CELEX: 62008CJ0254
Predlog za sprejetje predhodne odločbe
Direktiva 2006/12/ES
Člen 15(a)
Stroški odstranjevanja odpadkov, ki se ne delijo po merilu dejanske povzročitve odpadkov
Skladnost z načelom plačila povzročitelja obremenitve

Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago člena 15(a) Direktive 2006/12/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 5. aprila 2006 o odpadkih (
UL L 114, str. 9
), predvsem na razlago načela plačila povzročitelja obremenitve.
Ta predlog je bil vložen v okviru spora med hotelskimi družbami Futura Immobiliare srl Hotel Futura, Meeting Hotel, Hotel Blanc, Hotel Clyton ter Business srl (v nadaljevanju skupaj: Futura Immobiliare in drugi) in Comune di Casoria (v nadaljevanju: občina Casoria) zaradi določitve stopenj dajatve za odstranjevanje zasebnih trdnih komunalnih odpadkov (v nadaljevanju: dajatev za odstranjevanje odpadkov), ki jo morajo te družbe plačati za leti 2006 in 2007.
Pravni okvir
Pravo Skupnosti
V uvodnih izjavah 1, 6 in 14 Direktive 2006/12 je navedeno:
„(1)
Direktiva Sveta 75/442/EGS z dne 15. julija 1975 o odpadkih [
UL L 194, str. 39
] je bila večkrat bistveno spremenjena […]. Zaradi jasnosti in racionalnosti bi bilo treba navedeno direktivo kodificirati.
[…]
(6)
Da bi dosegle visoko raven varstva okolja, bi morale države članice poleg ukrepov za zagotavljanje odgovornega odstranjevanja in predelave odpadkov sprejeti ukrepe za omejevanje nastajanja odpadkov, zlasti s spodbujanjem čistih tehnologij in izdelkov, ki jih je mogoče reciklirati in ponovno uporabiti ob upoštevanju obstoječih ali potencialnih tržnih možnosti za predelane odpadke.
[…]
(14)
Tisti del stroškov, ki jih ne pokrivajo iztržki od obdelave odpadkov, bi moral biti porazdeljen po načelu plačila povzročitelja obremenitve.“
Člen 1(1)(c) Direktive 2006/12 določa:
„V tej direktivi:
[…]
(c)
‚imetnik‘ pomeni povzročitelja odpadkov ali fizično ali pravno osebo, ki ima odpadke[.]“
Člen 8 navedene direktive določa:
„Države članice sprejmejo potrebne ukrepe za zagotovitev, da imetnik odpadkov:
(a)
preda svoje odpadke zasebnemu ali javnemu pobiralcu odpadkov ali podjetju, ki izvaja postopke iz Priloge II A ali II B; ali
(b)
sam predela ali odstrani odpadke v skladu z določbami te direktive.“
Člen 15 te direktive določa:
„V skladu z načelom plačila povzročitelja obremenitve mora stroške odstranjevanja odpadkov nositi:
(a)
imetnik, ki odpadke preda zbiralcu odpadkov ali podjetju iz člena 9,
in/ali
(b)
prejšnji imetniki odpadkov ali proizvajalec izdelka, iz katerega so nastali odpadki.“
Člen 20 Direktive 2006/12 določa:
„Direktiva 75/442/EGS se razveljavi brez poseganja v obveznosti držav članic glede rokov za prenos direktiv, ki so navedeni v delu B Priloge III, v nacionalno pravo. Sklicevanja na razveljavljeno direktivo se štejejo za sklicevanja na to direktivo in se berejo v skladu s korelacijsko tabelo iz Priloge IV.“
V delu B Priloge III k Direktivi 2006/12 je kot končni datum za prenos Direktive 75/442 naveden 17. julij 1977.
Nacionalno pravo
Z zakonsko uredbo št. 507 z dne 15. novembra 1993, s katero so bile na podlagi člena 4 zakona št. 421 z dne o finančni reorganizaciji lokalnih skupnosti revidirane in usklajene lokalne dajatve za oglaševanje in plakatiranje, pristojbine za zasedanje javnega občinskega in deželnega prostora in območij ter dajatve za odstranjevanje trdnih komunalnih odpadkov (redni dodatek h GURI št. 108 z dne , v nadaljevanju: zakonska uredba št. 507/1993), je bila v poglavju III uvedena dajatev za odstranjevanje odpadkov.
Glede tega člen 58(1) zakonske uredbe št. 507/1993 določa:
„Za storitev odstranjevanja zasebnih trdnih komunalnih odpadkov, ki se v okviru monopolnega sistema opravlja v naseljih, delih občin, stanovanjskih naseljih, lahko pa tudi na redko poseljenih občinskih območjih, morajo občine uvesti letno dajatev [za odstranjevanje odpadkov], ki je določena z ustreznim predpisom in se uporablja v skladu s stopnjo in ob upoštevanju zahtev in meril iz pravil, navedenih v nadaljevanju.“
Člen 62(1) in (4) zakonske uredbe št. 507/1993 z naslovom „Pogoj za zavezanost za plačilo dajatve [za odstranjevanje odpadkov] in izjeme“ določa:
„1.   To dajatev [za odstranjevanje odpadkov] morajo plačati uporabniki ali imetniki prostorov in nepokritih površin, ne glede na njihovo namembnost – razen nepokritih površin, ki so ob stanovanjskih stavbah ali so njihovo pomožno zemljišče, vendar niso zelene površine – ležečih na občinskih območjih, na katerih je ta storitev predvidena in se izvaja ali na katerih se vsaj neprekinjeno zagotavlja […].
[…]
4.   V nepremičninskih celotah za stanovanjsko rabo, v katerih se opravlja gospodarska in poklicna dejavnost, je lahko s predpisom določeno, da je treba dajatev [za odstranjevanje odpadkov] plačati na podlagi stopnje, določene za posebne obravnavane dejavnosti, in da mora biti sorazmerna s površino, namenjeno tej dejavnosti.“
V skladu s členom 65 zakonske uredbe št. 507/1993 z naslovom „Sorazmernost in stopnje“ je lahko dajatev za odstranjevanje odpadkov sorazmerna ali pa izračunana na podlagi povprečne redne količine in kakovosti – na enoto obdavčljive površine – zasebnih in z njimi izenačenih trdnih komunalnih odpadkov, ki jih je mogoče proizvesti v prostorih in na površinah pri vrsti rabe, za katero so namenjeni, in na podlagi stroška odstranjevanja. Poleg tega morajo občine, kot določa odstavek 2 tega člena, določiti stopnje za vsako homogeno kategorijo ali podkategorijo glede na delež pokrivanja stroška, določen v mejah zakona, s pomnožitvijo stroška odstranjevanja na enoto preverjene obdavčljive površine, določene za prihodnje leto, z enim količnikom ali več količinske in kakovostne proizvodnje odpadkov.
Člen 68 zakonske uredbe št. 507/1993 z naslovom „Ureditev“ določa:
„1.   Za pobiranje dajatve [za odstranjevanje odpadkov] morajo občine sprejeti ustrezen predpis, ki mora vsebovati:
(a)
razvrstitev kategorij in morebitnih podkategorij prostorov in območij, ki imajo enak potencial za proizvodnjo odpadkov in se obdavčijo po isti stopnji;
[…].
2.   Za primerjalno določitev stopenj je treba pri organiziranju kategorij in morebitnih podkategorij čim bolj upoštevati te skupine dejavnosti ali rab:
[…]
(c)
prostore in območja za stanovanjsko rabo za družine, stanovanjske skupine in bivalne skupnosti, hotelske obrate;
[…]“
Člen 69(1) in (2) zakonske uredbe št. 507/1993 določa:
„1.   Občine morajo najpozneje do 31. oktobra na podlagi razvrstitve in meril progresivnosti, navedenih v predpisu, sprejeti sklep, katere stopnje na enoto površine prostorov in območij, vključenih v različne kategorije in podkategorije, bodo uporabljale naslednje leto. Če sklepa ne sprejmejo v navedenem roku, se šteje, da se stopnje, ki so bile potrjene za tekoče leto, podaljšajo za naslednje leto.
2.   Zaradi nadzora zakonitosti morajo biti v sklepu navedeni: obrazložitev za razmerja med stopnjami, končni in začasni podatki v zvezi s stroški storitve, razvrščeni glede na njihovo ekonomsko klasifikacijo, ter podatki in okoliščine, zaradi katerih je bilo povečano obvezno najmanjše predpisano kritje stroškov […]“
Zakonska uredba št. 22 z dne 5. februarja 1997, s katero je bil opravljen prenos direktiv 91/156/EGS o odpadkih, 91/689/EGS o nevarnih odpadkih in 94/62/ES o embalaži in odpadni embalaži (redni dodatek h GURI št. 33 z dne , v nadaljevanju: zakonska uredba št. 22/1997), določa, da se odpravi dajatev za odstranjevanje odpadkov in uvede tarifni sistem.
V skladu z navedbami predložitvenega sodišča je ta tarifni sistem sestavljen iz fiksnega dela za kritje glavnih stroškov storitve upravljanja odpadkov, ki se določa na podlagi površine nepremičnin, ki so v uporabi ali v lasti. Sestavljen pa je tudi iz variabilnega dela, izračunanega na podlagi količine odpadkov, ki je bila dejansko predana za odvoz.
Zakonska uredba št. 22/1997 je bila razveljavljena s členom 264 zakonske uredbe št. 152 z dne 3. aprila 2006 o pravilih na področju varstva okolja (redni dodatek h GURI št. 96 z dne ). Sistem, ki je bil uveden s to zakonsko uredbo, je zelo podoben sistemu, ki je bil določen z zakonsko uredbo št. 22/1997.
Vendar kot navaja predložitveno sodišče, tarifni sistem, ki je bil določen z zakonsko uredbo št. 152 z dne 3. aprila 2006, še ni bil popolnoma izveden, tako da za leti 2006 in 2007 dajatev za odstranjevanje odpadkov, kot je določena v zakonski uredbi št. 507/1993, v občini Casoria še vedno velja.
Spor o glavni stvari in vprašanje za predhodno odločanje
Družba Futura Immobiliare in drugi so hotelske družbe s sedežem na ozemlju občine Casoria. Iz tega naslova morajo plačati dajatev za odstranjevanje odpadkov. Vendar naj bi bili z navedeno dajatvijo hotelirji bolj obdavčeni kot posamezniki, ki uporabljajo stanovanjske prostore.
Ker je družba Futura Immobiliare srl Hotel Futura menila, da je to različno obravnavanje nezakonito, je vložila tožbo za razglasitev ničnosti na eni strani sklepa o določitvi dajatve za odstranjevanje odpadkov za leto 2006, ki ga je 25. maja 2006 sprejel Commissione straordinaria (izredni odbor), in na drugi strani sklepa, ki ga je sprejel Giunta municipale (občinski svet) občine Casoria, ter drugih aktov, povezanih s tema sklepoma.
Družba Futura Immobiliare in drugi so vložili tudi tožbo za razglasitev ničnosti dveh drugih sklepov Commissione straordinaria z dne 4. aprila 2007 o sprejetju predpisov za uporabo dajatve za odstranjevanje odpadkov oziroma o sprejetju predpisov za določitev lestvice stroškov in stopenj dajatve za finančno leto 2007 ter drugih aktov, povezanih s tema sklepoma.
Tribunale amministrativo regionale della Campania, pri katerem sta bili vloženi tožbi, je ta postopka združilo.
Družba Futura Immobiliare in drugi s tožbama, vloženima zoper navedene akte in sklepe, med drugim zatrjujejo, da je stopnja dajatve za odstranjevanje odpadkov, ki je določena za hotele, nesorazmerna glede na stopnjo, ki je določena za stanovanjske prostore, in da naj bi ta stopnja dejansko temeljila bolj na njihovi sposobnosti za ustvarjanje dohodkov kot pa na njihovi sposobnosti za proizvajanje odpadkov. Po mnenju teh hotelskih družb se pri tej dajatvi ne upošteva zasedenost sob, niti obstoj gostinskih storitev, ki bi lahko proizvedle več odpadkov, niti sezonskost hotelske dejavnosti in vpliv površin, ki so namenjene servisnim dejavnostim in so torej brez stanovalcev.
Vendar, čeprav naj bi se štelo, da so stopnje za hotele in za zasebne stanovanjske prostore glede na njihovo raven proizvajanja odpadkov primerljive, naj bi izpodbijani akti in sklepi določali stopnjo, ki je pri hotelskih obratih od osem- do devetkrat višja. Poleg tega naj v sprejeti stopnji ne bi bila nikjer navedena uporabljena metoda niti podatki o običajni povprečni količini in kakovosti odpadkov, ki bi se lahko proizvedli na enoto površine glede na namembnost prostorov.
Ker je Tribunale amministrativo regionale della Campania menilo, da upoštevne določbe nacionalnega prava morda niso skladne s pravom Skupnosti, je prekinilo postopek in Sodišču v predhodno odločanje predložilo to vprašanje:
„Ali je nacionalna ureditev – ki jo vsebujejo člen 58 in naslednji zakonske uredbe [št. 507/1993] ter prehodne določbe, s katerimi je bila tej uredbi podaljšana veljavnost […] – ki omogoča, da se za kritje stroškov storitev odstranjevanja odpadkov ohrani davčni sistem, in ki zadržuje uvedbo tarifnega sistema, po katerem bi strošek storitve nosili subjekti, ki proizvajajo in odlagajo odpadke, v skladu s členom 15 Direktive [2006/12] in načelom plačila povzročitelja obremenitve?“
Dopustnost predloga za sprejetje predhodne odločbe
Stališča, predložena Sodišču
Občina Casoria v bistvu navaja, da je predlog za sprejetje predhodne odločbe nedopusten, ker se nanaša na Direktivo 2006/12, za katero rok za prenos še ni potekel, in da tega akta, ker gre za direktivo, v italijanskem pravnem redu ni mogoče neposredno uporabiti.
Italijanska vlada pa meni, da je ta predlog nedopusten, ker bi se moralo Sodišče pri odgovoru izreči o skladnosti nacionalne ureditve s pravom Skupnosti. Poleg tega ta vlada meni, da predložitveno sodišče ni navedlo dovolj dejanskih in pravnih elementov, da bi lahko Sodišče podalo koristen odgovor.
Presoja Sodišča
Prvič, glede trditev italijanske vlade je treba spomniti, da Sodišče v okviru predloga za sprejetje predhodne odločbe sicer ne more odločati o skladnosti nacionalnih določb s pravom Skupnosti, vendar lahko ponudi relevantne elemente za razlago prava Skupnosti, ki nacionalnemu sodišču omogočajo, da o tej skladnosti presodi zaradi odločitve o sporu, ki ga obravnava (sodba z dne 22. maja 2008 v zadevi citiworks, C-439/06, ZOdl., str. I-3913, točka 21 in navedena sodna praksa).
Sicer pa iz ustaljene sodne prakse nedvomno izhaja, da potreba po razlagi prava Skupnosti, ki bo koristila nacionalnemu sodišču, od njega zahteva, da opredeli dejanski in pravni okvir, v katerem so bila zastavljena predložena vprašanja, ali da vsaj navede dejanske primere, na katerih ta vprašanja temeljijo (sodba z dne 10. marca 2009 v zadevi Heinrich, C-345/06, točka 30 in navedena sodna praksa).
Vendar v tej zadevi Sodišče meni, da je predložitveno sodišče navedlo dovolj elementov dejanskega in pravnega stanja, ki opredeljujejo spor o glavni stvari.
Drugič, glede trditev občine Casoria je treba poudariti, da je bila z Direktivo 2006/12, kot je razvidno iz njene uvodne izjave 1, zaradi jasnosti in racionalnosti opravljena kodifikacija Direktive 75/442, rok za njen prenos pa je potekel 17. julija 1977.
Vendar je, kot je navedla generalna pravobranilka v točki 22 sklepnih predlogov, iz člena 20 Direktive 2006/12, branega v povezavi z delom B Priloge III k tej direktivi, jasno razvidno, da razveljavitev Direktive 75/442 na dan začetka veljavnosti Direktive 2006/12 ni vplivala na obveznosti držav članic v zvezi z rokom za prenos tako razveljavljene direktive v notranje pravo.
Ker je torej člen 15 Direktive 2006/12 v bistvu enak kot člen 11 Direktive 75/442, z začetkom veljavnosti Direktive 2006/12 državam članicam ni bil podeljen nov rok za prenos člena 15 te direktive.
Poleg tega, v nasprotju s tem, kar zatrjuje občina Casoria, je Sodišče na podlagi člena 234 ES pristojno, da v postopku za sprejetje predhodne odločbe odloča o razlagi aktov, ki so jih sprejele institucije Evropske skupnosti, ne glede na to, ali se neposredno uporabljajo ali ne (glej v tem smislu sodbi z dne 20. maja 1976 v zadevi Mazzalai, 111/75, Recueil, str. 657, točka 7, in z dne v zadevi Palmisani, C-261/95, Recueil, str. I-4025, točka 21).
V teh okoliščinah je treba odgovoriti na vprašanje, ki ga je postavilo Tribunale amministrativo regionale della Campania.
Vprašanje za predhodno odločanje
Predložitveno sodišče z vprašanjem v bistvu sprašuje, ali je treba člen 15(a) Direktive 2006/12 razlagati tako, da nasprotuje nacionalni ureditvi, ki za financiranje storitve upravljanja in odstranjevanja komunalnih odpadkov določa dajatev, izračunano na podlagi ocenjene količine odpadkov uporabnikov te storitve, in ne na podlagi količine odpadkov, ki so jo dejansko proizvedli in predali za odvoz.
Predložitveno sodišče se zlasti sprašuje, ali je treba to določbo razlagati tako, da mora biti strošek, ki ga nosi „imetnik“ odpadkov, ki odpadke preda za odvoz, da bi se odstranili, sorazmeren s količino odpadkov, ki so bili dejansko predani.
Stališča, predložena Sodišču
Občina Casoria in italijanska vlada menita, da imajo države članice velik manevrski prostor pri izvajanju načela plačila povzročitelja obremenitve in še zlasti, ko gre za prenos določbe direktive, v tem primeru člena 15 Direktive 2006/12. Glede tega italijanska vlada od Sodišča zahteva, naj državam članicam prizna enak manevrski prostor, kot bi ga priznalo institucijam Skupnosti pri razlagi člena 130 R Pogodbe ES (po spremembi postal člen 174 ES), ki je bila sprejeta v sodbi z dne 14. julija 1998 v zadevi Safety Hi-Tech (
C-284/95, Recueil, str. I-4301
).
Omenjena vlada pa vsekakor meni, da je italijanski sistem, ki temelji na dajatvi, povsem v skladu z načelom plačila povzročitelja obremenitve, saj strošek upravljanja in odstranjevanja odpadkov nosijo tisti, ki lahko vplivajo na njihovo proizvajanje. Poleg tega naj bi bili dejavniki – ki se upoštevajo pri izračunu navedene dajatve – kot je sposobnost različnih kategorij uporabnikov za proizvajanje odpadkov ali kakovost proizvedenih odpadkov, upoštevni.
Komisija Evropskih skupnosti poudarja, da v Direktivi 2006/12 niso opredeljena podrobna pravila, v skladu s katerimi morajo države članice organizirati svoj sistem zaračunavanja stroškov za pobiranje in odstranjevanje komunalnih odpadkov, in da so glede tega pristojne za izbiro oblike in metod, s katerimi bodo dosegle cilj zaračunavanja navedenih stroškov tistim, ki so odpadke proizvedli.
Na podlagi sporočila Komisije Svetu o porazdelitvi stroškov in intervenciji javnih organov pri ukrepih varstva okolja – Načela in podrobna izvedbena pravila, ki je v prilogi k Priporočilu Sveta 75/436/Euratom, ESPJ, EGS z dne 3. marca 1975 o porazdelitvi stroškov in intervenciji javnih organov pri ukrepih varstva okolja (
UL L 194, str. 1
), Komisija meni, da mora biti v zakonodajah držav članic med drugim določeno, kakšno je razmerje med količino proizvedenih odpadkov in zneskom, plačanim za storitev njihovega odstranjevanja.
Zlasti bi lahko bil v nacionalnih zakonodajah predpisan sistem za določanje nekaterih kategorij uporabnikov, proizvajalcev odpadkov, da bi se jim naložila dajatev, izračunana na podlagi ocenjene količine odpadkov, ki jo te kategorije proizvedejo. S členom 15 Direktive 2006/12 naj se torej ne bi zahtevalo, da se navedena dajatev izračuna na podlagi količine odpadkov, ki jo je dejansko ustvaril vsak uporabnik. Vendar po navedbah Komisije take nacionalne zakonodaje ne bi smele povzročiti, da bi bile nekatere kategorije proizvajalcev odpadkov izključene iz finančnega prispevanja.
Odgovor Sodišča
Na podlagi člena 8 Direktive 2006/12 mora vsak „imetnik odpadkov“ bodisi predati svoje odpadke zasebnemu ali javnemu pobiralcu odpadkov ali podjetju, ki izvaja postopke iz Priloge II A ali II B k tej direktivi, bodisi sam predelati ali odstraniti odpadke v skladu z določbami te direktive.
Zato člen 15(a) Direktive 2006/12 za primer, kakršen je ta v glavni stvari, ko imetniki odpadkov te predajo pobiralcu, določa, da morajo v skladu z načelom plačila povzročitelja obremenitve strošek odstranjevanja odpadkov nositi ti imetniki.
To finančno obveznost imajo navedeni imetniki zaradi svojega prispevka k nastanku navedenih odpadkov (glej sodbo z dne 24. junija 2008 v zadevi Commune de Mesquer, C-188/07, ZOdl., str. I-4501, točka 77).
Glede financiranja stroška upravljanja in odstranjevanja komunalnih odpadkov je treba ugotoviti, da ker gre za storitev, ki se zagotavlja skupno za celoto „imetnikov“, morajo države članice na podlagi člena 15(a) Direktive 2006/12 zagotoviti, da načeloma vsi uporabniki te storitve kot „imetniki“ v smislu člena 1 te iste direktive skupaj nosijo skupni strošek odstranjevanja navedenih odpadkov.
Čeprav so države članice, na katere je naslovljena Direktiva 2006/12, zavezane glede cilja, ki ga je treba doseči glede prevzema finančnega bremena za stroške v zvezi z odstranjevanjem odpadkov, pa so v skladu s členom 249 ES pristojne za izbiro oblike in metod, s katerimi bodo ta cilj dosegle (glej zgoraj navedeno sodbo Commune de Mesquer, točka 80).
Kot je pravilno poudarila Komisija, je trenutno stanje prava Skupnosti tako, da ni bil sprejet noben predpis na podlagi člena 175 ES, ki bi državam članicam v zvezi s financiranjem stroškov odstranjevanja komunalnih odpadkov nalagal neko natančno določeno metodo, tako da se to financiranje, odvisno od izbire zadevne države članice, lahko zagotavlja z dajatvijo, pristojbino ali kako drugače.
Treba pa je navesti, prvič, da bi bilo, kot je poudarila generalna pravobranilka v točki 40 sklepnih predlogov, pogosto težko in celo drago določiti natančno količino komunalnih odpadkov, ki jih pobiralcu preda vsak „imetnik“.
V teh okoliščinah lahko uporaba meril – ki temeljijo na eni strani na sposobnosti „imetnikov“ za proizvajanje odpadkov, izračunani glede na površino nepremičnin, ki jo uporabljajo, in glede na njihovo namembnost, in/ali na drugi strani na vrsti proizvedenih odpadkov – omogoči izračun stroškov odstranjevanja teh odpadkov in njihovo razdelitev med različne „imetnike“, ker so ta merila po svoji naravi taka, da neposredno vplivajo na višino navedenih stroškov.
S tega vidika ni mogoče šteti, da je nacionalna ureditev, ki za financiranje upravljanja in odstranjevanja komunalnih odpadkov določa dajatev, izračunano na podlagi ocenjene ustvarjene količine odpadkov in ne na podlagi količine dejansko proizvedenih in za odvoz predanih odpadkov, glede na trenutno stanje prava Skupnosti v nasprotju s členom 15(a) Direktive 2006/12.
Drugič, načelo plačila povzročitelja obremenitve ni ovira za to, da države članice glede na kategorije uporabnikov v skladu z njihovo sposobnostjo za proizvajanje komunalnih odpadkov, določijo drugačen prispevek vsake od teh kategorij k skupnemu strošku, ki je potreben za financiranje sistema upravljanja in odstranjevanja komunalnih odpadkov.
Zdi se, da spadajo hotelski obrati v zadevi v glavni stvari pri izračunu dajatve za odstranjevanje odpadkov v eno kategorijo „imetnikov“ in da naj bi bili po navedbah družbe Futura Immobiliare in drugih obravnavani manj ugodno od posameznikov.
Glede tega je treba ugotoviti, da se pri izračunu dajatve za odstranjevanje odpadkov lahko izkaže, da je davčna diferenciacija med kategorijami uporabnikov storitve pobiranja in odstranjevanja komunalnih odpadkov – kot je določena v nacionalni ureditvi, ki se obravnava v postopku v glavni stvari, med hotelskimi družbami in posamezniki, glede na objektivna merila, ki so neposredno povezana s stroškom te storitve, kot je njihova sposobnost za proizvajanje odpadkov ali vrsta proizvedenih odpadkov – ustrezna za uresničitev cilja financiranja navedene storitve.
Čeprav taka davčna diferenciacija ne sme presegati tega, kar je potrebno za uresničitev tega cilja financiranja, pa je treba vendarle poudariti, da imajo na tem področju in glede na trenutno stanje prava Skupnosti pristojni nacionalni organi široko diskrecijsko pravico pri določanju podrobnih pravil za izračun take dajatve.
Tako mora predložitveno sodišče na podlagi dejanskih in pravnih elementov, ki so mu bili predloženi, preveriti, ali dajatev za odstranjevanje odpadkov, ki se obravnava v postopku v glavni stvari, ne povzroči, da se nekaterim „imetnikom“, v tem primeru hotelskim obratom, zaračunajo stroški, ki so očitno nesorazmerni glede na količino ali vrsto odpadkov, ki bi jo lahko proizvedli.
Glede na navedeno je treba na postavljeno vprašanje odgovoriti, da je treba člen 15(a) Direktive 2006/12 razlagati tako, da glede na trenutno stanje prava Skupnosti ne nasprotuje nacionalni ureditvi, ki za financiranje storitve upravljanja in odstranjevanja komunalnih odpadkov določa dajatev, ki se izračuna na podlagi ocenjene količine odpadkov uporabnikov te storitve, in ne na podlagi količine odpadkov, ki so jo dejansko proizvedli in predali za odvoz. Vendar pa mora predložitveno sodišče na podlagi dejanskih in pravnih elementov, ki so mu bili predloženi, preveriti, ali dajatev za odstranjevanje odpadkov, ki se obravnava v postopku v glavni stvari, ne povzroči, da se nekaterim „imetnikom“, v tem primeru hotelskim obratom, zaračunajo stroški, ki so očitno nesorazmerni glede na količino ali vrsto odpadkov, ki bi jo lahko proizvedli.
Stroški
Ker je ta postopek za stranki v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči o stroških. Stroški, priglašeni za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

Iz teh razlogov je Sodišče (drugi senat) razsodilo:

Člen 15(a) Direktive 2006/12/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 5. aprila 2006 o odpadkih je treba razlagati tako, da glede na trenutno stanje prava Skupnosti ne nasprotuje nacionalni ureditvi, ki za financiranje storitve upravljanja in odstranjevanja komunalnih odpadkov določa dajatev, ki se izračuna na podlagi ocenjene količine odpadkov uporabnikov te storitve, in ne na podlagi količine odpadkov, ki so jo dejansko proizvedli in predali za odvoz.

Vendar pa mora predložitveno sodišče na podlagi dejanskih in pravnih elementov, ki so mu bili predloženi, preveriti, ali dajatev za odstranjevanje odpadkov, ki se obravnava v postopku v glavni stvari, ne povzroči, da se nekaterim „imetnikom“, v tem primeru hotelskim obratom, zaračunajo stroški, ki so očitno nesorazmerni glede na količino ali vrsto odpadkov, ki jo proizvedejo.

Podpisi
(
*1
)	Jezik postopka: italijanščina.