CELEX: 61998CJ0376
Direktīva 98/43/EK
Tabakas istrādājumu reklāma un atbalsts
Juridiskais pamats
EK līguma 100.a pants (jaunajā redakcijā pēc grozījumiem
EKL 95. pants)

Prasības pieteikumā, kas Tiesas kancelejā iesniegts 1998. gada 19. oktobrī, Vācijas Federatīvā Republika saskaņā ar EK līguma
173. pantu (jaunajā redakcijā pēc grozījumiem – EKL 230. pants) lūdza atcelt Eiropas Parlamenta un Padomes 1998. gada 6. jūlija
Direktīvu 98/43/EK par dalībvalstu normatīvo un administratīvo aktu tuvināšanu attiecībā uz tabakas izstrādājumu reklāmu un
ar to saistīto finansiālo atbalstu (OV L 213, 9. lpp.; turpmāk tekstā – “Direktīva”).
Ar Tiesas priekšsēdētāja 1999. gada 30. aprīļa rīkojumiem Francijas Republikai, Somijas Republikai, Lielbritānijas un Ziemeļīrijas
Apvienotajai Karalistei un Eiropas Kopienu Komisijai tika dota atļauja iestāties lietā Eiropas Parlamenta un Eiropas Savienības
Padomes atbalstam.
Direktīva tika pieņemta, pamatojoties uz EK līguma 57. panta 2. punktu (jaunajā redakcijā pēc grozījumiem – EKL 47. panta
2. punkts), EK līguma 66. pantu (jaunajā redakcijā – EKL 55. pants) un EK līguma 100.a pantu (jaunajā redakcijā pēc grozījumiem
– EKL 95. pants).
Direktīvas 2. pantā ir noteikts:
“Šajā direktīvā:
1)      “tabakas izstrādājumi” ir visi izstrādājumi, kas paredzēti smēķēšanai, šņaukšanai, zelēšanai vai košļāšanai, ja tie kaut daļēji
izgatavoti no tabakas;
2)      “reklāma” ir jebkāda veida komerciāls paziņojums, kura mērķis ir popularizēt tabakas izstrādājumu vai kura tiešas vai netiešas
sekas ir šāda popularizēšana, tostarp reklamēšana, kurā, īpaši nepieminot tabakas izstrādājumu, ir mēģināts apiet reklāmas
aizliegumu, izmantojot ražotāju zīmolus, preču zīmes, emblēmas vai citas tabakas izstrādājumu atšķirības zīmes;
3)      “finansiālais atbalsts” ir jebkāds publisks vai privāts atbalsts notikumam vai darbībai, kura mērķis ir popularizēt tabakas
izstrādājumu vai kura tiešas vai netiešas sekas ir šāda popularizēšana;
4)      “tabakas tirdzniecības vieta” ir jebkura vieta, kurā pārdošanai piedāvā tabakas izstrādājumus.”
Direktīvas 3. pants ir šāds:
“1. Neierobežojot Direktīvu 89/552/EEK, Kopienā ir aizliegtas visas reklāmas un finansiālā atbalsta formas.
2. Šā panta 1. punkts neliedz dalībvalstīm atļaut citu preču vai pakalpojumu reklamēšanai izmantot ražotāja zīmolu, ja tas
līdz 1998. gada 30. jūlijam jau ir izmantots godprātīgi gan attiecībā uz tabakas izstrādājumiem, gan attiecībā uz citām precēm
un pakalpojumiem, ko tirgo vai piedāvā attiecīgais uzņēmums vai dažādi uzņēmumi.
Šo ražotāja zīmolu tomēr nedrīkst izmantot citādi, kā vien tā, lai tas skaidri atšķirtos no veida, ko lieto tabakas izstrādājumam,
bez jebkādas papildu atšķirības zīmes, kuru jau izmanto tabakas izstrādājumam.
3. a) Dalībvalstis nodrošina, ka ne uz viena tabakas izstrādājuma nav ražotāja zīmola, preču zīmes, emblēmas vai citas jebkāda cita
izstrādājuma vai pakalpojuma atšķirības zīmes, ja vien šis tabakas izstrādājums jau līdz 6. panta 1. punktā minētajam datumam
nav tirgots ar attiecīgo ražotāja zīmolu, preču zīmi, emblēmu vai citu atšķirības zīmi.
b)      Aizliegumu, kas noteikts 1. punktā, nedrīkst apiet attiecībā ne uz vienu izstrādājumu vai pakalpojumu, ko laiž vai piedāvā
tirgū pēc 6. panta 1. punktā paredzētā datuma, izmantojot ražotāju zīmolus, preču zīmes, emblēmas un citas atšķirības zīmes,
ko jau izmanto tabakas izstrādājumam.
Tālab izstrādājuma vai pakalpojuma ražotāja zīmols, preču zīme, emblēma un jebkāda cita atšķirības zīme ir jānorāda veidā,
kas skaidri atšķiras no veida, ko izmanto tabakas izstrādājumam.
4. Jebkāda bezmaksas izplatīšana, kuras mērķis ir popularizēt tabakas izstrādājumu, vai kuras tiešas vai netiešas sekas ir
šāda popularizēšana, ir aizliegta.
5. Šī direktīva neattiecas uz:
– paziņojumiem, kas ir paredzēti tikai profesionāļiem tabakas tirdzniecībā,
– tādu tabakas izstrādājumu noformējumu un to cenu norādīšanu tabakas tirdzniecības vietās, kurus piedāvā tirdzniecībai,
– reklāmu, kas ir domāta pircējiem uzņēmumos, kuri specializējas tabakas izstrādājumu pārdošanā, un to veikalu izkārtnēs vai
skatlogos, vai, attiecībā uz uzņēmumiem, kas piedāvā dažādas preces vai pakalpojumus, tabakas izstrādājumiem noteiktās vietās,
un tirdzniecības vietās, uz kurām Grieķijā attiecas īpaša sistēma, saskaņā ar ko sociālu apsvērumu dēļ piešķir licences (tā
sauktās “
periptera
”),
– tādu publikāciju pārdošanu, kuras ietver tabakas izstrādājumu reklāmu un kuras publicē un iespiež trešās valstīs, ja šīs
publikācijas nav galvenokārt paredzētas Kopienas tirgum.”
Direktīvas 4. pants ir šāds:
“Dalībvalstis nodrošina, lai būtu pienācīgi un efektīvi līdzekļi to valsts pasākumu ieviešanas uzraudzībai, kas veikti saskaņā
ar šo direktīvu. Šie līdzekļi drīkst ietvert noteikumus, kas ļauj personām vai organizācijām, kurām saskaņā ar valsts tiesību
aktiem ir likumīgas intereses attiecībā uz tādas reklāmas atsaukšanu, kas neatbilst šai direktīvai, sākt tiesas procesu pret
šādu reklāmu vai pievērst šai reklāmai tādas administratīvas iestādes uzmanību, kuras kompetencē ir sniegt nolēmumu par sūdzībām,
vai attiecīgi vērsties tiesā.”
Direktīvas 5. pantā ir noteikts:
“Šī direktīva neliedz dalībvalstīm, ievērojot Līgumu, noteikt stingrākas prasības attiecībā uz tabakas izstrādājumu reklāmu
vai finansiālo atbalstu, kuras tās uzskata par vajadzīgām, lai nodrošinātu cilvēku veselības aizsardzību.”
Direktīvas 6. pants ir šāds:
“1. Ne vēlāk kā 2001. gada 30. jūlijā dalībvalstis ievieš normatīvos un administratīvos aktus, kas vajadzīgi, lai izpildītu
šīs direktīvas prasības. Par to tās tūlīt informē Komisiju.
Kad dalībvalstis paredz šos pasākumus, tajos ietver atsauci uz šo direktīvu vai arī šādu atsauci pievieno to oficiālajai publikācijai.
Dalībvalstis paredz noteikumus, kā izdarīt šādas atsauces.
2. Dalībvalstis dara Komisijai zināmus galvenos to valsts tiesību aktu noteikumus, ko tās pieņem jomā, uz kuru attiecas šī
direktīva.
3. Dalībvalstis drīkst atlikt 3. panta 1. punkta ieviešanu uz:
–      vienu gadu attiecībā uz presi,
–      diviem gadiem attiecībā uz finansiālo atbalstu.
Izņēmuma gadījumos un pienācīgi pamatotu iemeslu dēļ dalībvalstis drīkst turpināt atļaut esošo pasaules mērogā organizēto
notikumu vai darbību finansiālo atbalstu vēl trīs gadus, taču ne vēlāk kā līdz 2006. gada 1. oktobrim, ar noteikumu, ka:
–      šādam finansiālajam atbalstam izmantotās summas pārejas periodā samazinās,
–      ievieš brīvprātīgus tirdzniecības ierobežošanas pasākumus, lai mazinātu reklāmas redzamību attiecīgajos notikumos vai darbībās.”
Prasības pamatojumam Vācijas Federatīvā Republika izvirza septiņus prasības pamatus, kas ir šādi: Līguma 100.a pants nav atbilstošs
juridiskais pamats Direktīvai; ir pārkāpts Līguma 57. panta 2. punkts un 66. pants; ir pārkāpts samērīguma princips; ir pārkāpts
subsidiaritātes princips; ir pārkāptas pamattiesības; ir pārkāpts EK līguma 30. un 36. pants (jaunajā redakcijā pēc grozījumiem
– EKL 28. un 30. pants) un ir pārkāpts EK līguma 190. pants (jaunajā redakcijā – EKL 253. pants).
Prasītāja un atbildētāji apstiprina, ka to argumenti par 100.a pantu attiecas arī uz EK līguma 57. panta 2. punkta un 66. panta
interpretāciju.
Tāpēc prasības pamati par kļūdainu EK līguma 100.a panta, 57. panta 2. punkta un 66. panta izvēli par Direktīvas juridisko
pamatu ir jāizskata kopā.

Prasības pamati, kas izriet no kļūdainas juridiskā pamata izvēles

Lietas dalībnieku argumenti
Pamatojoties uz tabakas izstrādājumu reklāmas tirgus īpatnībām un 100.a panta analīzi, prasītāja uzskata, ka Līguma 100.a pants
nav atbilstošs juridiskais pamats Direktīvai.
Attiecībā uz minētā tirgus īpatnībām prasītāja uzsver, ka tabakas izstrādājumu reklāma būtībā ir darbība, kuras ietekme nepārsniedz
katras dalībvalsts robežas.
Šajā sakarā tā norāda, ka, lai gan tabakas izstrādājumu reklāmu bieži vien nosaka ražotājs, tad, izvēloties konkrēto formu,
kādā reklāma tiek sniegta patērētājiem, tiek ņemtas vērā katra tirgus īpatnības. Lēmumu par konkrētās reklāmas veidu, muzikālo
fonu, krāsām un citām īpašībām pieņem attiecīgajā valstī, lai reklāma atbilstu katras dalībvalsts kultūras savdabībai.
Dalībvalstu savstarpēja tirdzniecība ar tā dēvētajiem “mainīgajiem” reklamēšanas līdzekļiem (piemēram, plakātiem, reklāmu
kinozālēs un reklāmu viesnīcu un ēdināšanas nozarē, piemēram, uz saulessargiem un pelnu traukiem) faktiski nenotiek, un tai
pašlaik nav nekādu ierobežojumu. Ar nodokļiem saistītu iemeslu dēļ reklāmu, kas ietver bezmaksas izplatīšanu, īsteno tikai
valstu tirgos.
Prasītāja uzsver, ka vienīgais ekonomiski nozīmīgais “nemainīgais” reklāmas līdzeklis ir preses izdevumi. Protams, reklāma
žurnālos un dienas laikrakstos ir tabakas izstrādājumu izplatīšanas līdzeklis, taču Kopienas iekšējā tirdzniecība ar šādiem
izstrādājumiem ir ļoti ierobežota. Krietni mazāk par 5 % žurnālu eksportē uz citām dalībvalstīm, un tabakas reklāmai dienas
laikrakstus izmanto daudz mazāk nekā žurnālus. 1997. gadā Vācijā dienas laikrakstu ieņēmumi no tabakas izstrādājumu reklāmas
bija 0,04 % no kopējiem reklāmas ieņēmumiem.
Tā kā laikrakstu pārrobežu tirdzniecības apjoms nav liels, uz šādiem laikrakstiem netiek attiecināti ierobežojumi, ko dalībvalstis
piemēro saviem preses izdevumiem, aizliedzot tajos publicēt tabakas izstrādājumu reklāmas. Beļģijas un Īrijas tiesību akti
nepārprotami atļauj ievest preses izdevumus, kuros ir šādas reklāmas, un tiesvedības Francijas tiesās, kurās prasīts aizliegt
šādu ievešanu, nav bijušas sekmīgas.
Attiecībā uz “daudznozaru” izstrādājumiem, ko paredz Direktīvas 3. panta 2. punkts, prasītāja apgalvo, ka, tā kā šī norma
nav precīza, tās dažādas interpretācijas var radīt jaunus tirdzniecības ierobežojumus. Katrā ziņā šajā Direktīvā nav tādas
brīvās tirdzniecības klauzulas, kas liegtu dalībvalstīm, kuras neizmanto šo iespēju, iebilst pret to, ka tiek pārdoti izstrādājumi
no tām dalībvalstīm, kas izmantojušas šo iespēju.
Prasītāja apgalvo, ka šī Direktīva neattiecas uz centralizētu reklamēšanas stratēģiju izstrādi un intelektuālo darbu, kas
raksturīgs reklāmas aģentūru reklāmas pakalpojumiem. Direktīvas 2. panta 2. punktā reklāma ir definēta tikai kā reklāmas līdzekļu
efektīva izmantošana, kas vērsta uz patērētājiem.
Prasītāja arī apgalvo, ka finansiālā atbalsta attiecības starp finansiālo atbalstītāju un organizētāju galvenokārt veidojas
valsts mērogā, jo parasti tie abi uzņēmējdarbības veikšanai ir reģistrēti vienā dalībvalstī. Turklāt pat tad, ja tā nav, valstu
tiesību akti neparedz nekādus šķēršļus finansiālai atbalstīšanai, jo par iespējām izvietot reklāmu pasākumu vietās vienošanās
notiek uz vietas. Arī finansiāli atbalstītu notikumu pārraidīšana televīzijā netiek ierobežota.
Attiecībā uz konkurences izkropļojumiem, ko izraisa atšķirības dažādu valstu tiesību aktos, prasītāja uzsver, ka – ievērojot
[preambulas] pirmo apsvērumu – Direktīvas mērķis nav mazināt šādus izkropļojumus tabakas nozarē.
Attiecībā uz reklāmas produktu izstrādātājiem prasītāja uzsver, ka ārpus valsts robežām to darbības apjoms nav liels un ka
starp tiem nav konkurences attiecību, jo tabakas reklāmas stratēģijas galvenokārt ir vērstas uz valsts teritoriju. Runājot
par preses izdevumiem, ievestie produkti nekonkurē ar vietējiem, un katrā ziņā tie neiegūst tirgus daļas, ko varētu uzskatīt
par būtiskām importētājā dalībvalstī.
Otrkārt, attiecībā uz Līguma 100.a pantu prasītāja apgalvo, ka šis pants piešķir Kopienas likumdevējam pilnvaras saskaņot
valstu tiesību aktus tiktāl, ciktāl šāda saskaņošana vajadzīga iekšējā tirgus darbības veicināšanai. Lai būtu iespējams veikt
tiesas kontroli attiecībā uz 100.a panta kā direktīvas juridiskā pamata izvēli, nepietiek tikai ar to, ka pieņemtā akta preambulā
ir atsauce uz šo pantu. Šim aktam būtu efektīvi jāsekmē iekšējā tirgus izaugsme.
Prasītāja apgalvo, ka šajā gadījumā tas tā nav. Tā kā vienīgais atļautais reklāmas veids, proti, reklāma tirdzniecības vietā,
veido tikai 2 % no tabakas nozares reklāmas izdevumiem, Direktīva faktiski nosaka pilnīgu tabakas reklāmas aizliegumu. Tādējādi
Direktīva nevis veicina tabakas izstrādājumu reklāmas līdzekļu tirdzniecību un pakalpojumu sniegšanas brīvību šajā nozarē,
bet gandrīz pilnībā likvidē šo brīvību. Turklāt, pēc prasītājas uzskatiem, Direktīva rada jaunus tirdzniecības šķēršļus, kādu
nav bijis iepriekš. Līdz ar to tabakas izstrādājumu tirgū tabakas reklāmas aizlieguma dēļ gandrīz nebūs iespējams ievest un
tirgot jaunus produktus, un tas savukārt izraisīs valstu savstarpējās tirdzniecības stagnāciju.
Attiecībā uz to, vai Direktīvas noteiktā saskaņošana bija nepieciešama, lai novērstu konkurences izkropļojumus, prasītāja
papildina iepriekš minētos apsvērumus par tabakas izstrādājumu reklāmas tirgu, apgalvojot, ka Direktīva rada līdz šim nebijušus
konkurences izkropļojumus citos tirgos, kas nepieder tabakas nozarei.
Par tādu jāuzskata gadījums, kas saistīts ar daudznozaru izstrādājumiem, uz kuriem attiecas Direktīvas 3. panta 2. punkts.
Šī norma uzliek tik ierobežojošus nosacījumus, ka minēto izstrādājumu ražošanas uzņēmumiem ir vai nu jāslēdz savas ražotnes,
vai jāsedz lielas papildizmaksas un iznākumā tie var būt spiesti zaudēt būtisku tirgus daļu par labu konkurentiem.
Kā izriet no Tiesas judikatūras, tiesību aktu saskaņošana var likumīgi būt paredzēta, lai novērstu tirdzniecības šķēršļus,
ko varētu radīt valstu tiesību aktu neviendabīga attīstība. Taču Direktīvas vienīgās sekas ir jaunu pastāvīgu tirdzniecības
šķēršļu radīšana nākotnē.
Kā apgalvo prasītāja, citas direktīvas, kas pamatotas ar Līguma 100.a pantu un kas aizliedz konkrētas darbības, atšķiras no
apstrīdētās Direktīvas. Tādējādi maldinošas reklāmas aizlieguma mērķis ir veicināt pārrobežu tirdzniecību, nodrošinot godīgu
reklāmas darbību visā Kopienas teritorijā; tāpat aizliegums izmantot veselībai kaitīgas izstrādājumu sastāvdaļas, ražošanas
procesus vai tirdzniecības paņēmienus ir noteikts, lai radītu šādu izstrādājumu iekšējo tirgu, ļaujot tos ražot, tirgot un
patērēt bez veselības apdraudējuma.
Prasītāja arī uzsver, ka jābūt iespējai 100.a pantu izmantot kā juridisku pamatu tikai tādos gadījumos, kad šķēršļi pamatbrīvību
izmantošanai un konkurences izkropļojumi ir būtiski. Tā norāda, ka Tiesas judikatūra par Līguma 30. un 36. pantu, saskaņā
ar kuru šīs normas aizliedz pat minimālus šķēršļus tirdzniecībai, nav attiecināma uz jomu, kurā jānošķir Kopienas un dalībvalstu
pilnvaras. Ja Kopienas likumdevējam būtu atļauts saskaņot valstu tiesību aktus pat tad, kad tāda saskaņošana būtiski neietekmē
iekšējo tirgu, tas varētu pieņemt direktīvas jebkurā jomā un tiesas kontrole attiecībā uz tiesību aktu atbilstību 100.a pantam
vairs nebūtu vajadzīga.
Prasītāja norāda, ka šāda Līguma 100.a panta interpretācija arī ir pamatota ar Tiesas judikatūru (skat. 1980. gada 18. marta
spriedumu lietā 91/79 Komisija/Itālija,
Recueil
, 1099. lpp., 8. punkts, un 1991. gada 11. jūnija spriedumu lietā C‑300/89 Komisija/Padome,
Recueil
, I‑2867. lpp. – t.s. “Titāna dioksīda lieta” – 23. punkts).
Prasītāja uzskata, ka tās argumenti, kas apkopoti šā sprieduma 13.–22. punktā, skaidri pierāda, ka nav būtisku šķēršļu tabakas
reklāmas līdzekļu tirdzniecībā vai reklāmas aģentūru brīvībai sniegt pakalpojumus, kā arī to, ka šādu aģentūru savstarpējā
konkurence netiek būtiski kropļota.
Visbeidzot, prasītāja uzsver, ka atsauce uz 100.a pantu nav iespējama, ja akta “pamatmērķis” nav vērsts uz iekšējā tirgus
veicināšanu, bet gan uz sabiedrības veselības aizsardzību.
Saskaņā ar pastāvīgo Tiesas judikatūru Kopiena nevar balstīties uz 100.a pantu, ja pieņemamajā aktā tirgus apstākļu saskaņošana
Kopienā ir paredzēta tikai kā papildu mērķis (1991. gada 4. oktobra spriedums lietā C‑70/88 Parlaments/Padome,
Recueil
, I‑4529. lpp., 17. punkts; 1993. gada 17. marta spriedums lietā C‑155/91 Komisija/Padome,
Recueil
, I‑939. lpp., 19. punkts; 1994. gada 28. jūnija spriedums lietā C‑187/93 Parlaments/Padome,
Recueil
, I‑2857. lpp., 25. punkts, un 1996. gada 12. novembra spriedums lietā C‑84/94 Apvienotā Karaliste/Padome,
Recueil
, I‑5755. lpp., 45. punkts).
Gan Direktīvas tapšanas apstākļi, gan tās saturs un mērķis liecina, ka šī tiesību akta “pamatmērķis” ir sabiedrības veselības
aizsardzība.
Prasītāja norāda, ka Direktīva atšķiras no iepriekš minētajā Titāna dioksīda lietā apstrīdētās direktīvas. Titāna dioksīda
lietā vides politika un iekšējā tirgus izveide bija vienāda līmeņa mērķi un katram no šiem Kopienas mērķiem bija savs juridiskais
pamats, proti, EK līguma 130.r pants (jaunajā redakcijā pēc grozījumiem – EKL 174. pants) un Līguma 100.a pants, kas ļāva
saskaņot valstu tiesību aktus. Tomēr tas nav attiecināms uz šo lietu – Direktīvas “pamatmērķis” ir veselības aizsardzības
politika, bet saskaņošanas pasākumus šajā jomā skaidri aizliedz EK līguma 129. panta 4. punkta pirmais ievilkums (jaunajā
redakcijā pēc grozījumiem – EKL 152. panta 4. punkta pirmā daļa).
Parlaments, Padome un personas, kas iestājušās lietā to atbalstam, atsaucoties, pirmkārt, uz iekšējā tirgus esamību tabakas
izstrādājumu reklāmas nozarē un, otrkārt, uz 100.a panta analīzi, uzskata, ka Direktīva tika likumīgi pieņemta, pamatojoties
uz Līguma 100.a pantu.
Parlaments, Padome un Komisija uzsver, ka pastāv iekšējais tirgus tabakas izstrādājumu reklāmas nozarē, kurā reklāmas kampaņas
bieži vien centralizē un plāno Kopienā reģistrētas aģentūras. Lai gan izvēlētās reklāmas stratēģijas un reklāmu temati tiek
īstenoti valsts mērogā, šos tematus izvēlas un simbolus, logo un citus elementus atlasa un piedāvā pārrobežu līmenī, un tie
nonāk pie patērētājiem vairākās dalībvalstīs.
Attiecībā uz viesnīcu un ēdināšanas nozari Padome apgalvo, ka pat tad, ja šādas reklāmas iedarbība skar tikai vietējos iedzīvotājus,
vienus reklāmas līdzekļus var izmantot vairākās dalībvalstīs, jo tajos lietotā valoda bieži vien ir angļu valoda.
Parlaments un Padome vērš uzmanību uz pārrobežu aspektiem, kādi piemīt reklamēšanai, izmantojot bezmaksas izplatīšanu, kas
ir daļa no vienotas reklāmas koncepcijas kādam konkrētam zīmolam. Parlaments piebilst, ka reklāmas dāvanu aizliegumu pamato
vajadzība novērst noteikumu apiešanu.
Dalībvalstu tiesību aktu atšķirības var traucēt arī to izdevumu brīvu apriti, kuros ir tabakas reklāmas, it īpaši tas attiecas
uz žurnāliem, ko aviosabiedrības piedāvā pasažieriem lidojumos Kopienas iekšienē, kā arī uz laikrakstiem, kurus izdod vienā
dalībvalstī, bet izplata citās.
Attiecībā uz daudznozaru izstrādājumiem Parlaments un Padome pauž viedokli, ka pretēji prasītājas apgalvojumam Direktīvas
3. panta 2. punkts ir precīza norma, kas jāinterpretē tādā veidā, ka dalībvalsts nevar aizliegt tirgot izstrādājumu, ko likumīgi
tirgo citā dalībvalstī, kura izmantojusi šajā normā paredzēto izņēmumu.
Parlaments un Padome norāda, ka finansiālais atbalsts ietver arī pārrobežu elementus. Šīs iestādes norāda, ka finansiālā atbalsta
pasākumos izmantotie reklamēšanas līdzekļi, piemēram, automašīnas, šoferu apģērbs un maršrutā izvietotās izkārtnes ietekmē
ne tikai vietējo sabiedrību. Katrā ziņā saskaņā ar Padomes viedokli tas, ka finansiālais atbalstītājs un atbalstītais uzņēmums
uzņēmējdarbības veikšanai ir reģistrēti dažādās dalībvalstīs, ir pietiekams fakts, lai rastos pārrobežu elementi.
Visbeidzot, Parlaments, Padome un Komisija uzsver, ka, ņemot vērā atšķirības dažādu valstu tiesību aktos, reklāmas aģentūras
nevar izstrādāt un piedāvāt vienotas reklāmas koncepcijas Kopienas mērogā.
Pēc minēto iestāžu uzskatiem, Direktīvu, kas, tuvinot tiesību aktu normas, rada vienotu sistēmu tabakas izstrādājumu reklāmai
iekšējā tirgū, var likumīgi pieņemt, pamatojoties uz Līguma 100.a pantu.
Šajā sakarā Parlaments, Padome un Komisija uzsver, ka saskaņā ar minēto normu Padomei piešķirtās pilnvaras galvenokārt ir
saistītas nevis ar tirdzniecības liberalizāciju, bet gan ar tirgus regulēšanu. Tas izskaidro, kāpēc direktīvas, kurās ir paredzēti
aizliegumi, ir bijis iespējams pieņemt, pamatojoties uz 100.a pantu.
Piemēram, Padomes 1992. gada 15. maija Direktīva 92/41/EEK, ar ko groza Direktīvu 89/622/EEK par dalībvalstu normatīvo un
administratīvo aktu tuvināšanu attiecībā uz tabakas izstrādājumu etiķetēm (OV L 158, 30. lpp.), aizliedza konkrētu orālai
lietošanai paredzētu tabakas veidu tirdzniecību un Padomes 1991. gada 18. jūnija Direktīva 91/339/EEK, ar kuru vienpadsmito
reizi groza Direktīvu 76/769/EEK par to dalībvalstu normatīvo un administratīvo aktu tuvināšanu, kas attiecas uz dažu bīstamu
vielu un preparātu tirgū laišanas un lietošanas ierobežojumiem (OV L 186, 64. lpp.), noteica minēto vielu lietošanas pilnīgu
aizliegumu.
Reklāmas jomā tādas direktīvas kā Eiropas Parlamenta un Padomes 1997. gada 6. oktobra Direktīva 97/55/EK, ar ko groza Direktīvu
84/450/EEK par maldinošu reklāmu, lai tajā ietvertu salīdzinošo reklāmu (OV L 290, 18. lpp.) un Padomes 1992. gada 31. marta
Direktīva 92/28/EEK par cilvēkiem domāto zāļu reklāmu (OV L 113, 13. lpp.) arī netika pieņemtas, lai liberalizētu tirdzniecību.
Pēdējā minētā direktīva noteica plaša spektra aizliegumus reklāmai, it īpaši tādu zāļu reklāmai, attiecībā uz kurām nav izdota
Kopienu tiesībām atbilstoša tirdzniecības atļauja (2. panta 1. punkts), un tādu zāļu reklāmai, ko var izsniegt tikai tad,
ja tiek uzrādīta ārsta recepte (3. panta 1. punkta pirmais ievilkums).
Parlaments, Padome un Komisija norāda arī citas direktīvas, kas uzliek daļējus aizliegumus, piemēram, aizliegumu reklamēt
tabakas izstrādājumus televīzijā [Padomes 1989. gada 3. oktobra Direktīva 89/552/EEK par dažu tādu televīzijas raidījumu veidošanas
un apraides noteikumu koordinēšanu, kas ietverti dalībvalstu normatīvajos un administratīvajos aktos (OV L 298, 23. lpp.)],
vai kuru noteikumi netieši ir saistīti ar pamatbrīvībām, piemēram, attiecībā uz vasaras laiku [Eiropas Parlamenta un Padomes
1994. gada 30. maija Septītā direktīva 94/21/EK par vasaras laika pasākumiem (OV L 164, 1. lpp.)], vai piekļuvi starptautiskajam
telefontīklam Kopienā [Padomes 1992. gada 11. maija Lēmums 92/264/EEK par standarta starptautiskā telefona pieejas koda ieviešanu
Kopienā (OV L 137, 21. lpp.)].
Atsauci uz Līguma 100.a pantu var izmantot ne tikai tad, ja tiesību aktu atšķirības faktiski rada šķēršļus pamatbrīvību izmantošanai
vai kropļo konkurenci. Kā Tiesa norādījusi 1995. gada 13. jūlija spriedumā lietā C‑350/92 Spānija/Padome (
Recueil
, I‑1985. lpp., 33. punkts), pietiek, ja dalībvalstu tiesiskā regulējuma atšķirības draud kavēt pamatbrīvību izmantošanu.
Atsaukties uz 100.a pantu ir iespējams arī tādos gadījumos, kad jānovērš valstu tiesību aktu neviendabīga attīstība, kas radītu
vēl lielākas atšķirības (iepriekš minētais spriedums lietā Spānija/Padome, 35. punkts).
Attiecībā uz prasītājas argumentu par to, ka atsaucei uz 100.a pantu kā juridisku pamatu jābūt iespējamai tikai tādos gadījumos,
kad tiesiskā regulējuma atšķirības rada būtiskus šķēršļus tirdzniecībai vai būtiskus konkurences izkropļojumus, Padome apgalvo,
ka šādu kritēriju, kas pamatots ar konkurences tiesībām, nevar izmantot 100.a panta darbības jomā. Pilnvaru nošķiršanai jāizmanto
objektīvi un vispārēji kritēriji.
Komisija arī apgalvo, ka šajā gadījumā patiešām pastāv konkurences izkropļojumi. Tiesiskajā regulējumā esošo atšķirību dēļ
reklāmas aģentūru iespējamā peļņa ir atšķirīga atkarībā no vietas, kur tās reģistrētas uzņēmējdarbības veikšanai, vai tirgus,
kurā tās darbojas. Ja laikrakstiem vai periodiskiem izdevumiem no citām dalībvalstīm netiek uzlikti nekādi ierobežojumi, lai
gan attiecīgās dalībvalsts preses izdevumiem tiesību akti uzliek ierobežojumus, tad šajā dalībvalstī ir konkurences izkropļojumi.
Attiecībā uz finansiālo atbalstīšanu šādas atšķirības ietekmē vietas izvēli tabakas ražotāju finansiāli atbalstītiem pasākumiem,
un tas ekonomiskā ziņā būtiski ietekmē sporta pasākumus, piemēram, Pirmās formulas (F‑1) sacīkstes.
Visbeidzot, uz tabakas izstrādājumu ražotājiem un pārdevējiem neattiecas vienādi konkurences nosacījumi, kas ietekmētu to
stāvokli tirgū. Dalībvalstīs ar ierobežojošiem tiesību aktiem uzņēmēji savu tirgus stāvokli var saglabāt vai uzlabot tikai
ar cenu konkurenci.
Attiecībā uz prasītājas argumentu, ka Direktīvas “pamatmērķis” ir sabiedrības veselības aizsardzība, Parlaments, Padome un
Komisija apstiprina, ka Tiesas judikatūra skaidri parāda, ka būtiskais elements, uz ko jābalstās, lai novērtētu tiesību akta
juridiskā pamata izvēli, ir attiecīgā tiesību akta teksts. Direktīvas [preambulas] trešā un ceturtā apsvēruma redakcija un
to vieta tekstā skaidri norāda, ka cilvēku veselības aizsardzība ir viens no tās mērķiem, kas izvirzīts saistībā ar Līguma
100.a panta 3. un 4. punktu, taču tas nav Direktīvas galvenais mērķis.
Tāpat Direktīvas [preambulas] otrais apsvērums un 5. pants, kurā atzītas dalībvalstu tiesības pieņemt noteikumus, kas ir stingrāki
par Direktīvas noteikumiem sabiedrības veselības aizsardzības nodrošināšanai, skaidri norāda uz to, ka veselības aizsardzībai
ir tikai pakārtota nozīme.
Šajā ziņā Komisija norāda, ka nozīmību, kāda Direktīvā piešķirta sabiedrības veselības aizsardzībai, var skaidrot ar to, ka
veselības aizsardzība bija galvenais vai pat vienīgais to valsts pasākumu mērķis, kuri tika saskaņoti, taču saistībā ar šo
saskaņošanu minētais mērķis ir kļuvis otršķirīgs.
Visbeidzot, Parlaments, Padome un Komisija konstatē, ka tas, ka Direktīva nosaka plašu tabakas reklāmas aizliegumu, izriet
no Līguma 100.a panta 3. punktā uzliktā pienākuma ievērot cilvēku veselības aizsardzību augstā līmenī, kā arī no vajadzības
novērst aizlieguma apiešanu.
Apvienotās Karalistes valdība apstrīd prasītājas apgalvojumu, ka Direktīva ir kļūdaini pamatota ar Līguma 100.a pantu, jo
tās pamatmērķis nav reklāmas līdzekļu un saistīto pakalpojumu tirdzniecības šķēršļu mazināšana, bet gan cilvēku veselības
aizsardzība.
Šajā sakarā tā norāda, ka saskaņā ar Tiesas judikatūru, jebkura pasākuma juridiskais pamats ir jāizvēlas, ņemot vērā objektīvus
faktorus, ko tiesa var pārbaudīt, tostarp pasākuma mērķi un saturu.
Minētā valdība uzskata, ka šīs Direktīvas mērķi ir nedalāmi saistīti gan ar cilvēku veselības aizsardzību, gan ar konkurences
apstākļu dažādības novēršanu un tirdzniecības liberalizāciju. Prasītājas izraudzītais princips, proti, noteikt, kuri no šiem
mērķiem ir svarīgākie, ne vien ir pretrunā Tiesas iedibinātajiem objektīvajiem kritērijiem, bet arī nav izmantojams.
Apvienotās Karalistes valdība uzsver, ka Līguma 100.a pants piešķir Padomei un Parlamentam pilnvaras ieviest pasākumus, kas
saistīti ar iekšējā tirgus izveidi un darbību, un uzskata, ka attiecīgais pasākums šajā lietā atbilst minētajai kategorijai.
Lai kādu pasākumu varētu pamatot ar 100.a pantu, nav obligāti jāpierāda, ka tas palielina pārrobežu tirdzniecības apjomu.
Pietiek ar to, ka pasākums novērš konkurences apstākļu nevienlīdzību.
Šī Direktīva ir paredzēta konkurences izkropļojumu novēršanai ne tikai reklāmas tirgū, bet arī tabakas izstrādājumu tirgū,
saskaņojot nosacījumus, ar kādiem ražotāji var veicināt savu preču tirdzniecību. Tā saskaņo arī nosacījumus, ar kādiem tabakas
izstrādājumu nozare var finansiāli atbalstīt kultūras un sporta pasākumus.
Profesionālā sporta komandas ir uzņēmumi, kas konkurē cits ar citu, un šīs konkurences apstākļus ietekmētu tas, ja komandas
dažādās dalībvalstīs nevarētu saņemt vienādas subsīdijas no tabakas ražotājiem, kas ir īpaši ieinteresēti finansiāli atbalstīt
sporta pasākumus, lai novērstu, ka šie izstrādājumi tiek saistīti ar sliktu veselību.
Minētā valdība piebilst, ka saskaņā ar Tiesas judikatūru kādu pasākumu var noteikt, lai novērstu atšķirīgu valstu noteikumu
pieņemšanu, kas rada būtiskus šķēršļus tirdzniecībai. Ievērojot, ka tiek pieņemti aizvien stingrāki valstu noteikumi, pašreizējā
situācija, kas pieļauj tabakas reklāmas publicēšanu izdevumos, var mainīties. Tāpēc pastāv risks, ka pieaugs tirdzniecības
šķēršļi, kurus Direktīva paredz novērst.
Attiecībā uz prasītājas argumentu par to, ka atsaucei uz Līguma 100.a pantu jābūt iespējamai tikai tad, ja pastāv būtiski
ierobežojumi pamatbrīvību izmantošanai vai būtiski konkurences izkropļojumi, Apvienotās Karalistes valdība norāda, ka nav
precīzu kritēriju, kas ļautu veikt šādu nošķīrumu.
Tā uzsver, ka tās ierosināto 100.a panta interpretāciju apstiprina Tiesas judikatūra, saskaņā ar kuru direktīvu, kas tikai
aizliedz konkrētas darbības nolūkā novērst konkurences izkropļojumus, var pieņemt, pamatojoties uz minēto pantu (iepriekš
minētais spriedums Titāna dioksīda lietā).
Francijas valdība uzskata, ka Direktīva ir likumīgi pieņemta, pamatojoties uz Līguma 100.a pantu. Tā pamato savu viedokli
ar argumentiem, kas izriet no tiesību aktu pieņemšanas precedentiem, veicot saskaņošanu sabiedrības veselības jomā, no Tiesas
judikatūras par Līguma 129. pantu un, visbeidzot, no juridiskā pamata, kas izvēlēts jauniem saskaņošanas pasākumiem, kuri
šobrīd tiek veikti.
Kā tiesību aktu pieņemšanas precedentus tā norāda direktīvas par farmaceitiskiem produktiem, sākot no Padomes 1965. gada 26. janvāra
Direktīvas 65/65/EEK par to noteikumu tuvināšanu, kas izstrādāti normatīvajos vai administratīvajos aktos attiecībā uz patentētām
zālēm (OV 1965, 22, 369. lpp.), līdz Padomes 1990. gada 23. aprīļa Direktīvai 90/220/EEK par ģenētiski modificētu organismu
apzinātu izplatīšanu vidē (OV L 117, 15. lpp.), kā arī Padomes 1976. gada 27. jūlija Direktīvai 76/768/EEK par dalībvalstu
tiesību aktu tuvināšanu attiecībā uz kosmētikas līdzekļiem (OV L 262, 169. lpp.). Šajās direktīvās sabiedrības veselības aizsardzības
mērķi ir līdzās preču brīvas aprites mērķim un konkurences izkropļojumu novēršanas mērķim un netiek apstrīdēta to noteikumu
spēkā esamība, ar kuriem saskaņo valstu tiesību aktus par veselības aizsardzību.
Attiecībā uz Tiesas judikatūru par Līguma 129. pantu Francijas valdība min 1998. gada 5. maija spriedumu lietā C‑180/96 Apvienotā
Karaliste/Komisija (
Recueil
, I‑2265. lpp.) un 2000. gada 4. aprīļa spriedumu lietā C‑269/97 Komisija/Padome (
Recueil
, I‑2257. lpp.), kuros Tiesa ir precizējusi, ka cilvēku veselības aizsardzības prasības ir citu Kopienas politiku, it īpaši
iekšējā tirgus politikas, daļa.
Visbeidzot, šī valdība norāda, ka juridiskais pamats, lai izstrādātu projektu direktīvai par normatīvo un administratīvo aktu
tuvināšanu attiecībā uz tabakas izstrādājumu ražošanu, tirdzniecību un noformēšanu, ir Līguma 100.a pants. Turklāt ir uzsāktas
sarunas Pasaules Veselības organizācijā, lai cita starpā noslēgtu protokolu par tabakas izstrādājumu reklāmu. Juridiskais
pamats, saskaņā ar kuru Komisijai ir piešķirtas pilnvaras piedalīties šajās sarunās, ir EK līguma 228. pants (jaunajā redakcijā
pēc grozījumiem – EKL 300. pants).
Somijas valdība apgalvo, ka, ievērojot valstu tiesiskā regulējuma atšķirību izraisītos šķēršļus tirdzniecībai un konkurences
izkropļojumus, Direktīva tika likumīgi pieņemta, pamatojoties uz Līguma 100.a pantu.
Tā vērš uzmanību uz tabakas izstrādājumu reklāmas tirgus un finansiālā atbalsta pārrobežu iezīmēm, ko norāda Parlaments, Padome
un Komisija, un piebilst, ka minētā tirgus internacionalizāciju pastiprina elektroniskie sakaru līdzekļi, it īpaši reklāma
interneta tīklā. Izmantojot plašsaziņas līdzekļus, piemēram, televīziju, tabakas izstrādājumu reklāma nonāk dalībvalstīs,
kur šāda reklāma ir aizliegta. Tā, piemēram, tādā dalībvalstī kā Somija, kur tabakas izstrādājumu tieša reklāma ir aizliegta
no 1976. gada, pētījumi rāda, ka, piemēram, 1996. gadā šādu izstrādājumu reklāmas kopējais ilgums sporta programmu pārraidēs
trīs valsts televīzijas kanālos viena mēneša laikā bijis četras stundas.
Somijas valdība norāda arī uz konkurences izkropļojumiem tabakas izstrādājumu un finansiālā atbalsta nozarē. Šāds tirdzniecības
veids, kas nav pieejams maziem uzņēmumiem, izraisa nevienlīdzību, kura nav saderīga ar kopējo tirgu.
Attiecībā uz veselības aizsardzības nozīmīgumu Direktīvā Somijas valdības izvirzītie argumenti ir tie paši, ko izvirza Parlaments,
Padome un Komisija un kas īsumā izklāstīti šā sprieduma 54.–57. punktā.

Tiesas analīze
Līguma 100.a panta, 57. panta 2. punkta un 66. panta kā juridiskā pamata izvēle un tās pārbaude tiesā
Šī Direktīva ir saistīta ar dalībvalstu normatīvo un administratīvo aktu tuvināšanu jautājumos, kas attiecas uz tabakas izstrādājumu
reklāmu un finansiālo atbalstu. Valstu pasākumi lielākoties ir izrietējuši no veselības aizsardzības politikas mērķiem.
Līguma 129. panta 4. punkta pirmais ievilkums neļauj saskaņot dalībvalstu normatīvos aktus, kas paredzēti cilvēku veselības
aizsardzībai un uzlabošanai.
Taču šis noteikums nenozīmē, ka saskaņošanas pasākumi, kas noteikti, pamatojoties uz citām Līguma normām, nevar ietekmēt cilvēku
veselības aizsardzību. Līguma 129. panta 1. punkta trešā daļa tiešām paredz, ka veselības aizsardzības prasības ietilpst citās
Kopienas politikas jomās.
Tomēr citus Līguma pantus nevar izmantot par juridisko pamatu, lai apietu to, kas skaidri noteikts Līguma 129. panta 4. punkta
pirmajā ievilkumā, proti, to, ka saskaņošana nav vajadzīga.
Šajā gadījumā Direktīvā paredzētā to valstu tiesību aktu tuvināšana, kuri attiecas uz tabakas izstrādājumu reklāmu un finansiālo
atbalstu, ir pamatota ar Līguma 100.a pantu, 57. panta 2. punktu un 66. pantu.
Līguma 100.a panta 1. punkts pilnvaro Padomi saskaņā ar 189.b pantā (jaunajā redakcijā pēc grozījumiem – EKL 251. pants) minēto
procedūru un pēc apspriešanās ar Ekonomikas un sociālo lietu komiteju noteikt pasākumus, lai tuvinātu dalībvalstu normatīvos
un administratīvos aktus, kuru mērķis ir iekšējā tirgus izveide un darbība.
Saskaņā ar EK līguma 3. panta c) punktu (jaunajā redakcijā pēc grozījumiem – EKL 3. panta 1. punkta c) apakšpunkts) iekšējo
tirgu raksturo visu to šķēršļu atcelšana, kas pastāv starp dalībvalstīm preču, personu, pakalpojumu un kapitāla brīvai apritei.
EK līguma 7.a pants (jaunajā redakcijā pēc grozījumiem – EKL 14. pants), kas paredz pasākumus, kuri jāveic nolūkā izveidot
iekšējo tirgu, 2. punktā noteic, ka šāds tirgus aptver telpu bez iekšējām robežām, kurā saskaņā ar šā Līguma noteikumiem ir
nodrošināta preču, personu, pakalpojumu un kapitāla brīva aprite.
Aplūkojot šos noteikumus kopā, kļūst skaidrs, ka Līguma 100.a panta 1. punktā minētie pasākumi ir paredzēti tāpēc, lai uzlabotu
iekšējā tirgus izveides un darbības apstākļus. Ja šo pantu interpretētu tādā veidā, ka tas piešķir Kopienas likumdevējam vispārējas
pilnvaras regulēt iekšējo tirgu, tas ne tikai būtu pretrunā iepriekš minēto normu tekstam, bet arī neatbilstu EK līguma 3.b pantā
(jaunajā redakcijā – EKL 5. pants) ietvertajam principam, ka Kopienai ir tikai tās pilnvaras, kas tai tieši piešķirtas.
Turklāt, pamatojoties uz Līguma 100.a pantu, noteikta pasākuma mērķim jāparedz uzlabot iekšējā tirgus izveides un darbības
apstākļus. Ja 100.a panta kā juridiska pamata izvēles pamatošanai pietiktu tikai konstatēt valstu noteikumu atšķirības un
teorētisku risku, ka no šīm atšķirībām varētu rasties pamatbrīvību izmantošanas šķēršļi vai konkurences izkropļojumi, pareiza
juridiskā pamata izvēles kontrole tiesā zaudētu jebkādu efektivitāti. Tādā gadījumā Tiesai tiktu liegta iespēja pildīt uzdevumus,
kas tai uzticēti ar EK līguma 164. pantu (jaunajā redakcijā – EKL 220. pants), t.i., nodrošināt, lai Līguma interpretācijā
un piemērošanā tiktu ievērota likumība.
Tāpēc, pārbaudot, vai 100.a pants ir bijis pareizs juridiskais pamats, Tiesai jāpārliecinās, vai tiesību aktam, kura spēkā
esamība tiek apstrīdēta, tiešām ir tāds mērķis, kādu norāda Kopienas likumdevējs (it īpaši skat. iepriekš minēto spriedumu
lietā Spānija/Padome, 25.–41. punkts, un 1997. gada 13. maija spriedumu lietā C‑233/94 Vācija/Parlaments un Padome,
Recueil
, I‑2405. lpp., 10.–21. punkts).
Kā jau Tiesa ir norādījusi iepriekš minētā sprieduma lietā Spānija/Padome 35. punktā, atsauce uz 100.a pantu kā juridisku
pamatu ir iespējama tad, ja pasākuma mērķis ir novērst tirdzniecības šķēršļus, kas rodas valstu tiesību aktu neviendabīgas
attīstības dēļ. Taču iespējai, ka šādi šķēršļi var rasties, ir jābūt reālai, un minētajam pasākumam jābūt vērstam uz to novēršanu.
Iepriekš minētie apsvērumi attiecas uz Līguma 57. panta 2. punkta interpretāciju kopā ar Līguma 66. pantu, kas skaidri norāda
pasākumus, kuru mērķis ir atvieglot personām darbības uzsākšanu un veikšanu pakalpojumu jomā. Šie noteikumi paredzēti, lai
piešķirtu Kopienai arī īpašas likumdevēja pilnvaras, kas vajadzīgas, lai noteiktu pasākumus iekšējā tirgus darbības uzlabošanai.
Ja ir ievēroti nosacījumi, kas paredzēti, lai varētu atsaukties uz 100.a pantu, 57. panta 2. punktu un 66. pantu, Kopienas
likumdevējam nevar liegt balstīties uz šo juridisko pamatu, pamatojoties uz to, ka sabiedrības veselības aizsardzība ir izšķirošs
faktors izvēlē. Gluži pretēji, 129. panta 1. punkta trešā daļa paredz, ka veselības aizsardzības prasības ietilpst citās Kopienas
politikas jomās, un 100.a panta 3. punkts skaidri noteic, ka, veicot saskaņošanu, ir jānodrošina augsts cilvēku veselības
aizsardzības līmenis.
Tāpēc jāpārliecinās, vai – ievērojot iepriekš minēto – ir bijis pieļaujams pieņemt Direktīvu, pamatojoties uz Līguma 100.a pantu,
57. panta 2. punktu un 66. pantu.

Direktīva
Direktīvas [preambulas] pirmajā apsvērumā Kopienas likumdevējs konstatē, ka pastāv atšķirības tabakas izstrādājumu reklāmas
un finansiālā atbalsta tiesiskajā regulējumā dažādās valstīs, un norāda, ka, tā kā šādas reklāmas un finansiālā atbalstīšana
pārsniedz dalībvalstu robežas, tad šīs atšķirības var radīt šķēršļus to preču apritei, kas tiek izmantotas kā līdzekļi šādām
darbībām, vai pakalpojumu sniegšanas brīvībai šajā jomā, kā arī var radīt konkurences izkropļojumus, šādi kavējot iekšējā
tirgus darbību.
Saskaņā ar Direktīvas otro apsvērumu šie šķēršļi ir jālikvidē un tādēļ ir jātuvina noteikumi, kas ir saistīti ar tabakas izstrādājumu
reklāmu un finansiālo atbalstu, vienlaikus atstājot dalībvalstīm iespēju konkrētos apstākļos ieviest tādas prasības, kādas
tās uzskata par nepieciešamām, lai nodrošinātu cilvēku veselības aizsardzību.
Direktīvas 3. panta 1. punkts aizliedz jebkādu tabakas izstrādājumu reklāmu un finansiālo atbalstu, un 3. panta 4. punkts
aizliedz jebkādu bezmaksas izplatīšanu, kuras mērķis vai sekas ir popularizēt šādus izstrādājumus. Tomēr tā neattiecas uz
saziņu starp profesionāļiem tabakas tirdzniecībā, reklamēšanu pārdošanas vietās vai izdevumos, ko publicē un iespiež trešās
valstīs un kas nav paredzēti galvenokārt Kopienas tirgum (3. panta 5. punkts).
Direktīva aizliedz no 1998. gada 30. jūlija arī izmantot vienādus nosaukumus tabakas izstrādājumiem un citām precēm un pakalpojumiem,
izņemot preces un pakalpojumus, kas līdz minētajam datumam tirgoti ar nosaukumu, kuru izmanto arī tabakas izstrādājumam, ko
atļauts lietot ar atsevišķiem nosacījumiem (3. panta 2. punkts). No 2001. gada 30. jūlija uz tabakas izstrādājumiem nedrīkst
norādīt nevienas citas preces vai pakalpojuma zīmolvārdu, preču zīmi, emblēmu vai citu atšķirības zīmi, izņemot gadījumus,
kad šāds tabakas izstrādājums jau ticis tirgots ar šādu zīmolvārdu, preču zīmi, emblēmu vai citu atšķirības zīmi pirms minētā
datuma (3. panta 3. punkta a) apakšpunkts).
Saskaņā ar 5. pantu Direktīva neliedz dalībvalstīm saskaņā ar šo Līgumu pieņemt tādas stingrākas prasības attiecībā uz tabakas
izstrādājumu reklāmu un finansiālo atbalstu, kādas tās uzskata par vajadzīgām, lai nodrošinātu cilvēku veselības aizsardzību.
Tāpēc jāpārbauda, vai Direktīva patiešām veicina preču brīvas aprites un pakalpojumu sniegšanas brīvības šķēršļu novēršanu,
kā arī konkurences izkropļojumu likvidēšanu.

Preču brīvas aprites un pakalpojumu sniegšanas brīvības šķēršļu novēršana
Jāatzīst, ka atšķirības valstu tiesību aktos par tabakas izstrādājumu reklāmu rada vai var radīt šķēršļus preču brīvai apritei
un pakalpojumu sniegšanas brīvībai.
Piemēram, attiecībā uz periodiskiem izdevumiem, žurnāliem un laikrakstiem, kuros ir tabakas izstrādājumu reklāma, kā prasītāja
ir pierādījusi, šobrīd nav nekādu šķēršļu šādu izstrādājumu ievešanai tajās dalībvalstīs, kas aizliedz šādu reklāmu. Tomēr,
ņemot vērā valstu tiesību aktu tendenci noteikt aizvien lielākus tabakas izstrādājumu reklāmas ierobežojumus, kas atbilst
pārliecībai, ka šāda reklāma izraisa vērā ņemamu tabakas patēriņa pieaugumu, ir iespējams, ka nākotnē izveidosies šķēršļi
preses izdevumu brīvai apritei.
Tāpēc principā uz Līguma 100.a panta pamata varētu pieņemt direktīvu, kas aizliedz tabakas izstrādājumu reklāmu periodiskos
izdevumos, žurnālos un laikrakstos, lai nodrošinātu preses izdevumu brīvu apriti līdzīgi Direktīvai 89/552, kuras 13. pants
aizliedz tabakas izstrādājumu reklāmu televīzijā, lai veicinātu brīvu televīzijas programmu pārraidi.
Taču lielu daļu tabakas izstrādājumu reklāmas veidu aizliegumu Direktīvas 3. panta 1. punktā nevar pamatot ar vajadzību mazināt
šķēršļus reklāmas līdzekļu brīvai apritei vai pakalpojumu sniegšanas brīvībai reklāmas jomā. It īpaši tas attiecas uz aizliegumu
izvietot reklāmu uz plakātiem, saulessargiem, pelnu traukiem un citiem priekšmetiem, ko lieto viesnīcās, restorānos un kafejnīcās,
kā arī uz reklāmas aizliegumu kinoteātros, kas nekādi nepalīdz veicināt konkrēto izstrādājumu tirdzniecību.
Protams, tiesību akts, kas pieņemts, pamatojoties uz Līguma 100.a pantu, 57. panta 2. punktu un 66. pantu, var ietvert noteikumus,
kuri nav saistīti ar mērķi novērst šķēršļus pamatbrīvību izmantošanai, ja vien šie noteikumi ir nepieciešami, lai nodrošinātu,
ka netiek apieti aizliegumi, kuriem ir šāds mērķis. Tomēr ir samērā skaidrs, ka šai kategorijai nepieder iepriekšējā punktā
minētie aizliegumi.
Turklāt Direktīva nenodrošina to preču brīvu apriti, kas atbilst tās noteikumiem.
Pretēji Parlamenta un Padomes apgalvojumiem Direktīvas 3. panta 2. punktu, kas saistīts ar daudznozaru izstrādājumiem, nevar
interpretēt tādā nozīmē, ka tad, ja ir ievēroti Direktīvā minētie nosacījumi, šāda veida izstrādājumi, kuru tirdzniecība ir
atļauta vienā dalībvalstī, var būt brīvā apritē citās dalībvalstīs, to skaitā tajās, kur šādi izstrādājumi ir aizliegti.
Saskaņā ar Direktīvas 5. pantu dalībvalstis saglabā tiesības saskaņā ar Līgumu noteikt tādas stingrākas prasības attiecībā
uz tabakas izstrādājumu reklāmu un finansiālo atbalstu, kādas tās uzskata par nepieciešamām, lai nodrošinātu cilvēku veselības
aizsardzību.
Turklāt Direktīvā nav noteikumu, kas nodrošinātu to preču brīvu apriti, kuras atbilst tās normām, atšķirībā no citām direktīvām,
kas dalībvalstīm ļauj ieviest stingrākus pasākumus sabiedrības vispārējo interešu aizsardzībai [it īpaši skat. 7. panta 1. punktu
Padomes 1990. gada 17. maija Direktīvā 90/239/EEK par dalībvalstu normatīvo un administratīvo aktu tuvināšanu jautājumos par
maksimālo darvas saturu cigaretēs (OV L 137, 36. lpp.) un 8. panta 1. punktu Padomes 1989. gada 13. novembra Direktīvā 89/622/EEK
par dalībvalstu normatīvo un administratīvo aktu tuvināšanu jautājumos par tabakas izstrādājumu etiķetēm (OV L 359, 1. lpp.)].
Šādos apstākļos jākonstatē, ka Kopienas likumdevējs nevar balstīties uz vajadzību novērst šķēršļus reklāmas līdzekļu brīvai
apritei un pakalpojumu sniegšanas brīvībai, lai pieņemtu Direktīvu, pamatojoties uz Līguma 100.a pantu, 57. panta 2. punktu
un 66. pantu.

Konkurences izkropļojumu novēršana
Pārbaudot tādas direktīvas likumību, kas pieņemta, pamatojoties uz Līguma 100.a pantu, Tiesai ir jāizvērtē, vai konkurences
izkropļojumi, kurus minētais akts cenšas novērst, ir būtiski (iepriekš minētais spriedums Titāna dioksīda lietā, 23. punkts).
Ja šādas prasības nebūtu, Kopienas likumdevēja pilnvaras faktiski būtu neierobežotas. Valstu tiesību akti bieži atšķiras attiecībā
uz nosacījumiem, ar kādiem var īstenot darbības, kuras tie reglamentē, un tas tieši vai netieši ietekmē attiecīgo uzņēmumu
konkurences nosacījumus. No tā izriet, ka Līguma 100.a panta, 57. panta 2. punkta un 66. panta interpretācija tādā nozīmē,
ka Kopienas likumdevējs varētu balstīties uz minētajiem pantiem, lai novērstu pat vismazākos konkurences izkropļojumus, neatbilstu
principam, kas jau minēts šā sprieduma 83. punktā, proti, ka Kopienai ir tikai tās pilnvaras, kas tai tieši piešķirtas.
Tāpēc jāpārbauda, vai Direktīva patiešām sekmē būtisku konkurences izkropļojumu novēršanu.
Pirmkārt, attiecībā uz reklāmas aģentūrām un reklāmas līdzekļu ražotājiem, uzņēmumiem, kas uzņēmējdarbības veikšanai reģistrēti
dalībvalstīs ar mazākiem ierobežojumiem tabakas reklāmai, neapstrīdami ir priekšrocības saistībā ar apjoma radītiem ietaupījumiem
un peļņas palielināšanu. Tomēr šādu priekšrocību ietekme uz konkurenci ir attāla un netieša, un tā nerada konkurences izkropļojumus,
ko varētu raksturot kā būtiskus. Tie nav salīdzināmi ar konkurences izkropļojumiem, ko izraisa ražošanas izmaksu atšķirības,
piemēram, tādas atšķirības, kādas lika Kopienas likumdevējam pieņemt Padomes 1989. gada 21. jūnija Direktīvu 89/428/EEK par
kārtību, kādā saskaņojamas programmas piesārņojuma, ko izraisa titāna dioksīda ražošanas atkritumi, samazināšanai un pilnīgai
novēršanai (OV L 201, 56. lpp.).
Atšķirības starp atsevišķiem noteikumiem par tabakas reklāmu var izraisīt būtiskus konkurences izkropļojumus. Kā norādījusi
Komisija un Somijas un Apvienotās Karalistes valdības, tas, ka finansiālā atbalstīšana dažās dalībvalstīs ir aizliegta, bet
citās – atļauta, izraisa, piemēram, dažu sporta pasākumu norises vietas maiņu, kas būtiski ietekmē konkurences nosacījumus
tiem uzņēmumiem, kuri saistīti ar šiem pasākumiem.
Tomēr konkurences izkropļojumi, kas var pamatot atsaukšanos uz Līguma 100.a pantu nolūkā aizliegt konkrētus finansiālā atbalsta
veidus, neattaisno šāda juridiskā pamata izmantošanu tādas reklāmas pilnīgam aizliegumam, kādu nosaka Direktīva.
Otrkārt, attiecībā uz konkurences izkropļojumiem tabakas izstrādājumu tirgū ir skaidrs, ka Direktīva neattiecas uz šādiem
izkropļojumiem un ka šajā nozarē Direktīva nemēģina novērst būtiskus konkurences izkropļojumus; par prasītājas apgalvojumiem
šajā sakarā nav jālemj.
Turklāt, kā noteikusi Komisija, tabakas izstrādājumu ražotāju un pārdevēju pienākums ir izmantot cenu konkurenci, lai ietekmētu
savu tirgus daļu tajās dalībvalstīs, kurās ir ierobežojošs tiesiskais regulējums. Taču tas nerada konkurences izkropļojumus,
bet gan konkurences veidu ierobežojumus, kas vienādi attiecas uz visiem uzņēmējiem šādās dalībvalstīs. Nosakot plašus aizliegumus
tabakas izstrādājumu reklāmai, Direktīva šādu konkurences veidu ierobežošanu varētu padarīt vispārēju, visās dalībvalstīs
ierobežojot līdzekļus, ar kādiem uzņēmēji var ienākt vai palikt tirgū.
Šādos apstākļos jākonstatē, ka Kopienas likumdevējs nevar balstīties uz vajadzību novērst konkurences izkropļojumus reklāmas
jomā vai tabakas izstrādājumu jomā, lai pieņemtu Direktīvu, pamatojoties uz Līguma 100.a pantu, 57. panta 2. punktu un 66. pantu.
Ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus, tādu aktu kā šī Direktīva nevar pieņemt, pamatojoties uz Līguma 100.a pantu, 57. panta
2. punktu un 66. pantu.
Šādos apstākļos prasības pamati, kuros norādīts, ka 100.a pants, 57. panta 2. punkts un 66. pants nav atbilstošs juridiskais
pamats Direktīvai, ir pamatoti.
Kā atzīts šā sprieduma 98. un 111. punktā, direktīvu, kas aizliedz konkrētus tabakas izstrādājumu reklāmas un finansiālā atbalsta
veidus, varēja pieņemt, pamatojoties uz Līguma 100.a pantu. Taču, ievērojot, ka Direktīvā noteiktais tabakas izstrādājumu
reklāmas un finansiālā atbalsta aizliegums ir vispārējs, Direktīvas daļēja atcelšana izraisītu Direktīvas noteikumu grozīšanu
Tiesā; šādi grozījumi ir Kopienas likumdevēja kompetencē. Tāpēc Tiesa nevar šo Direktīvu atcelt daļēji.
Tā kā Tiesa ir atzinusi, ka prasības pamati, kuros norādīts, ka 100.a panta, 57. panta 2. punkta un 66. panta kā juridiskā
pamata izvēle ir kļūdaina, ir pamatoti, tad pārējie prasītājas izvirzītie prasības pamati nav jāizskata. Direktīva tiek atcelta
pilnībā.

Par tiesāšanās izdevumiem
Atbilstoši Tiesas Reglamenta 69. panta 2. punktam lietas dalībniekam, kuram spriedums nav labvēlīgs, piespriež atlīdzināt
tiesāšanās izdevumus, ja to prasījis lietas dalībnieks, kuram spriedums ir labvēlīgs. Tā kā Vācijas Federatīvā Republika ir
prasījusi piespriest Parlamentam un Padomei atlīdzināt tiesāšanās izdevumus un tā kā spriedums šīm iestādēm nav labvēlīgs,
tām jāpiespriež atlīdzināt minētos izdevumus. Francijas Republika, Somijas Republika, Apvienotā Karaliste un Komisija sedz
savus tiesāšanās izdevumus pašas saskaņā ar Reglamenta 69. panta 4. punktu.
Ar šādu pamatojumu
TIESA
nospriež:
1)
atcelt Eiropas Parlamenta un Padomes 1998. gada 6. jūlija Direktīvu 98/43/EK par dalībvalstu normatīvo un administratīvo aktu
tuvināšanu attiecībā uz tabakas izstrādājumu reklāmu un ar to saistīto finansiālo atbalstu;
2)
Eiropas Parlaments un Eiropas Savienības Padome atlīdzina tiesāšanās izdevumus. Francijas Republika, Somijas Republika, Lielbritānijas
un Ziemeļīrijas Apvienotā Karaliste un Eiropas Kopienu Komisija sedz savus tiesāšanās izdevumus pašas.
Rodríguez Iglesias
Moitinho de Almeida
Edward
Sevón
Schintgen      Kapteyn
Gulmann
La Pergola      Puissochet
Jann
Ragnemalm
Wathelet
Macken
Pasludināts atklātā tiesas sēdē Luksemburgā 2000. gada 5. oktobrī.
Sekretārs

Priekšsēdētājs
R. Grass

G. C. Rodríguez Iglesias
*
Tiesvedības valoda – vācu.