CELEX: 61986CJ0267
Valsts pasākumi saistībā ar krājnoguldījumu ienākumu atbrīvojumu no nodokļa
Banku savstarpējā konkurence attiecībā uz noguldījumu procentiem

Pamatojoties
uz 1986. gada 28. oktobra spriedumu, kas Tiesā saņemts
1986. gada 30. oktobrī,
Vredegerecht (justice de paix) Beveren
(Beverenas kantona Miertiesa, Beļģija) atbilstoši EEK līguma
177. pantam iesniedza trīs prejudiciālos jautājumus par to, kā
interpretēt minētā līguma 59.–66., 85., 86. un 95. pantu, lai
varētu izvērtēt, vai valsts tiesību akts, kas ierobežo atsevišķas
krājnoguldījumu kategorijas atbrīvojumu no nodokļa, ir saderīga ar
Kopienu tiesībām.
Šie
jautājumi radās prāvā starp van Eiki (turpmāk tekstā – “prasītājs”) un
akciju sabiedrību
ASPA
, Beļģijas finanšu iestādi, par procentu likmi krājnoguldījumam, kuru prasītājs vēlējās uzticēt veikt
ASPA
. No lietas materiāliem izriet, ka prasītājs, iepazinies ar
ASPA
reklāmas sludinājumu par krājnoguldījumu procentu likmi, ieradās šajā
iestādē, lai noguldītu naudas līdzekļus saskaņā ar reklamētajiem
noteikumiem. Kad
ASPA
vēlāk viņam darīja zināmu, ka, ņemot vērā
1986. gada 13. marta Karaļa dekrētu, tai ir nācies piemērot
nelabvēlīgākus noteikumus, nekā piedāvāti reklāmā, prasītājs cēla
prasību valsts tiesā, kurā lūdza atzīt, ka
ASPA
nevarēja
atsaukties uz minēto dekrētu, lai attaisnotu krājnoguldījumu noteikumu
maiņu, jo šis dekrēts ir pretrunā EEK līguma 85. un turpmākajiem
pantiem.
Lai
labāk izprastu minēto karaļa dekrētu, tas jāaplūko, ņemot vērā
juridiskos un ekonomiskos apstākļus: Beļģijā jau daudzus gadus daļai
krājnoguldījumu ienākumu piemēro nodokļa atbrīvojumu, kas tika ieviests
sociālu apsvērumu dēļ un lai veicinātu noguldījumus, kuru pamatnoteikumi
ir izklāstīti Ienākumu nodokļu kodeksa 19. panta 7. punktā.
Kad
astoņdesmito gadu sākumā arvien vairāk noguldījumu iestāžu sāka ieviest
paaugstinātas procentu likmes, Beļģijas valdība centās ierobežot
nodokļa atbrīvojuma apjomu un ar 1983. gada 28. decembra
likumu noteica, ka uz šādu atbrīvojumu attiecas vairāki nosacījumi, kas
jāparedz ar karaļa dekrētu.
Ar
1983. gada 29. decembra Karaļa dekrētu, ko pieņēma minētā
likuma izpildei, būtībā tika noteikts, ka nodokļa atbrīvojuma
piemērošana ir atkarīga no diviem nosacījumiem: krājnoguldījuma
procentiem jāietver, pirmkārt, procenti pie pamatlikmes, kas nepārsniedz
attiecīgajā tirgū piemērojamo viszemāko vidējo likmi, un, otrkārt,
uzticības vai pieauguma piemaksa, kuru katra finanšu iestāde var brīvi
noteikt.
Vēlāk
Beļģijas monetārās iestādes secināja, ka konkurence uzticības vai
pieauguma piemaksu jomā ir pārāk liela un ir pretrunā vispārējai
tendencei samazināt procentu likmes, kas raksturīga citiem noguldījumu
veidiem. Tā kā augstu krājnoguldījumu procentu likmju saglabāšana pēc šo
pašu iestāžu uzskatiem izraisa vienlīdz augstu kredītprocentu likmju
saglabāšanu, kas savukārt nelabvēlīgi ietekmē valsts ekonomiskos
rādītājus un valsts parādu, 1985. gada septembrī Beļģijas Banku
komisija vērsās pie finanšu organizācijām ar ieteikumu ierobežot
krājnoguldījumu peļņu. Tādēļ 1985. gada 30. decembrī bankas,
privātās krājbankas un valsts kredītiestādes vienojās procentu likmi un
piemaksas noteikt ne lielākas par 7 %.
Tā
kā ne visas finanšu iestādes ievēroja šo vienošanos, finanšu ministrs
nolēma ieviest sistēmu, kurā valsts iestādes pašas paredz noteikumus
minētajam atbrīvojumam no nodokļa.
Šī
sistēma tika ieviesta ar iepriekš minēto 1986. gada 13. marta
Karaļa dekrētu, kas noteica gan pamatprocentu maksimālo likmi, gan
uzticības vai pieauguma piemaksas maksimālo likmi.
Šajos
apstākļos valsts tiesa pēc abu pamata lietas dalībnieku kopīga
pieprasījuma uzdeva Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:
1)      Vai
ar 1983. gada 29. decembra Karaļa dekrētu ieviestā un ar
1986. gada 13. marta Karaļa dekrētu ar nelieliem labojumiem
apstiprinātā juridiskā sistēma, kas nosaka procentus, kurus finanšu
iestādes var maksāt par krājnoguldījumiem, – sistēma, ar ko ir
leģitimizētas pastāvošās starpbanku vienošanās vai saskaņotās darbības,
kas ierobežo procentu maksājumus par krājnoguldījumiem, kā arī paredz
obligātu šādas procentu likmes noteikšanu,
a)      kā vienotu likmi visiem tirgus dalībniekiem vai
b)      kā robežu, kas jāievēro visiem tirgus dalībniekiem, nosakot procentu likmes,
ja
šo noteikumu neievērošanas gadījumā noguldītāji zaudē nodokļu
priekšrocības, kas ir pieejamas parasto krājkontu īpašniekiem, – ir
saderīga ar Kopienu konkurences noteikumiem, kas paredzēti EEK līguma
85. un turpmākajos pantos?
2)      Ja
atbilde uz pirmā jautājuma a) punktu ir apstiprinoša – vai uzticības
vai pieauguma piemaksas obligātās maksimālās pieļaujamās robežas
piemērošana līdz ar vienotas procentu pamatlikmes maksājumiem, ko veic
finanšu iestādes, nepieļaujot nekādu citu konkurenci noguldījumu
saņemšanā, ja šo noteikumu neievērošanas gadījumā tiek zaudētas pirmajā
jautājumā minētās nodokļu priekšrocības (1986. gada 13. marta
Karaļa dekrēta 1. pants), ir saderīga ar Kopienu konkurences
noteikumiem, kas paredzēti EEK līguma 85. un turpmākajos pantos?
3)      Vai,
piešķirot nodokļu priekšrocības, tostarp pilnīgu atbrīvojumu no
maksājamā nodokļa, atsevišķiem krājnoguldījumiem Beļģijas frankos dažās
finanšu iestādēs, kas ir reģistrētas Beļģijā, tiek diskriminēti līdzīgi
noguldījumi finanšu iestādēs, kas nav reģistrētas Beļģijā, vai
noguldījumi, kas ir veikti citās valūtās vai valūtu grozos, un vai
tādējādi šādu nodokļu priekšrocību piešķiršana ir saderīga ar EEK līguma
59.–66. pantu un 95. pantu?”
Pilnīgāka
informācija par šīs lietas faktiem, piemērojamajiem tiesību aktiem un
Tiesai sniegtajiem apsvērumiem ir izklāstīta ziņojumā tiesas sēdē.
Turpmāk šajā spriedumā tā tiks minēta vai iztirzāta tikai tiktāl, ciktāl
tas nepieciešams Tiesas argumentācijai.

Tiesas jurisdikcija
Beļģijas
valdība apgalvo, ka, pirmkārt, valsts tiesas lūgums sniegt prejudiciālu
nolēmumu nav pieņemams, jo vairāki faktori norāda uz to, ka pamata
prāva faktiski ir fiktīva. Otrkārt, tā apgalvo, ka Kopienu tiesību
interpretācija, kas ir lūgta šajā lietā, nekādi nevar attiekties uz
pamata prāvas risinājumu. Tā uzskata, ka 1986. gada 13. marta
Karaļa dekrēts nekādi neliedz sabiedrībai
ASPA
attiecībā pret prasītāju piemērot agrākos izdevīgākos krājnoguldījuma noteikumus un tāpēc tas nekādi neattiecas uz pamata prāvu.
Šajā
sakarā ir jānorāda, ka no faktiem, kas izklāstīti spriedumā par
prejudiciālu jautājumu uzdošanu, nav acīmredzams, ka prāva faktiski būtu
fiktīva.
Attiecībā
uz Beļģijas valdības otro argumentu pietiek atgādināt, ka saskaņā ar
Tiesas pastāvīgo judikatūru, ko apstiprina 1986. gada
12. jūnija spriedums apvienotajās lietās 98/85, 162/85 un 258/85
Bertini
,
Recueil
, 1885. lpp., valsts tiesai, ņemot vērā lietas materiālus, ir jāizvērtē prejudiciāla jautājuma nepieciešamība.
Tādēļ valsts tiesas uzdotie jautājumi ir jāizskata.

Par pirmo un otro jautājumu
Šie
jautājumi ir uzdoti, lai noskaidrotu, vai valsts normatīvā akta norma,
kas paredz, ka priekšrocības, kuras rada atsevišķas krājnoguldījumu
kategorijas ieņēmumu procentu atbrīvojums no ienākumu nodokļa, attiecas
vienīgi uz noguldījumiem, par kuriem saņemtās procentu likmes un
piemaksas nepārsniedz tiesību aktos paredzēto maksimālo apmēru, ir
saderīga ar pienākumiem, ko dalībvalstīm uzliek EEK līguma 5. pants
kopā ar 3. panta f) punktu un 85. pantu.
Šajā
ziņā jāatgādina, ka Līguma 85. un 86. pants attiecas tikai uz
uzņēmumu rīcību, nevis uz dalībvalstu normatīvajiem aktiem. Tomēr no
Tiesas pastāvīgās judikatūras izriet, ka Līguma 85. un
86. pants kopā ar 5. pantu uzliek dalībvalstīm pienākumu
neieviest vai neatstāt spēkā tādus pasākumus, tostarp arī normatīvus
aktus, kuru dēļ uzņēmumiem piemērojamie konkurences noteikumi var zaudēt
lietderīgo iedarbību. Saskaņā ar to pašu judikatūru tas tā būtu
gadījumā, ja kāda dalībvalsts pieprasītu vai atbalstītu tādu vienošanos,
lēmumu vai saskaņotu darbību veikšanu, kas ir pretrunā 85. pantam,
vai arī pastiprinātu to ietekmi, vai atņemtu saviem tiesību aktiem
valstisko raksturu, deleģējot privātiem uzņēmējiem atbildību par to
lēmumu pieņemšanu, kas ietekmē ekonomiku.
Vispirms
jānorāda, ka saskaņā ar spriedumā par prejudiciālu jautājumu uzdošanu
izdarītajiem secinājumiem pirms minēto tiesību aktu pieņemšanas jau ir
pastāvējušas starpbanku vienošanās vai saskaņota darbība, lai ierobežotu
par krājnoguldījumiem saņemtos procentu maksājumus. Tomēr ne no šiem
secinājumiem, ne no Tiesai sniegtajiem apsvērumiem nav acīmredzams, ka
minēto tiesību aktu mērķis ir bijis panākt vai sekmēt jaunu ierobežojošu
vienošanos noslēgšanu vai jaunas prakses ieviešanu. Lai pēc Tiesas
judikatūrā noteiktajiem kritērijiem novērtētu šo tiesību aktu reālo
darbības jomu, ir tikai jāpārbauda, vai, pirmkārt, tos var uzskatīt par
tādiem, kas paredzēti, lai palielinātu jau pastāvošu vienošanos ietekmi,
un, otrkārt, vai pastāv apstākļi, kas varētu apdraudēt šo tiesību aktu
valstisko raksturu.
Attiecībā
uz pirmo punktu jānorāda, ka saskaņā ar Tiesas pastāvīgo judikatūru
tiesību aktus var uzskatīt par tādiem, kas paredzēti, lai palielinātu
jau pastāvošu vienošanos, lēmumu vai saskaņotas darbības ietekmi, tikai
tad, ja tie pilnībā vai daļēji ietver starp uzņēmumiem noslēgto
vienošanos noteikumus un prasa vai veicina to, ka uzņēmumi ievēro šos
noteikumus. Kaut arī iespēja zaudēt visas krājnoguldījumu nodokļu
atvieglojumu režīma priekšrocības ir nozīmīgs stimuls, lai panāktu
atbilstību minētajiem tiesību aktiem, no secinājumiem, kas izdarīti
spriedumā par prejudiciālu jautājumu uzdošanu neizriet, ka šādi tiesību
akti būtu tikai apstiprinājuši gan jau izmantoto metodi krājnoguldījumu
procentu ierobežošanai, gan maksimālo procentu likmju līmeni, kas
pieņemts saskaņā ar jau pastāvošu vienošanos, lēmumiem vai praksi. Tomēr
veikt turpmāku izmeklēšanu ir valsts tiesas jurisdikcijā, ja tā
uzskata, ka šajā jautājumā var rasties šaubas.
Attiecībā
uz otro punktu no minētajiem tiesību aktiem izriet, ka valsts iestādes
ir atstājušas sev pilnvaras noteikt maksimālo procentu likmi
krājnoguldījumiem un nav šo atbildību deleģējušas privātiem uzņēmējiem.
Tādējādi šiem tiesību aktiem ir valstisks raksturs un tos nevar likt
apšaubīt fakts – ko īpaši uzsver prasītājs pamata lietā, – ka saskaņā ar
1986. gada 13. marta Karaļa dekrēta preambulu šis dekrēts ir
pieņemts pēc apspriešanās ar kredītiestāžu asociāciju pārstāvjiem.
Tāpēc
uz pirmo un otro jautājumu ir jāatbild, ka valsts normatīvā akta norma,
ar ko nosaka, ka priekšrocības, kuras rada atsevišķas krājnoguldījumu
kategorijas ieņēmumu procentu atbrīvojums no ienākumu nodokļa, attiecas
vienīgi uz noguldījumiem, kuru procentu likmes un saņemtās piemaksas
nepārsniedz tiesību aktos paredzēto maksimālo apmēru, ir saderīga ar
pienākumiem, ko dalībvalstīm uzliek EEK līguma 5. pants kopā ar
3. panta f) punktu un 85. pantu; uz šo jautājumu attiecas
valsts tiesas kontrole, lai izvērtētu, vai minētajā tiesību normā nav
tikai legalizēta ar jau pastāvošu vienošanos, lēmumiem vai saskaņotu
darbību noteiktā krājnoguldījumu procentu ierobežošanas metode un
maksimālo procentu likmju līmenis.

Par trešo jautājumu
Ar
šo jautājumu valsts tiesa būtībā vēlas noskaidrot, vai valsts normatīvā
akta norma, kas attiecina iepriekš minēto atbrīvojumu no nodokļa tikai
uz krājnoguldījumiem valsts valūtā finanšu iestādēs, kas ir reģistrētas
attiecīgajā dalībvalstī, ir saderīga ar EEK līguma 59.–66. pantu un
95. pantu.
Attiecībā
uz jautājumu, vai šādi nodokļu tiesību akti, kas skar konkrētas
krājnoguldījumu kategorijas procentus bankās, ir saderīgi ar EEK līguma
59. un turpmākajiem pantiem par pakalpojumu sniegšanas brīvību, ir
jāvērš uzmanība uz to, ka saskaņā ar Līguma 61. panta
2. punktu ar kapitāla apriti saistītu banku pakalpojumu
liberalizācija jāveic vienlaikus ar kapitāla aprites pakāpenisku
liberalizāciju.
Krājnoguldījumu
veidošana ir daļa no kapitāla aprites kategorijas ar nosaukumu
“norēķinu vai noguldījumu kontu atvēršana un naudas līdzekļu noguldīšana
tajos, kredītiestāžu norēķinu vai noguldījumu kontu bilanču
repatriācija vai izlietošana”, kas minēta attiecīgi Padomes
1960. gada 11. maija Pirmās direktīvas par Līguma
67. panta īstenošanu (OV 43, 12.07.1960., 921. lpp.)
I pielikumā iekļautajā D sarakstā un I pielikuma
C sarakstā, kas aizstāts ar Padomes 1986. gada
17. novembra Direktīvu 86/566/EEK, ar ko groza Pirmo direktīvu (OV
L 332, 22. lpp.). Šī kapitāla aprite vēl nav liberalizēta.
Līdz
ar to šajā gadījumā nevar būt pārkāpti EEK līguma noteikumi par banku
pakalpojumu brīvu sniegšanu attiecībā uz kapitāla apriti.
Visbeidzot,
saistībā ar EEK līguma 95. panta piemērojamību attiecīgajiem
nodokļu tiesību aktiem ir jānorāda, ka šajā pantā paredzētais
diskriminējošu vai aizsargājošu iekšējo nodokļu piemērošanas aizliegums
attiecas tikai uz citu dalībvalstu “ražojumiem”. Krājnoguldījumiem citās
valūtās, kā iepriekš minēts, piemēro EEK līguma 61. panta
2. punktu un 67. pantu. Tātad tie nav ražojumi Līguma
95. panta nozīmē.
Tāpēc
uz trešo jautājumu ir jāatbild, ka valsts normatīvā akta norma, kas
attiecina iepriekš minēto atbrīvojumu no nodokļa tikai uz
krājnoguldījumiem valsts valūtā finanšu iestādēs, kuras ir reģistrētas
attiecīgajā dalībvalstī, ir saderīga ar EEK līguma 59.–66. pantu un
95. pantu.

Par tiesāšanās izdevumiem
Tiesāšanās
izdevumi, kas radušies Beļģijas Karalistei un Eiropas Kopienu
Komisijai, kuras iesniegušas Tiesai apsvērumus, nav atlīdzināmi. Tā kā
šī tiesvedība attiecībā uz lietas dalībniekiem pamata lietā ir stadija
procesā, ko izskata valsts tiesa, tā lemj par tiesāšanās izdevumiem.
Ar šādu pamatojumu
TIESA,
atbildot uz jautājumiem, kurus ar 1986. gada 28. oktobra spriedumu tai uzdevusi
Vredegerecht (justice de paix) Beveren
, nospriež:
1)
valsts
normatīvā akta norma, ar ko noteic, ka priekšrocības, kuras rada
atsevišķas krājnoguldījumu kategorijas ieņēmumu procentu atbrīvojums no
ienākumu nodokļa, attiecas vienīgi uz noguldījumiem, kuru procentu
likmes un saņemtās piemaksas nepārsniedz tiesību aktos paredzēto
maksimālo apmēru, ir saderīga ar pienākumiem, ko dalībvalstīm uzliek EEK
līguma 5. pants kopā ar 3. panta f) punktu un
85. pantu; uz šo jautājumu attiecas valsts tiesas kontrole, lai
izvērtētu, vai minētajā tiesību normā nav tikai legalizēta ar jau
pastāvošu vienošanos, lēmumiem vai saskaņotu darbību noteiktā
krājnoguldījumu procentu ierobežošanas metode un maksimālo procentu
likmju līmenis;
2)
valsts
normatīvā akta norma, kas attiecina iepriekš minēto atbrīvojumu no
nodokļa tikai uz krājnoguldījumiem valsts valūtā finanšu iestādēs, kuras
ir reģistrētas attiecīgajā dalībvalstī, ir saderīga ar EEK līguma
59.–66. pantu un 95. pantu.
Bosco
Moitinho de Almeida
Koopmans
Everling
Bahlmann
Galmot
Kakouris
Joliet
Schockweiler
Pasludināts atklātā tiesas sēdē Luksemburgā 1988. gada 21. septembrī.
Sekretārs

Priekšsēdētājs
J.‑G. Giraud

A. J. Mackenzie Stuart
*
Tiesvedības valoda – holandiešu.