CELEX: 62002TJ0115
Yhteisön tavaramerkki
Väitemenettely
Kuviomerkkiä, joka sisältää kirjaimen "a", koskeva yhteisön tavaramerkkihakemus
Aikaisempi kirjaimen "a" sisältävä yhteisön tavaramerkkinä rekisteröity kuviomerkki
Sekaannusvaara

Asian tausta
1       Kantaja teki 5.6.1998 yhteisön tavaramerkistä 20 päivänä joulukuuta 1993 annetun neuvoston asetuksen (EY) N:o 40/94 (EYVL
1994, L 11, s. 1), sellaisena kuin se on muutettuna, nojalla merkin rekisteröintiä yhteisön tavaramerkiksi koskevan hakemuksen
sisämarkkinoiden harmonisointivirastolle (tavaramerkit ja mallit) (SMHV).
2       Tavaramerkki, jonka rekisteröintiä haettiin, on alla esitetty kuviomerkki:
3       Tavarat ja palvelut, joita varten tavaramerkin rekisteröintiä haettiin, kuuluvat tavaroiden ja palvelujen kansainvälistä luokitusta
tavaramerkkien rekisteröimistä varten koskevaan 15.6.1957 tehtyyn Nizzan sopimukseen, sellaisena kuin se on tarkistettuna
ja muutettuna, pohjautuvan luokituksen luokkiin 9, 16 ja 25, 35 ja 41 ja ne vastaavat luokan 25 osalta seuraavaa kuvausta:
”vaatteet, jalkineet, päähineet; ei‑japanilaistyyliset päällysvaatteet, takit, villapaidat ja vastaavat, yöpuvut, alusvaatteet,
uimapuvut, paidat ja vastaavat, sukat, käsineet, solmiot, huivit, kaulaliinat, hatut ja lippalakit, kengät ja saappaat, vyöt,
irtotakit, t‑paidat”.
4       Tämä hakemus julkaistiin yhteisön tavaramerkkilehden 4.10.1999 ilmestyneessä numerossa 78/1999.
5       Väliintulija teki 22.12.1999 asetuksen N:o 40/94 42 artiklan nojalla väitteen haettua tavaramerkkiä vastaan perustaen sen
erityisesti kuviomerkkiin, jota haettiin 1.4.1996 ja joka on rekisteröity 28.2.2000 yhteisön tavaramerkkinä numerolla 270
264, koskien erityisesti seuraavia luokkaan 25 kuuluvia tavaroita: ”Puvut, liivit, irtotakit, anorakit, housut, takit, jakut,
farmarit, farmarivaatteet, paidat, collegepaidat, t-paidat, urheiluvaatteet, lakit, työvaatteet, vapaa-ajanvaatteet”, ja joka
on esitetty alla:
6       SMHV:n väiteosasto katsoi 2.5.2001 tekemässään päätöksessä, että riidanalaiset merkit ovat samankaltaisia ja että kyseessä
olevat tavarat ovat samoja tai samankaltaisia. Se hylkäsi näillä perusteilla tavaramerkin rekisteröintihakemuksen.
7       Kantaja valitti 2.7.2001 väiteosaston päätöksestä SMHV:lle asetuksen N:o 40/94 59 artiklan mukaisesti.
8       SMHV:n ensimmäinen valituslautakunta kumosi 11.2.2002 tekemällään päätöksellä (asia R 634/2001‑1, jäljempänä riidanalainen
päätös) väiteosaston päätöksen siltä osin kuin siinä hylättiin merkin rekisteröinti luokkiin 9, 16, 35 ja 41 kuuluvia tavaroita
varten. Sitä vastoin se hylkäsi valituksen siltä osin kuin se koski luokkaan 25 kuuluvia tavaroita katsoen, että riidanalaiset
merkit ovat samankaltaisia ja että kyseessä olevat tavarat ovat samoja tai samankaltaisia, niihin mukaan luettuna haetun merkin
tarkoittamat ”kengät ja saappaat” ja aikaisemman merkin tarkoittamat ”vaatteet”.

Asianosaisten vaatimukset
9       Kantaja täsmensi vaatimuksiaan suullisessa käsittelyssä ja vaatii tästä lähtien, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin
–       kumoaa riidanalaisen päätöksen siltä osin kuin siinä hylätään kantajan valitus luokkaan 25 kuuluvien tavaroiden osalta
–       kumoaa riidanalaisen päätöksen siltä osin kuin siinä velvoitetaan kantaja korvaamaan väliintulijan oikeudenkäyntikulut väitemenettelyn
ja kannemenettelyn osalta
–       velvoittaa SMHV:n korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
10     SMHV ja väliintulija vaativat, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin
–       hylkää kanteen perusteettomana
–       velvoittaa kantajan korvaamaan oikeudenkäyntikulut.

Oikeudellinen arviointi
11     On muistettava, että vakiintuneen oikeuskäytännön nojalla työjärjestyksen 44 artiklan 1 kohdan, jota sovelletaan työjärjestyksen
130 artiklan 1 kohdan ja 132 artiklan 1 kohdan mukaan henkiseen omaisuuteen, mukaan kannekirjelmää voidaan tukea ja täydentää
tietyiltä osin viittaamalla otteisiin sen liitteenä olevista asiakirjoista, mutta viittaamalla yleisesti muihin asiakirjoihin
ei korjata sitä, että itse kanteessa ei ole mainittu olennaisia oikeudellisia perusteita ja perusteluja, jotka siinä on edellä
mainittujen säännösten mukaan mainittava (yhdistetyt asiat T‑305/94–T‑307/94, T‑313/94–T‑316/94, T‑318/94–T‑325/94, T‑328/94,
T‑329/94 ja T‑335/94, Limburgse Vinyl Maatschappij ym. v. komissio, tuomio 20.4.1999, Kok. 1999, s. II-931, 39 kohta). Tätä
oikeuskäytäntöä voidaan työjärjestyksen 46 artiklan nojalla, joka soveltuu työjärjestyksen 135 artiklan 1 kohdan 2 alakohdan
mukaan henkistä omaisuutta koskeviin oikeusriitoihin, soveltaa valituslautakunnassa käydyn menettelyn toisen osapuolen, joka
on väliintulijana ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimessa, vastineeseen. Siten kanne ja vastine on jätettävä tutkittavaksi
ottamatta siltä osin, kuin niissä viitataan kantajan ja väliintulijan SMHV:ssa esittämiin asiakirjoihin, koska tuollainen
yleinen viittaus ei liity kanteessa ja vastineessa esitettyihin kanneperusteisiin ja väitteisiin.

Sekaannusvaaran puuttumiseen liittyvä kanneperuste
Asianosaisten lausumat
12     Kantajan mukaan valituslautakunta on virheellisesti katsonut, että huolimatta kyseessä olevien tavaroiden ja vastakkain asetettujen
merkkien välillä olevista eroista aikaisemman tavaramerkin ja haetun tavaramerkin välillä on olemassa sekaannusvaara.
13     Kantaja esittää kyseessä olevien tavaroiden osalta, että vaatteet ja kengät tai saappaat eivät ole samankaltaisia tavaroita.
Näitä tavaroita ei valmisteta samoissa tehtaissa, niiden käyttötarkoitus ei ole sama, sillä muoti osoittaa, että niiden tarkoitus
ei ole ainoastaan antaa suojaa luonnonolosuhteita vastaan, niitä ei ole valmistettu samoista raaka-aineista ja niitä ei pidetä
kaupan samoissa paikoissa, paitsi merkityksettömällä tavalla tavarataloissa.
14     Kantaja korostaa vastakkain asetettujen merkkien osalta sitä seikkaa, että kirjaimet eivät periaatteessa ole sellaisenaan
erottamiskykyisiä, kun niiltä puuttuu graafinen ulkoasu (toisen valituslautakunnan 28.5.1999 tekemä päätös, asia R 91/1998‑2).
Kirjainten graafinen esitystapa tekee niistä näin ollen erottamiskykyisiä. Koska heikosti erottamiskykyiset merkit nauttivat
suppeampaa suojaa, tuollaisten merkkien välisille eroille annetaan suurempi merkitys. Kantaja viittaa tässä suhteessa vastakkain
asetettujen merkkien välillä oleviin seuraaviin selviin ja olennaisiin eroihin: mustan pohjan erilainen muoto, kirjaimen erilainen
sijainti tällä pohjalla, toisen tavaramerkin ”lihava” kirjain ja toisen tavaramerkin ”laiha” kirjain sekä tämän kirjaimen
erilainen kirjoitusasu. Yhdestä kirjaimesta koostuvien kuviomerkkien osalta ainoastaan merkkien visuaalisella vertailulla
on merkitystä, sillä niiden foneettinen vertailu ei ole mahdollista.
15     SMHV ja väliintulija vastustavat kaikkia kantajan väitteitä. SMHV katsoo, että sikäli kuin kantaja on kiistänyt tavaroiden
samankaltaisuuden ainoastaan ”vaatteiden” ja ”kenkien ja saappaiden” välisen sekaannusvaaran osalta, tulisi sekaannusvaaraa
vastakkain asetettujen merkkien välillä tutkia vain tältä osin.
Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen arviointi asiasta
16     Asetuksen N:o 40/94 8 artiklan 1 kohdan b alakohdan mukaan tavaramerkkiä ei rekisteröidä aikaisemman tavaramerkin haltijan
tekemän väitteen johdosta, jos sen vuoksi, että se on sama tai samankaltainen kuin aikaisempi, samoja tai samankaltaisia tavaroita
tai palveluja varten oleva tavaramerkki, yleisön keskuudessa on sekaannusvaara.
17     Vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan tavaroiden tai palvelujen kaupallista alkuperää koskevaa sekaannusvaaraa on arvioitava
kokonaisuutena sen mukaan, millainen käsitys kohdeyleisöllä on kyseessä olevista merkeistä ja tavaroista ja ottaen huomioon
kaikki kyseessä olevaan asiaan liittyvät seikat, erityisesti keskinäinen riippuvuus tavaramerkkien samankaltaisuuden ja nimettyjen
tavaroiden tai palvelujen samankaltaisuuden välillä (ks. asia T‑162/01, Laboratorios RTB, SL v. SMHV, GIORGIO BEVERLY HILLS,
tuomio 9.7.2003, 29–33 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen, ei vielä julkaistu oikeustapauskokoelmassa).
18     Kyseessä olevassa asiassa aikaisempi tavaramerkki on yhteisön tavaramerkki. Kyseessä olevat tavarat ovat päivittäistavaroita.
Sekaannusvaaran arvioimisen kannalta merkityksellinen kohdeyleisö koostuu näin ollen yhteisön alueen loppukuluttajista.
19     Mitä tulee riidanalaisten merkkien vertailuun, niiden visuaalisen, auditiivisen tai käsitteellisen samankaltaisuuden osalta
sekaannusvaaran kokonaisarvioinnin on perustuttava niistä syntyvään kokonaisvaikutelmaan, ja huomioon on otettava erityisesti
niiden erottavat ja hallitsevat osat (ks. asia T‑292/01, Phillips-Van Heusen Corp. v. SMHV, BASS, tuomio 14.10.2003, 47 kohta
oikeuskäytäntöviittauksineen, ei vielä julkaistu oikeustapauskokoelmassa).
20     Valituslautakunta on vastakkain asetettujen merkkien visuaalisen samankaltaisuuden osalta oikeutetusti katsonut, että yksittäiseltä
kirjaimelta tosin mahdollisesti puuttuu erottamiskyky, mutta että molempien kyseessä olevien tavaramerkkien hallitseva osa
on valkoinen a-kirjain mustalla pohjalla ja yksinkertaisella kirjasintyypillä kirjoitettuna (riidanalaisen päätöksen 38 kohta).
Tämä hallitseva osa havaitaan välittömästi ja se jää mieleen. Sitä vastoin kyseessä olevien merkkien väliset graafiset erot
– nimittäin pohjan muoto (haetussa tavaramerkissä soikio ja aikaisemmassa tavaramerkissä neliö), kirjaimen sijoittelu pohjalle
(haetussa tavaramerkissä keskelle ja aikaisemmassa tavaramerkissä oikeaan alakulmaan), viivan paksuus, jolla kirjain on esitetty
(haetussa tavaramerkissä viiva on hieman paksumpi kuin aikaisemmassa tavaramerkissä) ja merkkien kirjainten kirjoitusasun
yksityiskohdat – ovat vähäisiä eivätkä muodosta sellaisia yksityiskohtia, jotka jäisivät kohdeyleisön mieleen tosiasiallisina
eroina. Näin ollen vastakkain asetetut merkit ovat visuaalisesti hyvin samankaltaisia.
21     Väite, joka liittyy mahdolliseen ristiriitaan riidanalaisen päätöksen ja toisen valituslautakunnan 28.5.1999 tekemän aikaisemman
tavaramerkin rekisteröintiä koskevan päätöksen (asia R 91/1998‑2) välillä, ei aseta tätä lopputulosta kyseenalaiseksi. Vaikka
valituslautakunta on tuolloin todennut, että a-kirjaimen graafisella esitystavalla on erityisen tärkeä asema tarkasteltaessa
tämän tavaramerkin erottamiskykyä, kyseessä olevassa tapauksessa on kuitenkin riittävää todeta, että haetun tavaramerkin graafinen
esitystapa on hyvin lähellä aikaisemman tavaramerkin graafista esitystapaa.
22     Osapuolet ovat yhtä mieltä siitä, että vastakkain asetettujen merkkien foneettinen ja käsitteellinen vertailu on kyseessä
olevassa asiassa merkityksetöntä. Merkit ovat tässä suhteessa ilmiselvästi samoja.
23     Kummankin merkin luomat kokonaisvaikutelmat ovat siis selkeästi samankaltaisia.
24     Tavaroiden vertailun osalta on muistutettava, että vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan kyseessä olevien tavaroiden samankaltaisuuden
arvioimiseksi on otettava huomioon kaikki niiden väliseen suhteeseen liittyvät merkitykselliset tekijät, joihin kuuluvat erityisesti
tavaroiden luonne, käyttötarkoitus, käyttötavat sekä se, ovatko ne keskenään kilpailevia vai toisiaan täydentäviä (ks. asia
T‑85/02, Pedro Díaz, SA v. SMHV, CASTILLO, tuomio 4.11.2003, 32 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen, ei vielä julkaistu oikeustapauskokoelmassa).
25     Ensin on viitattava siihen, että kantaja ei ole suullisessa käsittelyssä asettanut vakavasti kyseenalaiseksi sitä seikkaa,
että erityyppiset vaatteet, joihin kyseessä olevat merkit viittaavat, ovat vähintäänkin samankaltaisia. Tämä toteamus on joka
tapauksessa oikeutettu.
26     Mitä tulee erityisesti aikaisemman tavaramerkin kattamien ”vaatteiden” ja haetun tavaramerkin kattamien ”kenkien ja saappaiden”
väliseen suhteeseen, valituslautakunta arvioi, että tavarat ovat samankaltaisia, sillä niillä on sama tarkoitus, niitä pidetään
kaupan samoissa paikoissa ja useammat valmistajat tai suunnittelijat osallistuvat molempien tavaroiden tuotantoon (riidanalaisen
päätöksen 32 kohta). Tämä yleinen arviointi voidaan asettaa kyseenalaiseksi, sillä nämä tavarat eivät korvaa toisiaan ja tätä
arviointia tukevia todisteita ei ole esitetty. Näiden tavaroiden käyttötarkoitusten riittävän läheinen yhteys, joka ilmenee
muun muassa siitä, että tavarat kuuluvat samaan luokkaan ja siitä, että on olemassa todellinen mahdollisuus, että samat tahot
tuottavat tai myyvät niitä, antaa kuitenkin aiheen tehdä sellainen johtopäätös, että kohdeyleisö voi mielessään yhdistää nämä
tuotteet. Tässä suhteessa erilaiset tavaramerkkejä koskevat yhteisön‑ ja kansallisen tason päätökset, joihin kantaja vetoaa,
eivät kyseenalaista tätä tulosta, koska näiden päätösten asiasisällöt eroavat huomattavasti nyt kyseessä olevasta asiasta
kulloinkin kyseessä olevien merkkien tai tavaroiden osalta. Tässä asiassa kyseessä olevat tavarat on näin ollen katsottava
samankaltaisiksi asetuksen N:o 40/94 8 artiklan 1 kohdan b alakohdan merkityksessä, vaikka ne ovatkin vain vähäisessä määrin
samankaltaisia.
27     Ottaessaan huomioon toisaalta vastakkain asetettujen merkkien välisen huomattavan samankaltaisuuden ja toisaalta kyseessä
olevien tavaroiden – vaikkakin kenkien ja vaatteiden osalta vähäisen – välisen samankaltaisuuden, valituslautakunta on voinut
oikeutetusti tehdä sen johtopäätöksen, että kohdeyleisön keskuudessa on olemassa sekaannusvaara. Kohdeyleisö voi erityisesti
olettaa, että haetulla tavaramerkillä varustetuilla kengillä on sama kaupallinen alkuperä kuin aikaisemmalla merkillä varustetuilla
vaatteilla. Näin ollen kyseessä oleva kanneperuste on hylättävä.

Suullisen menettelyn tarpeellisuuteen valituslautakunnassa liittyvä kanneperuste
28     Kantaja esittää, että hän on nimenomaisesti pyytänyt suullista menettelyä valituslautakunnassa asetuksen N:o 40/94 75 artiklan
1 kohdan mukaisesti. Suullinen menettely olisi edesauttanut oikeudellisesti virheettömän päätöksen tekemistä, sillä kantaja
olisi voinut toimittaa tietoa kyseessä olevien tavaroiden samankaltaisuutta käsittelevästä Saksan oikeuskäytännöstä. Valituslautakunta
on kantajan mukaan ylittänyt harkintavaltansa rajat kieltäytyessään käyttämästä suullista menettelyä.
29     Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin muistuttaa, että asetuksen N:o 40/94 75 artiklan 1 kohdan mukaan ”virasto käyttää suullista
menettelyä joko viran puolesta tai jonkin menettelyn osapuolen pyynnöstä, jos se pitää sitä tarkoituksenmukaisena”.
30     Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin toteaa, että valituslautakunnalla on laaja harkintavalta sen suhteen, onko jonkin osapuolen
pyytämä suullinen menettely todella tarpeellinen. Kyseessä olevassa asiassa riidanalaisesta päätöksestä käy ilmi, että valituslautakunnalla
oli käytössään kaikki tarvittavat tiedot riidanalaisen päätöksen päätösosan perustelemiseksi. Tässä suhteessa kantaja ei ole
osoittanut, millä tavoin Saksan oikeuskäytäntöä koskevat suulliset esitykset olisivat täydentäneet hänen valituslautakunnalle
toimittamassaan kirjelmässä esitettyjä seikkoja siten, että ne olisivat estäneet tuollaisen päätöksen antamisen. Valituslautakuntien
päätösten laillisuutta on vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan arvioitava yksinomaan asetuksen N:o 40/94 perusteella, sellaisena
kuin yhteisöjen tuomioistuimet ovat sitä tulkinneet, eikä kansallisen oikeuskäytännön perusteella, vaikka se perustuisikin
asetusta vastaaviin säännöksiin (edellä mainittu tuomio asiassa Giorgio Beverly Hills, 53 kohta ja asiassa Castillo, 37 kohta).
Valituslautakunta ei näin ollen ole arvioinut virheellisesti harkintavaltansa rajoja, kun se ei ole hyväksynyt kantajan pyyntöä
suullisesta menettelystä.

Vaatimusten toinen kohta
31     Kun kantaja ei ole esittänyt yhtään erityistä perustetta riidanalaisen päätöksen päätösosan 2 kohdan, joka liittyy SMHV:ssa
aiheutuneisiin kuluihin, kumoamista koskevan vaatimuksen tueksi, edellä esitetyt perustelut ovat riittäviä tämän kanneperusteen
hylkäämiseksi.
32     Näillä perusteilla kanne hylätään.

Oikeudenkäyntikulut
33     Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen työjärjestyksen 87 artiklan 2 kohdan mukaan asianosainen, joka häviää asian, velvoitetaan
korvaamaan oikeudenkäyntikulut, jos vastapuoli on sitä vaatinut. Koska kantaja on hävinnyt asian, se on velvoitettava korvaamaan
oikeudenkäyntikulut, koska SMHV ja väliintulija ovat sitä vaatineet.
Näillä perusteilla
YHTEISÖJEN ENSIMMÄISEN OIKEUSASTEEN TUOMIOISTUIN (toinen jaosto)
on antanut seuraavan tuomiolauselman:
1)
Kanne hylätään.
2)
Kantaja velvoitetaan korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
Pirrung
Meij
Forwood
Julistettiin Luxemburgissa 13 päivänä heinäkuuta 2004.
H. Jung

J. Pirrung
kirjaaja

jaoston puheenjohtaja
*
Oikeudenkäyntikieli: saksa.