu ar fi fost niciodată de acord să comunice concurenților săi structura sa tarifară completă și detaliată.
În plus, ipoteza prezentată de Comisie, potrivit căreia ar fi putut obține o decizie obligatorie din partea unui consilier‑auditor,
ar fi irelevantă, având în vedere că este cert că Comisia nu a urmat procedura „Akzo” și astfel drepturile și interesele sale
nu au fost deloc luate în considerare.
În ceea ce privește prejudiciul cauzat, reclamanta susține că acesta constă, pe de o parte, în beneficiul nerealizat, reprezentând
diferența dintre veniturile pe care le‑ar fi perceput în cazul în care baremele sale de prețuri nu ar fi fost divulgate și
cele pe care le‑a perceput efectiv, și, pe de altă parte, în cheltuieli structurale privind compensarea reducerii cifrei de
afaceri rezultate din pierderea unor venituri. Ea subliniază că prejudiciul cauzat nu s‑a manifestat în întregime, dar că
în prezent o parte din acest prejudiciu poate fi evaluat și rezultă din pierderea principalului său client, VF Europe.
În opinia reclamantei, legătura de cauzalitate dintre fapta ilicită a Comisiei și pierderea principalului său client ar fi
de asemenea certă. Astfel, American & Efird ar fi avut cunoștință (în mod direct și prin intermediul filialei sale Bieze Stork)
de structura prețurilor practicate de reclamantă și astfel ar fi putut face întreprinderii VF Europe oferte mai reduse decât
cele ale reclamantei. VF Europe a confirmat faptul că nu a transmis niciodată ofertele reclamantei către alți producători
de ață precum American & Efird.
Comisia solicită respingerea acestui capăt de cerere.

Aprecierea Tribunalului
Rezultă dintr‑o jurisprudență constantă că angajarea răspunderii extracontractuale a Comunității, în sensul articolului 288
al doilea paragraf CE, pentru conduita ilicită a organelor sale este supusă întrunirii mai multor condiții, și anume nelegalitatea
conduitei imputate instituției, caracterul real al prejudiciului și existența unei legături de cauzalitate între conduita
respectivă și prejudiciul invocat (Hotărârea Curții din 29 septembrie 1982, Oleifici Mediterranei/CEE, 26/81, Rec., p. 3057,
punctul 16, și Hotărârea Tribunalului din 14 decembrie 2005, Beamglow/Parlamentul European și alții, T‑383/00, Rec., p. II‑5459,
punctul 95).
În cazul în care una dintre cele trei condiții de angajare a răspunderii extracontractuale a Comunității nu este îndeplinită,
pretențiile de despăgubire trebuie să fie respinse, fără a fi necesară examinarea celorlalte două condiții (Hotărârea Curții
din 15 septembrie 1994, KYDEP/Consiliul și Comisia, C‑146/91, Rec., p. I‑4199, punctul 81, și Hotărârea Tribunalului din 20
februarie 2002, Förde‑Reederei/Consiliul și Comisia, T‑170/00, Rec., p. II‑515, punctul 37), instanța comunitară nefiind în
plus obligată să urmeze un ordin de examinare determinat (a se vedea în acest sens Hotărârea Curții din 9 septembrie 1999,
Lucaccioni/Comisia, C‑257/98 P, Rec., p. I‑5251, punctul 13).
În această privință, trebuie amintit în prealabil că, în ceea ce privește mai întâi condiția prejudiciului, acesta din urmă
trebuie să fie real și cert (Hotărârea Tribunalului din 2 iulie 2003, Hameico Stuttgart și alții/Consiliul și Comisia, T‑99/98,
Rec., p. II‑2195, punctul 67), precum și evaluabil (Hotărârea Tribunalului din 16 ianuarie 1996, Candiotte/Consiliul, T‑108/94,
Rec., p. II‑87, punctul 54). În schimb, un prejudiciu pur ipotetic și nedeterminat nu dă naștere unui drept la reparare (a
se vedea în acest sens Hotărârea Tribunalului din 11 iulie 1997, Oleifici Italiani/Comisia, T‑267/94, Rec., p. II‑1239, punctele
72 și 73).
În continuare, în ceea ce privește condiția privind legătura de cauzalitate, trebuie să se sublinieze că Comunitatea nu poate
fi ținută responsabilă decât pentru prejudiciul care decurge suficient de direct din comportamentul neregulamentar al instituției
vizate (a se vedea Hotărârea Curții din 4 octombrie 1979, Dumortier Frères și alții/Consiliul, 64/76, 113/76, 167/78, 239/78,
27/79, 28/79 și 45/79, Rec., p. 3091, punctul 21, Hotărârea Tribunalului din 13 februarie 2003, Meyer/Comisia, T‑333/01, Rec.,
p. II‑117, punctul 32, și Hotărârea Tribunalului din 27 noiembrie 2007, Pitsiorlas/Consiliul și BCE, T‑3/00 și T‑337/04, Rep.,
p. II‑4779, punctul 292). Dovada acestei legături directe și certe de la cauză la efect între fapta ilicită a instituției
avute în vedere și prejudiciul invocat trebuie făcută de reclamant (a se vedea în acest sens Hotărârea Curții din 15 ianuarie
1987, GAEC de la Ségaude/Consiliul și Comisia, 253/84, Rec., p. 123, punctul 20, Hotărârea Curții din 30 ianuarie 1992, Finsider
și alții/Comisia, C‑363/88 și C‑364/88, Rec., p. I‑359, punctul 25, și Hotărârea Tribunalului din 30 septembrie 1998, Coldiretti
și alții/Consiliul și Comisia, T‑149/96, Rec., p. II‑3841, punctul 101).
În sfârșit, părții care pune în discuție răspunderea Comunității îi revine obligația să aducă probe în ceea ce privește existența
sau întinderea prejudiciului pe care îl invocă și să dovedească o legătură suficient de directă de la cauză la efect între
acest prejudiciu și comportamentul incriminat al instituției în discuție (Hotărârea Dumortier Frères și alții/Consiliul, punctul
166 de mai sus, punctul 21, și Hotărârea Tribunalului din 24 octombrie 2000, Fresh Marine/Comisia, T‑178/98, Rec., p. II‑3331,
punctul 118).
În această privință, în cazul determinării valorii beneficiului nerealizat și, prin urmare, în mod necesar a valorii operațiunilor
economice ipotetice, poate fi dificil, dacă nu imposibil, ca reclamantul să evalueze în mod exact prejudiciul pe care pretinde
că l‑a suferit. În aceste cazuri, instanța poate admite estimări pe baza valorilor statistice medii (a se vedea în acest sens
Hotărârea Curții din 27 ianuarie 2000, Mulder și alții/Consiliul și Comisia, C‑104/89 și C‑37/90, Rec., p. I‑203, punctele
63-65). Totuși, aceasta nu poate scuti reclamanta de orice obligație de probă cu privire la prejudiciul invocat. Astfel, dacă
valoarea unui beneficiu nerealizat reprezintă în mod necesar o cifră ipotetică ce trebuie estimată având în vedere imposibilitatea
de a o calcula în mod cert, totuși datele pe care se întemeiază această estimare pot și trebuie, în măsura posibilului, să
fie dovedite de partea care le invocă (Ordonanța Tribunalului din 29 august 2007, SELEX Sistemi Integrati/Comisia, T‑186/05,
punctul 27).
În lumina acestei jurisprudențe, trebuie să se examineze dacă poate fi angajată răspunderea extracontractuală a Comunității
întrucât a divulgat din greșeală alte liste de prețuri ale reclamantei decât cele care pentru care aceasta renunțase la confidențialitate.
Trebuie să se constate de la bun început că în prezenta cauză nu este îndeplinită cel puțin una dintre condițiile pentru angajarea
răspunderii extracontractuale a Comunității.
În ceea ce privește prejudiciul invocat de reclamantă, trebuie să se sublinieze că, în opinia acesteia, prejudiciul constă
nu numai într‑o diminuare clară a veniturilor reclamantei în urma pierderii clientului său principal, ci și în alte pierderi
de venituri cu care, potrivit susținerilor sale, se confruntă în fiecare zi, precum și în cheltuieli structurale privind compensarea
reducerii cifrei sale de afaceri rezultate din pierderea unor venituri.
Pe de o parte, în ceea ce privește „celelalte pierderi de venituri” și cheltuielile structurale, reclamanta nu aduce dovezi
care să permită să se determine dacă aceste elemente ale prejudiciului sunt reale și certe.
În această privință, singurul înscris depus de reclamantă este un tabel care indică o reducere semnificativă a cifrei sale
de afaceri între mai 2003 și ianuarie 2004, adică înainte de divulgarea informațiilor prezumate a fi confidențiale. Dacă există
un prejudiciu, nu poate include în orice caz pierderea unor venituri în cursul acestei perioade.
Pe de altă parte, în ceea ce privește diminuarea veniturilor în urma pierderii principalului client, trebuie să se sublinieze
în primul rând că contractul încheiat între acesta din urmă și un concurent al reclamantei nu a fost semnat decât pentru o
durată de doi ani, respectiv pentru anii 2005 și 2006. Prin urmare, nimic nu o împiedica pe reclamantă să recâștige încă din
2007 clientul pe care îl pierduse. Așadar, indiferent de situație, după anii 2005 și 2006, prejudiciul nu poate fi considerat
real și cert.
În al doilea rând, dovezile aduse de reclamantă pentru a demonstra caracterul real al prejudiciului sunt neclare. Astfel,
tabelul cuprins în cererea introductivă, prin care se urmărește să se demonstreze reducerea marjei brute rezultate din pierderea
de către reclamantă a principalului său client, conține date al căror caracter real nu este dovedit de niciun înscris. În
plus, datele din tabel sunt dificil de interpretat.
Cu toate acestea, nu mai trebuie aprofundat aspectul dacă această probă adusă de reclamantă demonstrează corespunzător cerințelor
legale partea din prejudiciu rezultată din pierderea clientului său, pentru a analiza imediat problema legăturii de cauzalitate
între fapta ilicită și acest pretins prejudiciu. Astfel, chiar presupunând dovedit prejudiciul rezultat din pierderea întreprinderii
VF Europe pentru anii 2005 și 2006, nu rezultă că ar fi îndeplinită condiția unei legături de cauzalitate directe între acest
fapt și culpa Comisiei.
Astfel, pierderea de către reclamantă a principalului său client se poate explica întru totul prin decizia grupului VF Corporation
USA de a-și centraliza deciziile de achiziție. Trebuie să se constate de altfel că într‑o scrisoare din 2 martie 2005 adresată
Comisiei, adică după divulgarea listei prețurilor, însăși reclamanta a subliniat că VF Europe nu mai decide cu privire la
aprovizionarea sa și cu privire la repartizarea comenzilor, ci VF Corporation USA. Reclamanta adaugă că în prezent aprovizionarea
principalului său client este încredințată unor întreprinderi anglo‑americane.
Afirmația reclamantei, conținută în aceeași scrisoare, potrivit căreia la sfârșitul anului 2004 a propus în mod spontan principalului
său client o reducere a prețurilor sale cu 10 % începând cu luna ianuarie 2005, tinde de asemenea să confirme lipsa oricărei
legături de cauzalitate între comportamentul imputat Comisiei și pierderea acestui client. Astfel, după cum Comisia subliniază
în mod întemeiat, în cazul în care un concurent ar fi intenționat să propună prețuri inferioare în raport cu prețurile anterioare
ale reclamantei, oferta acesteia din urmă ar fi rămas net inferioară. Eventuala cunoaștere a prețurilor reclamantei nu poate
fi, așadar, adevăratul motiv al pierderii principalului său client.
În consecință, condiția privind legătura de cauzalitate nu este îndeplinită.
Având în vedere aceste constatări, cererea de despăgubiri trebuie respinsă în totalitate.

Cu privire la cheltuielile de judecată
Potrivit articolului 87 alineatul (3) din Regulamentul de procedură al Tribunalului, în cazul în care părțile cad în pretenții
cu privire la unul sau la mai multe capete de cerere, Tribunalul poate să repartizeze cheltuielile de judecată sau poate decide
ca fiecare parte să suporte propriile cheltuieli de judecată.
Întrucât acțiunea a fost admisă în parte, în urma unei aprecieri juste a împrejurărilor cauzei, se va decide că reclamanta
suportă 90 % din propriile cheltuieli de judecată și 90 % din cheltuielile de judecată efectuate de Comisie, iar Comisia suportă
10 % din propriile cheltuieli de judecată și 10 % din cheltuielile de judecată efectuate de reclamantă.
Pentru aceste motive,
TRIBUNALUL (Camera a cincea)
declară și hotărăște:
1)
Stabilește la 856 800 de euro cuantumul amenzii aplicate întreprinderii Belgian Sewing Thread (BST) NV, prevăzut la articolul
2 din Decizia C (2005) 3452 a Comisiei din 14 septembrie 2005 privind o procedură de aplicare a articolului 81 [CE] și a articolului
53 din Acordul privind SEE (Cazul COMP/38.337 – PO/Thread).
2)
Respinge acțiunea în anulare pentru restul capetelor de cerere.
3)
Respinge cererea de despăgubiri.
4)
BST suportă 90 % din propriile cheltuieli de judecată și 90 % din cheltuielile de judecată efectuate de Comisia Europeană,
iar Comisia Europeană suportă 10 % din propriile cheltuieli de judecată și 10 % din cheltuielile de judecată efectuate de
BST.
Vilaras
Prek
Ciucă
Pronunțată astfel în ședință publică la Luxemburg, la 28 aprilie 2010.
Cuprins
Istoricul cauzei
1.  Obiectul litigiului
2.  Procedura administrativă
3.  Decizia atacată
Definirea pieței relevante
Mărimea și structura pieței relevante
Descrierea comportamentelor ilicite
Dispozitivul deciziei atacate
4.  Procedura și concluziile părților
În drept
1.  Cu privire la cererea în anularea articolului 1 din decizia atacată în ceea ce privește reclamanta
Observații introductive
Argumentele părților
Aprecierea Tribunalului
2.  Cu privire la cererea în anularea articolului 2 din decizia atacată în ceea ce privește reclamanta sau, în subsidiar,
cu privire la cererea de reducere a cuantumului amenzii
Cu privire la motivul întemeiat pe calificarea eronată a încălcării drept „foarte gravă”
Argumentele părților
Aprecierea Tribunalului
Cu privire la motivul întemeiat pe stabilirea eronată a cuantumului de plecare al amenzii și a cuantumului amenzii, precum
și pe clasificarea eronată a reclamantei în cea de a doua categorie
Argumentele părților
Aprecierea Tribunalului
–  Cu privire la critica întemeiată pe neluarea în considerare a mărimii reduse a pieței relevante
–  Cu privire la critica întemeiată pe aprecierea pretins eronată a capacității economice efective a reclamantei de a cauza
un prejudiciu concurenței
–  Cu privire la încălcarea principiului proporționalității în urma aplicării unui cuantum de plecare în mod vădit prea ridicat
în comparație cu cele aplicate altor întreprinderi în cauză
–  Cu privire la critica întemeiată pe stabilirea unui cuantum de plecare excesiv în raport cu situația financiară precară
a reclamantei
Cu privire la motivul întemeiat pe aprecierea eronată a circumstanțelor atenuante
Argumentele părților
Aprecierea Tribunalului
Cu privire la motivul întemeiat pe o apreciere eronată a cooperării
Argumentele părților
Aprecierea Tribunalului
3.  Cu privire la cererea de despăgubiri
Argumentele părților
Aprecierea Tribunalului
Cu privire la cheltuielile de judecată
*
Limba de procedură: olandeza.