CELEX: 62001CJ0114
Tilnærmelse af lovgivningerne
direktiv 75/442/EØF og 91/156/EØF
begrebet affald
restprodukter
mine
anvendelse
oplagring
artikel 2, stk. 1, litra b)
begrebet andre bestemmelser
national lovgivning, der ikke er omfattet af direktiv 75/442/EØF og 91/156/EØF

Ved kendelse af 5. marts 2001, indgået til Domstolen den 14. marts 2001, har Korkein hallinto-oikeus (Finlands højeste forvaltningsdomstol)
i medfør af artikel 234 EF forelagt to præjudicielle spørgsmål vedrørende fortolkningen af artikel 1, litra a), og artikel
2, stk. 1, litra b), i Rådets direktiv 75/442/EØF af 15. juli 1975 om affald (EFT L 194, s. 47), som ændret ved Rådets direktiv
91/156/EØF af 18. marts 1991 (EFT L 78, s. 32, herefter »direktiv 75/442«).
Spørgsmålene er blevet rejst i forbindelse med en sag anlagt af Outokumpu Chrome Oy, nu AvestaPolarit Chrome Oy (herefter
»AvestaPolarit«), et selskab, der driver en mine, hvorfra der primært udvides krom, til prøvelse af de betingelser, som Lapin
ympäristökeskus (Laplands miljømyndighed, herefter  »miljømyndigheden«) har fastsat for tilladelsen til at drive den pågældende
mine.
De fællesskabsretlige bestemmelser
I artikel 1, litra a), første afsnit, i direktiv 75/442 defineres affald som »ethvert stof eller enhver genstand, som henhører
under en af kategorierne i bilag I, og som indehaveren skiller sig af med eller agter eller er forpligtet til at skille sig
af med«.
I samme direktivs artikel 1, litra c), defineres »indehaver« som »producenten af affaldet, eller den fysiske eller juridiske
person, som er i besiddelse af det«.
I nævnte direktivs artikel 1, litra d), defineres »håndtering« af affald som  »indsamling, transport, nyttiggørelse og bortskaffelse
af affald, herunder tilsyn i forbindelse hermed, samt tilsyn med lossepladser efter deres lukning«.
I bilag I til direktiv 75/442, der har overskriften »Affaldskategorier«, henvises i punkt Q 11 til »[r]eststoffer fra udvinding
og forarbejdning af råstoffer (f.eks. reststoffer fra minedrift eller olieudvinding osv.)« og i punkt Q 16 til »[e]thvert
stof, materiale eller produkt, som ikke indgår i ovennævnte kategorier«.
Kommissionen skal i henhold til artikel 1, litra a), andet afsnit, i direktiv 75/442 »[udarbejde] en liste over affald, som
tilhører kategorierne i bilag I«. Kommissionen har i overensstemmelse hermed ved beslutning 94/3/EF af 20. december 1993 om
udarbejdelse af en liste over affald i henhold til artikel 1, litra a), i direktiv 75/442 (EFT 1994 L 5, s. 15) udarbejdet
»det europæiske affaldskatalog« (herefter »CED«). Kataloget omfatter bl.a. »[a]ffald fra minedrift samt efterforskning efter
og udvinding og anden behandling af mineraler og andre råstoffer«. I indledningen til bilaget til CED præciseres, at denne
liste »anvendes for alt affald, uanset om det er bestemt til deponering eller genanvendelse«, og at det »er en harmoniseret,
men ikke udtømmende liste over affald, dvs. en liste, der løbende følges op«. Det fremgår imidlertid, at den omstændighed,
»[a]t et materiale er optaget i kataloget [ikke betyder], at det optræder som affald i alle sammenhænge« og at »[e]n given
term [kun er] relevant i denne sammenhæng, hvis definitionen på affald er opfyldt«.
Artikel 2 i direktiv 75/442 bestemmer:
»1.

Følgende falder uden for dette direktivs anvendelsesområde:
a)
luftformige stoffer, der udsendes i atmosfæren
b)
hvis de allerede er undergivet andre bestemmelser
i)
radioaktivt affald
ii)
affald fra prospektering, udvinding, behandling og oplagring af mineralske ressourcer, samt fra stenbrudsdrift
iii)
døde dyr og følgende landbrugsaffald: fækalier og andre naturlige, ikke-farlige stoffer, som anvendes i landbrugsdriften
iv)
spildevand med undtagelse af affald i flydende form
v)
udrangeret sprængstof.
2.

Med henblik på regulering af håndteringen af visse kategorier affald kan der i særdirektiver fastsættes specifikke særbestemmelser
eller bestemmelser til supplering af bestemmelserne i dette direktiv.«
Artikel 2 i direktiv 75/442 bestemte i sin oprindelige affattelse, inden de ved direktiv 91/156 indførte ændringer:
»1.

Med forbehold af dette direktiv kan medlemsstaterne fastsætte særlige regler for specielle kategorier af affald.
2.
Uden for dette direktivs anvendelsesområde falder:
a)
radioaktivt affald
b)
affald fra prospektering, udvinding, behandling og oplagring af mineralske ressourcer, samt fra stenbrudsdrift
c)
døde dyr og følgende landbrugsaffald: fækalier og andre stoffer, der indgår som led i landbrugsdrift
d)
spildevand, med undtagelse af affald i flydende tilstand
e)
luftformige, i atmosfæren udstrømmende stoffer
f)
affald, der er undergivet særlige fællesskabsregler.«
I artikel 3, stk. 1, i direktiv 75/442 bestemmes bl.a., at medlemsstaterne skal træffe passende foranstaltninger for at fremme
nyttiggørelse af affald gennem genindvinding, genbrug, videreudnyttelse eller anden behandling med henblik på at udvinde sekundære
råstoffer. I samme direktivs artikel 4 præciseres, at medlemsstaterne skal træffe de nødvendige foranstaltninger til at sikre,
at affaldet nyttiggøres eller bortskaffes, uden at menneskets sundhed bringes i fare, og uden at der anvendes fremgangsmåder
eller metoder, som vil kunne skade miljøet, navnlig må der ikke skabes risiko for hverken vand, luft eller jord, eller for
fauna og flora, og uden at påføre landskaber skade.
I artikel 9 og 10 i direktiv 75/442 præciseres, at ethvert anlæg eller enhver virksomhed, som varetager bortskaffelse af affald
som nævnt i bilag II A, eller som udfører bortskaffelsesoperationer, der indebærer mulighed for nyttiggørelse af affaldet,
som nævnt i samme direktivs bilag II B, skal indhente en tilladelse fra den kompetente myndighed. Bilagene er blevet tilpasset
de fremskridt, der er gjort inden for forskning og teknik, ved Kommissionens beslutning 96/350/EF af 24. maj 1996 (EFT L 135,
s. 32).
Blandt de bortskaffelsesoperationer, der er omfattet af bilag II A, er i punkt D 1 anført »[d]eponering på eller i jorden
(f.eks. på lossepladser osv.)«, i punkt D 12 »[p]ermanent oplagring (f.eks. placering af beholdere i en mine osv.)« og i punkt
D 15 »[o]plagring forud for operationer [omhandlet i nævnte direktiv], bortset fra midlertidig oplagring forud for indsamling
på det anlæg, hvor affaldet er produceret«.
Blandt de nyttigørelsesoperationer, der er omfattet af bilag II B, nævnes i punkt R 4 »[r]ecirkulering eller genindvinding
af metaller eller metalforbindelser« i punkt R 5 »[r]ecirkulering eller genindvinding af andre uorganiske stoffer« og i punkt
13 »[o]plagring af affald forud for en af operationerne [omhandlet i nævnte bilag], bortset fra midlertidig oplagring forud
for indsamling på det anlæg, hvor det er produceret«.
Der kan gives dispensation fra kravet om tilladelse i henhold til artikel 11, stk. 1, i direktiv 75/442, der har følgende
ordlyd:
»Følgende kan fritages for kravet om de i artikel 9 og 10 omhandlede tilladelser jf. dog bestemmelserne i Rådets direktiv
78/319/EØF af 20. marts 1978 om giftigt og farligt affald ((EFT L 84, s. 43)) [...]:
a)
anlæg eller virksomheder, der selv varetager bortskaffelsen af deres eget affald på produktionsstedet
og
b)
anlæg eller virksomheder, der nyttiggør affaldet.
Denne fritagelse finder kun anvendelse:
–
hvis de kompetente myndigheder har vedtaget almindelige regler for de forskellige former for aktivitet med angivelse af arten
og mængden af affaldet samt betingelserne for, at den pågældende aktivitet kan fritages for tilladelsen
og
–
hvis arten eller mængden af affaldet og metoderne til bortskaffelse eller nyttiggørelse sikrer, at betingelserne i artikel
4 overholdes.«
Nationale bestemmelser
De væsentligste bestemmelser i den nationale lovgivning, som fandt anvendelse på tidspunktet for omstændighederne i hovedsagen,
beskrives i det følgende.
Direktiv 75/442 er i finsk ret gennemført ved lov om affald (1072/1993), der har til formål at forhindre, at der opstår affald,
at formindske affaldets farlige eller skadelige egenskaber, og at fremme genindvinding af affald.
I nævnte lovs § 3, stk. 1, nr. 1, defineres affald som »ethvert stof eller enhver genstand, som indehaveren skiller sig af
med eller agter eller er forpligtet til at skille sig af med«. Definitionen er suppleret med en fortegnelse over stoffer og
genstande, der klassificeres som affald, jf. bilag I til bekendtgørelse (1390/1993) om affald. Fortegnelsen indeholder 16
kategorier, hvoraf kategori Q 11 omfatter restprodukter fra udvinding og bearbejdning af råvarer, f.eks. reststoffer fra minedrift
eller olieudvinding, og kategori Q 16 omhandler »ethvert stof eller enhver genstand, som indehaveren har skilt sig af med
eller agter eller er forpligtet til at skille sig af med«.
I § 3, stk. 1, nr. 10 og 11, i lov om affald (1072/1993) defineres genindvinding som »enhver foranstaltning, der har til formål
at genindvinde og anvende affaldsstofferne eller den energi, som affaldet indeholder«, og behandling som »enhver handling,
der har til formål at uskadeliggøre og at oplagre affaldet endeligt«.
Miljøministeriets bekendtgørelse (876/1996), som er udstedt i henhold til lov om affald (1072/1993), og som indeholder en
fortegnelse over de mest almindelige typer af affald og over problemaffald, omfatter affald fra efterforskning efter, brydning,
bearbejdning og viderebehandling af mineraler, samt affald fra forædling af sten og fra grusudvinding. Ifølge indledningen
til fortegnelsen er de affaldskategorier, som den henviser til, baseret på CED, og opregningen er udelukkende vejledende.
En genstand eller et stof, der er medtaget i fortegnelsen, kan kun betegnes som affald, såfremt genstanden eller stoffet har
de egenskaber, som er omhandlet i § 3, stk. 1, nr. 1, i lov om affald (1072/1993).
Ifølge § 42, stk. 1, i lov om affald (1072/1993) skal der indhentes tilladelse – »affaldstilladelse« – til erhvervsmæssig
eller industriel genindvinding eller behandling af affald, til industriel indsamling af farligt affald og andre former for
håndtering af affald, som er nærmere fastsat ved bekendtgørelser. Ifølge overgangsbestemmelserne i § 78, stk. 3, i lov om
affald (1072/1993) kræves der også en affaldstilladelse for gamle miner og forarbejdningsanlæg, der har påbegyndt deres virksomhed
inden nævnte lovs ikrafttræden den 1. januar 1994, hvilket er tilfældet med hensyn til minen i hovedsagen.
Minedrift er desuden særligt reguleret ved lov (503/1965), som ændret ved lov (208/1995) (herefter »lov om minedrift«). Der
kræves tilladelse til minedrift. I henhold til § 23, stk. 1, punkt 3, i lov om minedrift skal ansøgninger om tilladelse til
minedrift vedlægges en anvendelsesplan for mineområdet og dets hjælpeområde, hvori bl.a. skal anføres, hvor produkterne og
biprodukterne skal oplagres på mineområdet eller dets hjælpeområde, således at der ud over hensynene til minedriften også
kan tages hensyn til de nødvendige synspunkter med hensyn til sikkerhed og skadelige virkninger på de områder, der ligger
i nærheden af minen.
Ifølge samme lovs § 40, stk. 2, kan indehaveren af brydningsretten foruden mineralske ressourcer også anvende andre stoffer,
som hører til mineområdets klipper og jord, til videre anvendelse, såfremt det er påkrævet for at kunne foretage en formålstjenlig
drift af minen og den dertil hørende forædlingsvirksomhed, eller såfremt disse stoffer oplagres som biprodukter eller affald
i forbindelse med brydningen eller forædlingen af de mineralske ressourcer. De ved minedriften fremkomne jordmasser, den brudte
sidesten og det forarbejdede sand, der oplagres på mineområdet eller dets hjælpeområder, og som anvendes eller kan anvendes
eller forædles ved minedriften, anses for biprodukter fra minedriften.
Den forelæggende ret har oplyst, at det fremgår af § 1, stk. 1, punkt 2, i bekendtgørelse (294/1997) om affald, at der ikke
kræves affaldstilladelse for ufarligt jord- og stenaffald, der fremkommer i forbindelse med minedriften, som bortskaffes eller
nyttiggøres på stedet eller andetsteds, når nyttiggørelsen eller bortskaffelsen af affaldet sker i henhold til en plan, der
er godkendt efter lov om minedrift.
I henhold til en mere generel lov, nemlig lov om miljøtilladelsesproceduren (735/1991), som affattet ved lov (1712/1995),
kræves der tilladelse – »miljøtilladelse« – til ethvert projekt vedrørende visse aktiviteter, navnlig såfremt de pågældende
aktiviteter omfatter et aspekt, der i sig selv er undergivet kravet om affaldstilladelse. Miljøtilladelsen er i dette tilfælde
betinget af, at der udstedes en affaldstilladelse.
Tvisten i hovedsagen og de præjudicielle spørgsmål
AvestaPolarit anmodede den regionale miljømyndighed om en miljøtilladelse med henblik på en fortsættelse af den dengang i
ca. 30 år udøvede minedrift og forarbejdning af mineralske ressourcer på det i hovedsagen omhandlede sted, idet det åbne brud
fra 2002 gradvis skulle ændres til en underjordisk mine.
Brydningen på stedet omfatter som delprocesser brydning ved hjælp af boring og sprængning, knusning samt grov- og findeling.
Minens årlige produktionskapacitet andrager 300 000 tons krområvarer, 450 000 tons forarbejdet krom og 500 000 tons øvrige
mineralske produkter. Årligt brydes der gennemsnitligt ca. 8 mio. tons sidesten og 1,1 mio. tons malm.
Der er ikke udarbejdet nogen planer for mineområdet. I dets omgivelser findes skovområder og mosearealer. Et område, der er
omfattet af det statslige program til beskyttelse af moseområder, indgår delvis i mineområdet. Afstanden mellem minen og den
nærmeste bebyggelse er ca. 1,5 km. Der er flere bundfældningsanlæg til forarbejdning af sand, som fremkommer ved forarbejdning
af mineralske ressourcer. De omkringliggende områder hører til minens hjælpeområder, om hvis endelige landskabsmæssige udformning
der skal træffes afgørelse efter lukningen af minen. På minens oplagringsområde er allerede oplagret ca. 100 mio. tons sidesten.
Om ca. 70-100 år skal en del anvendes til opfyldning af minens underjordiske rum, men de oplagrede mængder sidesten kan inden
udløbet af dette tidsrum også anvendes i forbindelse med »naturpleje«. En del af de oplagrede sidesten kan permanent forblive
på området. Kun en lille del af sidestenene, måske ca. 20%, kan anvendes til fremstilling af grus. De allerede oplagrede mængder
sidesten kan ikke anvendes til fremstilling af grus, men eventuelt som opfyldningsmateriale i bølgebrydere og til niveaureguleringer.
Ved afgørelse af 16. juni 1999 meddelte den regionale miljømyndighed selskabet en miljøtilladelse, idet den samtidig fastsatte
visse betingelser under henvisning til, at sidesten og forarbejdet sand skulle betragtes som affald undergivet godkendelsesproceduren
i henhold til lov (1072/1993). I begrundelsen for sin afgørelse anførte miljømyndigheden bl.a.:
»Da de ved brydningen fremkomne rest- og biprodukter ikke som sådan umiddelbart kan anvendes eller bruges, skal de anses for
affald i affaldslovens forstand. For så vidt som rest- og biprodukterne som sådan kan genindvindes (bl.a. ved genanbringelse
i minen), skal de ikke anses for affald.
Da de nævnte former for affald ikke behandles eller genindvindes i henhold til en plan, der er godkendt i henhold til lov
om minedrift, er de omfattet af godkendelsesproceduren i affaldsloven.«
AvestaPolarit har anlagt sag til prøvelse af denne afgørelse ved Korkein hallinto-oikeus med påstand om, at alle de for tilladelsen
fastsatte betingelser – der er baseret på en klassificering af sidesten og forarbejdet sand som affald og på en klassificering
af stederne for deres oplagring som lossepladser – ophæves under henvisning til, at der savnedes retligt grundlag herfor.
Selskabet har bl.a. anført, at sidesten og forarbejdet sand ikke er affald i henhold til § 3, stk. 1, punkt 1, i lov om affald
(1072/1993), og har i denne forbindelse gjort en række argumenter gældende.
Under disse omstændigheder har Korkein hallinto-oikeus udsat sagen og forelagt Domstolen følgende præjudicielle spørgsmål:
»1)
Skal sidesten, som fremkommer ved minedrift og/eller forarbejdet sand, som fremkommer ved forarbejdning af malm, anses for
at udgøre affald som omhandlet i artikel 1, litra a), i Rådets direktiv 75/442/EØF af 15. juli 1975 om affald, som affattet
ved Rådets direktiv 91/156/EØF af 18. marts 1991, når henses til følgende omstændigheder a)-d)?
a)
Hvilken betydning skal der ved ovennævnte vurdering tillægges den omstændighed, at sidesten og forarbejdet sand oplagres på
mineområdet eller på dets tilstødende hjælpeområde? Har den omstændighed, at de nævnte biprodukter fra minedriften oplagres
på mineområdet, på dets tilstødende hjælpeområde eller længere borte, overhovedet betydning for henførelsen under begrebet
affald?
b)
Hvilken betydning skal der ved vurderingen af sagen tillægges den omstændighed, at sidesten har samme sammensætning som den
bjergart, af hvilken de er blevet brudt, og at sidestens sammensætning ikke ændres, uanset hvor længe eller hvorledes de oplagres?
Skal forarbejdet sand, der ikke er fremkommet som resultat af en forarbejdningsproces, i denne forbindelse eventuelt vurderes
på anden måde end sidesten?
c)
Hvilken betydning skal der ved vurderingen af sagen tillægges den omstændighed, at sidesten er ufarlige for menneskers sundhed
og miljøet, men at forarbejdet sand ifølge opfattelsen hos de myndigheder, der har kompetence til at meddele miljøtilladelser,
kan opløses til stoffer, der er skadelige for sundheden og miljøet? I hvilken udstrækning skal man overhovedet lægge vægt
på sidestens og forarbejdet sands eventuelle indvirkning på sundheden og miljøet ved vurderingen af, om de udgør affald?
d)
Hvilken betydning skal der ved vurderingen af sagen tillægges den omstændighed, at det ikke er hensigten at ophøre med brugen
af sidesten og forarbejdet sand. Sidesten og forarbejdet sand kan genbruges uden særlige forædlingsoperationer, for eksempel
til understøttelse af minegange, og sidesten kan desuden anvendes til naturpleje ved ophør med minedrift. Af forarbejdet sand
vil der i fremtiden med den tekniske udvikling kunne udvindes mineraler til nyttebrug. I hvilken udstrækning skal der lægges
vægt på, hvor sikre planer den, der driver minen, har med hensyn til denne nyttebrug, og hvor snart nyttebrugen sker, efter
at sidesten og forarbejdet sand er blevet deponeret på mineområdet eller på dets tilstødende hjælpeområde?
2)
Såfremt sidesten og/eller forarbejdet sand ifølge svaret på det første spørgsmål skal anses for at udgøre affald som omhandlet
i artikel 1, litra a), i Rådets direktiv, er det desuden nødvendigt at indhente en besvarelse af følgende supplerende spørgsmål:
a)
Henviser udtrykket »andre bestemmelser« i affaldsdirektivets (91/156/EØF) artikel 2, stk. 1, litra b), alene til Det Europæiske
Fællesskabs egne bestemmelser med hensyn til det affald, som falder uden for affaldsdirektivets anvendelsesområde, herunder
ifølge nr. ii) blandt andet affald fra prospektering, udvinding, behandling og oplagring af mineralske ressourcer? Eller kan
nationale bestemmelser som den i Finland gældende lov om minedrift og bekendtgørelse om affald være »andre bestemmelser« i
affaldsdirektivets forstand?
b)
Såfremt udtrykket »andre bestemmelser«også henviser til nationale bestemmelser, henviser udtrykket da alene til nationale
bestemmelser, der allerede var i kraft på ikrafttrædelsestidspunktet for affaldsdirektiv 91/156/EØF, eller desuden til først
senere udstedte nationale bestemmelser?
c)
Såfremt udtrykket »andre bestemmelser« også henviser til nationale bestemmelser, fastsætter Det Europæiske Fællesskabs grundlæggende
miljøbeskyttelsesbestemmelser eller affaldsdirektivets miljøbeskyttelsesprincipper da krav til de nationale bestemmelser med
hensyn til niveauet for miljøbeskyttelse, som betingelse for at udelukke anvendelsen af affaldsdirektivets bestemmelser? Hvilken
slags krav vil der kunne være tale om?«
Det første spørgsmål
Hvad angår det første spørgsmål har Korkein hallinto-oikeus allerede stillet et lignende spørgsmål i forbindelse med den sag,
der gav anledning til dommen af 18. april 2002, Palin Granit og Vehmassalon Kansanterveystyön Kuntayhtymän hallitus (sag C-9/00,
Sml. I, s. 3533, herefter »Palin Granit-dommen«).
I denne dom, der vedrørte sidesten fra et stenbrud og ikke sidesten og forarbejdet sand, der hidrører fra minedrift, fastslog
Domstolen:
–
En indehaver af sidesten, som hidrører fra driften af et stenbrud, skiller sig af med eller agter at skille sig af med sidestenene,
når han oplagrer dem for en tidsubegrænset periode under afventning af deres eventuelle anvendelse, og sidestenene skal derfor
anses for at udgøre affald i den forstand, hvori udtrykket er anvendt i direktiv 75/442.
–
Oplagringsstedet for sidesten, deres sammensætning og den omstændighed, at de ikke indebærer nogen egentlig fare for menneskers
sundhed eller miljøet, forudsat dette godtgøres, er ikke kriterier, der er relevante ved afgørelsen af, om sidestenene kan
anses for at udgøre affald.
For at nå til denne konklusion lagde Domstolen bl.a. følgende betragtninger til grund:
»22
[...] Anvendelsesområdet for begrebet affald afhænger således af, hvorledes udtrykket »skille sig af med« skal forstås (dom
af 18.12.1997, sag C-129/96, Inter-Environnement Wallonie, Sml. I, s. 7411, præmis 26).
[...] Anvendelsen af en behandlingsform, som omhandlet i bilag II A eller bilag II B til direktivet, er [...] ikke i sig selv
tilstrækkelig til, at et stof skal anses for affald.
[...]
[...] Domstolen har således i dom af 28. marts 1990, Vessoso og Zanetti (forenede sager C-206/88 og C-207/88, Sml. I, s. 1461,
præmis 9), defineret begrebet affald således, at det ikke udelukker stoffer og genstande, der kan gøres til genstand for økonomisk
genbrug. I dom af 25. juni 1997, Tombesi m.fl. (forenede sager C-304/94, C-330/94, C-342/94 og C-224/95, Sml. I, s. 3561,
præmis 52), har Domstolen ligeledes præciseret, at formålet med den overvågnings- og håndteringsordning, der er indført ved
direktiv 75/442, er, at den skal dække alle genstande og stoffer, som indehaveren skiller sig af med, uanset om de har handelsmæssig
værdi, og om de som erhvervsmæssig aktivitet indsamles med henblik på genindvinding, videreudnyttelse eller genanvendelse.
Det kan således hverken ud fra det forhold, at sidestenene er genstand for en behandlingsform, som omhandlet i direktiv 75/442,
eller den omstændighed, at de kan genbruges, afgøres, om sådanne sidesten er affald i direktiv 75/442’s forstand.
Det er derimod snarere andre betragtninger, der er afgørende.
I præmis 83-87 i dommen [af 15.6.2000] i sagen ARCO Chemie Nederland m.fl. [forenende sager C-418/97 og C-419/97, Sml. I,
s. 4475] lagde Domstolen vægt på, om stoffet er et restprodukt fra en produktion, dvs. et produkt, som man ikke som sådan
har søgt at fremstille med henblik på en senere anvendelse. Som Kommissionen har anført, er produktionen af sidesten ikke
Palin Granits primære målsætning. Sidestenene er kun accessoriske produkter, og selskabet søger at begrænse mængden af disse
sten. Ud fra en fornuftsræsonnering er affald det, der fremkommer ved forarbejdningen af et materiale eller en genstand, og
som ikke er det resultat, som direkte søges opnået ved fremstillingsprocessen.
Sidesten, som fremkommer ved brydning af grovsten, og som ikke er den primært tilsigtede produktion ved driften af et stenbrud,
henhører således i princippet under kategorien »[r]eststoffer fra udvinding og forarbejdning af råstoffer«, som omhandlet
i punkt Q 11 i bilag I til direktiv 75/442.
Ovennævnte analyse kunne imødegås med et argument om, at et gode, et materiale eller et råstof, der fremkommer under en fremstillingsproces
eller ved brydning, hvor dette ikke er fremstillingens eller brydningens primære formål, ikke skal anses for et restprodukt,
men et biprodukt, som selskabet ikke ønsker at »skille sig af med«, jf. artikel 1, litra a), første afsnit, i direktiv 75/442,
men som det efterfølgende ønsker at udnytte eller markedsføre på en for selskabet fordelagtig måde uden forudgående forarbejdning.
En sådan analyse ville ikke være uforenelig med målsætningen i direktiv 75/442. Der er faktisk ikke noget, der begrunder,
at direktivets bestemmelser, der tilsigter bortskaffelse eller nyttiggørelse af affald, skulle omfatte materialer eller råstoffer,
der som produkter har en økonomisk værdi, uanset om der sker en eller anden form for forarbejdning, og som sådan er undergivet
de bestemmelser, der finder anvendelse for sådanne produkter.
Når henses til, at begrebet affald [...] skal fortolkes udvidende, således at de ulemper og skadelige virkninger, der er forbundet
med affaldet, reduceres, kan denne argumentation imidlertid kun anvendes i relation til biprodukter, hvor der ikke blot er
en mulighed for, at godet, materialet eller råstoffet vil blive genanvendt, men hvor det er sikkert, at en sådan genanvendelse
vil finde sted uden forudgående forarbejdning og i forlængelse af fremstillingsprocessen.
Det fremgår heraf, at sandsynligheden for, at stoffet genanvendes uden forudgående forarbejdning, er et andet kriterium –
ud over kriteriet om, hvorvidt et stof er et restprodukt fra en produktion – af relevans ved afgørelsen af, om et stof kan
anses for affald i direktiv 75/442’s forstand. Hvis en genanvendelse af stoffet ikke blot fremstår som en mulighed, men tillige
økonomisk set er fordelagtig for indehaveren, vil det i høj grad være sandsynligt, at der sker en sådan genanvendelse. I en
sådan situation kan det pågældende stof ikke længere anses for at være en byrde, som indehaveren søger at »skille sig af med«,
men som et fuldgyldigt produkt.
Under hovedsagen [...] [gør] de eneste genanvendelsesmuligheder for sidesten i deres nuværende form, f.eks. til genopfyldning
eller ved anlæg af havne og bølgebrydere, i de fleste tilfælde [...] det nødvendigt at foretage en oplagring, der kan være
af varig karakter, hvilket er en byrde for ejeren, og kan have en skadelig indvirkning på miljøet, som direktiv 75/442 netop
tilsigter at begrænse. Det er således ikke sikkert, at sidestenene vil blive genanvendt, og en genanvendelse kan kun forventes
at finde sted på lang eller mellemlang sigt. Sidestenene kan således kun anses for »restprodukter fra udvinding«, som ejeren
»agter eller er forpligtet til at skille sig af med«, jf. direktiv 75/442, og de henhører således under den kategori, der
er omhandlet i punkt Q 11 i bilag I til nævnte direktiv.«
Heraf følger, at sidesten og forarbejdet sand, der fremkommer ved brydning af malm af den slags, som hidrører fra AvestaPolarits
mine, først og fremmest skal betragtes som »[r]eststoffer fra udvinding og forarbejdning af råstoffer«, som omhandlet i punkt
Q 11 i bilag I til direktiv 75/442 (jf. præmis 32 og 33 i Palin Granit-dommen).
Det skal herefter undersøges, om sådanne reststoffer skal klassificeres som affald som følge af, at deres indehaver skiller
sig af med eller agter eller er forpligtet til at skille sig af med dem i den forstand, hvori udtrykket er anvendt i artikel
1, litra a), første afsnit, i direktiv 75/442. Såfremt dette ikke er tilfældet, kan disse reststoffer, som AvestaPolarit har
gjort gældende, klassificeres som biprodukter, der ikke er omfattet af nævnte direktivs anvendelsesområde.
Der skal i denne forbindelse sondres mellem dels reststoffer, der anvendes uden forudgående forarbejdning i fremstillingsprocessen
for at sikre den nødvendige opfyldning af minegange, dels andre reststoffer.
Den førstnævnte type af reststoffer anvendes således som materiale i selve den industrielle mineproces og kan ikke betragtes
som stoffer, som indehaveren skiller sig af med eller agter at skille sig af med, idet han derimod har brug for dem i sin
hovedvirksomhed.
Det er kun i tilfælde, hvor en sådan anvendelse af nævnte reststoffer er forbudt, bl.a. af sikkerhedsgrunde eller af miljøbeskyttelseshensyn,
og minegangene skal lukkes og afstives på anden måde, at indehaveren skal anses for at være forpligtet til at skille sig af
med disse reststoffer, som dermed udgør affald.
Bortset fra dette tilfælde skal disse reststoffer ikke betragtes som affald, såfremt mineindehaveren fysisk kan identificere
de reststoffer, der faktisk anvendes i minegangene, og såfremt han kan give den pågældende myndighed en tilstrækkelig garanti
for en sådan anvendelse. Det tilkommer herved den pågældende myndighed at vurdere, om reststoffernes oplagring inden deres
genanbringelse i minen har været af en sådan varighed, at nævnte garanti reelt ikke kan gives.
Reststoffer, hvis anvendelse ikke er nødvendig i fremstillingsprocessen til opfyldning af minegange, skal under alle omstændigheder
i det hele betragtes som affald.
Dette gælder ikke kun sidesten og forarbejdet sand, hvis anvendelse til byggeri eller anden brug er usikker (jf. præmis 37
og 38 i Palin Granit-dommen), men også for sidesten, der forarbejdes til grus, idet der netop – selv om en sådan anvendelse
er sandsynlig – kræves en nyttiggørelsesoperation med hensyn til et stof, der som sådant hverken anvendes i minefremstillingsprocessen
eller til det omhandlede slutformål (jf. præmis 36 i Palin Granit-dommen).
Dette gælder også for sidesten, der er samlet i dynger og på ubestemt tid skal forblive på stedet, eller for forarbejdet sand,
der skal forblive i de tidligere bundfældningsanlæg. De pågældende reststoffer anvendes nemlig ikke i fremstillingsprocessen
og kan ikke udnyttes eller forhandles på anden måde uden forudgående forarbejdning. Det drejer sig derfor om affald, som indehaveren
skiller sig af med. At reststofferne eventuelt kan anvendes i forbindelse med naturpleje er kun en miljøvenlig måde at behandle
dem på, men udgør ikke et led i fremstillingsprocessen.
Det første præjudicielle spørgsmål skal derfor besvares med, at i en situation som den, der foreligger i hovedsagen, skiller
indehaveren af sidesten og forarbejdet sand fremkommet ved forædling af mineralske ressourcer hidrørende fra minedrift sig
af med eller agter eller er forpligtet til at skille sig af med disse stoffer, der derfor skal betragtes som affald i den
forstand, hvori udtrykket er anvendt i direktiv 75/442, medmindre han lovligt anvender dem til nødvendig opfyldning af minegange
i nævnte mine og giver en tilstrækkelig garanti vedrørende identificeringen af og den faktiske anvendelse af de stoffer, der
er tiltænkt denne anvendelse.
Det andet spørgsmål
Med sit andet spørgsmål, litra a), ønsker den forelæggende ret nærmere bestemt oplyst, om udtrykket »andre bestemmelser« i
artikel 2, stk. 1, litra b), i direktiv 75/442 udelukkende henviser til fællesskabsretlige bestemmelser eller også til nationale
bestemmelser, såsom visse bestemmelser i lov om minedrift og i bekendtgørelse (294/1997) om affald.
Henset til fremstillingen af national ret og omstændighederne i hovedsagen vil dette spørgsmål kunne fremstå som rent teoretisk.
Som det fremgår af denne doms præmis 21 kræves der i henhold til lov om minedrift en tilladelse til minedrift, og ansøgningen
skal vedlægges en anvendelsesplan, hvori bl.a. skal anføres, hvor produkterne og biprodukterne skal oplagres på mineområdet
eller dets hjælpeområde, således at der ved behandlingen af nævnte ansøgning ud over hensynene til minedriften også kan tages
hensyn til de nødvendige synspunkter med hensyn til sikkerhed og skadelige virkninger på de områder, der ligger i nærheden
af minen. Som det endvidere fremgår af denne doms præmis 20 og 23 er behandling af affald fra minedrift specifikt undergivet
en affaldstilladelse i overensstemmelse med artikel 9 og 10 i direktiv 75/442. Der kræves dog ikke en affaldstilladelse for
ufarligt jord- og stenaffald, når behandlingen af affaldet sker i henhold til en plan, der er godkendt efter lov om minedrift.
En sådan dispensationsprocedure er tillige fastsat i artikel 11 i direktiv 75/442 i de tilfælde og på de betingelser, som
er anført i denne doms præmis 14. Såfremt de fremstillingsprocesser, der er godkendt i henhold til lov om minedrift, anvendes
i disse tilfælde og på disse betingelser, kan de relevante bestemmelser i lov om minedrift og i bekendtgørelse (294/1997)
om affald ikke betragtes som »andre bestemmelser« i den forstand, hvori udtrykket er anvendt i artikel 2, stk. 1, litra b),
i direktiv 75/442, men som foranstaltninger til gennemførelse af dette direktiv.
Dette synes at være en mulighed i hovedsagen. Det præjudicielle spørgsmål skal herefter undersøges i en situation, hvor en
dispensation fra kravet om en affaldstilladelse indgår i en anden sammenhæng end den, der er omhandlet i artikel 11 i direktiv
75/442.
Artikel 2, stk. 2, i direktiv 75/442 bestemmer udtrykkeligt, at håndteringen af visse affaldskategorier kan reguleres ved
særdirektiver. Det præciseres, at disse direktiver kan indeholde specifikke særbestemmelser eller bestemmelser til supplering
af bestemmelserne i direktiv 75/442. Det betyder, at Fællesskabet udtrykkeligt har forbeholdt sig muligheden for at vedtage
tilpassede bestemmelser eller mere fuldstændige bestemmelser end dem, der er fastsat i direktiv 75/442 for visse affaldskategorier,
der ikke er fastlagt på forhånd. På dette grundlag er f.eks. Rådets direktiv 91/157/EØF af 18. marts 1991 om batterier og
akkumulatorer, der indeholder farlige stoffer (EFT L 78, s. 38), og Rådets direktiv 91/689/EØF af 12. december 1991 om farligt
affald (EFT L 377, s. 20) blevet vedtaget.
I modsætning til det, der udtrykkeligt er fastsat for affaldskategorierne i artikel 2, stk. 1, i direktiv 75/442, er de affaldskategorier,
som er genstand for særdirektiver, i henhold til denne artikels stk. 2, generelt omfattet af direktiv 75/442, også selv om
der kan vedtages særbestemmelser, der på visse punkter fraviger direktivets bestemmelser og vedtages supplerende bestemmelser
med henblik på at opnå en mere omfattende harmonisering af håndteringen af det omhandlede affald. Rækkevidden af de bestemmelser
og regler, der er omhandlet i henholdsvis artikel 2, stk. 1, litra b), og stk. 2, i direktiv 75/442 er derfor forskellig:
Ved den første type af lovgivning undtages de omhandlede affaldskategorier, som er fastlagt på forhånd, fuldstændig fra anvendelsesområdet
for direktiv 75/442, mens den anden type af bestemmelser i princippet medfører, at de omhandlede affaldskategorier er omfattet
af direktivet. Argumentet fremført af den tyske, den østrigske og Det Forenede Kongeriges regeringer om, at artikel 2, stk. 1,
litra b), og artikel 2, stk. 2, i direktiv 75/442 bliver overflødige, såfremt det antages, at den første bestemmelse kan henvise
til fællesskabsretlige bestemmelser, er således ubegrundet. I øvrigt bemærkes, at der allerede inden vedtagelsen af direktiv
91/156 var flere fællesskabsretlige bestemmelser – som generaladvokaten har henvist til i punkt 66 i forslaget til afgørelse
– der regulerede håndteringen af de i nævnte artikel 2, stk. 1, litra b), omhandlede affaldskategorier.
Denne konstatering udelukker imidlertid ikke, at ordene »andre bestemmelser« i artikel 2, stk. 1, litra b), i direktiv 75/442
også, under visse betingelser (jf. denne doms præmis 52 og 58-60) henviser til nationale bestemmelser. Det bemærkes i denne
forbindelse, at når fællesskabslovgiver på dette område har en bestemt type lovgivning for øje – fællesskabsretlig eller national
– kommer dette præcist til udtryk. Artikel 2, stk. 2, i direktiv 75/442 vedrører således særligt direktiver, samme direktivs
artikel 2, stk. 1, vedrørte i sin oprindelige affattelse, før det blev ændret ved direktiv 91/156, særlige regler fastsat
af medlemsstaterne, og artikel 2, stk. 2, litra f), i samme affattelse vedrørte særlige fællesskabsregler.
En sådan fortolkning er på ingen måde i strid med direktiv 75/442’s formål. I direktivets oprindelige affattelse var størstedelen
af affaldskategorierne i artikel 2, stk. 1, litra b), slet og ret udelukket fra dets anvendelsesområde. Det var også tilfældet
i Kommissionens forslag, der til slut førte til direktiv 91/156, og som blev fremsat henholdsvis den 16. august 1988 og den
23. november 1989 (EFT 1988 C 295, s. 3, og EFT 1989 C 326, s. 7). Under hensyn til de særlige kendetegn ved det omhandlede
affald kunne fællesskabslovgiver i forbindelse med vedtagelsen af direktiv 91/156 og indtil vedtagelsen af nye fællesskabsretlige
bestemmelser, der er tilpasset de særlige kendetegn ved håndteringen af dette affald, have foretrukket at lade nationale bestemmelser,
der er tilpasset disse særegenheder, finde anvendelse frem for at undergive affaldet den mere generelle ramme, som direktiv
75/442 udgør. For at undgå, at håndteringen af dette affald under visse omstændigheder fortsat ikke er reguleret ved nogen
form for lovgivning, som det tidligere var tilfældet, valgte fællesskabslovgiver imidlertid at fastsætte en lovgivning, hvorefter
direktiv 75/442 finder anvendelse, såfremt der ikke foreligger fællesskabsretlige særbestemmelser, subsidiært nationale særbestemmelser,
på området.
De argumenter, der er fremført af den finske og den nederlandske regering samt af Kommissionen med henblik på at bestride
denne fortolkning, kan ikke tiltrædes. I femte betragtning til direktiv 91/156 hedder det, at »indbyrdes afvigelser mellem
medlemsstaternes lovgivning om bortskaffelse og nyttiggørelse af affald kan påvirke miljøkvaliteten og det indre markeds funktion«,
hvilket imidlertid ikke er til hinder for, at fællesskabslovgiver, såfremt en harmonisering af håndteringen af størstedelen
af affaldskategorierne var nødvendig, bestemmer, at de nationale myndigheder for visse særlige affaldskategorier (slet og
ret udelukket fra anvendelsesområdet for direktiv 75/442 i dets oprindelige affattelse) og indtil der vedtages fællesskabsretlige
særbestemmelser, til gengæld kunne bevare muligheden for at regulere denne håndtering uden for de rammer, der er fastsat ved
direktivet. Uden et sådant initiativ fra en medlemsstats side skulle denne organisere nævnte håndtering inden for disse rammer.
Det bemærkes imidlertid, at for at en national lovgivning kan betragtes som »andre bestemmelser« i den forstand, hvori udtrykket
er anvendt i artikel 2, stk. 1, litra b), i direktiv 75/442, der omfatter en af de i denne bestemmelse nævnte affaldskategorier,
skal den nationale lovgivning ikke blot vedrøre de omhandlede stoffer og genstande, f.eks. ud fra et industrielt synspunkt,
men skal indeholde præcise bestemmelser, der organiserer deres håndtering som affald i henhold til nævnte direktivs artikel
1, litra d). I mangel heraf ville håndteringen af affaldet ikke blive organiseret, hverken på grundlag af direktiv 75/442,
eller på grundlag af en heraf uafhængig national lovgivning, hvilket ville være i strid med såvel ordlyden af nævnte direktivs
artikel 2, stk. 1, litra b), der kræver, at affaldet som sådant er »undergivet« den nationale lovgivning, som med fjerde betragtning
til direktiv 91/156, hvoraf fremgår, at »for at nå et højt miljøbeskyttelsesniveau er det nødvendigt, at medlemsstaterne ikke
blot sørger for bortskaffelse og nyttiggørelse af affald, men at de også træffer foranstaltninger til begrænsning af affaldsproduktionen
især ved at fremme renere teknologier og produkter, der kan genindvindes og genbruges under hensyn til eksisterende og potentielle
muligheder på markedet for nyttiggjort affald«.
I hovedsagen tilkommer det i givet fald den forelæggende ret, såfremt den påtænker at se bort fra de nationale bestemmelser,
der er vedtaget til gennemførelse af direktiv 75/442, at sikre sig, at de alternative bestemmelser i lov om minedrift, der
er gjort gældende, vedrører håndtering af mineaffald og finder anvendelse på affald hidrørende fra AvestaPolarits mine. Det
kan på grundlag af sagsakterne være tilfældet for så vidt angår ufarligt jord- og stenaffald, såfremt AvestaPolarit anvender
en i henhold til nævnte lov godkendt fremgangsmåde.
Med sit andet spørgsmål, litra b), ønsker den forelæggende ret nærmere bestemt oplyst, om artikel 2, stk. 1, litra b), i direktiv
75/442 skal fortolkes således, at »andre bestemmelser« i denne bestemmelses forstand nødvendigvis skal være trådt i kraft
inden den 1. april 1993, ikrafttrædelsestidspunktet for direktiv 91/156, eller om sådanne bestemmelser også kan være trådt
i kraft efter dette tidspunkt.
Det bemærkes, at det ikke udtrykkeligt følger af den omhandlede bestemmelses ordlyd, om den kun henviser til nationale bestemmelser,
der allerede var i kraft på ikrafttrædelsestidspunktet for direktiv 91/156. Det i direktivet anvendte udtryk »allerede er
undergivet andre bestemmelser« kan have såvel en materiel, som en tidsmæssig betydning. Desuden er ordet »allerede« ikke anvendt
i alle sprogversioner af direktiv 75/442.
I henhold til artikel 5 EF handler Fællesskabet for det første på de områder, som ikke hører ind under dets enekompetence
– hvilket på nuværende tidspunkt er tilfældet for miljøområdet – i overensstemmelse med subsidiaritetsprincippet, kun hvis
og i det omfang målene for den påtænkte handling ikke i tilstrækkelig grad kan opfyldes af medlemsstaterne og derfor, på grund
af den påtænkte handlings omfang eller virkninger, bedre kan gennemføres på fællesskabsplan, og for det andet handler Fællesskabet
kun i det omfang, det er nødvendigt for at nå traktatens mål.
Med vedtagelsen af direktiv 91/156 har fællesskabslovgiver derfor, indtil der vedtages fællesskabsretlige særbestemmelser
vedrørende håndteringen af visse særlige affaldskategorier, fundet det formålstjenligt, at medlemsstaternes myndigheder bevarede
muligheden for at sikre denne håndtering uden for de rammer, der er fastsat ved direktiv 75/442. Da fællesskabslovgiver ikke
udtrykkeligt har udelukket, at denne beføjelse kan udøves på grundlag af nationale bestemmelser, der er udstedt efter ikrafttrædelsestidspunktet
for direktiv 91/156, eller angivet retningslinjer for en sondring mellem sådanne nationale bestemmelser og nationale bestemmelser,
der var i kraft inden direktivets ikrafttræden, bør artikel 2, stk. 1, litra b), i direktiv 75/442 fortolkes således, at »andre
bestemmelser« i denne bestemmelses forstand, uden at det gør nogen forskel, kan være trådt i kraft før eller efter ikrafttrædelsestidspunktet
for direktiv 91/156, nemlig den 1. april 1993.
Med sit andet spørgsmål, litra c), ønsker den forelæggende ret nærmere bestemt oplyst, om artikel 2, stk. 1, litra b), i direktiv
75/442 skal fortolkes således, at »andre bestemmelser« i denne bestemmelses forstand, skal opfylde særlige krav med hensyn
til miljøbeskyttelse.
Det fremgår af denne doms præmis 52, at for at en national lovgivning kan betragtes som »andre bestemmelser« i den forstand,
hvori udtrykket er anvendt i artikel 2, stk. 1, litra b), i direktiv 75/442, skal den indeholde præcise bestemmelser, der
organiserer håndteringen af det omhandlede affald i henhold til nævnte direktivs artikel 1, litra d). Endvidere forpligter
artikel 10, stk. 2, EF medlemsstaterne til at afholde sig fra at træffe foranstaltninger, der er egnede til at bringe virkeliggørelsen
af traktatens målsætninger i fare. Hvad angår håndtering af affald af samme art ville et mærkbart forskelligt miljøbeskyttelsesniveau,
alt efter om affaldet håndteres inden for eller uden for rammerne af direktiv 75/442, kunne skade Fællesskabets målsætninger
på miljøområdet, således som de er fastsat i artikel 174 EF og navnlig i direktiv 75/442. Nationale bestemmelser skal derfor
forfølge de samme formål som dette direktiv og føre til et miljøbeskyttelsesniveau, der i det mindste svarer til det, der
følger af foranstaltningerne til dets gennemførelse, selv om de bestemmelser, der er fastsat ved nævnte nationale lovgivning,
fraviger bestemmelserne i direktiv 75/442.
I hovedsagen skal den forelæggende ret således i givet fald sikre sig, såfremt den påtænker at se bort fra de nationale bestemmelser,
der er truffet til gennemførelse af direktiv 75/442, at de alternativt påberåbte bestemmelser i lov om minedrift fører til
et i det mindste tilsvarende miljøbeskyttelsesniveau på området for håndtering af mineaffald. Der skal i denne forbindelse
tages hensyn til fjerde betragtning til direktiv 91/156, hvoraf fremgår, at »for at nå et højt miljøbeskyttelsesniveau er
det nødvendigt, at medlemsstaterne ikke blot sørger for bortskaffelse og nyttiggørelse af affald, men at de også træffer foranstaltninger
til begrænsning af affaldsproduktionen især ved at fremme renere teknologier og produkter, der kan genindvindes og genbruges
under hensyn til eksisterende og potentielle muligheder på markedet for nyttiggjort affald«, og navnlig til formålene i artikel
3, stk. 1, og artikel 4 i direktiv 75/442.
Det andet præjudicielle spørgsmål skal derfor besvares med, at for så vidt som en national lovgivning ikke udgør en foranstaltning
til gennemførelse af direktiv 75/442 og navnlig af dets artikel 11, skal den pågældende lovgivning, uanset tidspunktet for
dens ikrafttræden, betragtes som »andre bestemmelser« i den forstand, hvori dette udtryk er anvendt i dette direktivs artikel
2, stk. 1, litra b), som omfatter en i nævnte bestemmelse anført affaldskategori, såfremt den vedrører håndtering af nævnte
affald som sådan i den forstand, hvori udtrykket er anvendt i samme direktivs artikel 1, litra d), og såfremt den fører til
et miljøbeskyttelsesniveau, der mindst svarer til direktivets.
Sagens omkostninger
De udgifter, der er afholdt af den finske, den tyske, den nederlandske, den østrigske og Det Forenede Kongeriges regering
samt af Kommissionen, som har afgivet indlæg for Domstolen, kan ikke erstattes. Da sagens behandling i forhold til hovedsagens
parter udgør et led i den sag, der verserer for den nationale ret, tilkommer det denne at træffe afgørelse om sagens omkostninger.
På grundlag af disse præmisser
DOMSTOLEN (Sjette Afdeling)
vedrørende de spørgsmål, der er forelagt af Korkein hallinto-oikeus ved kendelse af 5. marts 2001, for ret:
1)
I en situation som den, der foreligger i hovedsagen, skiller indehaveren af sidesten og forarbejdet sand fremkommet ved forædling
af mineralske ressourcer hidrørende fra minedrift, sig af med eller agter eller er forpligtet til at skille sig af med disse
stoffer, der derfor skal betragtes som affald i den forstand, hvori udtrykket er anvendt i Rådets direktiv 75/442/EØF af 15.
juli 1975 om affald, som ændret ved Rådets direktiv 91/156/EØF af 18. marts 1991, medmindre han lovligt anvender dem til nødvendig
opfyldning af minegange i nævnte mine og giver en tilstrækkelig garanti vedrørende identificeringen af og den faktiske anvendelse
af de stoffer, der er tiltænkt denne anvendelse.
2)
For så vidt som en national lovgivning ikke udgør en foranstaltning til gennemførelse af direktiv 75/442, som ændret ved direktiv
91/156, og navnlig af dets artikel 11, skal den pågældende lovgivning, uanset tidspunktet for dens ikrafttræden, betragtes
som »andre bestemmelser« i den forstand, hvori dette udtryk er anvendt i dette direktivs artikel 2, stk. 1, litra b), som
omfatter en i nævnte bestemmelse anført affaldskategori, såfremt den vedrører håndtering af nævnte affald som sådan i den
forstand, hvori udtrykket er anvendt i samme direktivs artikel 1, litra d), og såfremt den fører til et miljøbeskyttelsesniveau,
der mindst svarer til direktivets.
Puissochet
Schintgen
Skouris
Macken
Cunha Rodrigues
Afsagt i offentligt retsmøde i Luxembourg den 11. september 2003.
R. Grass
J.-P. Puissochet
Justitssekretær
Formand for Sjette Afdeling
–
Processprog: finsk.