CELEX: 62002CJ0280
Neizpolnitev obveznosti države
Direktiva 91/271/EGS
Čiščenje komunalne odpadne vode
Člen 5(1) in (2) ter Priloga II
Neprepoznanje občutljivih območij
Pojem "evtrofikacija"
Neizvajanje strožjega čiščenja izpustov v občutljiva območja

S tožbo je Komisija Evropskih skupnosti Sodišču predlagala, naj ugotovi, da Francoska republika, s tem da:
–        ni opredelila določenih območij za občutljiva območja zaradi evtrofikacije, kar zadeva področja Sena-Normandija, Loara-Bretanja,
Artois-Picardie in Rhône-Mediteran-Korzika, ter
–        ni podvrgla strožjemu čiščenju izpustov komunalne odpadne vode iz aglomeracij s populacijskim ekvivalentom (PE), večjim od
10.000, v občutljiva območja ali območja, ki bi morala biti prepoznana za občutljiva,
ni izpolnila obveznosti iz Direktive Sveta 91/271/EGS z dne 21. maja 1991 o čiščenju komunalne odpadne vode (UL L 135, str.
40).

Pravni okvir
Glede na besedilo člena 1 Direktiva 91/271 ureja zbiranje, čiščenje in odvajanje komunalne odpadne vode ter čiščenje in odvajanje
odpadne vode iz določenih industrijskih sektorjev ter ima za cilj varstvo okolja pred škodljivimi vplivi odvajanja odpadne
vode.
Člen 2 Direktive 91/271 določa:
„Za namene te direktive pomeni izraz:
1. ‚komunalna odpadna voda‘ odpadno vodo iz gospodinjstev ali mešanico odpadne vode iz gospodinjstev s tehnološko odpadno
vodo in/ali s padavinsko vodo;
2. ‚odpadna voda iz gospodinjstev‘ odpadno vodo iz naselij in ustanov, ki izvira pretežno iz človeškega metabolizma in dejavnosti
gospodinjstev;
3. ‚tehnološka odpadna voda‘ katera koli odpadna voda, ki se odvaja iz objektov za gospodarske ali industrijske namene, ki
ni odpadna voda iz gospodinjstev ali padavinska voda;
4. ‚aglomeracija‘ območje, kjer je poseljenost in/ali gospodarska aktivnost zgoščena v takšni meri, da je možno zbiranje odpadne
vode in odvajanje v komunalno čistilno napravo ali končno mesto izpusta;
5. ‚kanalizacijski sistem‘ sistem kanalov, ki zbira in odvaja komunalno odpadno vodo;
6. ‚1 PE (populacijski ekvivalent)‘ organsko, biološko razgradljivo breme, ki ima petdnevno biokemijsko porabo kisika (BPK5)
60 g kisika na dan;
[…]
8. ‚sekundarno čiščenje‘ čiščenje komunalne odpadne vode po postopku, ki večinoma vključuje biološko čiščenje s sekundarnim
posedanjem, ali drug postopek, v katerem se upoštevajo zahteve, določene v tabeli 1 Priloge I;
[…]
11. ‚evtrofikacija‘ obogatitev vode s hranili, posebno spojinami dušika in/ali fosforja, kar povzroči pospešeno rast alg in
višjih rastlinskih vrst, posledica česar je neželena motnja ravnotežja organizmov, prisotnih v vodi, ter kakovosti zadevne
vode;
[…]“
Člen 3(1), pododstavek 2 Direktive 91/271 določa, da „države članice za komunalne odpadne vode, ki se odvajajo v sprejemne
vode, ki štejejo med ‚občutljiva območja‘, kot so opredeljena v členu 5, zagotovijo kanalizacijske sisteme najkasneje do 31.
decembra 1998 za aglomeracije s PE, večjim od 10.000.“
Po členu 4(1) Direktive 91/271 „države članice zagotovijo, da bo komunalna odpadna voda, ki vstopa v kanalizacijske sisteme,
pred izpustom obdelana v sekundarnem postopku čiščenja ali primerljivem postopku […]“.
Člen 5(1), (2), (3) in (5) Direktive 91/271 določa:
„1. Za namene iz odstavka 2 države članice do 31. decembra 1993 opredelijo občutljiva območja v skladu z merili, določenimi
v Prilogi II.
2. Države članice zagotovijo, da bodo komunalne odpadne vode, ki se dovajajo v kanalizacijske sisteme, pred izpustom v občutljiva
območja podvržene strožjemu postopku čiščenja, kot je tisti, opisan v členu 4, in sicer najkasneje do 31. decembra 1998 za
vse aglomeracije s PE, večjim od 10.000.
3.      Izpust iz komunalnih čistilnih naprav, opisanih v odstavku 2, mora izpolnjevati ustrezne zahteve iz Priloge I B. […]
[…]
5.      Za izpuste iz komunalnih čistilnih naprav, postavljenih na zbiralnih področjih občutljivih območij, ki prispevajo k onesnaževanju
teh območij, veljajo odstavki 2, 3 in 4.
[...]“
Priloga II Direktive 91/271, naslovljena „Merila za opredelitev občutljivih območij“, določa v točki A, naslovljeni „Občutljiva
območja“:
„Vodno telo mora biti prepoznano za občutljivo območje, če spada v eno izmed naslednjih skupin:
„(a)      naravna sladkovodna jezera, druga sladkovodna telesa, estuariji in obalne vode, ki so evtrofni ali ki lahko v bližnji prihodnosti
postanejo evtrofni, če se ne ukrepa zaščitno.
Pri odločanju, katero hranilo bi bilo potrebno zmanjšati z nadaljnjim čiščenjem, lahko upoštevamo naslednje elemente:
(i) jezera in tokovi, ki se izlivajo v jezera/rezervoarje/zaprte zalive, ki imajo majhno vodno izmenjavo, s čimer lahko pride
do kopičenja. V teh območjih je potrebno vključiti odstranjevanje fosforja, razen če je mogoče pokazati, da odstranjevanje
fosforja ne bo vplivalo na stopnjo evtrofikacije. Kjer prihaja do izpustov iz velikih aglomeracij, je vredno premisliti tudi
o odstranjevanju dušika;
(ii) estuariji, zalivi in druge obalne vode, ki imajo majhno vodno izmenjavo ali ki prejmejo velike količine hranil. Izpusti
iz majhnih aglomeracij v teh območjih večinoma niso zelo pomembni, v primeru velikih aglomeracij pa je potrebno vključiti
odstranjevanje fosforja in/ali dušika, razen če je mogoče pokazati, da odstranjevanje ne bo vplivalo na stopnjo evtrofikacije;
[…]“
Priloga I.B, točka 3, Direktive 91/271 določa, da „[morajo] izpusti iz komunalnih čistilnih naprav, ki se stekajo v tista
občutljiva območja, ki so podvržena evtrofikaciji, kot je določeno v Prilogi II.A(a), dodatno izpolnjevati zahteve iz tabele
2 te priloge“. Navedena tabela zlasti določa maksimalne stopnje koncentracije in/ali minimalne odstotke znižanja skupnega
fosforja in skupnega dušika v teh izpustih.

Predhodni postopek
Po številnih izmenjavah dopisov s francoskimi organi v zvezi s prenosom Direktive 91/271 v francosko pravo je Komisija, ki
je menila, da ta prenos ni bil popoln, 22. oktobra 1999 na francosko vlado naslovila opomin, v katerem ji je očitala zlasti
nepopolno prepoznanje občutljivih območij; s tem da ni prepoznala vseh evtrofiranih vodnih teles na področjih Sena-Normandija,
Loara-Bretanja, Artois-Picardie in Rhône-Mediteran-Korzika; in neizvajanje strožjega čiščenja komunalnih odpadnih vod, ki
se odvajajo na že prepoznana občutljiva območja ali na območja, ki bi morala biti prepoznana za taka.
Ker je Komisija razlago francoskih organov presodila kot nezadovoljivo, je 10. aprila 2001 na Francosko republiko naslovila
obrazloženo mnenje.
Odgovor francoskih organov je ni prepričal, zato se je odločila, da bo vložila pričujočo tožbo.

Tožba

Prvi očitek, ki izvira iz nepopolnega prepoznanja občutljivih območij
Pojem evtrofikacije
Komisija in francoska vlada se ne strinjata glede obsega opredelitve, vsebovane v členu 2, točka 11, Direktive 91/271, zato
je treba najprej natančno opredeliti pojem evtrofikacije v smislu te direktive.
Kakor izhaja iz člena 1, drugi pododstavek, je cilj te Direktive 91/271 varstvo okolja pred škodljivimi vplivi odvajanja komunalne
odpadne vode.
Ta direktiva je bila sprejeta na podlagi člena 130s Pogodbe ES (po spremembi člen 175 ES), ki je namenjen doseganju ciljev
člena 130r ES (po spremembi člen 174 ES). Glede na besedilo zadnjega člena okoljska politika Skupnosti prispeva zlasti k ohranjanju,
varstvu in izboljšanju kakovosti okolja ter varovanju človekovega zdravja.
Takšna politika ima namen tudi preprečiti, zmanjšati ali odstraniti škodljive posledice človeških dejavnosti na favno in floro,
tla, vodo, zrak in podnebje, pokrajino in znamenitosti posebnega interesa ter na zdravje in kakovost življenja ljudi. Na zadevnih
področjih je bila izvedena zlasti z Direktivo Sveta 75/442/EGS z dne 15. julija 1975 o odpadkih (UL L 194, str. 39), kot je
bila spremenjena z Direktivo Sveta 91/156/EGS z dne 18. marca 1991 (UL L 78, str. 32), z Direktivo Sveta 85/337/EGS z dne
27. junija 1985 o presoji vplivov nekaterih javnih in zasebnih projektov na okolje (UL L 175, str. 40), kot je bila spremenjena
z Direktivo Sveta 97/11/ES z dne 3. marca 1997 (UL L 73, str. 5) in Direktivo Sveta 91/676/EGS z dne 12. decembra 1991 o varstvu
voda pred onesnaževanjem z nitrati iz kmetijskih virov (UL L 375, str. 1).
Cilj, ki ga želi doseči Direktiva 91/271 torej presega zgolj zaščito vodnih ekosistemov in poskuša zaščititi človeka, favno,
floro, tla, vodo, zrak in pokrajino pred kakršnimikoli občutnimi posledicami zaradi pospešene rasti alg in višjih rastlinskih
vrst, ki je posledica izpustov komunalne odpadne vode.
Pojem evtrofikacije iz člena 2, točka 11, Direktive 91/271 se mora razlagati v luči tega cilja.
Glede na besedilo te določbe je za evtrofikacijo značilen sklop štirih meril:
–        obogatitev vode s hranili, posebno spojinami dušika in/ali fosforja;
–        pospešena rast alg in višjih rastlinskih vrst;
–        neželena motnja ravnotežja organizmov, prisotnih v vodi;
–        zmanjšanje kakovosti zadevne vode.
Še več, za obstoj evtrofikacije v smislu Direktive 91/271 mora po eni strani obstajati vzročna zveza med obogatitvijo vode
s hranili ter pospešeno rastjo alg in višjih rastlinskih vrst ter po drugi strani med to pospešeno rastjo in neželeno motnjo
ravnotežja organizmov, prisotnih v vodi, in poslabšanjem kakovosti vode.
V zvezi s tretjim merilom francoska vlada navaja, da samo razraščanje ene rastlinske vrste ne zadošča za ugotovitev obstoja
neželene motnje, saj ni moteno ravnotežje drugih organizmov, prisotnih v vodi.
V tem smislu, kakor izhaja iz poročila Institut français de recherche pour l’exploitation de la mer (v nadaljevanju: IFREMER)
iz januarja 2001, naslovljenega „L'eutrophisation des eaux marines et saumâtres en Europe, en particulier en France“ („Evtrofikacija
morske vode in somornice, zlasti v Franciji“, v nadaljevanju: poročilo IFREMER iz leta 2001), ter iz poročila Environmental
Resources Management (v nadaljevanju: ERM) iz aprila 2000, naslovljenega „Criteria used for the definition of eutrophication
in fresh and marine/coastal waters“ („Merila, uporabljena za opredelitev evtrofikacije v sladkih in morskih/obalnih vodah“),
ki ga je predložila Komisija, je motnja ravnotežja vodnega ekosistema posledica zapletenih medsebojnih vplivov med različnimi
predstavljanimi vrstami in okoljem. Prav tako kakršnokoli razraščanje določene vrste alg ali drugih rastlin samo po sebi pomeni
motnjo v ravnotežju vodnega ekosistema in torej organizmov, prisotnih v vodi, četudi druge vrste ostanejo stabilne. Še več,
glede na konkurenco med rastlinskimi vrstami za pridobitev hranilnih soli in sončne energije, razraščanje ene ali več vrst,
tako da monopolizira nujne vire za rast drugih alg in vodnih rastlin, najpogosteje, če ne zmeraj, pomeni zmanjšanje drugih
vrst.
Vendar pa tretje merilo zahteva, naj bo taka motnja ravnotežja organizmov, prisotnih v vodi, „neželena“. Kakor izhaja iz točke
16 pričujoče sodbe, v obsegu, v katerem cilj, ki ga želi doseči Direktiva 91/271, presega zgolj varstvo vodnih ekosistemov,
mora neželena značilnost prav tako šteti za obstoječo v primeru znatnih škodljivih učinkov ne le na favno ali floro, temveč
tudi na človeka, tla, vodo, zrak ali pokrajino.
Spremembe vrst z izgubo biološke raznolikosti ekosistema, motnje zaradi razraščanja oportunističnih makroalg in intenzivni
izbruhi strupenega ali škodljivega fitoplanktona so zato neželena motnja ravnotežja organizmov, prisotnih v vodi.
Četrto merilo se, v nasprotju z analizo francoske vlade, ne nanaša le na zmanjšanje kakovosti vode, kar ima škodljive učinke
za ekosisteme, temveč tudi na poslabšanje barve, videza, okusa ali vonja vode, ali katerokoli drugo spremembo, ki preprečuje
ali omejuje uporabo vode, kot na primer turizem, ribolov in ribogojništvo, nabiranje in gojenje školjk, zajemanje pitne vode
ali ohlajevanje industrijskih napeljav.
Glede na cilj zakonodajalca Skupnosti, ki je varstvo okolja pred škodljivimi vplivi odvajanja odpadne vode, obveznost držav
članic iz člena 5(1) Direktive 91/271 zahteva le, naj opredelijo območja, na katerih tak izpust znatno prispeva k evtrofikaciji
(glej podobno v zvezi z Direktivo 91/676, sodbo z dne 29. aprila 1999 v zadevi Standley in drugi, C-293/97, Recueil, str.
I‑2603, točka 35).
Obseg prvega očitka
Za vsako območje, ki ga Komisija omenja v tožbi, je treba določiti, ali bi moralo biti opredeljeno kot območje, občutljivo
na evtrofikacijo.
V skladu s Prilogo II.A(a) k Direktivi 91/271 morajo biti za občutljiva območja prepoznana naravna sladkovodna jezera, druga
sladkovodna telesa, estuariji in obalne vode, „ki so evtrofni ali ki lahko v bližnji prihodnosti postanejo evtrofni, če se
ne ukrepa zaščitno“.
Francoska vlada zatrjuje, da se pisni opomin nanaša le na ugotovljene primere evtrofikacije in da, kljub temu, da je v obrazloženem
mnenju in tožbi Komisija omenila upoštevanje tveganja evtrofikacije, ni izpeljala nobenih posledic za posamezna območja. Zato
je Komisija, ko je v repliki sklenila, da so, če evtrofikacija predvidenih območij ni ugotovljena, ta območja zaznamovana
vsaj s tveganjem evtrofikacije, presegla tožbene razloge, ki jih je oblikovala tako med predhodnim postopkom kot v tožbi.
V tem smislu, v skladu z ustaljeno sodno prakso, pisni opomin, ki ga Komisija naslovi na državo članico, in obrazloženo mnenje,
ki ga Komisija izda, opredelita predmet spora, ki ga kasneje ni mogoče razširiti. Posledično morata obrazloženo mnenje in
tožba Komisije temeljiti na enakih očitkih, kot so tisti v opominu, s katerim se je predhodni postopek začel (sodba z dne
9. novembra 1999 v zadevi Komisija proti Italiji, C-365/97, Recueil, str. I-7773, točka 23, in z dne 12. junija 2003 v zadevi
Komisija proti Finski, C-229/00, Recueil, str. I‑5727, točka 44).
Vendar pa ta zahteva ne more iti tako daleč, da bi na vsak način zahtevala popolno skladnost med navedbo očitkov v opominu,
izrekom obrazloženega mnenja in tožbenimi predlogi, ko predmet spora ni bil razširjen ali spremenjen (zgoraj navedeni sodbi
Komisija proti Italiji, točka 25, in Komisija proti Finski, točka 46).
V tem primeru Komisija, s tem ko je v repliki prvič navedla, da morajo biti območja, omenjena v tožbi, ki po njenem mnenju
niso evtrofna, vseeno prepoznana za območja, občutljiva na evtrofikacijo, saj lahko evtrofna postanejo v bližnji prihodnosti,
med postopkom ni niti razširila niti spremenila predmeta spora, ki se nanaša na neprepoznanje določenih vodnih teles za območja,
občutljiva na evtrofikacijo, ker morajo biti glede na besedilo Priloge II.A(a) k Direktivi 91/271 evtrofna območja in tista,
ki lahko taka postanejo v bližnji prihodnosti, prav tako prepoznana za občutljiva območja.
Področje Sene-Normandije
–        Zaliv Sene
Ugotovljeno je, da sta v vodah v zalivu Sene prisotni obogatitev s hranili, še zlasti z dušikovimi spojinami, katerih vnosi
so se nenehno stopnjevali, ter pospešena rast alg in drugih rastlinskih vrst (glej sodbo z dne 27. junija 2002 v zadevi Komisija
proti Franciji, C-258/00, Recueil, str. I‑5959, točka 64).
Vsa poročila in študije, ki jih je predložila Komisija, še zlasti delo o ekološkem oblikovanju, razvito v doktorski disertaciji
Univerze v Caenu, ki jo je leta 1999 predstavil Philippe Cugier, naslovljeni „Modélisation du devenir à moyen terme dans l’eau
et le sédiment des éléments majeurs (N, P, Si) rejetés par la Seine en baie de Seine“ („Oblikovanje srednjeročnega razvoja
poglavitnih elementov (N, P, Si) v vodi in sedimentih, ki jih Sena izliva v zaliv Sene“) sklepajo, da obstaja vzročna zveza
med količino in posameznim deležem vnosa hranil v zaliv Sene in cvetenje fitoplanktona, ugotovljena vsako leto na tem območju.
V zvezi z utemeljitvijo francoske vlade, da Cugierjeva disertacija temelji na nepopolnem tridimenzionalnem ekološkem modelu,
je treba opomniti, da v skladu s členom 174 ES politika Skupnosti na področju okolja temelji na predvidnostnem načelu. V tem
primeru glede na razpoložljive znanstvene in tehnične podatke obstoj vzročne zveze med vnosom hranil v zaliv Sene in pospešenim
razvojem fitoplanktona na tem območju pomeni zadostno stopnjo verjetnosti za vztrajanje pri sprejetju ukrepov za varstvo okolja,
ki jih predvideva Direktiva 91/271, če so preostala merila evtrofikacije izpolnjena.
Francoska vlada oporeka trditvi, da proizvodnja fitoplanktona v zalivu Sene povzroča neželeno motnjo ravnotežja organizmov,
prisotnih v vodi.
S tega vidika iz vseh študij, ki jih je predložila Komisija, izhaja, da je na tem območju prisotno razraščanje vrst fitoplanktona
rodu
Dinophysis
, ki proizvaja toksine DSP (Diarrheic Shellfish Poisoning) (diaronično zastrupljenje školjk), ki se lahko nabira v školjkah
in je v primeru zaužitja nevaren za človeka. Med letoma 1990 in 1999 so bile v celotnem zalivu, še zlasti v srednjem delu,
ugotovljene znatne koncentracije
Dinophysis
, ki so zadoščale za povzročitev kopičenja toksinov v školjkah; v tem obdobju je bila prisotnost
Dinophysis
ugotovljena med dva- in šestkrat na zahodu zaliva ter sedem- do desetkrat na sredini in na vzhodu zaliva (poročilo IFREMER
iz leta 2001). Ta razraščanja „so, zdi se, postala intenzivnejša v preteklih nekaj letih med Courseulles (Calvados) in Dieppe
(Seine-Maritime), kar je privedlo do periodičnih prepovedi nabiranja školjk“ (Schéma directeur d’aménagement et de gestion
des eaux du bassin Seine-Normandie) (Načrt za razvoj in upravljanje z vodami na področju Sene-Normandije, v nadaljevanju:
SDAGE Sena-Normandija).
Sicer pa se druga vrsta fitoplanktona,
Phaecocystis
, „že nekaj let razrašča na določenih delih Seine-Maritime in Calvadosa“ in, čeprav ni strupena, „[povzroča] zamuljenje in
zmanjšuje privlačnost obale za turiste“ (SDAGE Sena-Normandija). Fitoplankton
Phaecocystis
je pravzaprav znan po tem, da v velikih koncentracijah daje videz velike količine lepljive pene, ki pokriva površino vode,
se nalaga na obali ali zamaši ribiške mreže.
Kakor je bilo poudarjeno že v točki 23 pričujoče sodbe, je tak razvoj strukture skupnosti fitoplanktona v smislu povečanja
strupenih ali motečih vrst neželena motnja ravnotežja organizmov, prisotnih v vodi. Drugače kot zatrjuje francoska vlada,
ta razvoj zadeva celoten zaliv Sene, kljub temu da sta najbolj prizadeta srednji in vzhodni del.
Omejitve in težave, ki jih povzročata fitoplankton
Dinophysis
za nabiranje školjk in fitoplankton
Phaecocystis
za turistične dejavnosti na obali zaliva Sene, prav tako pomenijo zmanjšanje kakovosti vode v tem zalivu.
Vnosi dušika, ki ga v morje prinaša Sena – ki je glavna reka, ki se izliva v zaliv Sene –, so v 40 % komunalnega izvora (poročilo
ERM iz februarja 1999, naslovljeno „Verification of vulnerable zones identified under the nitrate directive and sensitive
areas identified under the urban waste water treatment directive“, „Preverjanje ranljivih območij, določenih po nitratni direktivi,
in občutljivih območij, prepoznanih po direktivi o čiščenju komunalne odpadne vode“, v nadaljevanju: poročilo ERM iz 1999).
Francoska vlada zatrjuje, da je del izpustov dušika komunalnega izvora v letu 2000 le 28 %, vendar pa ne predloži nobenega
dokumenta v podporo tej trditvi. Sicer pa, tudi če bi domnevali, da delež ni 40 %, temveč 28 %, bi Komisija kljub temu lahko
utemeljeno sklenila, da izpusti komunalne odpadne vode znatno prispevajo k evtrofikaciji vod v zalivu Sene.
Francoska vlada zatrjuje, da Cugierjeva disertacija relativizira možnost sprejetja tehničnih ukrepov, s katerimi bi zmanjšali
vnos dušika in fosforja. Vendar pa nič v izvlečkih te teze, predstavljene pred Sodiščem, ne podpira te trditve. V vsakem primeru,
kakor je pravilno poudarila Komisija, vprašanje verjetnosti zmanjšanja vnosov hranil komunalnega izvora ni bilo zastavljeno
na stopnji prepoznanja območij, občutljivih na evtrofikacijo.
Zato je Komisija popolnoma upravičeno ugotovila, da je zaliv Sene evtrofen v smislu Direktive 91/271 in da mora biti prepoznan
kot območje, občutljivo na evtrofikacijo.
–       Sena in njeni pritoki od sotočja z Andelle navzdol
Iz vseh predloženih poročil in študij, ki jih je izvedla Komisija, izhaja, da prihaja pri Seni od sotočja z Andelle navzdol
do znatnega razraščanja fitoplanktona.
Zaradi tega razraščanja „lahko biomasa fitoplanktona […] porabi več kisika, kot ga proizvede“ in „zmanjšanje fitoplanktona
zato vodi do zmanjšanja kisika“ (dokument „Seine-Aval 2: L’analyse et la gestion environnementales“) („Sena‑Aval 2: Okoljska
analiza in upravljanje“). Dezoksikacija estuarija Sene je privedla do „območja skoraj popolne anoksije, dolgega skoraj 50
km“, ki „naredi vodo neprimerno za veliko uporab in za vse višje organizme“ ter „skoraj šest mesecev na leto pomeni nepremostljivo
prepreko za ribe selivke, kot sta na primer losos ali jegulja (študija „Programme scientifique Seine-Aval: L’oxygène“ – „Znanstveni
program Sena-Aval: kisik“).
Ti pojavi so nedvomno neželena motnja ravnotežja organizmov, prisotnih v vodi, in kakovosti zadevne vode.
Okoliščina, ki jo navaja francoska vlada, v skladu s katero znatno zmanjšanje vnosov fosforja le malo poveča letno povprečno
raven kisika v delu Poses‑Honfleur, je brez pomena. V resnici hkrati vnosi dušika niso nehali naraščati.
V teh pogojih je Komisija upravičeno ugotovila, de ja Sena od sotočja Andelle navzdol evtrfona v smislu Direktive 91/271 in
da bi morala biti prepoznana za območje, občutljivo na evtrofikacijo.
Po drugi strani v zvezi z vodami, ki se zlivajo v Seno od sotočja z Andelle navzdol, Komisija predloži zgolj SDAGE Sena-Normandija,
v skladu s katero „so velike reke [področja Sene-Normandije] spomladi in poleti prizadete s ,cvetenjem alg‘“ in „številni
majhni vodni tokovi v določenih obdobjih poraščeni z višjimi rastlinskimi vrstami, nitastimi algami ali bentonskimi kremenastimi
algami“, vendar pa ne navaja nobene natančne okoliščine, na podlagi katere bi dokazala, da sta tretje in četrto merilo opredelitve
evtrofikacije izpolnjeni.
V skladu s tem Komisija ni dokazala, da so pritoki Sene od sotočja z Andelle navzdol evtrofni ali lahko v bližnji prihodnosti
postanejo evtrofni v smislu Direktive 91/271.
Področje Artois-Picardie
–        Obalne vode področja Artois-Picardie
Iz vseh poročil, ki jih je predložila Komisija, izhaja, da so obalne vode področja Artois-Picardie prizadete s pojavom obogatitve
vode s hranili in prihaja tam vsako leto do znatnega razvoja fitoplanktona (poročili IFREMER in Agence de l'Eau Artois-Picardie
iz decembra 1997 oziroma oktobra 1999, ki se nanašata na regionalni nadzor nad hranili na obali Nord-Pas-de-Calais/Picardie,
in poročilo IFREMER iz leta 2001).
V obalnih vodah na področju Artois-Picardie obstaja „sezonski cikel hranil (v glavnem nitrati, fosfati in silikati), ki je
tesno povezan s ciklom razvoja glavnih vrst fitoplanktona“ (poročilo IFREMER iz leta 2001). V teh pogojih, v nasprotju s tem,
kar zatrjuje francoska vlada, mora šteti, da je v luči dostopnih znanstvenih in tehničnih dokazov podana vzročna zveza med
obogatitvijo obalne vode področja Artois‑Picardie s hranili in zatrjevanim proizvajanjem fitoplanktona.
Na področju Artois-Picardie „so industrijski in gospodinjski pritiski znatni (gostota populacije je trikrat večja od nacionalnega
povprečja)“ (dokument Agence de l'Eau Artois-Picardie). Zato mora biti tudi tukaj odločeno, da izpusti komunalne odpadne vode
znatno prispevajo k evtrofikaciji tega področja, še zlasti njegovih obalnih vod, poleg tega pa francoska vlada tega ne zanika.
Celotna obala Artois-Picardie, skupaj z Dunkerque, Boulogne-sur-Mer in Calais, je vsako leto aprila in maja prizadeta z razraščanjem
fitoplanktona
Phaeocystis
, ki „je […] izreden ekološki pojav“, ki se pojavlja kot „sprememba obarvanja vode, včasih neprijeten vonj na obali“ in kot
dejstvo, da „voda postane lepljiva in lahko povzroči zelo razširjene pojave pene na obali (poročilo IFREMER iz leta 2001).
Še več, zaliv Somme je prizadel pojav dezoksidacije (poročilo IFREMER iz leta 2001). Študija iz leta 1990, ki jo navaja IFREMER,
opredeljuje kot zelo verjetno, da ugotovljene umrljivosti izvirajo iz preobremenitve vode z organskimi snovmi, kar občasno
privede do anoksije okolja. Na podlagi IFREMER je že bilo ugotovljeno, da lahko ima na drugih območjih Severnega morja začetek
cvetenja, podobnega tistemu, ki se pojavlja na obali področja Artois-Picardie, dramatične posledice za strukturo in delovanje
bentonskih in morskih ekosistemov. Francoska vlada je prepričana, da poročilo IFREMER za Agence de l'Eau Artois-Picardie natančno
določa, da nobena smrtnost školjk ali rib ni povezana s pojavom začetka cvetenja
Phaeocystis
v zalivu Somme, vendar pa tega dokumenta ne predloži.
Sprememba strukture skupnosti fitoplanktona v smislu povečanja prisotnosti vrste kot je
Phaeocystis
, ki, čeprav ni strupen, ni nič manj moteč, pomeni neželeno motnjo ravnotežja organizmov, prisotnih v vodi, ne le v zalivu
Somme, temveč na vsej obali področja Artois-Picardie.
Sprememba barve, vonja in gostote vode, katerih škodljive posledice za turistične dejavnosti so očitne in ki imajo med drugim
zelo verjetno škodljive učinke na dejavnost ribolova, pomenijo zmanjšanje kakovosti vode.
Pod temi pogoji je Komisija upravičeno ugotovila, da so vse obalne vode na področju Artois‑Picardie evtrofne v smislu Direktive
91/271 in da morajo biti prepoznane za območja, občutljiva na evtrofikacijo.
–        Kontinentalne vode področja Artois-Picardie (hidrografska mreža med kanalizirano Aa/Escaut na eni strani in na drugi belgijsko
mejo, Scarpe od Arrasa navzdol, kanal Lens od Lensa navzdol ter celotna Somme)
Komisija je v utemeljitev tožbe predložila različne dokumente, ki jih je pripravila Agence de l'Eau Artois-Picardie. Iz teh
izhaja, da „izboljšanje splošne kakovosti vode, opazovane v zadnjih letih, skupaj z močno obremenitvijo z dušikom, predvsem
pa s fosforjem, spodbuja rast rastlinja, sestoječega iz fitoplanktona, nitastih alg in makrofitov (vodna leča, lokvanji)“,
da „je ta rast rastlin vzrok številnih motenj, med katerimi so najpogostejše obarvanje vode, prisotnost vonjev, ovire za tek
vode, predvsem pa velike smrtnosti rib zaradi zadušitve“ in da „čezmerna prisotnost rastlin povzroča motnje: estetske, motnje
vonja, motnje pri nakladanju, zamašitev filtrov med proizvajanjem pitne vode“.
Iz njih izhaja tudi, da so tokovi vode na področju Artois-Picardie postavljeni v slabši položaj v primerjavi s tistimi drugih
regij, saj so po eni strani „industrijski in gospodinjski pritiski znatni (gostota populacije je trikrat večja od nacionalega
povprečja)“ ter po drugi „pretoki vode prešibki, da bi odplavili vso proizvedeno onesnaženje“ in „[njihove] odtočne hitrosti
[…] šibke: nizko obogatenje s kisikom, zablateno dno, ni produkcije rib in zmanjšanje raznolikosti favne“.
Francoska vlada vseeno zatrjuje, da v toku vode na področju Artois-Picardie ni bil odkrit nikakršen vpliv na tek vode niti
nikakršna škoda za vodno favno ali floro, še zlasti pa ne za naseljenost ribogojnic. Trdi, da so dokumenti, ki jih navaja
Komisija, namenjeni široki javnosti, da so bili izdelani, da bi se jih razdelilo med ljudi, in zato ne obsegajo vseh želenih
odtenkov, tako da trditev Komisije z njimi ne bi bilo mogoče dokazati.
V tem pogledu je treba ponovno poudariti, da eden od dokumentov, na katerega se nanašata točki 58 in 59 pričujoče sodbe, sicer
določa, da so jezera zgornje Somme in kanali izliva Aa žrtve evtrofikacije, vendar ta pojem opredeljuje kot „obogatitev s
hranilnimi snovmi […], ki lahko privede do razraščanja rastlin“, tako da iz tega dokumenta ni mogoče vedeti, ali sta tretje
in četrto merilo evtrofikacije v vodah, na katere se nanašata, izpolnjeni.
Glede drugih dokumentov, iz njih ni mogoče ugotoviti, katera reka ali kanal je prizadeta z evtrofikacijo ali je zanjo dovzetna.
Še več, ti ne razlikujejo vedno posebnih posledic možne evtrofikacije hidrografske mreže od posledic onesnaženja na splošno,
ki ni omejeno na vnos hranil.
V zvezi s poročilom ERM iz leta 1999, navedenem v pisnem opominu in v obrazloženem mnenju, na katerega se Komisija, tako se
zdi, v glavnem sklicuje za ugotovitev neprepoznanja dela hidrografske mreže, je treba ugotoviti, da del tega poročila, ki
se nanaša na področje Artois-Picardie, Sodišču ni bil predložen.
Tako na podlagi dokumentov, ki jih je predložila Komisija, nič ne opravičuje, da je med očitke določene vodne tokove področja
Artois-Picardie vključila, drugih pa ne. Še več, v utemeljitev prvega očitka se ni sklicevala na noben dokument v zvezi s
hidrografsko mrežo tega področja, ki ga je predložila francoska vlada med tem postopkom.
Zato Komisija ni dokazala, da so obalne vode področja Artois-Picardie, kakor so določene v njeni tožbi, evtrofne ali lahko
takšne postanejo v bližnji prihodnosti v smislu Direktive 91/271.
Področje Loare-Bretanje
–        Zaliv Vilaine
Iz poročila IFREMER iz leta 2001 izhaja, da je zaliv Vilaine najbolj evtrofen predel francoske obale. Po eni strani je središče
nevarnih pojavov hipoksije, celo anoksije, ki izvira iz razvoja in nato bakterijskega zmanjšanja znatne količine fitoplanktona,
ki lahko povzroči zelo veliko smrtnost rib in bentonskih nevretenčarjev. Po drugi strani so bili trije predeli tega zaliva
uvrščeni med predele, na katerih lahko pride do razraščanja makroalg („cvetenja zelenih alg“) in s tem pojavom jih je med
letoma 1997 in 1999, v obdobju, zajetem v študiji, prizadel najmanj enkrat.
Francoska vlada ne oporeka, da so vnosi hranil, predvsem dušika, komunalnega izvora, ki jih prenaša reka Vilaine, ki igra
pomembno vlogo pri evtrofikaciji zaliva.
Trdi, da je področje razvodja Vilaine že razvrstila kot območje, občutljivo na evtrofikacijo, tako da so vse aglomeracije
s PE, večjim od 10.000, ki odvajajo odplake na to področje, podvržene določbam Direktive 91/271. Če nobena aglomeracija ne
bi imela večjega PE od 10.000, ne bi odvajala svojih izpustov neposredno v zaliv Vilaine in v nasprotju s tem, kar zatrjuje
Komisija, rečne naplavine Loare ne bi mogle vplivati na ta zaliv, bi bilo prepoznanje tega za območje, občutljivo na evtrofikacijo,
brez pomena, tako da francoska vlada meni, da je obveznosti izpolnila.
V tem smislu, četudi nobena aglomeracija s PE, večjim od 10.000, ne odvaja izpustov neposredno v zaliv Vilaine in četudi,
v nasprotju z navajanji Komisije, rečne naplavine Loare nimajo vpliva na ta zaliv, dejstvo, da je področje razvodja reke Vilaine
že bilo prepoznano za območje, občutljivo na evtrofikacijo, ne dokazuje, da bi moral biti tudi ta zaliv. Iz člena 5(1) Direktive
91/271 v povezavi z njeno Prilogo II.A(a) namreč izhaja, da morajo države članice za občutljiva območja prepoznati vsa evtrofna
vodna telesa.
Zato Francoska republika, s tem da za območje, občutljivo na evtrofikacijo v smislu Direktive 91/271 ni prepoznala zaliva
Vilaine, ni izpolnila obveznosti.
–        Sidrišče Lorient
Francoska vlada ne ugovarja, da so vode sidrišča Lorient obogatene s hranili.
Iz poročila IFREMER iz leta 2001 izhaja, da sta bila od leta 1997 do leta 1999 dva predela sidrišča Lorient vsako leto prizadeta
z razraščanjem makroalg vzdolž plaž („cvetenjem zelenih alg“).
Isto poročilo določa, da je vzrok za cvetenje zelenih alg na bretonski obali, ki običajno traja od maja do avgusta ali septembra,
hitro razraščanje zelenih alg rodu
Ulva
, ki je posledica obogatenja vode s hranili. Te oportunistične alge se zlahka izpulijo iz podlage, odnese jih voda in končajo
tako, da nasedejo na plažah, ki jih pogosto prekrijejo z debelo plastjo. Cvetenje zelenih alg močno ovira ali celo onemogoči
običajne turistične dejavnosti, kot so kopanje, ribolov, sprehodi ob obali ipd. Občine morajo alge pobirati, da bi ohranile
turistične dejavnosti.
Kot je bilo poudarjeno v točki 23 pričujoče sodbe, tako razraščanje makroalg pomeni neželeno motnjo ravnotežja organizmov,
prisotnih v vodi. Zaradi škodljivih posledic cvetenje zelenih alg pomeni tudi zmanjšanje kakovosti vode.
Vendar pa francoska vlada trdi, da delež spomladanskih in poletnih vnosov dušika komunalnega izvora ni višji od 9,8 %, tako
da izpusti komunalne odpadne vode niso znatni. Zatrjuje, da je Komisija v obrazloženem mnenju priznala, da vnos dušika komunalnega
izvora v zaliv Saint-Brieuc, ki predstavlja 8,9 % celotne vrednosti, ni znaten in da mora biti v zvezi s sidriščem Lorient
ugotovitev enaka.
V tem smislu je dejstvo, da je Komisija priznala, da izpusti komunalne odpadne vode ne prispevajo znatno k evtrofikaciji sidrišča
Saint-Brieuc, za vprašanje prepoznanja sidrišča Lorient kot občutljivega območja brez pomena, saj sta ti dve vodni telesi
medsebojno neodvisni.
Iz poročila ERM iz leta 1999, ki ga je predložila Komisija, izhaja, da so spomladanski in poletni vnosi nitratov v sidrišče
Lorient, to je v obdobju razraščanja zelenih alg, v 9,8 % komunalnega izvora, kar pomeni 374 ton. V teh okoliščinah Komisija
utemeljeno sklepa, da izpusti komunalnih odpadnih vod znatno prispevajo k evtrofikaciji vod v sidrišču Lorient.
Komisija je zato upravičeno ugotovila, da je sidrišče Lorient evtrofno v smislu Direktive 91/271 in da bi moralo biti prepoznano
za območje, občutljivo na evtrofikacijo.
–        Estuarij Elorn, morski zaliv Morbihan, zaliv Douarnenez, zaliv Concarneau
Francoska vlada ne ugovarja, da so ta vodna telesa obogatena s hranili.
Iz poročila IFREMER iz leta 2001 izhaja, da so bila od leta 1997 do leta 1999, v obdobju, na katerega se študija nanaša, zadevna
območja vsako leto prizadeta s cvetenjem zelenih alg. Sicer pa francoska vlada priznava obstoj in pomembnost pojava v zalivu
Concarneau.
Na podlagi razlogov, razloženih v točkah 73 in 74 te sodbe, je Komisija torej dokazala evtrofikacijo estuarija Elorn, morskega
zaliva Morbihan in zalivov Douarnenez in Concarneau.
Vendar pa francoska vlada zatrjuje, da vnosi hranil komunalnega izvora k evtrofikaciji teh vodnih teles ne prispevajo znatno,
tako da jih ni treba prepoznati za občutljiva območja v okviru Direktive 91/271.
V tem smislu je ugotovljeno, da je onesnaženje z dušikom predvsem kmetijskega izvora.
Vendar pa se v zvezi z estuarijem Elorn Komisija in francoska vlada strinjata glede dejstev, da so spomladanski in poletni
vnosi nitratov, to je v obdobju razraščanja zelenih alg, v 21 % komunalnega izvora, v vrednosti, navedeni v poročilu ERM iz
leta 1999.
V zvezi z zalivom Douarnenez in Concarneau je delež poletnih in spomladanskih vnosov nitratov komunalnega izvora na podlagi
iste študije 23 % oziroma 32 %. Po tem, ko je v odgovoru na obrazloženo mnenje navedla, da je bil na podlagi študije Bureau
d'études Saunier iz avgusta 1993 (v nadaljevanju: študija Saunier) ta delež 22 % oziroma 34 %, je francoska vlada v odgovoru
na tožbo zatrjevala, da je vnos dušika in fosforja v zaliv Douarnenez v 90 % iz kmetijskih virov in se pri tem opirala na
študijo CEVA-IFREMER za Pôle analytique de l'Eau (Center za analizo vode). Vendar pa te študije ne predloži. V zvezi z zalivom
Concarneau francoska vlada navaja, da so številne študije in kampanje za meritev (IFREMER, Ceva, DDE, In vivo) omogočile ocenitev
vnosov hranil v zaliv na približno 500 ton na leto, od katerih le 6,5 tone (to je 1,3 %) izvira iz čistilne naprave v Concarneau.
Vendar pa tudi teh študij in poročil ne predloži. V teh okoliščinah je treba kot podlago za analizo ohraniti deleže, ki izhajajo
iz poročila ERM iz leta 1999, ki ga je predložila Komisija.
V zvezi z morskim zalivom Morbihan francoska vlada navaja, da glede na študijo Saunier, ki jo je predložila, spomladanski
in poletni vnosi nitratov komunalnega izvora niso večji od 10 %. Vendar pa preučitev te študije ne omogoča potrditve te vrednosti,
tako da je prav tako treba ohraniti delež 21 %, ki izhaja iz poročila ERM iz leta 1999. V vsakem primeru je treba ugotoviti,
da je študija Saunier iz leta 1993, tako da poročilo ERM iz leta 1999 prikazuje novejše stanje francoskih obalnih vod.
Komisija pravilno meni, da so vnosi komunalnega izvora, ki pomenijo med 21 in 32 % vseh dušikovih vnosov v obdobju pospešenega
razvoja alg ali višjih rastlinskih vrst, pomembni pri pojavu, razvoju in obstoju stanja zadevnih prejemajočih vod.
V teh pogojih je Komisija upravičeno ugotovila, da so estuarij Elorn, morski zaliv Morbihan, zaliv Douarnenez in zaliv Concarneau
evtrofni v smislu Direktive 91/271 in da bi morali biti prepoznani za območja, občutljiva na evtrofikacijo.
–        Sèvre niortaise
V repliki je Komisija umaknila očitek, ki se nanaša na to območje.
Področje Rhône-Mediteran-Korzika
–        Vistre
Komisija zatrjuje, da je reka Vistre evtrofna od Nîmesa navzdol in da bi morala biti prepoznana za območje, občutljivo na
evtrofikacijo.
Francoska vlada priznava, da je ta očitek utemeljen in navaja, da bo natančen problem Vistre, ki je povezan samo z izpusti
iz aglomeracije Nîmes, do 31. decembra 2005 rešen s priključitvijo celotne aglomeracije na čistilno napravo Nîmes-zahod, ki
bo podaljšana.
Zato bi francoski organi Vistre od Nîmesa navzdol morali prepoznati za območje, občutljivo na evtrofikacijo.
–        Ribnik Thau
Ugotovljeno je, da je voda ribnika Thau obogatena s hranili. Sicer pa, kot izhaja iz poročila IFREMER iz leta 2001, „glavni
izvor evtrofikacije ekosistemov Mediterana ni kmetijstvo, temveč izpusti komunalnega izvora“, čemur francoska vlada v zvezi
z ribnikom Thau ne ugovarja.
Glede na isto poročilo je ribnik Thau predel z znatnim pojavom anoksij, ki se imenujejo „malaïgues“ („anoksijske krize“),
katerih „izbruh je zelo verjetno povezan s propadom alg, ki jih je na obali obilo, ki ga pospešujejo visoke temperature“,
in ki zastrupijo vodo za živali in rastlinje v njej. Tovrstni pojavi so nastali v letih 1975, 1982, 1983, 1987, 1990 in 1997.
Vendar pa francoska vlada, sklicujoč se na študijo IFREMER iz leta 1998, naslovljeno „La crise anoxique du bassin de Thau
de l'été 1997“ („Anoksijska kriza ribnika Thau poleti leta 1997“, v nadaljevanju: študija IFREMER iz leta 1998) in na Bulletin
du réseau de suivi lagunaire za leto 2000, ki sta ga objavila IFREMER in regija Languedoc-Roussillon, trdi, da se je evtrofno
stanje ribnika Thau od 1970-ih let znatno izboljšalo. Vzrok anoksijskih kriz, ugotovljenih v teh preteklih dvajsetih letih,
naj ne bi bilo več razraščanje rastlin, povzročeno z evtrofikacijo ribnika, temveč še nezadovoljivo upravljanje z zalogami
živih in neživih organskih snovi, zlasti z obsežno dejavnostjo gojenja školjk, razvito v ribniku Thau.
V tem smislu iz študije IFREMER iz leta 1998 izhaja, da je po ukrepih za zmanjšanje vnosov hranil antropogenega izvora, sprejetih
v 1970-ih letih, „za ribnik Thau mogoče meniti, da ni več evtrofen“.
Dejansko, glede na to študijo, če prihaja v vodah ribnika Thau do znatne proizvodnje fitoplanktona, te vrste fitoplanktona
niso strupene in omogočajo gojenje školjk, zlasti ostrig, z visokimi stopnjami rasti. Količina dušikovih snovi, pridobljenih
s pobiranjem (klapavic, ostrig ipd.) pomeni sicer več kot 60 % vnosov na področju razvodja. V teh pogojih se v vodah ribnika
Thau neželena motnja ravnotežja organizmov, prisotnih v vodi, trenutno ne pojavlja.
Vendar pa študija IFREMER iz leta 1998 poudarja tveganje, da bi vode ribnika Thau lahko prizadela anoksijska kriza, pojav,
ki se kaže kot anoksija vode, proizvodnja žvepla in veliko število smrti vseh živih bitij na prizadetem območju, skupaj z
ostrigami. Zadnja anoksijska kriza se je pojavila leta 1997. Ko se pojavi, hkrati povzroči neželeno motnjo ravnotežja organizmov,
prisotnih v vodi, in zmanjšanje kakovosti vode.
V nasprotju s tem, kar zatrjuje francoska vlada, iz študije IFREMER iz leta 1998 izhaja, da ima, čeprav vnosi organskih snovi,
ki izvirajo iz dejavnosti gojenja školjk, prispevajo k razvoju anoksijskih kriz, kakršne so se pojavile leta 1997, razvoj
mikorfitov na bregu ribnika, ki sledi obogatenju vode s hranili, pomembno vlogo pri nastanku teh pojavov.
V skladu z isto študijo pojav anoksijskih kriz v prihodnosti ne more biti izključen, v izrednih meteoroloških razmerah, kakršne
so bile med krizo leta 1997. Na območju ribnika Thau obstaja „določeno število možnih žarišč na območjih ob glavnih dotokih
vode, še zlasti lagunske vode, ki vsebuje hranila“. To dejstvo potrjuje Bulletin du réseau de suivi lagunaire za leto 2000,
v skladu s katerim je del ribnika Thau (majhen zaliv Angle) v srednjem stanju evtrofikacije.
Zato je Komisija upravičeno ugotovila, da bi ribnik Thau, če se ne ukrepa zaščitno, v bližnji prihodnosti lahko postal evtrofen
in da bi moral biti prepoznan za območje, občutljivo na evtrofikacijo v smislu Direktive 91/271.
Glede na študijo IFREMER iz leta 1998 „so vnosi s področja razvodja […] nujni za vzdrževanje sposobnosti ribnika Thau za gojenje
školjk“, saj „[bi imelo] upadanje proizvodnje planktona za verjetno posledico upadanje proizvodnje školjk“, kar glede na dokaze
ni zaželeno. Vendar pa Priloga II.A(a), drugi pododstavek, k Direktivi 91/271 predvideva možnost oblikovanja strožjega čiščenja,
ki se običajno uporablja za izpuste komunalne odpadne vode v občutljivo območje.
V zvezi z zgoraj navedenimi trditvami je prvi očitek utemeljen glede zaliva Sene, Sene in njenih pritokov od sotočja z Andelle
navzdol, obalnih vod področja Artois-Picardie, zaliva Vilaine, sidrišča Lorient, estuarija Elorn, zaliva Douarnenez, zaliva
Concarneau, morskega zaliva Morbihan, Vistre od Nîmesa navzdol in ribnika Thau.

Drugi očitek: odsotnost nepodvrženja strožjega čiščenja izpustov komunalnih odpadnih vod iz aglomeracij s PE, večjim od 10.000,
v občutljiva območja
Iz člena 5(2) Direktive 91/271 izhaja, da morajo francoski organi sprejeti ukrepe, potrebne za to, da bodo v zvezi z aglomeracijami
s PE, večjim od 10.000, komunalne odpadne vode, ki se dovajajo v kanalizacijske sisteme, pred izpustom v občutljiva območja,
podvržene strožjemu postopku čiščenja, kot je tisti, opisan v členu 4, najkasneje do 31. decembra 1998.
Na podlagi določb člena 5(3), v povezavi z določbami Priloge I.B, točka 3, k Direktivi 91/271, mora ta strožji postopek čiščenja
zlasti v zvezi z izpusti na območja, občutljiva na evtrofikacijo, izpolnjevati zahteve iz tabele 2 iste priloge, vendar z
upoštevanjem določb Priloge II.A(a), drugi pododstavek, k tej direktivi.
Komisija najprej trdi, da so v odgovoru na opomin francoski organi z dopisom z dne 12. decembra 2000 priznali, da za 130 aglomeracij,
katerih seznam je predložila, čiščenje komunalnih odpadnih vod na dan izteka roka, 31. decembra 1998, ni izpolnjevalo zahtev
iz člena 5(2) Direktive 91/271.
V dupliki francoska vlada navaja, da je od 130 aglomeracij, ki so na seznamu, 32 doslej v skladu z zahtevami Direktive 91/271,
od teh jih je bilo 10 (Vichy, Aix‑en-Provence, Mâcon, Créhange, Saint-Avold, Bailleul, Aurillac, Montauban, Châtillon-sur-Seine
in Gray) skladnih pred iztekom roka, določenega v obrazloženem mnenju.
V tem smislu mora biti glede na ustaljeno sodno prakso obstoj neizpolnitve obveznosti države ugotovljen na podlagi razmer
v državi članici ob izteku roka, določenega v obrazloženem mnenju (glej zlasti sodbo z dne 12. junija 2003 v zadevi Komisija
proti Španiji, C-446/01, Recueil, str. I-6053, točka 15).
Zato, ker so bile aglomeracije Vichy, Aix-en-Provence, Mâcon, Créhange, Saint‑Avold, Bailleul, Aurillac, Montauban, Châtillon-sur-Seine
in Gray usklajene pred iztekom roka, določenega v obrazloženem mnenju, očitek v zvezi z njimi ni utemeljen.
Po drugi strani pa je v zvezi z drugimi aglomeracijami, na katere se nanaša dopis francoskih organov z dne 12. decembra 2000,
skupaj s tistimi, ki bi morale biti usklajene po izteku roka, določenega v obrazloženem mnenju, očitek utemeljen.
Dalje Komisija francoskim organom očita, da niso spoštovali obveznosti v zvezi z aglomeracijo Montpellier, ki ni navedena
na seznamu, priloženem dopisu z dne 12. decembra 2000.
Iz odgovora francoske vlade na obrazloženo mnenje izhaja, da aglomeracija Montpellier komunalne odpadne vode odvaja v občutljivo
območje ter da bodo ukrepi za uskladitev čistilne naprave in gradnja podvodnega izpusta končani šele leta 2004. Ker francoska
vlada pred Sodiščem ni zatrjevala, da so bila ta dela končana prej, kot je bilo predvideno, v vsakem primeru pred iztekom
roka, določenega v obrazloženem mnenju, je drugi očitek prav tako utemeljen v zvezi z aglomeracijo Montpellier.
Nazadnje Komisija trdi, da bi morali francoski organi prav tako zagotoviti, da so izpusti komunalne odpadne vode iz aglomeracij
s PE, večjim od 10.000, ki se odvajajo v območja, navedena v prvem očitku, ki bi morala biti prepoznana za območja, občutljiva
na evtrofikacijo, v skladu s členom 5(2) Direktive 91/271podvržena strožjemu čiščenju.
V tem smislu francoska vlada, ki ne oporeka, da so komunalne odpadne vode iz aglomeracij s PE, večjim od 10.000, izpuščene
v območja, navedena v točki 103 pričujoče sodbe ali na njihova področja razvodja, ni pred Sodiščem niti zatrjevala niti
a fortiori
dokazala, da so bile te vode ob izteku roka, določenega v obrazloženem mnenju, podvržene strožjemu čiščenju v smislu člena
5(2) Direktive 91/271.
Zato je treba ugotoviti, da Francoska republika, s tem da ni:
–        prepoznala zaliva Sene, Sene od sotočja z Andelle navzdol, obalnih vod področja Artois-Picardie, zaliva Vilaine, sidrišča
Lorient, estuarija Elorn, zaliva Douarnenez, zaliva Concarneau, morskega zaliva Morbihan, Vistre od Nîmesa navzdol in ribnika
Thau kot območij, občutljivih na evtrofikacijo, in
–        podvrgla strožjemu čiščenju izpustov komunalne odpadne vode iz aglomeracij – razen Vichy, Aix-en-Provence, Mâcon, Créhange,
Saint‑Avold, Bailleul, Aurillac, Montauban, Châtillon-sur-Seine in Gray –, navedenih v dopisu francoskih oblasti z dne 12.
decembra 2000 in aglomeracije Montpellier ter izpustov komunalne odpadne vode iz aglomeracij s populacijskim ekvivalentom
(PE), večjim od 10.000, v zaliv Sene, Sene od sotočja z Andelle navzdol, obalnih vod področja Artois‑Picardie, zaliva Vilaine,
sidrišča Lorient, estuarija Elorn, zaliva Douarnenez, zaliva Concarneau, morskega zaliva Morbihan, Vistre od Nîmesa navzdol
in ribnika Thau,
ni izpolnila obveznosti iz člena 5(1) in (2) ter Priloge II k Direktivi 91/271. V preostalem delu se tožba zavrne.

Stroški
Po členu 69(2) Poslovnika se neuspeli stranki naloži plačilo stroškov, če so bili ti priglašeni. Komisija je predlagala, naj
se Francoski republiki naloži plačilo stroškov, in ker ta s predlogi ni uspela, se ji naloži plačilo stroškov.
Iz teh razlogov je Sodišče (drugi senat) ugotovilo in razsodilo:
1)
Francoska republika s tem, da ni:
–
prepoznala zaliva Sene, Sene od sotočja z Andelle navzdol, obalnih voda področja Artois-Picardie, zaliva Vilaine, sidrišča
Lorient, estuarija Elorn, zaliva Douarnenez, zaliva Concarneau, morskega zaliva Morbihan, Vistre od Nîmesa navzdol in ribnika
Thau kot območij, občutljivih na evtrofikacijo, in
–
podvrgla strožjemu čiščenju izpustov komunalne odpadne vode iz aglomeracij, navedenih v dopisu francoskih oblasti z dne 12.
decembra 2000 – razen Vichy, Aix-en-Provence, Mâcon, Créhange, Saint-Avold, Bailleul, Aurillac, Montauban, Châtillon-sur-Seine
in Gray –, in aglomeracije Montpellier ter izpustov komunalne odpadne vode iz aglomeracij s populacijskim ekvivalentom (PE),
večjim od 10.000, v zaliv Sene, Seno od sotočja z Andelle navzdol, obalnih vod področja Artois-Picardie, zaliva Vilaine, sidrišča
Lorient, estuarija Elorn, zaliva Douarnenez, zaliva Concarneau, morskega zaliva Morbihan, Vistre od Nîmesa navzdol in ribnika
Thau,
ni izpolnila obveznosti iz Direktive Sveta 91/271/EGS z dne 21. maja 1991 o čiščenju komunalne odpadne vode.
2)
V preostalem delu se tožba zavrne.
3)
Francoski republiki se naloži plačilo stroškov.
Podpisi
*
Jezik postopka: francoščina.