CELEX: 62003TJ0081
Közösségi védjegy
Felszólalási eljárás
A VENADO kerettel, valamint a VENADO és a VENADO ESPECIAL közösségi ábrás védjegyek bejelentése
Egy körben elhelyezkedő, szemből ábrázolt szarvasfej megjelenésű korábbi közösségi ábrás védjegyek
Viszonylagos kizáró ok
Összetéveszthetőség
A 40/94/EK rendelet 8. cikke (1) bekezdésének b) pontja

A jogvita előzményei
1998. november 13‑án a Licorera Zacapaneca SA a közösségi védjegyről szóló, 1993. december 20‑i 40/94/EK módosított tanácsi
rendelet (HL 1994., L 11., 1. o., magyar nyelvű különkiadás 17. fejezet, 1. kötet, 146. o.) alapján három közösségi védjegybejelentést
nyújtott be a Belső Piaci Harmonizációs Hivatalnál (védjegyek és formatervezési minták) (OHIM).
A lajstromoztatni kívánt három védjegy (a továbbiakban együtt: bejelentett védjegyek) az alábbi ábrás védjegyek, amelyek a
fekete, arany, fehér, illetve kizárólag a T‑81/03. és T‑103/03. sz. ügyekben bejelentett védjegyekkel kapcsolatban, a vörös
szín tekintetében kerültek bejelentésre:
(T‑81/03. sz. ügy)
(T‑82/03. sz. ügy)
(T‑103/03. sz. ügy)
A védjegybejelentést a védjegyekkel ellátható termékek és szolgáltatások nemzetközi osztályozására vonatkozó, felülvizsgált
és módosított 1957. július 15‑i Nizzai Megállapodás szerinti 32. és 33. osztályba tartozó áruk vonatkozásában tették. Még
pontosabban, a védjegybejelentés árujegyzékében, melyet a beavatkozó 2000. február 7‑én korlátozott, az alábbi áruk szerepeltek:
–        32. osztály: „ásványvizek és szénsavas vizek, egyéb alkoholmentes italok; gyümölcsitalok és gyümölcslevek; szörpök és más
készítmények italokhoz”;
–        33. osztály: „Rum, rum alapú likőrök, pálinka”.
A T‑81/03. és T‑82/03. sz. ügyek tárgyát képező két közösségi védjegybejelentést a
Közösségi Védjegyértesítő
1999. november 8‑i, 88/99. számában hirdették meg.
1999. november 24‑én a 40/94 rendelet 42. cikkének (1) bekezdése alapján a Mast-Jägermeister AG két felszólalást nyújtott
be ezen védjegybejelentések ellen. A felszólaló felszólalásait a felperes korábbi, alábbi ábrás védjegyére (a továbbiakban:
korábbi védjegy) alapozta, amely 1998. október 16‑án a 337 337. számon került lajstromozásra:
A korábbi védjegy a Nizzai Megállapodás szerinti 18., 25., 32. és 33. osztályba tartozó áruk vonatkozásában került lajstromozásra,
az alábbi leírással:
–        18. osztály: „Esernyők, napernyők”;
–        25. osztály: „Ruházati cikkek, cipők, kalapáruk”;
–        32. osztály: „Alkoholmentes italok”;
–        33. osztály: „Borok, habzóborok, gyümölcsborok, gyümölcsös habzóborok, szeszes italok”.
A felszólaló felszólalásának alátámasztására a bejelentett védjegy és a korábbi védjegy azonosságára, illetve a 40/94 rendelet
8. cikke (1) bekezdésének a) és b) pontja értelmében köztük fennálló összetéveszthetőségre hivatkozott.
A beavatkozónak a T‑103/03. sz. ügy tárgyát képező, harmadik védjegybejelentése a
Közösségi Védjegyértesítő
2000. május 15‑i 38/2000. számában került meghirdetésre.
2000. május 31‑én a felperes felszólalást nyújtott be ezen védjegybejelentés ellen, melyet az 5. pontban hivatkozott korábbi
védjegyre, valamint az 1998. október 15‑én a 135 228. számon lajstromozott, alábbi korábbi közösségi ábrás védjegyre (a továbbiakban:
második korábbi védjegy) alapított:
A második korábbi védjegy a Nizzai Megállapodás szerinti 33. osztályba tartozó áruk vonatkozásában került lajstromozásra,
az alábbi leírással: „alkoholtartalmú italok (a sörök kivételével)”.
A felszólaló felszólalásának alátámasztására a bejelentett védjegy és a két korábbi védjegy azonosságára, illetve a 40/94
rendelet 8. cikke (1) bekezdésének a) és b) pontja értelmében köztük fennálló összetéveszthetőségre hivatkozott.
A felszólalások okait bemutató három közleményében, melyeket 2000. június 2‑án (T‑81/03. sz. ügy), április 27‑én (T‑82/03. sz.
ügy) és november 3‑án (T‑103/03. sz. ügy), illetve postai úton 2000. szeptember 27‑én nyújtott be (T‑81/03. és T‑82/03. sz.
ügy), a felperes a Németországban 1994‑ben és 1999‑ben végzett közvélemény-kutatás eredményeire hivatkozott. Az 1994‑es közvélemény-kutatás
eredménye szerint a felnőtt német lakosság 88%‑a a Jägermeister márkát alkoholtartalmú italokhoz társítja. Az 1999‑es közvélemény-kutatás
szerint a német lakosság 70%‑a képes arra, hogy a „Jägermeister” megnevezést és a fekete‑fehér szarvasfej‑ábrázolást kapcsolatba
hozza egymással.
2002. március 25‑i (T‑81/03. sz. ügy), február 27‑i (T‑82/03. sz. ügy) és március 14‑i (T‑103/03. sz. ügy) három határozatával
a felszólalási osztályok helyt adtak a felszólalásoknak, és teljes egészében elutasították a három védjegybejelentést azzal
az indoklással, hogy tekintve, hogy az ütköző áruk részben azonosak, részben pedig hasonlóak, Spanyolországban fennáll az
összetévesztés veszélye. A felperes által benyújtott két közvélemény-kutatással kapcsolatban a felszólalási osztályok úgy
vélték, hogy az 1994‑es kutatás nem releváns, lévén az a Jägermeister védjegy, és nem a korábbi védjegy piaci ismertségére
vonatkozik. Az 1999‑es közvélemény-kutatással kapcsolatban a felszólalási osztályok, a T‑81/03. sz. és T‑82/03. sz. ügyek
tárgyát képező felszólalásokra vonatkozó határozataikban megállapították, hogy a felszólalás kiegészítésére nyitva álló határidőn
belül a felperes nem nyújtotta be a megkérdezett személyeknek felmutatott rajz másolatát. A T‑103/03. sz. ügy tárgyát képező
felszólalásra vonatkozó határozatában a felszólalási osztály nem vette különösebben tekintetbe ezt a közvélemény-kutatást,
noha annak minden elemét benyújtották a rendelkezésre álló határidőn belül, egyrészt azon okból, hogy ebben nem nyert bizonyítást,
hogy a többi, Spanyolországon kívüli területen a „venado especial” szóelem azonos hatást gyakorol a fogyasztókra, mint ebben
az országban, másrészt, hogy a Spanyolországban fennálló összetévesztés veszélye elegendő a vitatott védjegybejelentés egészében
történő elutasításához. Végezetül pedig a felszólalási osztály ugyanezen határozatában vizsgálatát az ezen ügy tárgyát képező
bejelentett védjegy és a korábbi védjegy közötti összetéveszthetőségre összpontosította, és nem végezte el a bejelentett védjegy
és a második korábbi védjegy összehasonlítását.
2002. április 25‑én (T‑82/03. sz. ügy) és május 10‑én (T‑81/03. és T‑103/03. sz. ügy) a beavatkozó a 40/94 rendelet 57–62.
cikke alapján a felszólalási osztályok fent hivatkozott határozataival szemben három fellebbezést nyújtott be.
2002. december 19‑i (a későbbi T‑81/03. sz. kereset tárgyát képező R 412/2002‑1. sz. fellebbezés és a későbbi T‑82/03. sz.
kereset tárgyát képező R 382/2002‑1. sz. fellebbezés), valamint a 2003. január 14‑i (a későbbi T‑103/03. sz. kereset tárgyát
képező R 407/2002‑1. sz. fellebbezés) határozataival (a továbbiakban együttesen: megtámadott határozatok) az OHIM első fellebbezési
tanácsa helyt adott a beavatkozó fellebbezéseinek, és következésképpen elutasította a felperes felszólalásait. A megtámadott
határozatokat 2003. január 2‑án (T‑81/03. és T‑82/03. sz. ügy), valamint január 20‑án (T‑103/03. sz. ügy) kézbesítették.
A fellebbezési tanács lényegében úgy ítélte meg, hogy egyes, a 32. és 33. osztályba tartozó ütköző áruk hasonlósága ellenére
sem kell feltétlenül úgy vélni, hogy a bejelentett védjegyek és a korábbi védjegy között összetéveszthetőség áll fenn a nagyközönség
körében a Közösség bármely részében, mégpedig az ezen védjegyek közötti vizuális és hangzásbeli különbségeknek, valamint számottevő
fogalmi hasonlóság hiányának következtében. Ezen, főként a megjelölések fellebbezési tanács által végzett összehasonlításán
alapuló megállapítást erősítheti a szarvas‑ vagy szarvasfej‑rajz italok egy csoportjának tekintetében történő gyakori használata,
amint azt bizonyítja nyolc közösségi védjegy, valamint az Egysült Királyság védjegylajstromában a fellebbezési tanács által
saját kezdeményezésre végzett kutatás.
A felperes által benyújtott két közvélemény-kutatással kapcsolatban a fellebbezési tanács 2002. december 19‑i határozataiban
(T‑81/03. és T‑82/03. sz. ügy) helyben hagyta, lényegét tekintve és azonos okokból, a felszólalási osztály vonatkozó álláspontját.
2003. január 14‑i határozatában (T‑103/03. sz. ügy) a fellebbezési tanács ugyancsak megerősítette a felszólalási osztály álláspontját,
mely szerint az 1994‑es közvélemény-kutatás nem bír relevanciával. Az 1999‑es közvélemény-kutatással kapcsolatban a fellebbezési
tanács úgy vélte, hogy annak eredményei nem mutatják, hogy a német fogyasztó másképp észlelne egy szarvasfej‑ábrázolást, mint
a felperes védjegyét alkotó „venado especial” idegen szavakkal kísért szarvasfej‑ábrát. A fellebbezési tanács álláspontja
szerint ebben az esetben nehezen hihető, hogy a fogyasztók a szóban forgó ábrához továbbra is a felperes egyik áruját (Mast‑Jägermeister)
kapcsolják. Következésképpen, noha a fellebbezési tanács eliímerte, hogy a korábbi védjegy erősebb megkülönböztető képességgel
rendelkezik Németországban, ebből korántsem következik, hogy a német fogyasztóközönség a bejelentett védjegyet összetévesztené
a felperes áruira jellemző szarvasfejjel. Végezetül, ugyanezen határozatában a fellebbezési tanács megerősítette a felszólalási
osztály okfejtését arra vonatkozóan, hogy az összetéveszthetőség mérlegelése során ezen ügyben kizárólag a fenti 5. pontban
hivatkozott korábbi védjegyet kell tekintetbe venni, mivel az áll a legközelebb a bejelentett védjegyhez. Ugyanis, amennyiben
fennáll az összetévesztés veszélye a bejelentett védjegy és a korábbi védjegy között, felesleges a második korábbi védjegy
vizsgálata. Illetve megfordítva: amennyiben az összetévesztés veszélye a bejelentett védjegy és a korábbi védjegy között nem
áll fenn, ilyen összetéveszthetőség szükségképpen kizárt a bejelentett védjegy és a második korábbi védjegy között.

A felek kérelmei
A felperes azt kéri, hogy az Elsőfokú Bíróság:
–        helyezze hatályon kívül a megtámadott határozatokat;
–        az alperest kötelezze a költségek viselésére.
Az OHIM azt kéri, hogy az Elsőfokú Bíróság:
–        elsődlegesen:
–        helyezze hatályon kívül a megtámadott határozatokat;
–        a beavatkozót kötelezze a költségek viselésére, vagy valamennyi felet kötelezze saját költségei viselésére;
–        másodlagosan:
–        utasítsa el a kereseteket;
–        a felperest kötelezze a költségek viselésére.
A beavatkozó azt kéri, hogy az Elsőfokú Bíróság:
–        utasítsa el a kereseteket;
–        a felperest kötelezze a költségek viselésére.
A tárgyalás folyamán az OHIM elállt azon kérelmétől, hogy az Elsőfokú Bíróság a beavatkozó felet kötelezze a költségek viselésére,
amennyiben a keresetnek helyt ad, és pontosította, hogy abban az esetben az Elsőfokú Bíróság valamennyi felet kötelezze saját
költségei viselésére. Az Elsőfokú Bíróság tudomásul vette ezt a módosítást a tárgyaláson készített jegyzőkönyvben.
A tárgyalás során a beavatkozó kérelmeit kiegészítette azzal, hogy az Elsőfokú Bíróság az OHIM‑ot kötelezze a beavatkozó költségeinek
viselésére abban az esetben, ha a megtámadott határozatokat hatályon kívül helyezi. A beavatkozó azzal indokolta e kereseti
kérelmét, hogy az OHIM elsődleges kérelmével csatlakozott a felperes megtámadott határozatok hatályon kívül helyezése iránti
kérelméhez. Márpedig a Bíróság C‑106/03. P. sz., Vedial kontra OHIM ügyben 2004. október 12‑én hozott ítéletének (EBHT 2004.,
I‑9573. o.) 26. pontjából következik, hogy  az OHIM ezen álláspontja veszélyezteti a beavatkozó  jogos bizalmát, mellyel elvárja,
hogy az OHIM az Elsőfokú Bíróság előtt védje saját fellebbezési tanácsainak határozatát. Az Elsőfokú Bíróság tudomást vett
ezen módosításról a tárgyalás során felvett jegyzőkönyvben.

Az OHIM elsődleges kérelmeinek elfogadhatóságáról

A felek érvei
Az OHIM úgy véli, hogy a megtámadott határozatok hatályon kívül helyezésére irányuló elsődleges kérelmei elfogadhatóak. E
tekintetben az állandó ítélkezési gyakorlatra hivatkozik, amelynek értelmében nem várható el az OHIM‑tól, hogy módszeresen
védje a fellebbezési tanácsok valamennyi megtámadott határozatát, ugyanakkor semmi sem akadályozza abban, hogy csatlakozzon
a felperes kérelméhez, vagy a határozatot az Elsőfokú Bíróság mérlegelésére bízza (lásd az Elsőfokú Bíróság T‑107/02. sz.,
GE Betz kontra OHIM – Atofina Chemicals [BIOMATE] ügyben 2004. június 30‑án hozott ítéletének [EBHT 2004., II‑1845. o.] 34.
és 36. pontját).

Az Elsőfokú Bíróság álláspontja
Meg kell állapítani, hogy elsődleges kérelmeivel az OHIM a megtámadott határozatok hatályon kívül helyezését kéri az Elsőfokú
Bíróságtól. Kérelmei alátámasztására az OHIM olyan érveket mutat be, amelyek annak bemutatását célozzák, hogy a fellebbezési
tanács tévedett, amikor tagadta, hogy jelen ügyben fennállna az összetévesztés veszélye.
E tekintetben emlékeztetni kell arra, hogy a fellebbezési tanácsnak egy felszólalási eljárás keretében hozott határozata elleni
keresettel kapcsolatos eljárásban az OHIM nem jogosult az Elsőfokú Bíróság előtt képviselt álláspontján keresztül a jogvitának
a védjegybejelentő és a felszólaló állításaiból adódó kereteit megváltoztatni (lásd a fenti 22. pontban hivatkozott Vedial
kontra OHIM ügyben hozott ítélet 26. pontját, valamint az Elsőfokú Bíróság T‑466/04. és T‑467/04. sz., Dami kontra OHIM –
Stilton Cheese Makers [GERONIMO STILTON] ügyekben 2006. február 1‑jén hozott ítéletének [az EBHT‑ban még nem tették közzé]
29. pontját és a hivatkozott ítélkezési gyakorlatot.
Ugyanakkor ebből az ítélkezési gyakorlatból nem következik, hogy az OHIM‑tól elvárható, hogy módszeresen védje a fellebbezési
tanácsok valamennyi megtámadott határozatát. Ugyanis ha az OHIM valóban nem rendelkezik kereshetőségi joggal, amely szükséges
ahhoz, hogy keresetet nyújtson be valamely fellebbezési tanácsának határozata ellen, fordított esetben sem kötelezhető arra,
hogy a fellebbezési tanácsok minden megtámadott határozatát szisztematikusan megvédje, illetve nem köteles valamennyi, ilyen
határozat ellen irányuló kereset elutasítását kérelmezni (a fenti 23. pontban hivatkozott BIOMATE‑ítélet 34. pontja és a fenti
25. pontban hivatkozott GERONIMO STILTON ítélet 30. pontja).
Az OHIM‑ot tehát semmi sem akadályozza abban, hogy csatlakozzon a felperes kérelméhez, vagy a határozatot az Elsőfokú Bíróság
mérlegelésére bízza; emellett az Elsőfokú Bíróság tájékoztatása érdekében minden olyan érvet előterjeszthet, amelyet a fenti
32. pontban említett küldetése keretében megfelelőnek tart (a fenti 23. pontban hivatkozott BIOMATE‑ítélet 36. pontja; az
Elsőfokú Bíróság T‑379/03. sz., Peek & Cloppenburg kontra OHIM [Cloppenburg] ügyben 2005. október 25‑én hozott ítéletének
[EBHT 2003., II‑4633. o.] 22. pontja és a fenti 25. pontban hivatkozott GERONIMO STILTON‑ítélet 31. pontja).
Ugyanakkor az OHIM nem kérheti a fellebbezési tanács határozatának hatályon kívül helyezését vagy megváltoztatását a keresetlevélben
nem szereplő ponttal kapcsolatban, és nem terjeszthet elő a keresetlevélben fel nem hozott jogalapot (lásd e tekintetben a
fenti 22. pontban hivatkozott Vedial‑ítéletének 34. pontját, a fenti 27. pontban hivatkozott Cloppenburg‑ítélet 22. pontját
és a fenti 25. pontban hivatkozott GERONIMO STILTON‑ítélet 32. pontját).
Jelen ügyben meg kell állapítani, hogy elsődleges kérelmei keretén belül az OHIM kizárólag olyan érveket terjesztett elő,
amelyek a felperes kérelmeit támasztják alá, melyek szerint a fellebezési tanács tévedett, amikor úgy vélte, nem áll fenn
az összetévesztés veszélye az ütköző védjegyek között, legalábbis Spanyolországban nem. Következésképpen az OHIM által előterjesztett
elsődleges kérelmek, valamint az ezek alátámasztására szolgáló érvek elfogadhatóak, mivel nem mutatnak túl a felperes által
előterjesztett kereseti kérelmek és jogalapok keretén.

Az ügy érdeméről
A felperes minden ügyben két jogalapra hivatkozik, melyek közül az első a 40/94 rendelet 8. cikke (1) bekezdése b) pontjának
megsértéséből, a második pedig ugyanezen rendelet 73. cikkének megsértéséből ered. Elsőként az első jogalapot kell megvizsgálni.
A felek érvei
A felperes, az összetéveszthetőség értékelésére vonatkozó ítélkezési gyakorlatra hivatkozva megállapítja, hogy mivel a korábbi
védjegy közösségi védjegy, az összetéveszthetőség értékelése során az Európai Unió egész vásárlóközönségének nézőpontjába
kell helyezkedni. Ugyanakkor, amint az a 40/94 rendelet 8. cikkének (4) bekezdéséből következik, elegendő, hogy ez az összetévesztés
veszélye az Európai Unió egy jelentős részében, például valamely tagállam területének egészén álljon fenn.
A felperes úgy véli, a fellebbezési tanács helyesen állapította meg, hogy az érintett áruk azonosak vagy hasonlóak. Ugyanakkor
bírálja a megjelölések fellebbezési tanács által végzett összehasonlítását.
E tekintetben a felperes úgy véli először is, hogy a fellebbezési tanács túlzott jelentőséget tulajdonított a „venado” szónak,
illetve a T‑103/03. sz. ügyben a „venado especial” szavaknak. A szó spanyol jelentését (szarvas) tekintve az a spanyol nyelvű
fogyasztó számára egyszerűen leírja a bejelentett védjegyekben szereplő ábrát. Ez az ábra méreténél fogva domináns helyzetben
van a bejelentett védjegyekben. Így, az ábrás elem tisztán leíró jellegével összefüggésben a „venado” szó a spanyol nyelvű
fogyasztók szempontjából nem bírhat markáns jelleggel. Az „especial” szónak, amely kizárólag a T‑103/03. sz. ügy tárgyát képező
bejelentett védjegyben szerepel, nincs más jelentése, mint a „speciális”, követezésképpen az érintett közönség arra utaló
jelzésként érzékeli, hogy az érintett áru ugyanazon gyártó javított vagy módosított áruja. Hasonló fogalmakat gyakorta használnak,
és azok sem bírnak megkülönböztető képességgel.
A spanyol fogyasztók körén kívül sem tagadható az ütköző megjelölések közötti hasonlóság, mivel mindegyik bejelentett védjegyben
jelen van a „venado” elem. A felperes álláspontja szerint, mivel a korábbi védjegy kizárólag egy ábrás elemből áll, a korábbi
vegyes, vagyis szó‑ és ábrás védjegy ábrás eleme vezet az összetéveszthetőséghez. Ezen utóbbi védjegy szóeleme természetesen
még inkább fokozhatja az összetéveszthetőséget, mint jelen esetben, amelyben ez az elem fogalmilag a bejelentett védjegyek
ábrás elemének felel meg. Ugyanakkor a felperes úgy véli, hogy a későbbi vegyes megjelölés szóeleme semmi esetre sem képes
kiemelni a különbséget e megjelölés és a korábbi, szóelemet nem tartalmazó védjegy között, mivel ezen szóelem összehasonlítása
a korábbi ábrás védjeggyel már eleve kizárt. Ugyanis, a felperes álláspontja szerint, a vásárlóközönség a korábbi védjegy
emlékezetében őrzött képét fogja összehasonlítani a későbbi védjegy ábrás elemével. E kérdés ettől eltérő értékelése egyértelműen
és egyszerűen a korábbi ábrás megjelölés már‑már azonosságig való ismétlésének lehetővé tételéhez vezetne olyan esetben, amikor
bármilyen szóval összekapcsolják, beleértve az ábrás megjelölés egyszerű szóbeli leírását is.
A felperes álláspontja szerint jelen ügy eltér attól az esettől, amikor úgy a korábbi védjegy, mint a bejelentett védjegy
szó‑ és ábrás elemek összetételéből áll. Ez esetben ugyanis arra kellene következtetni, hogy a korábbi védjegy szóeleme olyannyira
erőteljes, hogy az érintett vásárlóközönség e védjegyet kizárólag annak szóelemén keresztül jegyzi meg, egy későbbi szó‑ és
ábrás megjelöléssel szembesülve pedig kizárólag az ütköző megjelölésekben foglalt szóelemeket veszi tekintetbe meghatározó
módon.
Ebből következik, hogy az ütköző megjelölések összehasonlítása során a bejelentett védjegyek ábrás elemét mint meghatározó
elemet kell tekintetbe venni, annál is inkább, mert az általa érintett áruk mindennapos használati tárgyak, amelyeket elsősorban
ránézésre vásárolnak, ami különleges jelentőséget nyújt az ábrás elemnek.
Másodsorban a felperes arra hivatkozik, hogy a fellebbezési tanács tévesen vette tekintetbe ebben az összefüggésben a bejelentett
védjegyek színösszeállítását. Ugyanis a korábbi fekete‑fehér védjegy lajstromozása magában foglal valamennyi színöszeállítást,
beleértve az arany színt a bejelentett védjegyek köralakú szegélyhez és szarvasfejének kontúrjához történő használatára. Az,
hogy a T‑103/03. sz. ügyben szereplő bejelentett védjegy fekete és vörös vonalakból álló keretbe van írva, így címke képét
sugallhatja, ugyancsak nem bír relevanciával. Mivel e keret formája geometriai alapforma, az érintett vásárlóközönség nem
tulajdonít neki jelentőséget. Továbbá a második korábbi védjegyet ugyancsak egy címke alkotja, és a korábbi védjegyet gyakorta
ugyancsak címkére nyomják.
Harmadsorban a felperes úgy véli, hogy a fellebbezési tanács túlságosan nagy jelentőséget tulajdonított a bejelentett védjegyek
és a korábbi védjegy részletei közötti különségeknek a köztük fennálló nagy hasonlóságokkal szemben. Márpedig az érintett
vásárlóközönség kizárólag az ábrás megjelölések hozzávetőleges képét őrzi meg emlékezetében, nem pedig azok részleteit, például,
hogy a bejelentett védjegyben a szarvas szőre elnagyolt, feje pedig metszetszerű, míg a bejelentett védjegyek nem mutatnak
fel ilyen jellegzetességeket. Ugyanez vonatkozik a szarvasagancsra, amely a bejelentett védjegyekből hiányzik, míg a korábbi
védjegyben teljes egészében megvan, vagy arra az aranyozott keresztre, amely a bejelentett védjegyekben nem szepel, míg a
korábbi védjegyben igen.
A felperes megállapítja, hogy a korábbi védjegy által keltett összbenyomás egy kör belsejében közvetlenül az őt szemlélő felé
forduló szarvasfej portrészerű megjelenítésével jellemezhető. A képzeletbeli vonal, amely a szarvas homlokától indul, orrán
majd pofáján keresztül haladva függőleges irányban egészen az állat nyakáig húzódik. A fülek ettől a függőleges vonaltól körülbelül
45 fokban helyezkednek el, míg az agancs közvetlenül a fülek mögül indul.
A bejelentett védjegyekre szintén ilyen képzeletbeli egyenes vonal jellemző, amely a szarvas homlokától indulva, orrán, majd
pofáján keresztül haladva függőleges irányban egészen az állat nyakáig húzódik, és a nyak felé hajlik. Ezen túl a szarvas
fülei ugyancsak e függőleges vonaltól körülbelül 45 fokban helyezkednek el, és az agancs szintén közvetlenül a fülek mögül
indul. Végül, úgy a bejelentett védjegyekben, mint a korábbi védjegyben, a szarvasfejet a nyak szintjén egy kör metszi, a
két rajzot nagy szimmetria jellemzi, és mindkettő egy szarvasfej stilizált ábráját jeleníti meg, csupán az absztrakció mértéke
nagyobb a bejelentett védjegyek esetén. A fellebbezési tanács álláspontjával ellentétben a körök, amelyeken belül a két szarvasfej
megjelenik, nem egyszerű díszítő kiegészítők, hanem el is határolják a két képet, és megadják azok formáját. Ez az elem fokozza
az ütköző megjelölések összbenyomása közötti hasonlóságot. Ugyanakkor a két bejelentett védjegyben (T‑81/03. és T‑103/03. sz.
ügy) szereplő szögletes keret csupán az érintett vásárlóközönség által nem érzékelhető díszítő kiegészítő.
Szembeötlő ugyanakkor, hogy a bejelentett védjegyekben szereplő szarvasfej a korábbi védjegyekben foglalt szarvasfejhez enyhén
közelítő ábrának tűnik. Ugyanis ha a korábbi védjegyben szereplő szarvasfej képét felnagyítjuk a szarvasfejre közelítve, a
szarvasagancs ugyancsak a körön kívül tűnik el. Ez a hatás növeli az ütköző megjelölések közötti összetéveszthetőséget azon
tökéletlen kép folytán, melyet az érintett vásárlóközönség emlékezetében őriz a fenti megjelölésekről.
A felperes azt állítja továbbá, az, hogy a bejelentett védjegyekben nem szerepel glóriával övezett kereszt, még nem alapozza
meg kellő módon a megjelölések közti elegendő különbséget. Másrészt a sugarak képe jelen van a bejelentett védjegyekben, főként
az e védjegyek ábrás elemének részét képező körben. Másrészt a bejelentett védjegyeket a korábbi védjegy modernizációjának
lehet tekinteni. A fellebbezési tanács tévesen utasította el ezen utóbbi érvet azon okból, hogy a megjelölések közti különbségek
túlságosan hangsúlyosak. A felperes álláspontja szerint, az általa bemutatott elemek fényében, e különbségek csekély súllyal
bírnak a megjelölések közötti hasonlósághoz képest. Továbbá a beavatkozó korábbi védjegyei jól mutatják, hogy ő maga is modernizálta
saját megjelölését.
Ráadásul jelen ügy különbözik a Bíróság C‑251/95. sz., SABEL‑ügyben 1997. november 11‑én hozott ítéletétől (EBHT 1995., I‑6191. o.).
Először is, ebben az ügyben a Bíróságnak előzetes döntéshozatali kérdést kellett megválaszolnia, és nem kellett állást foglalnia
az ütköző megjelölések közötti összetéveszthetőség tárgyában. Másodsorban, ellentétben a „sabèl” szóra vonatkozókra, jelen
ügyben a  „venado” szót a spanyol nyelvű világban „szarvasként” értik, következésképpen nem rendelkezik önálló jelentéssel
a szóban forgó védjegyek összehasonlításának keretén belül, mivel leíró jellegű a bejelentett védjegyekben szereplő kép tekintetében.
Harmadsorban a „sabèl” szót a védjegy ábrás eleme magában foglalja, míg a bejelentett védjegyekben a „venado” szó az ábrás
elemtől elkülönülten jelenik meg. Negyedsorban és mindenekelőtt, jelen ügyben a védjegyek hasonlósága nem korlátozódik csupán
a szóban forgó motívumok hasonlóságára, hiszen jelentős hasonlóság mutatkozik e motívumok megjelenítésének módjában is.
Egyébiránt az, hogy az OHIM három különböző és különböző összetételű felszólalási osztálya egymástól függetlenül arra a következtetésre
jutott, hogy fennáll az öszetévesztés veszélye a bejelentett védjegyek és a korábbi védjegyek között, bizonyítja, hogy erős
érvek szólnak az összetéveszthetőség mellett. Továbbá, a harmadik felszólalási osztály 2002. december 12‑i 3006/2000. sz.
határozatában is hasonló következtetésre jutott.
Utolsósorban pedig a felperes úgy véli, hogy tekintettel az ütköző megjelölések hasonlóságára, nem szükséges a korábbi védjegy
jelentős megkülönböztető képességének bizonyítása.
A felperes mindenesetre megállapítja, hogy noha természetesen igaz, hogy, a T‑81/03. és T‑82/03. sz. ügyekben nem nyújtotta
be a megjelölt határidőn belül azt az ábrás megjelölést, amely az 1999‑ben végzett második közvélemény-kutatás alapját képezte,
2000. szeptember 27‑én a felszólalási osztály előtt benyújtott beadványában ugyanakkor leírta ezt a megjelölést oly módon,
hogy semmi félreértés ne lehessen e tekintetben a felek között. A beavatkozó egyébként tökéletesen megértette a közvélemény-kutatás
tartalmát és alapját, és nem is vitatta annak eredményét, mindössze arra a tényre hivatkozott, hogy a közvélemény-kutatás
kizárólag Németországra korlátozódott. A T‑103/03. sz. üggyel kapcsolatban, amelynek keretén belül a közvélemény-kutatás tárgyát
képező megjelölést határidőn belül nyújtották be, a felperes úgy véli, hogy a fellebbezési tanács helytelenül használta a
jogot, amikor eltekintett attól, hogy e közvélemény-kutatás eredményét tekintetbe vegye, azon indokkal, hogy az nem érinti
a vásárlóközönségnek a „venado especial” szóelemet tartalmazó megjelöléssel szemben tanúsított reakcióját. A felperes azt
állítja végezetül, hogy a közvélemény-kutatás alapját képező, kereszt nélküli szarvasfejből álló megjelölés az ő javára Németországban
úgy nemzeti, mint nemzetközi védjegyként lajstromozva van.
Az OHIM úgy véli, hogy jelen ügyekben a felszólalási osztály határozatai, valamint a harmadik fellebbezési tanács R 213/2001‑3. sz.
ügyben hozott határozata értelmezi korrekt módon az ütköző ábrás védjegyek összetéveszthetősége fennállásának vagy hiányának
mérlegelése során alkalmazandó, az ítélkezési gyakorlat által felállított szempontokat.
Az OHIM megállapítja először is, hogy jelen ügyben az érintett fogyasztó a közösségi fogyasztó, tekintve, hogy a korábbi védjegy
közösségi lajstromozás tárgya. Ugyanakkor, az állandó ítélkezési gyakorlat értelmében a lajstromozás megtagadásához, a közösségi
védjegy egységes jellegének elvéből következően, elegendő, ha az összetéveszthetőség a Közösség egy részében áll fenn. Következésképpen
az összetéveszthetőség spanyol területen való fennállása elegendő a megtámadott védjegybejelentések teljes egészében történő
elutasításához.
Az OHIM másodsorban az ütköző védjegyekkel érintett árukat hasonlítja össze, és csatlakozik a felperes által az OHIM előtti
eljárás során elfogadott állásponthoz, mely szerint az alkalmazás beavatkozó által hangsúlyozott különbségeit nem lehet tekintetbe
venni, mivel a bejelentett védjegy által érintett 33. osztályba tartozó áruk, vagyis a „rum, rum alapú likőrök, pálinka”,
a „szeszes italok” általánosabb kifejezése alá tartoznak, amely tekintetében a korábbi védjegy lajstromozásra került. Ugyanígy
a bejelentett védjegyek által érintett, 32. osztályba tartozó „ásványvizek és szénsavas vizek, egyéb alkoholmentes italok;
gyümölcsitalok és gyümölcslevek” is belefoglalhatók a korábbi védjegy által érintett „alkoholmentes italok” általánosabb kategóriájába.
Következésképpen ez esetben azonos árukról van szó.
A bejelentett védjegyekkel érintett, 32. osztályba tartozó „szörpök és más készítmények italokhoz” áruk nagyfokú hasonlóságot
mutatnak a korábbi védjeggyel érintett alkoholmentes italokkal, mivel a két árukategória rendeltetése azonos, és a piacon
közvetlen versenyben állnak egymással. E tekintetben az OHIM megállapítja, hogy az alkoholmentes italok gyártói termékeiket
két formában adhatják el, akár fogyasztásra kész végtermégként, akár por vagy folyadék (szörpök és készítmények italokhoz)
formájában, amelyhez szénsavas vagy szénsavmentes vizet kell hozzátenni. Ezen utóbbi esetben a létrejövő termék alkoholmentes
ital, amely az esetek nagy részében semmiféle különbséget nem mutat a fogyasztásra kész áruhoz képest.
Az OHIM úgy véli, hogy a fellebbezési tanács helyesen állapította meg, hogy egyes ütköző áruk között fennáll az azonosság,
míg a többi áru, amelyeket a fellebbezési tanács nem tekintett azonosnak, jelentős mértékű hasonlóságot mutatnak. Megállapítja
továbbá, hogy az ütköző áruk gyakori fogyasztási cikkek.
Harmadsorban, az ütköző megjelölések összehasonlításával kapcsolatban az OHIM megállapítja, hogy vizuális szinten úgy a korábbi
védjegy, mint a bejelentett védjegyek tartalmaznak olyan ábrás elemeket, amelyek lényegében egy körbe rajzolt, szemből ábrázolt
szarvasfej megjelenítéséből állnak. A védjegyek eltérnek a megjelenítés stílusában, a megjelenő fej arányában, vagy a glóriával
övezett kereszt korábbi védjegyben, az agancsok között való megjelentését, illetve a bejelentett védjegyekben (T‑81/03. és
T‑103/03. sz. ügyek) a „venado” vagy „venado especial” szóelem hozzátételét, illetve a bejelentett védjegyek körüli szögletes
keret hozzátételét tekintve.
Az OHIM úgy véli, hogy a „venado” vagy „venado especial” szóelemek jelenléte ellenére a bejelentett védjegyekben, vizuális
síkon a védjegyek ábrás elemét érzékelik a fogyasztók domináns elemként, elhelyezkedése, jól látható megjelenése és mérete
folytán. Továbbá a védjegy szögletes formában, címkeként való elhelyezése, amint az a T‑81/03. és T‑103/03. sz. ügyek tárgyát
képező bejelentett védjegyekre jellemző, szokásos gyakorlat az italágazatban. A korábbi védjeggyel kapcsolatban az OHIM azon
az állásponton van, hogy a glóriával övezett kereszt, noha tisztán kivehető, nem foglal el domináns helyet az állatfej megjelenítéséhez
képest.
Hangzásbeli vonatkozásban az OHIM megállapítja, hogy a korábbi védjegyek kizárólag ábrás védjegyek. Következésképpen ha esetleg
szóban utalnak rájuk, a beszélgetőpartner számára a rajzot kell szóban leírni ahhoz, hogy a szóban forgó megjelölést azonosítani
tudja. Így nem zárható ki, hogy a spanyol vásárlóközönség erre asszociáljon a rajzolt állatfigurára, vagyis a „venadó”-ra
(szarvas) történő utaláskor. A bejelentett védjegyekre ugyanakkor lehet szóban hivatkozni a bennük foglalt „venado” és „venado
especial” szavak által.
Fogalmi vonatkozásban az OHIM megjegyzi, hogy a „venado” szót a spanyol fogyasztó olyan állat meghatározásának tekinti, amelynek
jellemzői megfelelnek az ábrás elemben megjelenített állat jellemzőinek. A bejelentett védjegyek összbenyomásában ezt a szót
a spanyol vásárlóközönség nem önálló elemként érzékeli, hanem egyértelműen az ábrás elemhez kapcsolódónak tekinti, amely pedig
jelentős szerepet játszik, mivel a bejelentett védjegyek egyetlen szóeleme a megjelenített állatot határozza meg. Ebből következőleg
a bejelentett védjegyek ábrás eleme döntő jelentőséggel bír a spanyol fogyasztó észlelése szempontjából.
E megállapításokra tekintettel az OHIM úgy véli, hogy jelen ügyben az összetéveszthetőség átfogó értékelésének keretén belül
az alábbi elemeket kell tekintetbe venni: először is a bejelentett védjegyek ábrás eleme, amelyet a fogyasztó mint figyelmét
felkeltő elemet érzékel, mivel a korábbi védjegy által keltett összbenyomásban az e védjegyben szereplő glóriával övezett
kereszt nem domináns elem; másodsorban a bejelentett védjegyek „venado” vagy „venado especial” szóelemei, amelyeket a spanyol
vásárlóközönség úgy érzékel, hogy azok e védjegyek ábrás eleméhez szorosan kötődnek, hiszen a megjelenített állat e szó által
azonosítható; harmadsorban az, hogy az ütköző megjelölésekben közös a fogyasztó figyelmét felkeltő elem, közös az ábrás elemeik
által keltett fogalomkör, nevezetesen egy kör belsejébe rajzolt, szemből ábrázolt szarvasfej, amely önmagában átlagos megkülönböztető
képességgel rendelkezik; negyedsorban az, hogy az ütköző áruk azonosak vagy nagymértékben hasonlóak, és mivel a jelen ügyben
gyakori fogyasztási cikkekről van szó, az átlagfogyasztó nem fordít rájuk különösebben nagy figyelmet azok vásárlása során.
Összességében az OHIM úgy véli, a felszólalási osztályokhoz hasonlóan és a fellebbezési tanács megtámadott határozatokban
foglalt értékelésével ellentétben, hogy mivel az érintett vásárlóközönség a bejelentett védjegyek ábrás eleme tekintetében
nem fog különösebb jelentést tulajdonítani a „venado” szónak, fennáll az összetévesztés veszélye az ütköző megjelölések között,
mivel a bejelentett védjegyeket alkotó elemek fogalmi szinten egyértelműen kapcsolódnak egymáshoz.
Az OHIM kizárólag másodlagos jelleggel kéri a keresetek elutasítását, arra az esetre, amennyiben az Elsőfokú Bíróság helybenhagyja
a fellebbezési tanács ütköző megjelölések közötti összetéveszthetőség hiányára vonatkozó okfejtését.
Végül pedig, a két közvélemény-kutatás tekintetbevételével kapcsolatban, melyeket a felperes a korábbi védjegyek németországi
ismertségének bizonyítása céljából nyújtott be, az OHIM csatlakozik a T‑81/03. és T‑82/03. sz. ügyekben a fellebbezési tanács
és a felszólalási osztályok által elfogadott állásponthoz, amely szerint az első dokumentum nem releváns, a másik pedig érvénytelen,
mivel nem a megjelölt határidőn belül nyújtották be. Ugyanakkor, a T‑103/03. sz. ügyben az OHIM úgy véli, hogy a Németországban
1999‑ben végzett közvéleménykutatást (lásd a fenti 12. pontot), mivel egészében a megjelölt határidőn belül került benyújtásra,
az Elsőfokú Bíróságnak tekintetbe kell vennie, amennyiben megállapítja, hogy az ütköző védjegyek között spanyol területen
nem áll fenn az összetévesztés veszélye.
A beavatkozó elutasítja először is a felperes azon megállapítását, mely szerint, mivel a korábbi védjegyek tisztán ábrás védjegyek,
az összehasonlítást a bejelentett védjegyek szóelemétől eltekintve kell elvégezni. A beavatkozó álláspontja szerint egy ilyen
megközelítés, amely egyáltalában nem vesz tudomást a szóelemekről, eltekint a védjegyek átfogó, megkülönböztető és domináns
elemeiket figyelembe vevő, az ítélkezési gyakorlat által előírt összehasonlításától.
A beavatkozó nem gondolja, hogy a fellebbezési tanács túlzott jelentőséget tulajdonított volna a „venado” vagy „venado especial”
szavaknak. Egyrészt ezen elemek a bejelentett védjegyek harmadát elfoglalják, és nagy vastagított betűvel vannak szedve, a
T‑81/03. és T‑103/03. sz. ügyek tárgyát képező védjegyek esetében vörös színnel, ezáltal előtérbe kerülnek, meghatározó módon
felhíva magukra a fogyasztók figyelmét. Másrészt a korábbi védjegy megkülönböztető képességét gyengíti a számos, szarvasfejet
vagy ‑testet tartalmazó, italok vonatkozásában használt védjegy léte. A szarvasábrát ennélfogva gyakran használt elemnek kell
tekinteni, miáltal azt nem sajátíthatja ki egyetlen vállalkozás, amely ezzel szokatlan kiváltsághoz jutna. Mivel ezen okoknál
fogva ez az ábra az összehasonlítás céljából csekély jelentőségű, nem tekinthető a bejelentett védjegyek domináns elemének.
A beavatkozó tagadja az ütköző védjegyek hangzásbeli azonosságát is. Ezzel kapcsolatban arra hivatkozik, hogy az átlagfogyasztó
mindig a „venado” vagy „venado especial” szavakat fogja ezen áruk rendelése során használni, függetlenül a palackokon szereplő
ábráktól. A felperes áruiról szólva a beavatkozó úgy véli, hogy azokat a német fogyasztó mindannyiszor a „Mast‑Jägermeister”
megnevezést használva fogja kérni, tekintve a felperes szarvasfejet tartalmazó védjegyének ismertségét, amelyet a felperes
által az OHIM‑nak benyújtott közvélemény-kutatás is bizonyít. A beavatkozónak nincs tudomása arról, hogyan nevezik meg a spanyol
fogyasztók a felperes védjegyét, de úgy véli, valószínűleg ők is a „Mast‑Jägermeister” megnevezést használják, vagy pedig
a rajzra történő utalással a „cabeza de ciervo” kifejezést, hiszen a „ciervo” szó gyakoribb a spanyol nyelvben, mint a  „venado”.
A Spanyolországon kívüli országokkal kapcsolatban a beavatkozó úgy véli, hogy a „venado” vagy „venado especial” szavakat az
átlagfogyasztó nem érti, és nem hozza kapcsolatba a szarvas képével. Következésképpen a bejelentett védjegyeket ezen országokban
a fantázia szüleményének fogják tekinteni. A felperes arra hivatkozik továbbá, hogy az OHIM‑nál lajstromoztatta a VENADO szóvédjegyet,
anélkül hogy a felperes ez ellen felszólalt volna. A felperes ugyancsak nem szólalt fel azon számos szó‑ és ábrás védjegy
lajstromozása ellen, amelyek ugyanezen szót és a szarvasfej‑ábrát tartalmazzák, és amelyeket a beavatkozó Spanyolországban
lajstromoztatott, amely felszólalásnak meg kellett volna történnie, ha az esetleges összetéveszthetőség csakis ezen állam
területére korlátozódna.
Vizuális szempontból a beavatkozó úgy véli, hogy vitathatatlan különbségek állnak fenn a korábbi védjegy és a bejelentett
védjegyek között, melyeket a megtámadott határozatok is megállapítanak. Ezen túl a beavatkozó azt állítja, hogy a bejelentett
védjegyek szóeleme az összehasonlítás céljából jelentőséggel bír, tekintettel a szarvasfej megjelenítésének korlátozott megkülönböztető
képességére. A „venado” vagy „venado especial” szóelemeket a színes nagybetűk emelik ki, ezáltal még magánál a rajznál is
erőteljesebben képesek felkelteni a fogyasztó figyelmét.
A beavatkozó álláspontja szerint kizárt, hogy a fogyasztók a bejelentett védjegyeket a korábbi védjegy modern változatainak
tekintsék, mivel a bejelentett védjegyek nem tartalmazzák Szent Hubertus keresztjét, amelyet a felperes a korábbi védjegy
egyértelműen kiemelt elemének tekint, viszont tartalmaznak egy új és jellegzetes elemet: a „venado” vagy „venado especial”
szavakat. A beavatkozó emlékeztet rá, hogy a védjegyek modernizált változatai általában azok legjellegzetesebb elemeit tartalmazzák,
és az esetleges új elemek nem túl szembetűnőek. Végül pedig az a felperes által hivatkozott tény, hogy maga a beavatkozó is
modernizálta védjegyeit, egyáltalában nem bír relevanciával az ütköző védjegyek összetéveszthetősége értékelésének szempontjából.
Fogalmi szempontból a beavatkozó osztja a fellebbezési tanács álláspontját, mely szerint nem áll fenn fogalmi azonosság, tekintettel
főként arra, hogy a korábbi védjegy egy további elemet, a Szent Hubertus‑keresztet tartalmazza, míg a bejelentett védjegyek
a „venado” vagy „venado especial” szavakat.
A beavatkozó megállapítja, hogy még ha fennállna is bizonyos fogalmi hasonlóság az ütköző védjegyek között, a fenti 43. pontban
hivatkozott SABEL‑ítéletből következik, hogy ez a hasonlóság nem vezethet összetéveszthetőséghez, csak ha a felszólalás alapját
képező védjegy különleges, akár benne rejlő, akár a vásárlóközönség körében megszerzett ismertségéből adódó megkülönböztető
képességgel rendelkezik. Márpedig a korábbi védjegy nem rendelkezik ilyen megkülönböztető képességgel. Egyrészt benne rejlő
megkülönböztető képességét korlátozza más védjegyek megléte, amelyek ugyanazon árukat érintenek, és ugyancsak szarvasszerű
vagy szarvasábrázolást tartalmaznak, amint azt a beavatkozó bemutatta a fellebbezési tanács előtt, anélkül hogy a felperes
azt cáfolta volna. Másrészt a korábbi védjegy ismertsége nem nyert bizonyítást, mivel a felperes által benyújtott közvélemény‑kutatásokat
elutasították.
Mindenesetre a beavatkozó emlékeztet arra, hogy az 1999‑ben végzett közvélemény‑kutatás a kereszt nélküli szarvasfej‑ábrázoláson
alapult, és nem a korábbi védjegyen. Nem bír relevanciával, hogy az említett ábrázolás a felperes nevében védjegyként is lajstromozásra
került,  mivel erre a védjegyre, amelyet nem használtak fel a felperes felszólalásainak alátámasztására, és amelyre nem hivatkoztak
a fellebbezési tanács előtt, az ítélkezési gyakorlat értelmében nem lehet első ízben az Elsőfokú Bíróság előtt hivatkozni.
A beavatkozó arra az álláspontra jut, hogy a fellebbezési tanács helyesen ítélte meg úgy, hogy tekintettel az ütköző védjegyek
között fennálló különbségekre és a korábbi védjegyek különleges megkülönböztető képességének hiányára, jelen esetben nem áll
fenn az összetévesztés veszélye a 40/94 rendelet 8. cikke (1) bekezdésének b) pontja értelmében.
Az Elsőfokú Bíróság álláspontja
A 40/94 rendelet 8. cikke (1) bekezdésének b) pontja értelmében a korábbi védjegy jogosultjának felszólalása alapján a megjelölés
nem részesülhet védjegyoltalomban, „ha azt azon a területen, ahol a korábbi védjegy oltalom alatt áll, a fogyasztók összetéveszthetik
a korábbi védjeggyel való azonossága vagy hasonlósága, valamint az érintett áruk, illetve szolgáltatások azonossága vagy hasonlósága
miatt; az összetéveszthetőség magában foglalja azt az esetet is, ha a fogyasztók a megjelölést gondolati képzettársítás (asszociáció)
útján kapcsolhatják a korábbi védjegyhez”.
Az állandó ítélkezési gyakorlat értelmében összetéveszthetőséget okozhat az, ha a közönség azt hiheti, hogy a szóban forgó
áruk vagy szolgáltatások ugyanattól a vállalkozástól, vagy adott esetben gazdaságilag egymással kapcsolatban álló vállalkozásoktól
származnak (az Elsőfokú Bíróság T‑104/01. sz., Oberhauser kontra OHIM – Petit Liberto [Fifties] ügyben 2002. október 23‑án
hozott ítéletének [EBHT 2002., II‑4359. o.] 25. pontja; lásd ugyancsak, analógia útján a Bíróság C‑39/97. sz., Canon‑ügyben
1998. szeptember 29‑én hozott ítéletének [EBHT 1988., I‑5507. o.] 29. pontját és a C‑342/97. sz., Lloyd Schuhfabrik Meyer
ügyben 1999. június 22‑én hozott ítéletének [EBHT 1999., I‑3819. o.] 17. pontját.
Ugyanezen állandó ítélkezési gyakorlat értelmében azt, hogy a vásárlóközönség szemszögéből fennáll‑e az összetévesztés veszélye,
az adott ügy minden lényeges elemét figyelembe véve, átfogóan kell vizsgálni (analógia útján lásd a fenti 43. pontban hivatkozott
SABEL‑ítélet 22. pontját; a fenti 71. pontban hivatkozott Canon‑ítélet 16. pontját; a fenti 71. pontban hivatkozott Lloyd
Schuhfabrik Meyer‑ítélet 18. pontját és a fenti 71. pontban hivatkozott Fifties‑ítélet 26. pontját).
Az összetéveszthetőség átfogó mérlegelésénél az ütköző megjelölések vizuális, hangzásbeli és fogalmi hasonlósága tekintetében
az ezek által keltett együttes benyomást kell alapul venni, különösen a megkülönböztető és domináns jegyeik figyelembevételével.
A fentiek függvényében nem zárható ki, hogy a fogalmi hasonlóság, amely abból ered, hogy két védjegy megegyező szemantikai
tartalmat hordozó képeket használ, összetéveszthetőséget okozzon abban az esetben, ha a korábbi védjegy, önmagában rejlő módon
vagy a piacon való ismertsége miatt, különös megkülönböztető képességgel rendelkezik (analógia útján lásd a fenti 43. pontban
hivatkozott SABEL‑ítélet 23. és 24. pontját).
Ez az átfogó értékelés bizonyos kölcsönös függőséget tételez fel a figyelembe vett tényezők, különösen a védjegyek és a megjelölt
áruk vagy szolgáltatások hasonlósága között. Így a megjelölt áruk vagy szolgáltatások kisebb mértékű hasonlóságát ellensúlyozhatja
a védjegyek közötti hasonlóság magasabb foka, és fordítva (analógia útján lásd a fenti 71. pontban hivatkozott Canon‑ítélet
17. pontját; a fenti 71. pontban hivatkozott Lloyd Schuhfabrik Meyer‑ítélet 19. pontját és a fenti 71. pontban hivatkozott
Fifties‑ítélet 27. pontját).
Az összetéveszthetőség átfogó értékelésénél az játszik meghatározó szerepet, hogy a védjegyet hogyan érzékeli a szóban forgó
áruk vagy szolgáltatások átlagos fogyasztója. A fogyasztó rendszerint egészében érzékeli a védjegyet, és nem vizsgálja egyenként
annak részleteit (az Elsőfokú Bíróság fenti 71. pontban hivatkozott Fifties‑ítéletének 28. pontja és a T‑355/02. sz., Mülhens
kontra OHIM – Zirh International [ZIRH] ügyben 2004. március 3‑án hozott ítéletének [EBHT 2004., II‑791. o.] 41. pontja; analógia
útján lásd a fenti 43. pontban hivatkozott SABEL‑ítélet 23. pontját és a fenti 71. pontban hivatkozott Lloyd Schuhfabrik Meyer‑ítélet
25. pontját]. Ezen átfogó értékelés során az érintett áruk fogyasztóiról általában feltételezni kell, hogy szokásosan tájékozott,
ésszerűen figyelmes és körültekintő, átlagos fogyasztók. Egyébiránt figyelembe kell venni, hogy az átlagos fogyasztónak ritkán
adódik arra lehetősége, hogy a különböző védjegyeket közvetlenül összehasonlítsa, így kénytelen az azokról alkotott tökéletlen
emlékképre hagyatkozni. Tekintettel kell lenni arra is, hogy az átlagos fogyasztó figyelme változó lehet a kérdéses áruk vagy
szolgáltatások kategóriájától függően (analógia útján lásd a fenti 71. pontban hivatkozott Lloyd Schuhfabrik Meyer‑ítélet
26. pontját és a fenti 71. pontban hivatkozott Fifties‑ítélet 28. pontját).
Ezenfelül a közösségi védjegynek a 40/94 rendelet 1. cikke (2) bekezdésében szabályozott egységes jellegéből következik, hogy
valamely korábbi közösségi védjegy valamennyi tagállam területén azonos védelmet élvez. A korábbi közösségi védjegyek alapján
tehát fel lehet szólalni valamennyi későbbi, a védelmüket érintő védjegybejelentéssel szemben, akár a Közösség területe egy
részének a fogyasztóiban keltett képre alapozva. Ebből következően a 40/94 rendelet 7. cikke (2) bekezdésében foglalt elv,
amely szerint valamely védjegy lajstromozásának elutasításához elegendő, hogy a feltétlen kizáró ok csak a Közösség egy részében
álljon fenn, ennek megfelelően ugyanígy alkalmazható a 40/94 rendelet 8. cikke (1) bekezdésének b) pontja szerinti viszonylagos
kizáró ok esetén (az Elsőfokú Bíróság T‑6/01. sz., Matratzen Concord kontra OHIM – Hukla Germany [MATRATZEN] ügyben 2002.
október 23‑án hozott ítéletének [EBHT 2002., II‑4335. o.] 59. pontja; a fenti 75. pontban hivatkozott ZIRH‑ügyben hozott ítélet
35. és 36. pontja, a T‑117/03–T‑119/03. sz. és T‑171/03. sz., New Look kontra OHIM – Naulover [NLSPORT, NLJEANS, NLACTIVE
et NLCollection] ügyben 2004. október 6‑án hozott ítéletének [EBHT 2004., II‑3471. o.] 34. pontja, valamint a T‑185/03. sz.,
Fusco kontra OHIM – Fusco International [ENZO FUSCO] ügyben 2005. március 1‑jén hozott ítéletének [EBHT 2005., II‑715. o.]
33. pontja.
Végül emlékeztetni kell arra, hogy a fellebbezési tanács határozatainak jogszerűségét kizárólag a közösségi bíróság által
értelmezett 40/94 rendelet alapján kell értékelni, nem pedig valamely tagállami korábbi határozathozatali gyakorlata szerint
(az Elsőfokú Bíróság T‑130/01. sz., Sykes Enterprises kontra OHIM [REAL PEOPLE, REAL SOLUTIONS] ügyben 2002. december 5‑én
hozott ítéletének [EBHT 2002., 5179. o.] 31. pontja; a T‑129/01. sz., Alejandro kontra OHIM – Anheuser‑Busch [BUDMEN] ügyben
2003. július 3‑án hozott ítéletének [EBHT 2003., II‑2251. o.] 61. pontja és a  T‑117/02. sz., Grupo El Prado Cervera kontra
OHIM − Héritiers Debuschewitz [CHUFAFIT] ügyben 2004. július 6‑án hozott ítéletének [EBHT 2003., II‑2073. o.] 57. pontja).
A fenti megfontolások fényében el kell végezni egyrészt az érintett áruk, másrészt az ütköző megjelölések összehasonlítását.
E tekintetben pontosítani kell, hogy a felszólalási osztálynak a fellebbezési tanács és az OHIM által hivatkozott (ezekre
vonatkozóan lásd a fenti 45. és 47. pontot) és többek között a beavatkozó által bejelentett és a korábbi védjegy közötti összetéveszthetőség
tárgyában hozott határozatai e vizsgálat szempontjából nem relevánsak, mivel legfeljebb az OHIM bizonyos döntési gyakorlatát
mutatják be, amelyet az Elsőfokú Bíróságnak éppen a fenti pontban bemutatott ítélkezési gyakorlat értelmében nem kell tekintetbe
vennie.
–       A T‑103/03. sz. ügyben szereplő korábbi védjegyekrő
A T‑103/03. sz. ügy tárgyát képező felszólalása alátámasztásául a felperes a fenti 5., illetve 9. pontban említett két közösségi
védjegyre hivatkozott. Ugyanakkor meg kell állapítani, hogy a második korábbi védjegy olyan címkére hasonlít, amely főelemként
ugyanazon szarvasfej‑ábrázolást tartalmazza, mint amely a korábbi védjegyben megjelenik. Egyéb elemekkel is kiegészül, így
az érintett áru „jägermeister” megnevezésével, a felperes nevével és címével, valamint az áru fogyasztására vonatkozó, angol
nyelvű használati utasítással („serve cold – keep on ice”).
Ilyen körülmények között úgy a felszólalási osztály, mint a fellebbezési tanács helyesen összpontosíta vizsgálatát az ezen
ügy tárgyát képező bejelentett védjegy és a korábbi védjegy közötti összetéveszthetőségre. Ugyanis amennyiben megállapítást
nyer, hogy az összetévesztés veszélye fennáll az ugyanezen ügy tárgyát képező bejelentett védjegy és a korábbi védjegy között,
nem szükséges többé tekintetbe venni a második korábbi védjegyet. Ugyanígy, ha ezen összetéveszthetőség hiánya nyer megállapítást,
ez
a fortiori
vonatkozik a második korábbi védjegyre is, amely, a korábbi védjegyben is szereplő szarvasfej képén túl, a fenti pontban
hivatkozott további elemeket is tartalmaz, amelyek még inkább megkülönböztetik az ezen ügy tárgyát képező bejelentett védjegytől.
E tekintetben ugyancsak meg kell állapítani, hogy a T‑103/03. sz. ügyben benyújtott keresetlevelében maga a felperes is a
bejelentett védjegy és a korábbi védjegy közötti hasonlóságokra összpontosított.
Ennélfogva az Elsőfokú Bíróság vizsgálatát, a T‑103/03. sz. ügyben ütköző megjelölések vonatkozásában is, az ezen ügy tárgyát
képező védjegy és a korábbi védjegy közötti összetéveszthetőségre összpontosítja.
–       Az érintett vásárlóközönségről
Meg kell állapítani, hogy a bejelentett védjegyek − alkoholtartalmú vagy alkoholmentes − italokra vonatkoznak. Ilyen áruk
szerepelnek a korábbi védjegy által érintett áruk között is. Mivel az italok, akár alkoholtartalmú, akár alkoholmentes italokról
legyen szó, gyakori fogyasztási cikkek, a megtámadott határozatok helyesen állapították meg, hogy az érintett vásárlóközönséget
a nagyközönség, vagyis az átlagfogyasztók alkotják.
Ezen túl, lévén a korábbi védjegy közösségi védjegy, az összetéveszthetőség vizsgálata szempontjából releváns terület az Európai
Unió egész területe. Ugyanakkor vitathatatlan, hogy a bejelentett védjegyeket alkotó „venado” és „venado especial” szavak
spanyol szavak, amelyek jelentését kizárólag a spanyol nyelvű fogyasztó érzékeli. A bejelentett védjegyek és korábbi védjegy
közötti összetéveszthetőség spnayolországi értékelésének tehát különleges jelentősége van jelen ügy szempontjából. Ugyanis
ha bebizonyosodik, hogy a bejelentett védjegyek és a korábbi védjegy között nem áll fenn az összetévesztés veszélye Spanyolországban,
ezen megállapítás
a fortiori
érvényes lesz a többi tagállam átlagfogyasztói vonatkozásában is, akik nem értik a bejelentett védjegyekkel érintett védjegyek
szóelemeinek jelentését. Ugyanakkor, a fenti 76. pontban hivatkozott ítélkezési gyakorlatnak megfelelően, az ütköző védjegyek
közötti összetévesztés veszélyének fennállása Spanyolországban elegendő ok a szóban forgó védjegybejelentések elutasítására,
anélkül hogy szükséges lenne annak vizsgálata, hogy az összetévesztés ezen veszélye az Európai Unió többi részében is fennáll‑e.
Következésképpen az összetéveszthetőség vizsgálatát annak vizsgálatával kell kezdeni, hogy a spanyol vásárlóközönség miként
érzékeli az ütköző védjegyeket.
–       Az áruk összehasonlításáról
A fellebbezési tanács úgy vélte, és ezt a felek nem cáfolták, hogy egyes, az ütköző védjegyekkel érintett áruk azonosak. Ez
vonatkozik a bejelentett védjeggyel érintett, 32. osztályba tartozó „ásványvizek és szénsavas vizek, egyéb alkoholmentes italok;
gyümölcsitalok és gyümölcslevek” árukra; amelyek alkoholmentes italok, ennélfogva azonosak a korábbi védjeggyel érintett,
ugyanezen osztályba tartozó „alkoholmentes italokkal”.  Ugyanígy a bejelentett védjegyekkel érintett és a 33. osztályba tartozó
„Rum, rum alapú likőrök, pálinka” áruk azonosak a korábbi védjeggyel érintett, ugyanezen osztályba tartozó „szeszes italokkal”
(a T‑81/03. és T‑103/03. sz. ügyekben megtámadott határozatok 23. pontja; a T‑82/03. sz. ügyben megtámadott határozat 20. pontja).
A fellebbezési tanács nem foglalt kifejezetten állást a bejelentett védjegyekkel érintett és 32. osztályba tartozó többi áru,
nevezetesen a „szörpök és más készítmények italokhoz” korábbi védjeggyel érintett árukkal történő összehasonlításának tárgyában.
A fellebbezési tanács ugyanakkor nem vonta kétségbe a felszólalási osztály értékelését, mely szerint a bejelentett védjegyek
által érintett ezen áruk és az ugyancsak a 32. osztályba tartozó és a korábbi védjegy által érintett alkoholmentes italok
hasonlóak. A felperes és az OHIM egyetért abban, hogy ezen áruk nagyon hasonlóak, míg a beavatkozó válaszbeadványában nem
foglalt állást e kérdésben. Ugyanakkor a beavatkozó a tárgyalás során elismerte a fenti áruk hasonlóságát. Meg kell állapítani
ugyanis, hogy a szóban forgó áruk jelentős mértékű hasonlóságot mutatnak, mivel, amint azt az OHIM helyesen megállapította,
elegendő a bejelentett védjegyekkel érintett árukat akár szénsavas, akár szénsavmentes vízzel felengedni ahhoz, hogy fogyasztásra
kész alkoholmentes italokat kapjunk, amelyeknek így azonos a rendeltetésük, és közvetlen versenyhelyzetben állnak egymással
a piacon.
Meg kell tehát állapítani, hogy az ütköző védjegyekkel érintett áruk nagyrészt azonosak, fennmaradó részben pedig nagyon hasonlóak.
–       A megjelölések összehasonlításáról
A megtámadott határozatokban a fellebbezési tanács megállapította, hogy a bejelentett védjegyek és a korábbi védjegy között
a Közösség egyetlen részében sem áll fenn az összetévesztés veszélye, annak ellenére, hogy az ütköző védjegyekkel érintett
egyes áruk azonosak, illetve „nyilvánvaló hasonlóság” van közöttük. E megállapítást a fellebbezési tanács az ütköző ábrás
védjegyek közötti „nyilvánvaló és szembeötlő” különbségekre alapozta, például hogy a bejelentett védjegyekben nem szerepel
a glóriával övezett Szent Hubertus‑kereszt, amely a szarvasfejhez hasonló mértékben hívja fel a fogyasztó figyelmét, hogy
a szarvasfejábrázolások eltérőek, valamint hogy a bejelentett védjegyekben egy stilizált és színes szóelem („venado” vagy
„venado especial”) is jelen van. E különbségekre tekintettel a fellebbezési tanács úgy vélte, hogy az ütköző védjegyeket vizuálisan
különbözőeknek kell tekinteni (a T‑81/03. sz. ügyben megtámadott határozat 25., 26., 28. és 34. pontja; a T‑82/03. sz. ügyben
megtámadott határozat 22., 23., 25. és 30. pontja; valamint a T‑103/03. sz. ügyben megtámadott határozat 25., 26. és 31. pontja).
Hangzásban az ütköző védjegyek ugyancsak különbözőek, mivel csak a bejelentett védjegyek tartalmaznak egy szóelemet is. A
T‑81/03. és T‑82/03. sz. ügyekben megtámadott határozatokban a fellebbezési tanács úgy vélte továbbá, hogy a felszólalási
osztályok tévesen vélték úgy, hogy a bejelentett védjegyek szóelemét Spanyolországban e megjelölések ábrás elemével hozzák
kapcsolatba. E tekintetben a fellebbezési tanács, olyan érvből kiindulva, amelyet a felperes maga terjesztett elő a felszólalási
osztály előtt, megállapította, hogy valószínűbb, hogy a vásárlóközönség a korábbi védjegyet hangzásban a Jägermeister szóra
és egyben védjegyre, mint a „cerf” vagy „VENADO” védjegyre történő utalásként érzékelje (a T‑81/03. sz. ügyben megtámadott
határozat 28. és 34. pontja; a T‑82/03. sz. ügyben megtámadott határozat 25. és 30. pontja; a T‑103/03. sz. ügyben megtámadott
határozat 26. és 31. pontja).
A fellebbezési tanács ugyancsak megállapította, hogy az ütköző védjegyek nem mutatnak jelentős fogalmi hasonlóságot. Ugyanis
noha az őket közelítő fogalmat meg lehet jelölni a „szarvasfej”‑jel, a többi elem jelenléte, mint a Szent Hubertus‑kereszt
a korábbi védjegyben és a „venado” vagy „venado especial” szóelem a bejelentett védjegyekben, fogalmilag megkülönbözteti őket
(a T‑81/03. sz. ügyben megtámadott határozat 34. pontja; a T‑82/03. sz. ügyben megtámadott határozat 30. pontja; a T‑103/03. sz.
ügyben megtámadott határozat 31. pontja).
Ezen összehasonlításokon túl a fellebbezési tanács úgy ítélte meg, hogy, a szarvasfej‑motívum megkülönböztető képessége csekély,
mivel gyakorta használatos italok egy körének leírására, amit bizonyít a beavatkozó által hivatkozott nyolc közösségi védjegylajstromozás,
valamint a fellebbezési tanács által az Egyesült Királyság védjegylajstromában végzett kutatás (a T‑81/03. sz. ügyben megtámadott
határozat 27. és 34. pontja; a T‑82/03. sz. ügyben megtámadott határozat 24. és 30. pontja; a T‑103/03. sz. ügyben megtámadott
határozat 32. pontja).
A vizuális összehasonlítással kapcsolatban az Elsőfokú Bíróság megállapítja, hogy úgy a bejelentett védjegyek, mint a korábbi
védjegyek tartalmaznak ábrás elemeket, melyek többek között egy kör belsejébe, szemből rajzolt szarvasfej‑ábrázolásból állnak.
Ez a közös ábrás elem domináns helyet foglal el az ütköző megjelölésekben, szembeötlő megjelenése és mérete folytán. Ezt a
megállapítást nem vonja kétségbe sem az, hogy a bejelentett védjegyekben ezen ábrás védjegy elvontabb és színes, sem az, hogy
a kör vonala, melyen belül ez az elem elhelyezkedik, fogazott. A bejelentett védjegyek szóelemei, ezek közül kettő szögletes
keretben való elhelyezése és a korábbi védjegyben szereplő, glóriával övezett kereszt nyilvánvalóan olyan jól látható elemek,
amelyek az ütköző megjelöléseket vizuális szinten megkülönböztetik egymástól. Ugyanakkor ezek nem domináns elemek a megjelölések
közös ábrás eleméhez, vagyis egy kör belsejébe, szemből rajzolt szarvasfej‑ábrázoláshoz képest. Tekintettel ezen elemek összességére,
az Elsőfokú Bíróság úgy véli, ellentétben a fellebbezési tanács álláspontjával, hogy az ütköző védjegyek jelentős vizuális
hasonlóságot mutatnak.
A fellebbezési tanács azon megállapítása is téves, mely szerint a szóban forgó védjegyek hangzásban még a spanyol fogyasztók
vonatkozásában is különböznek egymástól.
Meg kell állapítani ugyanis, hogy a korábbi védjegy tisztán ábrás védjegy. Mindhárom bejelentett védjegy tartalmazza a „venado”
szót, amelyet hangzásban kétségkívül e védjegyek ábrás részével hoz kapcsolatba a spanyol nyelvű fogyasztó. Jelentése által
e szót ugyanezen fogyasztó a korábbi védjegyhez is társíthatná, vagy használhatná annak leírására, mivel az nem tartalmaz
szóelemet. A felszólalási osztályok arra a következtetésre jutottak, főként ezen okok folytán, hogy az ütköző megjelölések
között Spanyolország egész területén hangzásbeli azonosság vagy hasonlóság áll fenn.
A megtámadott határozatokban a fellebbezési tanács elutasította ezt a megállapítást, tekintettel többek között arra, hogy
a korábbi védjegy nem rendelkezik olyan hangsúlyos szóelemmel, mint a bejelentett védjegyek („venado”, „venado especial”).
A T‑81/03. és T‑82/03. sz. ügyekben megtámadott határozatokban a fellebbezési tanács ugyancsak olyan érvből indult ki, amelyet
a felperes maga terjesztett elő a felszólalási osztályok előtt, mely szerint valószínűbb, hogy a korábbi védjegyet még Spanyolországban
is inkább a Jägermeister  védjegyre, semmint egy „cerf” vagy „VENADO” védjegyre történő utalásként érzékelik a fogyasztók.
E megállapítások nem megalapozottak. E tekintetben emlékeztetni kell arra, hogy a „jägermeister” szó nem szerepel a korábbi
védjegyben, csupán a második korábbi védjegyben, amelyre a felperes nem hivatkozott a T‑81/03. és T‑82/03. sz. ügy tárgyát
képező felszólalásainak alátámasztására. Ilyen körülmények között nincs egyetlen ésszerű érv sem, amiért a spanyol nyelvű
fogasztó hangzásban a korábbi védjegyet inkább a „jägermeister”szóhoz, mint a „cerf” vagy „venado” szavakhoz társítaná, amelyek
megfeleltethetők a korábbi védjegy domináns ábrás elemének. Ez nem lenne másképp, ha esetlegesen megállapítást nyerne, hogy
a korábbi védjegy jó hírnévnek örvend a spanyol területen. A felperes érvelése a felszólalási osztály előtt, amelyre a fellebbezési
tanács hivatkozott, éppen ezen jó hírnév megállapítására irányult, mégpedig Németországban és az Európai Unió többi országában,
beleértve Spanyolországot, nem pedig hangzásbeli különbség felállítására az ütköző védjegyek között, amint azt, tévesen, a
fellebbezési tanács állította. Márpedig meg kell állapítani mindenekelőtt, hogy a felperes nem nyújtott be egyetlen bizonyítékot
sem a korábbi védjegy Európai Unió Németországon kívüli területén megszerzett jó hírnevének alátámasztására. Továbbá a fellebbezési
tanács nem ismerte el a korábbi védjegy spanyolországi jó hírnevének meglétét. Végezetül, időközben maga a felperes is letett
ezen érvéről, mivel a keresetlevelekben csupán a korábbi védjegy németországi jó hírnevére hivatkozott, és a tárgyalás során
kijelentette, hogy e védjegy spanyolországi jó hírnevére egyátalában nem hivatkozik.
Mindenesetre pusztán az a tény, hogy egy spanyol nyelvű fogyasztó ismeri a felperes árujának Jägermeister megnevezését, még
nem akadályozza meg abban, hogy ezen áru jusson eszébe, ha egy „venado” likőrről akar beszélni, azaz olyan kifejezést használva,
amelyet inkább a korábbi védjegyben szereplő ábrára, semmint egy eltérő árura történő utalásként lehet érteni. Ez annál is
valószínűbb, mert a „jägermeister” szó kiejtése egy spanyol nyelvű fogasztó számára nem evidens, ami ebben az országban még
inkább valószínűsíti, hogy a korábbi védjegy leírásával a felperes árujára utal.
A fenti megállapításokat nem kérdőjelezi meg a beavatkozó azon megállapítása, mely szerint a spanyol fogyasztó a korábbi védjegyben
szereplő állatra utalva inkább a „ciervo” szót használja, amely állítólag gyakoribb a spanyol nyelvben, mint a „venado” szó.
Még ha fel is tételezzük, hogy ez az eset áll fenn, a beavatkozó nem vitatja, hogy a spanyol „venado” szó a korábbi védjegyben
megjelenő állatot is jelöli. Ennélfogva e szó ezen utóbbi védjegyet is a fogyasztó eszébe juttathatja.
Az „especial” jelző „venado” szóhoz történő illesztése a T‑103/03. sz. ügy tárgyát képező bejelentett védjegy esetében nem
vezethet más megállapításhoz ebben az ügyben. Bizonyos ugyanis, hogy a spanyol fogyasztó ezt a minősítést másodlagos és kiegészítő
elemnek tekinti. Egyrészt a „venado” szó alatt, és sokkal kisebb betűtípussal jelenik meg. Másrészt spanyol jelentése (speciális)
által a fogyasztó a VENADO ESPECIAL védjegyet hordozó árut a VENADO védjeggyel megjelölt áruk jellegzetességeit és minőségét
tekintve módosított változataként észleli.
Fogalmi szinten a bejelentett védjegyek ábrás védjegyének alapját képező fogalom úgy foglalható össze, mint egy kör vagy medál
belsejébe elölnézetből rajzolt szarvasfej. E védjegyek szóeleme egyáltalán nem módosít ezen a fogalmon a spanyol vásárlóközönség
vonatkozásában, amely a „venado” vagy „venado especial” szót nem önállóan, hanem az ábrás elemre történő közvetlen hivatkozásként
érzékeli. Ugyanezen fogalmi kör képezi lényegében a korábbi védjegy alapját. Következésképpen az ütköző védjegyeket fogalmi
szinten hasonlóaknak kell tekinteni.
–       Az összetéveszthetőség átfogó értékeléséről
Az összetéveszthetőség átfogó értékelésével kapcsolatban az Elsőfokú Bíróság úgy ítéli meg, ellentétben a megtámadott határozatokban
foglalt megoldással, hogy tekintettel arra, hogy az érintett áruk nagy részben azonosak, a fennmaradó részben pedig nagyon
hasonlóak, valamint arra, hogy a spanyol átlagfogyasztó tekintetében az ütköző védjegyek között vizuális, hangzásbeli és fogalmi
hasonlóságok állnak fenn, a köztük mutatkozó különbségek nem elegendőek ahhoz, hogy az összetéveszthetőséget el lehessen vetni
a fent említett releváns fogyasztóközönség észlelése szempontjából.
Különösen a megjelölések közötti vizuális különbségek magukban nem elegendőek ahhoz, hogy az érintett vásárlóközönség tudatában
bármiféle összetéveszthetőséget kizárjanak.
Először is, mivel az átlagfogyasztó valamely védjegynek csupán tökéletlen képét őrzi az emlékezetében, nem lehet úgy tekinteni,
hogy emlékezni fog a szóban forgó védjegyek ábrás részleteire, mint amilyen a szarvasfej többé‑kevésbé realisztikus stílusa,
a szarvasagancs mérete, vagy az állatfejet keretező kör sima vagy fogazott jellege.
A színek jelenléte a bejelentett védjegyekben lényegében elveszíti a jelentőségét a korábbi védjeggyel történő összehasonlítás
szempontjából, azon ténynél fogva, hogy ezen utóbbi fekete‑fehér ábra. Így, összehasonlítva a bejelentett védjegyekkel, az
átlagfogyasztó ésszerűen gondolhatja, hogy e védjegyek csupán a korábbi védjegyek színes változatai.
A keresztet, amely a korábbi védjegyben megjelenik a szarvasagancs között, noha egyértelműen látható, a spanyol nyelvű átlagfogyasztó
nem fogja domináns elemként érzékelni (lásd a fenti 92. pontot).
A T‑81/03. és T‑103/03. sz. ügyek tárgyát képező bejelentett védjegyek szögletes keretét sem lehet kellően megkülönböztető
elemnek tekinteni. Amint a felperes és az OHIM azt helyesen megállapítják, ez a keret másodlagos elem, amely az érintett védjegyeknek
címkejelleget kölcsönöz. Ráadásul, azon ténynél fogva, hogy az italokat gyakran palackban árusítják, a védjegy szögletes keretben,
címke módjára való feltüntetése meglehetősen szokásos gyakorlat az italágazatban.
Végezetül, amint a fentiekben megállapítást nyert, a kizárólag a bejelentett védjegyekben megjelenő szóelemeket („venado”,
„venado especial”) a spanyol átlagfogyasztó e védjegyek ábrás részére történő közvetlen utalásként fogja fel. Ennélfogva csupán
e két elem nem elégséges ahhoz, hogy a bejelentett védjegyeket a korábbi védjegytől Spanyolországban megkülönböztesse, mivel
a spanyol fogyasztó a korábbi védjegyben ugyancsak megtalálja az általa „venadó”-nak nevezett állat képét.
Másodsorban, és mindenekelőtt, a szóban forgó védjegyek közötti vizuális különbségeket kiegyenlíti az áruk nagy részének azonossága,
illetve a többi érintett áru hasonlósága, valamint az említett védjegyek hangzásbeli és fogalmi hasonlósága az érintett spanyol
nyelvű közönség vonatkozásában.
Az ütköző védjegyek spanyolországi összetéveszthetősége fennállására vonatkozó megállapítást nem vonja kétségbe a beavatkozó
arra vonatkozó érve (lásd a fenti 63. pontot), mely szerint ő közösségi szóvédjegyeként lajstromoztatta a „venado” szót, anélkül
hogy a felperes ez ellen felszólalt volna. Függetlenül ezen − első ízben az Elsőfokú Bíróság előtt előterjesztett − tényelem
elfogadhatóságának kérdésétől, elegendő azt megállapítani egyrészt, hogy az az egyszerű tény, hogy a felperes nem szólalt
fel egy védjegy lajstromozásával szemben, még nem akadályozza meg, hogy egy másik védjegy lajstromozásával szemben ugyanakkor
felszólaljon. Másrészt és mindenekelőtt, mivel az ütköző védjegyek közötti hangzásbeli hasonlóság csupán az összetéveszthetőség
átfogó értékelése során tekintetbe veendő elemek egyikét érinti, a bejelentett védjegyek és a korábbi védjegy közötti összetéveszthetőség
nem kizárt még abban az esetben sem, ha elismerést nyer, hogy az összetévesztés veszélye, hangzásbeli hasonlóságuk ellenére,
nem áll fenn a korábbi védjegy és a VENADO szóvédjegy között.
A beavatkozó megtámadott határozatokban foglalt érvét, mely szerint a szarvas‑ vagy szarvasfej‑ábrázolás megkülönböztető képessége
csekély, mivel ezen ábrák gyakorta használatosak az italágazatban, ugyancsak el kell utasítani. Függetlenül attól a kérdéstől,
hogy a beavatkozó által hivatkozott nyolc védjegy és a fellebbezési tanács által az Egyesült Királyság védjegylajstromában
végzett spontán kutatás elégséges‑e ilyen következtetés levonásához, meg kell állapítani, hogy jelen ügyben nem egy szarvas
általános fogalma közelíti egymáshoz az ütköző védjegyeket, hanem egy specifikusabb fogalom, amely medál alakban egy körben
szemből rajzolt szarvasfej ábrázolásában ölt formát. Márpedig a beavatkozó által hivatkozott nyolc közösségi védjegy közül
csupán háromban közös ez a specifikusabb fogalom. Ezek a 86439., 164392. és 163311. számon lajstromozott védjegyek, melyek
közül a két utóbbi nyilvánvalóan kapcsolódik egymáshoz, mivel ugyanazon árut, az ANTLER márkájú sört jelölik. Továbbá a 86439. számon
lajstromozott védjegy igen különbözőnek tűnik a jelen ügyben ütköző védjegyektől, mivel a szarvasfejet magában foglaló és
egy további, szabálytalan és fantázia szülte keretbe illesztett kör és a védjegy tartalmaz egy domináns szóelemet, a „contri”
szót, amely arányaiban sokkal nagyobb betűvel van szedve, és semmiféle szemantikai kapcsolatban nincs a védjegy ábrás részével.
A fentiek fényében, és tekintettel a szarvas vagy szarvasfej, valamint az − alkoholos vagy alkoholmentes − italok közötti
szemantikai kapcsolat hiányára, az Elsőfokú Bíróság úgy véli, hogy a körben, szemből rajzolt szarvasfej‑ábrázolás tagadhatatlanul
rendelkezik legalább átlagos megkülönböztető képességgel italok megjelölése vonatkozásában.
Végezetül el kell utasítani a beavatkozónak a szarvas‑ábrázolás különleges megkülönböztető képességének hiányára vonatkozó,
a fenti 43. pontban hivatkozott SABEL‑ítéletből eredő érvét. Ebben az ügyben a Bíróság úgy ítélte meg, hogy a puszta gondolati
képzettársítás, amellyel a vásárlóközönség két védjegyet hasonló jelentéstartalmuk következtében egymáshoz kapcsolhat, önmagában
nem elegendő alap annak megállapítására, hogy fennáll az összetévesztés veszélye olyan védjegyek között, melyek közül az egyik
szóösszetételből és ábrából, míg a másik egy ábrából áll, és nem különösebben ismert a vásárlóközönség körében (a fenti 43. pontban
hivatkozott SABEL‑ítélet 11. és 25. pontja). A Bíróság bemutatta, hogy ilyen összetéveszthetőség csak akkor ismerhető el,
ha a korábbi védjegy különleges, akár benne rejlő, akár a közönség körében való ismertségéből következő megkülönböztető képességgel
rendelkezik (a fenti 43. pontban hivatkozott SABEL‑ítélet 24. pontja). Márpedig meg kell állapítani, hogy jelen ügyben a bejelentett
védjegyekben szereplő szóelem („venado” és „venado especial” Spanyolország területe vonatkozásában közvetlen utalással bír
a védjegyekben szereplő ábrára, míg a fenti 43. pontban hivatkozott SABEL‑ügyben a bejelentett védjegy részét képező „sabèl”
szó nem mutatott semmiféle szemantikai kapcsolatot az őt kísérő szökellő párduccal. Továbbá a fenti 43. pontban hivatkozott
SABEL‑ügynek helyt adó ítéletben a két ütköző védjegy ábrás részeinek szemantikai egyezése arra a tényre korlátozódott, hogy
a védjegyekben szereplő mindkét állat, egy gepárd, illetve egy puma, a nagymacskák családjába tartozik, és a rájuk olyannyira
jellemző szökellő pózban ábrázolták őket (Jacobs főtanácsnok fenti 43. pontban hivatkozott SABEL‑ítélethez kapcsolódó indítványának
[EBHT 1997., I‑6193. o.] 3., 4. és 13. pontja). Ugyanakkor, amint az fentebb megállapítást nyert, jelen ügyben az ütköző védjegyek
között számos hasonlóság van, ami túlmutat a természetből vett, ennélfogva nem képzelet szülte elemek puszta egyezésén. Emlékeztetni
kell többek között arra, hogy az ütköző védjegyek mindegyike ugyanazon állat (szarvas) részleges képét tartalmazza, és valamennyi
esetben az állat ugyanazon testrésze, vagyis feje az aganccsal és nyakkal, szemből, egy kör belsejében helyezkedik el.
A fent kifejtett gondolatok összességének fényében a felperes által hivatkozott első jogalapnak helyt kell adni, következésképpen
a megtámadott határozatokat hatályon kívül kell helyezni, anélkül hogy szükséges lenne a felperes többi érvének, vagyis hogy
az érintett vásárlóközönség a bejelentett védjegyeket a korábbi védjegy modernizációjának tekinti, és hogy a védjegy állítólag
jó hírnévvel rendelkezik Németországban, illetve a felperes által hivatkozott második, a 40/94 rendelet 73. cikkének megsértéséből
eredő jogalapjának vizsgálata.

A költségekről
Az eljárási szabályzat 87. cikkének 2. §‑a alapján az Elsőfokú Bíróság a pervesztes felet kötelezi a költségek viselésére,
ha a pernyertes fél ezt kérte. Ugyanakkor, ugyanezen cikk 3.§-a első albekezdése értelmében kivételes okból az Elsőfokú Bíróság
elrendelheti a költségeknek a felek közötti megosztását.
Jelen ügyben a beavatkozó pervesztes lett, mivel a megtámadott határozatokat, a felperes kérelmének megfelelően, hatályon
kívül kell helyezni. Ugyanakkor a felperes nem azt kérte, hogy az Elsőfokú Bíróság a beavatkozót kötelezze a költségek viselésére,
hanem az OHIM‑ot.
E tekintetben meg kell állapítani, hogy noha az OHIM támogatta a felperes által előterjesztett első kérelmet, őt a részéről
felmerült költségek viselésére kell kötelezni, mivel a megtámadott határozatok az OHIM fellebbezési tanácsától származnak
(a fenti 23. pontban hivatkozott BIOMATE‑ügy 97. pontja).
A beavatkozó új kérelmével kapcsolatban, amelyet a tárgyalás során terjesztett elő, és amely arra irányul, hogy amennyiben
az Elsőfokú Bíróság hatályon kívül helyezi a megtámadott határozatokat, az OHIM‑ot kötelezze a beavatkozó részéről felmerült
költségek viselésére, meg kell állapítani, hogy az állandó ítélkezési gyakorlat értelmében a felek a tárgyalás során előterjeszthetnek
a költségekre vonatkozó kérelmet akkor is, ha ezt a korábbiakban nem tették meg (a Bíróság 113/77. sz., NTN Toyo Bearing
és társai kontra Tanács ügyben 1979. március 29‑én hozott ítélete [EBHT 1979., 1185. o.] és Warner főtanácsnok ezen ítélethez
kapcsolódó indítványa [EBHT 1979., 1212. és 1274. o.]; valamint az Elsőfokú Bíróság T‑214/04. sz., Royal County of Berkshire
Polo Club kontra OHIM – Polo/Lauren [ROYAL COUNTY OF BERKSHIRE POLO CLUB] ügyben 2006. február 21‑én hozott ítéletének [az
EBHT‑ban még nem tették közzé] 54. pontja). Következésképpen e kérelem elfogadható.
Az Elsőfokú Bíróság úgy véli ugyanakkor, hogy az OHIM saját fellebbezési tanácsa által hozott határozatokkal kapcsolatos álláspontja
nem tekinthető kivételes oknak, amely igazolhatná a költségeknek az eljárási szabályzat 87. cikke 3.§‑ának első albekezdésében
foglalt megosztását. Ugyanis, amint az a fenti 24–29. pontban megállapítást nyert, az OHIM‑tól nem várható el, hogy módszeresen
védje a fellebbezési tanácsok valamennyi megtámadott határozatát, és csatlakozhat a felperes kérelméhez. Az OHIM ezen álláspontja
ennélfogva nem veszélyeztetheti a beavatkozó jogos bizalmát. Az e tekintetben a fenti 22. pontban idézett, a beavatkozó által
hivatkozott Vedial kontra OHIM ítélet nem releváns. Ezen ítélet 36. pontjában a Bíróság kizárólag a fellebbezési tanács előtt
nyertes fél jogos bizalmára hivatkozott, miszerint az Elsőfokú Bíróság előtti eljárás célja az, hogy – a 40/94 rendelet 63. cikke
(2) bekezdésének megfelelően – megvizsgálja a fellebbezési tanács határozatának jogszerűségét. Ezen jogos bizalom jelen ügyben
nem sérült, mivel az Elsőfokú Bíróság e vizsgálat során az OHIM álláspontjától függetlenül járt el. Következésképpen el kell
rendelni, hogy a beavatkozó viselje saját költségeit.
A fenti indokok alapján
AZ ELSŐFOKÚ BÍRÓSÁG (ötödik tanács)
a következőképpen határozott:
1)
Az Elsőfokú Bíróság hatályon kívül helyezi a Belső Piaci Harmonizációs Hivatal (védjegyek és formatervezési minták) (OHIM)
első fellebbezési tanácsának 2002. december 19‑i határozatait (R 412/2002‑1. és R 382/2002‑1. sz. ügy), valamint 2003. január
14‑i határozatát (R 407/2002‑1. sz. ügy).
2)
Az Elsőfokú Bíróság a Belső Piaci Harmonizációs Hivatalt (védjegyek és formatervezési minták) (OHIM) kötelezi a felperes részéről
felmerült költségek viselésére.
3)
A beavatkozó maga viseli saját költségeit.
Vilaras
Martins Ribeiro
Jürimäe
Kihirdetve Luxembourgban, a 2006. december 14‑i nyilvános ülésen.
E. Coulon

M. Vilaras
hivatalvezető

elnök
*
Az eljárás nyelve: spanyol.