CELEX: 62005TJ0354
Državne pomoči
Financiranje družbe France Télévisions z RTV-prispevkom
Redno preverjanje obstoječih pomoči
Priporočilo za sprejetje ustreznih ukrepov
Zaveze države članice, ki jih je Komisija sprejela
Odločba o združljivosti pomoči s skupnim trgom
Ničnostna tožba
Rok za vložitev tožbe
Narava izpodbijanega akta
Pravni interes
Dopustnost
Pravica do obrambe
Obveznost obrazložitve
Sodba Altmark

Pravni okvir
Člen 86(2) ES določa:
„Podjetja, pooblaščena za opravljanje storitev splošnega gospodarskega pomena, oziroma podjetja, ki imajo značaj dohodkovnega monopola, ravnajo po pravilih iz te pogodbe, zlasti po pravilih o konkurenci, kolikor uporaba takšnih pravil pravno ali dejansko ne ovira izvajanja posebnih nalog, ki so jim dodeljene. Razvoj trgovine ne sme biti prizadet v takšnem obsegu, ki bi bil v nasprotju z interesi Skupnosti.“
Člen 87(1) ES določa:
„Razen če ta pogodba ne določa drugače, je vsaka pomoč, ki jo dodeli država članica, ali kakršna koli vrsta pomoči iz državnih sredstev, ki izkrivlja ali bi lahko izkrivljala konkurenco z dajanjem prednosti posameznim podjetjem ali proizvodnji posameznega blaga, nezdružljiva s skupnim trgom, kolikor prizadene trgovino med državami članicami.“
Člen 88 ES določa:
„1.   Komisija v sodelovanju z državami članicami redno preverja vse sisteme pomoči, ki obstajajo v teh državah. Slednjim predlaga ustrezne ukrepe, ki so potrebni za postopen razvoj ali delovanje skupnega trga.
2.   Če Komisija po tem, ko je pozvala zadevne stranke k predložitvi pripomb, ugotovi, da pomoč, ki jo je dodelila država članica, ali pomoč iz državnih sredstev ni združljiva s skupnim trgom glede na člen 87, ali če se taka pomoč zlorablja, odloči, da mora zadevna država takšno pomoč odpraviti ali spremeniti v roku, ki ji ga določi.
[…]
3.   Komisija mora biti obveščena o vseh načrtih za dodelitev ali spremembo pomoči dovolj zgodaj, da lahko predloži pripombe. Če meni, da takšen načrt glede na člen 87 ni združljiv s skupnim trgom, nemudoma sproži postopek iz odstavka 2. Zadevna država članica ne sme izvajati svojih predlaganih ukrepov, dokler v tem postopku ni sprejeta dokončna odločitev.“
Člen 1 Uredbe Sveta (ES) št. 659/1999 z dne 22. marca 1999 o določitvi podrobnih pravil za uporabo člena [88 ES] (
UL L 83, str. 1
) določa:
„V tej uredbi:
[…]
(b)
‚veljavna [obstoječa] pomoč‘ pomeni:
(i)
[…] vso pomoč, ki je obstajala pred začetkom veljavnosti Pogodbe v zadevnih državah članicah, to je sheme pomoči in individualno pomoč, ki se je začela izvajati pred začetkom veljavnosti Pogodbe in se še vedno uporablja […]“
Člen 17 Uredbe št. 659/1999 določa:
„1.   Komisija v sodelovanju z državo članico od zadevne države članice pridobi vse potrebne podatke za pregled veljavnih [obstoječih] shem pomoči na podlagi člena [88](1) [ES].
2.   Če Komisija meni, da veljavna [obstoječa] shema ni ali ni več združljiva s skupnim trgom, o svojem predhodnem stališču obvesti zadevno državo članico in ji omogoči, da predloži svoje pripombe v roku enega meseca. V ustrezno upravičenih primerih lahko Komisija to obdobje podaljša.“
Člen 18 Uredbe št. 659/1999 določa:
„Če Komisija, glede na podatke, ki jih je država članica predložila na podlagi člena 17, ugotovi, da veljavna [obstoječa] shema pomoči ni ali ni več združljiva s skupnim trgom, izda priporočilo, v katerem zadevni državi članici predlaga primerne [ustrezne] ukrepe. Priporočilo lahko predlaga predvsem:
(a)
vsebinsko spremembo sheme pomoči, ali
(b)
uvedbo postopkovnih zahtev, ali
(c)
odpravo sheme pomoči.“
Člen 19 Uredbe št. 659/1999 določa:
„1.   Če zadevna država članica sprejme predlagane ukrepe in o tem obvesti Komisijo, Komisija to zabeleži in o tem obvesti državo članico. Državo članico to sprejetje zavezuje, da primerne [ustrezne] ukrepe tudi izvaja.
2.   Če država članica ne sprejme predlaganih ukrepov in Komisija potem, ko je upoštevala razloge zadevne države članice, še vedno meni, da so ukrepi potrebni, Komisija sproži postopek na podlagi člena 4(4). Členi 6,7 in 9 se uporabljajo smiselno.“
Člen 26(1) Uredbe št. 659/1999 določa:
„Komisija objavi v Uradnem listu Evropskih skupnosti povzetek odločb, sprejetih na podlagi […] člena 18 v povezavi s členom 19(1). Povzetek navaja, da je izvod odločb mogoče dobiti v izvirnem jeziku ali jezikih.“
Dejansko stanje
Tožeča stranka, Télévision française 1 SA, ki je lastnica zasebnega komercialnega televizijskega kanala TF1, je z dopisom z dne 10. marca 1993 pri Komisiji vložila pritožbo v zvezi z načinoma financiranja in poslovanja France 2 in France 3, dveh francoskih javnih televizijskih kanalov. K tej pritožbi je bilo vloženo dopolnilo, nanašala pa se je na kršitve člena 81 ES, člena 86(1) ES in člena 87 ES. Tožeča stranka je v pritožbi trdila, da poleg drugih ukrepov to, da Francoska republika RTV-prispevek namenja za France 2 in France 3, pomeni državno pomoč v smislu člena 87(1) ES.
Komisija je z odločbo z dne 27. septembra 1999, objavljeno v
Uradnem listu Evropskih skupnosti
z dne (
UL C 340, str. 57
), začela formalni postopek preiskave iz člena 88(2) ES v zvezi z investicijskimi subvencijami, ki sta jih prejela France 2 in France 3, ter dotacijami v kapitalu, ki jih je France 2 prejel med letoma 1988 in 1994. Ta postopek se ni nanašal na prispevek, saj se je ta ukrep najprej štel za veljavno pomoč, ki je v skladu s členom 17 in naslednjimi Uredbe št. 659/1999 morala biti predmet ločenega postopka preiskave.
Francoska republika je France 2 in France 3 leta 2000 priključila javni holdinški družbi France Télévisions SA, ustanovljeni na podlagi francoskega zakona 2000-719 z dne 1. avgusta 2000 o spremembah zakona 86-1067 z dne o svobodi komuniciranja (JORF št. 177 z dne , str. 11903) in pristojni za usklajevanje dejavnosti francoskih javnih kanalov.
Komisija je z Odločbo 2004/838/ES z dne 10. decembra 2003 o državnih pomočeh, ki jih Francija izvaja v korist France 2 in France 3 (
UL 2004, L 361, str. 21
, v nadaljevanju: odločba z dne ), odločila, da investicijske subvencije za France 2 in France 3 ter dotacije v kapitalu v korist France 2 med letoma 1988 in 1994 pomenijo državne pomoči, ki so v skladu s členom 86(2) ES združljive s skupnim trgom. Tožeča stranka je zoper odločbo z dne vložila ničnostno tožbo, ki je bila v sodnem tajništvu Sodišča prve stopnje vpisana pod opravilno številko T-144/04 in zavrnjena s sklepom Sodišča prve stopnje z dne v zadevi TF1 proti Komisiji (
T-144/04, ZOdl., str. II-761
).
Komisija je poleg tega z dopisom z dne 10. decembra 2003, ki ga je Francoski republiki poslala na podlagi člena 17 Uredbe št. 659/1999 (v nadaljevanju: dopis z dne ), Francoski republiki med rednim preverjanjem veljavnih pomoči predstavila svojo analizo francoske ureditve RTV-prispevka.
Francoski organi so na dopis z dne 10. decembra 2003 odgovorili z dopisoma z dne in . S predstavniki Komisije so se sestali . V dopisih z dne ter , in so predlagali zaveze v odgovor na analizo Komisije iz dopisa z dne .
Komisija je z Odločbo C(2005)1166 konč. z dne 20. aprila 2005 o pomoči za France Télévisions (pomoč E 10/2005 (ex C 60/1999) – Francija, RTV-prispevek) (v nadaljevanju: izpodbijana odločba), o kateri je bila Francoska republika uradno obveščena , to državo članico obvestila, da na podlagi zavez, ki so jih francoski organi sprejeli v postopku rednega preverjanja ureditve prispevkov za France Télévisions, meni, da je ta ureditev združljiva s skupnim trgom na podlagi člena 86(2) ES, in da se je zato odločila končati postopek v zvezi s to ureditvijo o veljavnih pomoči (točki 1 in 72 obrazložitve izpodbijane odločbe).
Komisija je 29. junija 2005 izpodbijano odločbo po telefaksu poslala tožeči stranki.
Povzetek izpodbijane odločbe, s povezavo do spletne strani Komisije, na kateri je na voljo celotno besedilo te odločbe, je bil 30. septembra 2005 objavljen v
Uradnem listu Evropske unije
(
UL C 240, str. 20
).
Postopek in predlogi strank
Tožeča stranka je 9. septembra 2005 v sodnem tajništvu Sodišča prve stopnje vložila to tožbo.
Francoska republika in družba France Télévisions sta 5. in v sodnem tajništvu Sodišča prve stopnje vložili predloga za intervencijo v podporo Komisiji. Predlogoma je bilo ugodeno s sklepoma predsednika petega senata Sodišča prve stopnje z dne .
Komisija je v odgovor na poziv Sodišča prve stopnje z dne 25. januarja 2006 k predložitvi listin z dopisom z dne predložila odločbo z dne , vendar je odgovorila, da ne more predložiti dopisov, ki sta si jih s Francosko republiko izmenjali med rednim preverjanjem prispevka. Sodišče prve stopnje je z dopisi z dne stranke obvestilo, da lahko odredi predložitev listin, če bo menilo, da je to potrebno.
Komisija je v odgovor na vprašanje Sodišča prve stopnje z dne 23. maja 2008 z dopisom z dne Sodišče prve stopnje obvestila o ukrepih, ki jih je Francoska republika sprejela za izvršitev izpodbijane odločbe.
Tožeča stranka je v dopisu z dne 9. oktobra 2008, naslovljenim na sodno tajništvo Sodišča prve stopnje in vloženim v spis, navedla, da se bo na obravnavi sklicevala na nova pravna dejstva, in sicer na sodbo Sodišča prve stopnje z dne v zadevi SIC proti Komisiji (
T-442/03, ZOdl., str. II-1161
) in Odločbo Komisije C(2008)3506 konč. z dne o pomoči za France Télévisions (pomoč N 279/2008 – Francija, dotacija v kapitalu za France Télévisions).
Tožeča stranka Sodišču prve stopnje predlaga, naj:
—
tožbo razglasi za dopustno;
—
razglasi ničnost izpodbijane odločbe;
—
Komisiji naloži plačilo stroškov in v tej točki glede intervenientk odloči v skladu s predpisi.
Komisija ob intervenciji Francoske republike in družbe France Télévisions Sodišču prve stopnje predlaga, naj:
—
zavrže tožbo kot nedopustno;
—
podredno, tožbo zavrne, ker očitno ni pravno utemeljena;
—
tožeči stranki naloži plačilo stroškov.
Dopustnost
Upoštevanje roka za vložitev tožbe
Trditve strank
Komisija se skupaj z družbo France Télévisionssprašuje o dopustnosti tožbe glede na datum vložitve.
Izpodbijana odločba naj bi se tožeči stranki s priporočenim pismom s povratnico poslala 20. junija 2005, prejela pa naj bi jo . Tožeča stranka naj bi se torej z njo v celoti seznanila takrat, v vsakem primeru pa najpozneje , ko naj bi Komisijo prosila, naj ji po telefaksu še enkrat pošlje izpodbijano odločbo, ker naj bi se priporočeno pismo z dne založilo.
Tožba naj bi bila torej vložena prepozno.
Komisija navaja, da je bila seznanjena s sodno prakso, v skladu s katero pri aktih, ki se v skladu z ustaljeno prakso, še toliko boljpa zaradi izvršitve zakonske obveznosti, objavijo v
Uradnem listu Evropske unije
, rok za vložitev tožbe začne teči od datuma objave, vendar ugotavlja, da izpodbijana odločba ne ustreza povsem aktom iz člena 26(1) Uredbe št. 659/1999. Izpodbijana odločba naj bi namreč hkrati vsebovala priporočilo za sprejetje ustreznih ukrepov iz člena 18 te uredbe in privolitev države članice iz člena 19(1) te uredbe. Komisija se torej sprašuje, ali bi morala biti izpodbijana odločba objavljena v skladu s členom 26(1) te uredbe, in odločitev v zvezi s tem prepušča Sodišču prve stopnje.
Komisija se kljub temu sprašuje o upoštevnosti te sodne prakse, če je bil akt vročen tožeči stranki. Če bi to sodno prakso uporabili v obravnavani zadevi, bi se obvestilu iz člena 20 Uredbe št. 659/1999 odvzel ves pomen, glavnim zainteresiranim strankam, ki so v obravnavani zadevi konkurenti podjetij, ki so prejela pomoč, pa bi se neupravičeno podaljšal rok za vložitev tožbe.
Tožeča stranka meni, da ji celotno besedilo izpodbijane odločbe ni bilo poslano 23. junija 2005, ampak šele . Ker je bila tožba vložena , naj bi bila torej dopustna. Poleg tega, če je rok začel teči šele po objavi izpodbijane odločbe, naj bi bila tožba še toliko bolj dopustna.
Presoja Sodišča prve stopnje
Najprej je treba navesti, da izpodbijana odločba, katere edina naslovnica je zadevna država članica, v obravnavani zadevi Francoska republika (glej v tem smislu sklep Sodišča prve stopnje z dne 13. maja 2008 v zadevi SNIV proti Komisiji, T-327/04, neobjavljen v ZOdl., točka 33), tožeči stranki ni bila vročena, ampak ji je bila samo poslana.
V skladu s členom 230, peti odstavek, ES je treba ničnostno tožbo glede na posamezni primer vložiti v dveh mesecih od objave akta ali njegovega uradnega obvestila tožniku, če tega ni bilo, pa od dneva, ko je zanj izvedel.
Iz besedila te določbe je razvidno, da je merilo datuma, ko se stranka seznani z aktom, kot izhodišče roka za vložitev tožbe manj pomembno od merila objave akta ali uradnega obvestila o njem (sklep Sodišča prve stopnje z dne 21. novembra 2005 v zadevi Tramarin proti Komisiji, T-426/04, ZOdl., str. II-4765, točka 48, zgoraj v točki 31 navedeni sklep SNIV proti Komisiji, točka 21, in zgoraj v točki 12 navedeni sklep TF1 proti Komisiji, točka 19).
Poleg tega sta Sodišče in Sodišče prve stopnje v zvezi z akti, ki so v skladu z ustaljeno prakso zadevne institucije objavljeni v
Uradnem listu Evropske unije
, čeprav objava ni pogoj za njihovo uporabo, priznali, da se datuma, ko se tožeča stranka seznani z aktom, ne uporablja in da začne rok za vložitev tožbe teči z datumom objave. V teh okoliščinah lahko namreč zadevna tretja oseba upravičeno pričakuje, da bo zadevni akt objavljen (zgoraj v točki 33 navedeni sklep Tramarin proti Komisiji, točka 49, zgoraj v točki 31 navedeni sklep SNIV proti Komisiji, točka 22, in zgoraj v točki 12 navedeni sklep TF1 proti Komisiji, točka 20). Ta rešitev, ki je povezana s pravno varnostjo in se uporablja za vse zainteresirane tretje osebe, velja zlasti, kadar se, kot v obravnavani zadevi, zainteresirana tretja oseba kot vlagateljica tožbe seznani z aktom pred objavo.
Nazadnje, to, da Komisija daje tretjim osebam dostop do celotnega besedila odločbe, ki je na njeni spletni strani, skupaj z objavo kratkega obvestila v Uradnem listu, ki zainteresiranim strankam omogoča, da označijo zadevno odločbo, in jih obvešča o tej možnosti dostopa po spletu, je treba šteti za objavo v smislu člena 230, peti odstavek, ES (sodba Sodišča prve stopnje z dne 15. junija 2005 v zadevi Olsen proti Komisiji, T-17/02, ZOdl., str. II-2031, točka 80, sklep Sodišča prve stopnje z dne v zadevi Air Bourbon proti Komisiji, T-321/04, ZOdl., str. II-3469, točka 34, in zgoraj v točki 33 navedeni sklep Tramarin proti Komisiji, točka 53).
Člen 26(1) Uredbe št. 659/1999 določa, da Komisija objavi v
Uradnem listu Evropskih skupnosti
povzetek „odločb, sprejetih na podlagi […] člena 18 v povezavi s členom 19(1)“.
Da bi se ugotovilo, ali izpodbijana odločba, ki je brez izrecne pravne podlage, ustreza temu, na kar se nanaša v prejšnji točki navedeni del besedila iz člena 26(1) Uredbe št. 659/1999, je treba, prvič, preučiti faze postopka, ki ga je Komisija uporabila v obravnavani zadevi, in drugič, pojasniti pomen navedenega dela besedila.
Prvič, iz točke 64 obrazložitve izpodbijane odločbe je razvidno, da Komisija z dopisom z dne 10. decembra 2003, ki ga je označila za „dopis na podlagi člena 17“ (točka 15 obrazložitve izpodbijane odločbe), Francoske republike ni le obvestila o predhodnem stališču, da ureditev prispevkov ni ali ni več združljiva s skupnim trgom, in jo pozvala k predložitvi pripomb.
Komisija je v tem dopisu navedla, „da je najprej treba spremeniti obstoječi sistem, da se zagotovi skladnost francoske ureditve prispevkov s pravili Skupnosti, ki veljajo za državne pomoči“ (točka 64 obrazložitve izpodbijane odločbe). Komisija je „meni[la], da morajo francoski organi sprejeti potrebne ukrepe za zagotovitev upoštevanja [nekaterih] načel“, ki se v bistvu nanašajo na sorazmernost državnega nadomestila s stroški javne službe (točka 64, prva alinea, obrazložitve izpodbijane odločbe) in na izvajanje gospodarskih dejavnosti javnih RTV-postaj pod tržnimi pogoji (točka 64, druga in tretja alinea, obrazložitve izpodbijane odločbe).
Tako se je Komisija že v dopisu z dne 10. decembra 2003 odločila, da zadevni državi članici pošlje „priporočilo, v katerem […] predlaga ustrezne ukrepe“, kar pa se načeloma zgodi šele v fazi iz člena 18 Uredbe št. 659/1999, torej „glede na podatke, ki jih je država članica predložila“.
Komisija je v izpodbijani odločbi najprej opozorila na pogoje iz tega priporočila (točka 64 obrazložitve izpodbijane odločbe) in preučila zaveze, ki jih je v odgovor nanj sprejela Francoska republika (točka 65 in naslednje v obrazložitvi izpodbijane odločbe), nato pa je „meni[la], da so zaveze francoskih organov glede načela neobstoja previsokega nadomestila zadovoljive“ (točka 68 obrazložitve izpodbijane odločbe) in da so zaveze „glede poslovanja javnih kanalov dovolj v skladu s priporočili, ki jih [je] nav[edla]“ (točka 70 obrazložitve izpodbijane odločbe). Seznanila se je tudi z zavezo francoskih organov, da bodo „v dveh letih od tega dopisa“ sprejeli spremembe zakonskih in drugih določb, ki so potrebne za uresničitev teh zavez, ter ji v enakem roku o tem predložili poročilo (točka 71 obrazložitve izpodbijane odločbe).
Komisija se je na podlagi teh različnih zavez francoskih organov in ugotovitve, da so zaveze v skladu z njenim priporočilom, odločila končati ta postopek (točki 1 in 72 obrazložitve izpodbijane odločbe), pri čemer je opozorila, da izpodbijana odločba nikakor ne posega v njeno pristojnost iz člena 88(1) ES, da redno preverja sisteme pomoči, ki obstajajo (točka 73, prvi pododstavek, obrazložitve izpodbijane odločbe).
Iz zgornjega opisa je razvidno, da se je Komisija v obravnavani zadevi že v fazi postopka iz člena 17(2) Uredbe št. 659/1999 odločila, da Francoski republiki pošlje „priporočilo, v katerem […] predlaga ustrezne ukrepe“, iz člena 18 te uredbe. Komisija je nato po prejetju zavez Francoske republike te preučila, ugotovila, da so v skladu s tem priporočilom, in jih zato sprejela. To sprejetje, ki temelji na predhodni preučitvi zavez in je tako več kot le seznanitev z zavezami, bi vendar lahko vsaj na prvi pogled in zaradi čim večje usklajenosti s fazami postopka, ki so natančno določene z Uredbo št. 659/1999, primerjali z „zabeležbo“ v smislu člena 19(1) te uredbe.
Drugič, treba je določiti pomen besedila „odločbe, sprejete na podlagi […] člena 18 v povezavi s členom 19(1)“ iz člena 26(1) Uredbe št. 659/1999.
To besedilo pomeni, da objava, predvidena s to določbo, ni obvezna vedno in samo za „odločbo, sprejeto na podlagi […] člena 18“ Uredbe št. 659/1999, s katero se državi članici pošlje priporočilo za sprejetje ustreznih ukrepov, ampak je ta objava obvezna le, če država članica sprejme priporočilo Komisije, kot v primeru iz člena 19(1) iste uredbe.
Če in kadar država članica sprejme priporočilo za sprejetje ustreznih ukrepov, člen 26(1) Uredbe št. 659/1999 torej dokončno določa obveznost Komisije, da objavi vsebino tega priporočila, ki se ga je odločila poslati državi članici, in dejstvo, da je država članica to priporočilo sprejela. Tretje osebe so tako obveščene ne samo o vmesnem stanju postopka preverjanja, ampak tudi o njegovem končnem stanju.
Čeprav je bila izpodbijana odločba v obravnavani zadevi sprejeta po postopku, v katerem je bilo priporočilo iz člena 18 Uredbe št. 659/1999 predloženo že v dopisu, poslanem na podlagi člena 17 (glej zgoraj točke od 38 do 40), ta dejansko ustreza temu, na kar se v členu 26(1) te uredbe nanaša besedilo „odločba, sprejeta na podlagi […] člena 18 v povezavi s členom 19(1)“.
Ker izpodbijana odločba povsem ustreza enemu od aktov iz člena 26(1) Uredbe št. 659/1999 in jo je bilo torej treba objaviti, je rok za vložitev tožbe v skladu z določbami člena 102(1) Poslovnika Sodišča prve stopnje začel teči „po izteku 14. dne po objavi akta v
Uradnem listu Evropske unije
“, kar pomeni 14. oktobra 2005 ob polnoči. Glede na to in na podlagi člena 230, peti odstavek, ES, v povezavi s členom 101 in členom 102(2) Poslovnika, se je rok za vložitev tožbe iztekel ob polnoči.
Ker je bila ta tožba vložena 9. septembra 2005, je dopustna.
Narava izpodbijane odločbe
Trditve strank
Komisija ob podpori intervenientk trdi, da izpodbijana odločba, ker vsebuje priporočilo, ki so ga francoski organi sprejeli, ni zavezujoča in torej ni izpodbojni akt.
Šlo naj bi za dopis, ki je bil Francoski republiki poslan med rednim preverjanjem veljavne pomoči. Vendar naj bi iz besedila člena 88(1) ES bilo razvidno, da so ustrezni ukrepi samo predlogi. Samo če se država članica odloči, da ne bo sprejela teh predlogov, naj bi bila Komisija, če meni, da je to primerno, zavezana sprejeti odločbo v skladu s členom 88(2) ES, s katero bi zahtevala spremembo zadevnega sistema pomoči, in šele ta odločba naj bi bila zavezujoča. Komisija naj ne bi bila pristojna za to, da bi državo članico med predhodno preučitvijo državnega ukrepa v kar koli prisilila. Komisija se v podporo svojemu stališču sklicuje na sodbo Sodišča prve stopnje z dne 22. oktobra 1996 v zadevi Salt Union proti Komisiji (
T-330/94, Recueil, str. II-1475
, točka 35) in zgoraj v točki 33 navedeni sklep Tramarin proti Komisiji.
Tako imenovani postopek „ustreznih ukrepov“ naj bi bil torej podoben kvazipogodbenemu postopku. Če država članica sprejme predloge ustreznih ukrepov, ki jih poda Komisija, naj bi jih bila država članica zavezana tudi izvesti. Pri zavrnitvi naj bi Komisija začela formalni postopek preiskave.
Vendar bi lahko Francoska republika v tej fazi postopka ustreznih ukrepov, ki poleg tega nima nikakršnega odložilnega učinka, še dve leti po tem, ko je bila uradno obveščena o izpodbijani odločbi, izplačevala pomoč na podlagi veljavne ureditve. Edini omejitvi naj bi bili morebiten začetek formalnega postopka preiskave ob neupoštevanju zavez in to, da se sporna pomoč po dveh letih in ob neupoštevanju zavez ne bi več štela za veljavno, ampak za novo pomoč. Morda bi lahko bila zavezujoča samo odločitev o začetku formalnega postopka preiskave.
Poleg tega naj bi bila edina obveznost države članice ta, da upošteva svoje zaveze, izhajala pa naj bi iz njenega enostranskega sprejetja predlogov Komisije in ne iz izpodbijane odločbe, s katero se le seznani s temi zavezami.
Komisija naj ne bi imela možnosti, da samo na podlagi neupoštevanja zavez začne postopek zaradi neizpolnitve obveznosti v skladu s členom 88(2) ES ali členom 226 ES.
Trditev tožeče stranke o odvračanju držav članic od lojalnega sodelovanja s Komisijo naj bi bila zavajajoča. Sicer naj bi držalo, da se država članica lahko odloči, da ne bo sodelovala, in zavrne vse predloge ustreznih ukrepov. Vendar bi to pripeljalo do takojšnjega začetka formalnega postopka preiskave, ki bi mu sledila enostranska odločba Komisije, s katero bi se zahtevala takojšnja sprememba sistema pomoči. S postopkom sodelovanja, ki se je uporabil v obravnavani zadevi, naj bi se bilo mogoče izogniti začetku formalnega postopka preiskave in država članica bi imela na voljo čas za izvedbo zavez v dogovorjenih časovnih presledkih, vendar ne v daljših časovnih rokih. Sistem naj bi torej spodbujal sodelovanje med Komisijo in državami članicami, ne da bi te nagovarjal k nelojalnemu ravnanju.
Trditev, da ni sodnega nadzora nad ravnanjem Komisije, če se ta po izteku roka, ki ga ima država članica, ne odloči za začetek formalnega postopka preiskave, naj ne bi bila pravilna. Neizpolnitev zavez Francoske republike naj bi pomenila, da lahko tožeča stranka pred nacionalnim sodiščem zahteva ustavitev izplačila nove pomoči, za kar naj bi se štel prispevek. Tožeča stranka bi poleg tega lahko Komisiji poslala poziv k ukrepanju in nato proti njej vložila tožbo zaradi nedelovanja, če ta institucija ne bi takoj začela formalnega postopka preiskave. Formalni postopek naj bi se tako končal z dokončno odločbo Komisije, ki bi jo tožeča stranka lahko izpodbijala.
In nazadnje, v točki 73 obrazložitve izpodbijane odločbe naj Komisija ne bi ustvarila zmede glede narave izpodbijane odločbe, saj naj bi bila narava dokumenta odvisna od njegove vsebine.
Tožeča stranka se ne strinja s stališčem Komisije.
Presoja Sodišča prve stopnje
V skladu z ustaljeno sodno prakso je mogoče samo zoper akte z zavezujočimi pravnimi učinki, ki bi lahko vplivali na interese tožeče stranke, tako da bi pomembno spremenili njen pravni položaj, vložiti ničnostno tožbo na podlagi člena 230, četrti odstavek, ES (sodba Sodišča z dne 11. novembra 1981 v zadevi IBM proti Komisiji, 60/81, Recueil, str. 2639, točka 9, sodbe Sodišča prve stopnje z dne v zadevi Assicurazioni Generali in Unicredito proti Komisiji, T-87/96, Recueil, str. II-203, točka 37; z dne v zadevi Coca-Cola proti Komisiji,
T-125/97 in T-127/97, Recueil, str. II-1733
, točka 77, ter z dne v zadevi M6 in drugi proti Komisiji, T-112/99, Recueil, str. II-2459, točka 35, sklep Sodišča prve stopnje z dne v zadevi Kronoply proti Komisiji, T-130/02, Recueil, str. II-4857, točka 43).
Da bi se ugotovilo, ali ima akt ali odločba take učinke, je treba preučiti vsebino dokumenta (zgoraj v točki 60 navedena sodba IBM proti Komisiji, točka 9, in sklep Sodišča prve stopnje z dne 13. junija 1991 v zadevi Sunzest proti Komisiji, C-50/90, Recueil, str. I-2917, točka 12, zgoraj v točki 60 navedena sodba Coca-Cola proti Komisiji, točka 78, in zgoraj v točki 60 navedeni sklep Kronoply proti Komisiji, točka 44).
S Pogodbo določena postopkovna pravila glede državnih pomoči so odvisna od tega, ali so ukrepi veljavna pomoč ali nova pomoč. Za prve velja člen 88(1) in (2) ES, druge pa ureja člen 88(2) in (3) ES (sodba Sodišča z dne 30. junija 1992 v zadevi Italija proti Komisiji, C-47/91, Recueil, str. I-4145, točka 22).
Glede veljavnih pomoči je Komisija na podlagi člena 88(1) ES pristojna, da jih skupaj z državami članicami redno preverja. V okviru tega preverjanja Komisija državam članicam predlaga ustrezne ukrepe, ki so potrebni za postopen razvoj ali delovanje skupnega trga. Člen 88(2) nadalje določa, da če Komisija, potem ko je pozvala zadevne stranke k predložitvi pripomb, ugotovi, da pomoč ni združljiva s skupnim trgom glede na člen 87 ES, ali če se taka pomoč zlorablja, odloči, da mora zadevna država tako pomoč odpraviti ali spremeniti v roku, ki ji ga določi (zgoraj v točki 62 navedena sodba Italija proti Komisiji, točka 23, in sodba Sodišča z dne 9. avgusta 1994 v zadevi Namur-Les assurances du crédit, C-44/93, Recueil, str. I-3829, točka 11).
Člen 17(2) Uredbe št. 659/1999 določa, da če Komisija meni, da veljavna shema pomoči ni ali ni več združljiva s skupnim trgom, o svojem predhodnem stališču obvesti zadevno državo članico in ji omogoči, da predloži pripombe v enomesečnem roku.
Člen 18 Uredbe št. 659/1999 določa, da če Komisija, glede na podatke, ki jih je država članica predložila na podlagi navedenega člena 17, ugotovi, da veljavna shema pomoči ni ali ni več združljiva s skupnim trgom, izda priporočilo, v katerem zadevni državi članici predlaga ustrezne ukrepe. Ni sporno, da to priporočilo, ki je le predlog, ob ločenem upoštevanju ni izpodbojni akt (glej v tem smislu zgoraj v točki 51 navedeno sodbo Salt Union proti Komisiji, točka 35, prvi stavek).
Člen 19(2) Uredbe št. 659/1999 določa, da če država članica ne sprejme predlaganih ukrepov in Komisija, potem ko je upoštevala razloge zadevne države članice, še vedno meni, da so ukrepi potrebni, Komisija začne postopek na podlagi člena 4(4) te uredbe.
Člen 19(1) Uredbe št. 659/1999 določa, da če zadevna država članica sprejme predlagane ukrepe in o tem obvesti Komisijo, Komisija to zabeleži in o tem obvesti državo članico.
V zvezi z zadnjim primerom, upoštevnim v obravnavani zadevi, je treba zavrniti pristop, ki ga v bistvu zagovarja Komisija ter v skladu s katerim na podlagi ločenega in dobesednega branja navedenega člena 19(1) ne sprejme nobene odločbe v primeru, ko se postopek preverjanja veljavne pomoči konča tako, da država članica sprejme predlagane ustrezne ukrepe, ali pa se postopek iz členov 17 in 18 ter člena 19(1) Uredbe št. 659/1999 omeji na kvazipogodbeni postopek.
Tak pristop namreč ne upošteva pogojev in cilja tega postopka, ki je že po svoji naravi postopek odločanja, kot je določeno tudi v členu 26(1) Uredbe št. 659/1999, z besedilom „odločbe, sprejete na podlagi […] člena 18 v povezavi s členom 19(1)“.
Komisija in država članica seveda lahko razpravljata o predlaganih ustreznih ukrepih. Vendar se postopek preverjanja dokončno konča z odločbo iz prejšnje točke šele, ko se Komisija med izvrševanjem izključne pristojnosti za presojo združljivosti državnih pomoči s skupnim trgom odloči, da bo za zaveze države štela, da odpravljajo njene pomisleke.
Komisija je v obravnavani zadevi preučila zaveze Francoske republike, ugotovila, da so v skladu z njenim priporočilom in torej omogočajo, da se zagotovi združljivost ureditve prispevkov s skupnim trgom, zato se je odločila ta postopek končati (točki 1 in 72 obrazložitve izpodbijane odločbe), pri čemer je opozorila, da izpodbijana odločba nikakor ne vpliva na njeno pristojnost iz člena 88(1) ES, da redno preverja sisteme pomoči, ki obstajajo (točka 73, prvi pododstavek, obrazložitve izpodbijane odločbe).
Tako je Komisija – daleč od tega, da bi se le pasivno seznanila z zavezami Francoske republike – v zvezi z njimi sprejela odločbo, brez katere se postopek preverjanja prispevka ne bi končal, ampak bi se nadaljeval, ali z nadaljnjimi dopisi za pridobitev zavez, ki bi bile za Komisijo sprejemljive, ali z začetkom formalnega postopka preiskave na podlagi člena 19(2) Uredbe št. 659/1999.
Glede zavezujočih pravnih učinkov izpodbijane odločbe je dovolj poudariti, da je zadevna država članica, ki je v skladu s členom 19(1), zadnji stavek, Uredbe št. 659/1999 ob objavi iz člena 26(1) Uredbe št. 659/1999 nujno sprejela ustrezne ukrepe, „zavezana, da […] tudi izvaja“ te ukrepe (glej o tem, kako je Sodišče priznalo tak zavezujoči pravni učinek v zadevah pred začetkom veljavnosti Uredbe št. 659/1999, sodbe Sodišča z dne 24. marca 1993 v zadevi CIRFS in drugi proti Komisiji, C-313/90, Recueil, str. I-1125, točka 36; z dne v zadevi Ijssel-Vliet, C-311/94, Recueil, str. I-5023, točki 42 in 43, ter z dne v zadevi Nemčija proti Komisiji, C-288/96, Recueil, str. I-8237, točka 65, zadnji stavek).
Teh ugotovitev ne more omajati sklicevanje Komisije na zgoraj v točki 33 navedeni sklep Tramarin proti Komisiji in na zgoraj v točki 51 navedeno sodbo Salt Union proti Komisiji.
Zadeva, v kateri je bil sprejet zgoraj v točki 33 navedeni sklep Tramarin proti Komisiji, se nanaša na primer predhodne preučitve nove pomoči. Ta predhodna preučitev mora v skladu s členom 4(1) Uredbe št. 659/1999 pripeljati do sprejetja odločbe na podlagi člena 4(2), (3) ali (4) iste uredbe, zoper to odločbo pa se po potrebi lahko vloži ničnostna tožba. Sodišče prve stopnje je v teh okoliščinah menilo, da je dopis – s katerim je Komisija med predhodno preučitvijo Italijansko republiko pozvala, naj se odpove predlogu prehodne določbe med veljavno ureditvijo pomoči in priglašeno ureditvijo pomoči – pripravljalni akt za dokončno odločbo in torej ne more biti predmet tožbe.
Vendar Komisiji med rednim preverjanjem veljavnih pomoči in ob domnevi, da bo država članica zaveze ustrezno izvedla, po odločbi iz člena 26(1) Uredbe št. 659/1999 ni bilo več treba sprejeti druge odločbe. Edini akt, ki ga imajo tako na voljo zainteresirane tretje osebe – in v obravnavani zadevi tožeča stranka – ni pripravljalni akt za poznejšo končno odločbo, kot v zadevi Tramarin proti Komisiji, temveč odločba iz navedene določbe Uredbe št. 659/1999, ki ima zavezujoč pravni učinek, naveden zgoraj v točki 73.
Stališča Komisije ni mogoče utemeljiti niti s sklicevanjem na zgoraj v točki 51 navedeno sodbo Salt Union proti Komisiji. Sodišče prve stopnje je v točki 35 te sodbe namreč izrecno domnevalo, da bo država članica zavrnila sprejetje predloga Komisije za ustrezne ukrepe, ta predlog ob ločenem upoštevanju in glede na navedbe iz točke 65 zgoraj pa dejansko ni izpodbojni akt. Vendar je položaj v obravnavani zadevi drugačen, saj je država članica ustrezne ukrepe sprejela.
Iz zgornjih ugotovitev je razvidno, da niti zgoraj v točki 33 navedeni sklep Tramarin proti Komisiji niti zgoraj v točki 51 navedena sodba Salt Union proti Komisiji ne potrjujeta stališča Komisije.
Nazadnje, glede vprašanja, ali bi zavezujoči pravni učinki izpodbijane odločbe lahko vplivali na interese tožeče stranke, je treba navesti, da ta odločba v zavezujočem pravnem in časovnem okviru mehanizma rednega preverjanja veljavnih pomoči dopušča zaveze Francoske republike, ki bi jih lahko šteli za neprimerne za zagotovitev združljivosti ureditve prispevkov s skupnim trgom. Francoska republika lahko tako na podlagi izpodbijane odločbe še dve leti izvaja zadevno ureditev pomoči.
Po izteku tega dveletnega roka omogoča izpodbijana odločba tudi in predvsem ohranitev navedene ureditve pomoči z določenimi prilagoditvami.
Iz vseh ugotovitev je razvidno, da ima izpodbijana odločba zavezujoče pravne učinke, ki bi lahko vplivali na interese tožeče stranke, in je zato akt, zoper katerega je mogoče vložiti ničnostno tožbo na podlagi člena 230, četrti odstavek, ES.
Pravni interes tožeče stranke
Trditve strank
Komisija ob podpori intervenientk nikakor ne izpodbija procesnega upravičenja tožeče stranke, ampak trdi, da naj bi tožeča stranka kot konkurentka podjetja, ki je prejelo pomoč, ki se je prostovoljno uskladila s pravom Skupnosti, dosegla svoje in naj torej ne bi imela nikakršnega pravnega interesa za razglasitev ničnosti izpodbijane odločbe. Tožeča stranka naj bi bila v primeru razglasitve ničnosti v manj zadovoljivem položaju kot na podlagi izpodbijane odločbe, v skladu s katero naj bi se ureditev pomoči spremenila tako, da bi bila bolj naklonjena skupnemu interesu.
Tožeča stranka se ne strinja s stališčem Komisije.
Presoja Sodišča prve stopnje
V skladu z ustaljeno sodno prakso je ničnostna tožba dopustna, če ima fizična ali pravna oseba, ki je vložila tožbo, interes za razglasitev ničnosti izpodbijanega akta. Ta interes mora biti obstoječ in dejanski ter se presoja na dan vložitve tožbe (sodbi Sodišča prve stopnje z dne 14. aprila 2005 v zadevi Sniace proti Komisiji, T-141/03, ZOdl., str. II-1197, točka 25, in z dne v zadevi Salvat père & fils in drugi proti Komisiji, T-136/05, ZOdl., str. II-4063, točka 34).
Tak interes obstaja, kadar ima lahko razglasitev ničnosti tega akta kot taka pravne posledice oziroma, v skladu z drugo opredelitvijo, da lahko rezultat pravnega sredstva stranki, ki ga je vložila, prinese korist (glej sodbo Sodišča prve stopnje z dne 28. septembra 2004 v zadevi MCI proti Komisiji, T-310/00, ZOdl., str. II-3253, točka 44 in navedena sodna praksa). Odločba, s katero se v celoti ugodi tožeči stranki, tej po definiciji ne more škodovati (glej v tem smislu sodbo Sodišča z dne v zadevi Nemčija proti Komisiji, C-242/00, Recueil, str. I-5603, točka 46, ter sodbo Sodišča prve stopnje z dne v zadevi NBV in NVB proti Komisiji, T-138/89, Recueil, str. II-2181, točka 32) in ta tožeča stranka nima interesa, da bi predlagala razglasitev ničnosti.
Nasprotno, kadar tožeča stranka trdi, da zadevni akt, tudi če je zanjo morda deloma ugoden, ustrezno ne ščiti njenega pravnega položaja, ji je treba priznati pravni interes za to, da sodišče Skupnosti preveri zakonitost te odločbe. Presoja ugodnosti ali neugodnosti izpodbijanega akta se torej nanaša na temelj, in ne na dopustnost tožbe (glej v tem smislu sklepne predloge generalnega pravobranilca Tesaura k sodbi Sodišča z dne 9. novembra 1989 v zadevi Katsoufros proti Sodišču, 55/88, Recueil, str. 3579, od 3585 do 3587).
Komisija, pri kateri je tožeča stranka vložila pritožbo, ki se je nanašala zlasti na ureditev RTV-prispevka, je v izpodbijani odločbi menila, da bi lahko na podlagi določenih zavez Francoske republike zagotovili združljivost te ureditve s skupnim trgom. Tožeča stranka pa meni, da te zaveze niso primerne za to, ter izpodbijano odločbo izpodbija prav zato, ker jih dopušča in tako v njeno škodo krši določbe Pogodbe glede državnih pomoči.
Ugotoviti je treba, da trditev Komisije, da naj tožeča stranka ne bi imela interesa, da bi predlagala razglasitev ničnosti izpodbijane odločbe, ker naj bi bila odločba zanjo ugodna, temelji na predpostavki, da so ugovori tožeče stranke v zvezi s temeljem – se pravi natančneje v zvezi z očitno neprimernostjo teh zavez – napačni.
Vendar je imela tožeča stranka kot televizijski operater in konkurent France 2 in France 3 jasno interes, da sodišču Skupnosti predloži vprašanje, ali je zakonito, da je ta institucija v izpodbijani odločbi menila, da je na podlagi zavez, ki jih je sprejela Francoska republika, mogoče zagotoviti združljivost francoske ureditve prispevkov s skupnim trgom.
Poleg tega in v nasprotju s trditvami Komisije razglasitev ničnosti izpodbijane odločbe, ki bi temeljila na tem, da je ta institucija storila očitno napako pri določitvi ustreznih ukrepov za izvedbo ali da ustreznost teh ukrepov za opredeljene težave ni zadostno obrazložena, ne bi postavila tožeče stranke v manj ugoden položaj, kot je tisti, ki izhaja iz izpodbijane odločbe.
Razglasitev ničnosti iz katerega koli od teh razlogov bi namreč pomenila, da so za izpodbijano odločbo značilne ali bi lahko bile značilne neustrezne zaveze, zato za tožečo stranko ni ugodna. Komisija bi morala po tej razglasitvi ničnosti glede na sedanje pogoje financiranja France 2 in France 3 v okviru rednega preverjanja veljavnih pomoči presoditi, ali je primerno, da za naprej predlaga druge ustrezne ukrepe.
Iz tega je razvidno, da ima tožeča stranka v nasprotju s trditvami Komisije pravni interes za vložitev ničnostne tožbe zoper izpodbijano odločbo.
Iz vseh zgornjih ugotovitev je razvidno, da je tožba dopustna.
Temelj
Ta tožba vsebuje pet tožbenih razlogov. Prvi tožbeni razlog se nanaša na kršitev obveznosti obrazložitve. Drugi tožbeni razlog se nanaša na kršitev pravice do obrambe. Tretji tožbeni razlog se nanaša na nezadosten obseg zavez Francoske republike. Četrti tožbeni razlog se nanaša na zlorabo postopka. Peti tožbeni razlog se nanaša na napačno razlago sodbe Sodišča z dne 24. julija 2003 v zadevi Altmark Trans in Regierungspräsidium Magdeburg (
C-280/00, Recueil, str. I-7747
, v nadaljevanju: sodba Altmark).
Najprej je treba preučiti tožbena razloga, ki se nanašata na kršitev pravice do obrambe in zlorabo postopka. Nadalje bo preučen tožbeni razlog, ki se nanaša na napačno razlago zgoraj v točki 94 navedene sodbe Altmark, nato pa še tožbena razloga, ki se nanašata na kršitev obveznosti obrazložitve in nezadosten obseg zavez.
Drugi tožbeni razlog: kršitev pravice do obrambe
Trditve strank
Tožeča stranka priznava, da se lahko upravni postopek glede državnih pomoči začne samo proti državam članicam, vendar trdi, da mora Komisija med fazo preverjanja iz člena 88(2) ES zadevne stranke pozvati k predložitvi pripomb. Tožeča stranka se čudi, da s Komisijo ni mogla razpravljati o primernosti in obsegu zavez Francoske republike, saj je Komisija na njihovi podlagi potrdila ohranitev ureditve, ki pomeni državno pomoč, ki je v nasprotju s členom 87 ES. Razprava naj bi bila še toliko nujnejša, ker naj bi bil dialog med tožečo stranko in Komisijo – na podlagi katerega je bilo ugotovljeno, da je ureditev prispevkov državna pomoč v smislu člena 87 ES – nenadoma prekinjen, ko se je presojalo o združljivosti te ureditve s skupnim trgom.
Tožeča stranka meni, da mesto, ki ga je imela v postopku v obravnavani zadevi, ni v skladu s sodno prakso, v skladu s katero, čeprav o tem ni pisnih določb, Skupnost ne more posegati v položaj osebe, če tej ni bilo omogočeno, da izrazi stališče. Glede na diskrecijsko pravico, ki jo ima Komisija pri sprejemanju odločbe na podlagi člena 88(1) ES, naj bi bilo še toliko pomembnejše, da se zagotovi spoštovanje pravice do izjave. Prekinitev dialoga med Komisijo in tožečo stranko naj bi pomenila kršitev pravice do obrambe tožeče stranke.
Komisija ob podpori intervenientk nasprotuje stališču tožeče stranke.
Presoja Sodišča prve stopnje
Opozoriti je treba, da je postopek nadzora nad državnimi pomočmi glede na svojo splošno zasnovo postopek, ki se uvede proti državi članici, ki je v skladu s svojimi skupnostnimi obveznostmi odgovorna za dodelitev pomoči (sodbi Sodišča prve stopnje z dne 8. julija 2004 v zadevi Technische Glaswerke Ilmenau proti Komisiji, T-198/01, ZOdl., str. II-2717, točka 61, in z dne v zadevi Saxonia Edelmetalle proti Komisiji,
T-111/01 in T-133/01, ZOdl., str. II-1579
, točka 47).
Ta ugotovitev, ki se je v sodni praksi razvila v okviru nadzora Komisije nad novimi pomočmi, velja tudi v okviru rednega preverjanja veljavnih pomoči.
Iz tega je razvidno, da čeprav stranki nič ne preprečuje, da bi Komisiji posredovala podatke, ki razkrivajo nezdružljivost državne pomoči s skupnim trgom, pa naj bo pomoč nova ali veljavna, ji ta možnost ne daje nobene pravice do obrambe. Komisija nikakor ni zavezana z njo začeti kontradiktorne razprave.
Res je, da Komisija v okviru formalnega postopka preiskave iz člena 88(2), prvi pododstavek, ES in člena 6 Uredbe št. 659/1999, ki se pri nadzoru nad novimi pomočmi lahko začne z odločitvijo na podlagi člena 4(4) Uredbe št. 659/1999, pri rednem preverjanju veljavnih pomoči pa z odločitvijo na podlagi člena 19(2) iste uredbe, „od […] zainteresiranih strank zahteva, da pošljejo pripombe“ (člen 6(1), drugi stavek, Uredbe št. 659/1999). Vendar je treba ugotoviti, da izpodbijana odločba v obravnavani zadevi ni bila sprejeta po takem formalnem postopku preiskave, ampak po predlogu ustreznih ukrepov, ki ga je zadevna država članica sprejela, se pravi v okviru člena 19(1) Uredbe št. 659/1999.
Komisiji v tej fazi postopka rednega preverjanja veljavnih pomoči tožečih strank ni bilo treba pozvati k predložitvi pripomb. Tožeča stranka torej neupravičeno uveljavlja pravico do obrambe in se sklicuje na to, da jo je Komisija kršila.
V teh okoliščinah je treba ta tožbeni razlog zavrniti.
Četrti tožbeni razlog: zloraba postopka
Trditve strank
Po mnenju tožeče stranke Komisija na nacionalne organe prelaga breme odkrivanja državne pomoči, čeprav ima sama izključno pristojnost. Tožeča stranka ne razume, kako bi lahko Komisija to pristojnost tako prenesla in zato priznala neposredni učinek člena 87 ES že samo z odločbo o sprejetju zavez, medtem ko je bilo treba za določitev neposrednega učinka člena 88(3) ES sprejeti uredbo.
Komisija se ne strinja s stališčem tožeče stranke.
Presoja Sodišča prve stopnje
Prvič, ugotoviti je treba, da v nasprotju s tem, kar naj bi bilo razvidno iz tega tožbenega razloga, namen izpodbijane odločbe nikakor ni, da bi se na nacionalne organe preložilo breme odkrivanja – za kar je domnevno odgovorna izključno Komisija – morebitne državne pomoči, ker med drugim v skladu z ugotovitvijo Sodišča velja, da je nacionalno sodišče v vsakem primeru pristojno za to, da po potrebi ugotovi obstoj državne pomoči (glej v tem smislu sodbo Sodišča z dne 22. marca 1977 v zadevi Steinike & Weinlig, 78/76, Recueil, str. 595, točka 14).
Drugič, ker želi tožeča stranka s tem tožbenim razlogom razkriti, kako je Komisija izključno pristojnost za presojo združljivosti državne pomoči s skupnim trgom domnevno prenesla na nacionalne organe, je treba ugotoviti, da nikjer v izpodbijani odločbi ni takega prenosa pristojnosti.
Nasprotno, Komisija je ob izvajanju izključne pristojnosti za presojo združljivosti državnih pomoči s skupnim trgom z izpodbijano odločbo dosegla, da je Francoska republika sprejela določene zaveze, katerih namen je zagotoviti združljivost ureditve prispevkov s tem trgom. Izpodbijana odločba poleg tega, kot je poudarjeno v točki 73 obrazložitve Odločbe, z ničimer ne vpliva na pristojnost Komisije, da na podlagi člena 88(1) ES redno preverja veljavne sisteme pomoči in predlaga ustrezne ukrepe, ki so potrebni za postopen razvoj ali delovanje skupnega trga.
V teh okoliščinah je treba ta tožbeni razlog zavrniti.
Peti tožbeni razlog: napačna razlaga sodbe Altmark
Trditve strank
Tožeča stranka meni, da je Komisija napačno uporabila pravo glede uporabe člena 86(2) ES v primeru pomoči, ki izhaja iz čezmernega nadomestila za stroške obveznosti javne službe.
Sodišče naj bi se v zgoraj v točki 94 navedeni sodbi Altmark odločilo za tako imenovani pristop „prek nadomestil“. Izbiro tega pristopa prek nadomestil naj bi potrjevala tudi poznejša sodna praksa Sodišča in Sodišča prve stopnje.
Tožeča stranka navaja, da Sodišče v nasprotju s trditvami Komisije v zgoraj v točki 94 navedeni sodbi Altmark implicitno ne potrjuje, da se lahko pomoč, ki je nadomestilo ali, bolje rečeno, čezmerno nadomestilo za stroške podjetja pri zagotavljanju storitev splošnega gospodarskega pomena (v nadaljevanju: SSGP), razglasi za združljivo s skupnim trgom, če so izpolnjeni pogoji iz člena 86(2) ES.
Sodišče naj namreč ne bi bilo pristojno za to, da v postopku za sprejetje predhodne odločbe odgovori, čeprav implicitno, na vprašanje, ki mu ni bilo predloženo.
Poleg tega naj bi se Sodišče sklicevalo na sodbo z dne 22. novembra 2001 v zadevi Ferring (
C-53/00, Recueil, str. I-9067
, v nadaljevanju: sodba Ferring). Sodišče pa naj bi v navedeni sodbi izrecno izključilo uporabo člena 86(2) ES, pri čemer je izjavilo, da za ugodnost, ki presega dodatne stroške naloge splošnega interesa, „v nobenem primeru ni mogoče šteti, da je nujna za to, da se tem izvajalcem omogoči, da dokončajo svojo posebno nalogo“.
Nadalje, za uporabo člena 86(2) ES naj bi se zahtevala izpolnitev pogojev, povezanih z opredelitvijo in dodelitvijo naloge javne službe ter nadzorom nad njo kot tudi s sorazmernostjo finančnega nadomestila, dodeljenega kot protidajatev za to storitev. Sodišče je v zgoraj v točki 94 navedeni sodbi Altmark te pogoje spremenilo v kumulativna merila za presojo, in sicer ne za presojo združljivosti, temveč za presojo obstoja pomoči na podlagi prvega, drugega in tretjega pogoja od štirih pogojev iz točke 95 ter izreka navedene sodbe (skupaj v nadaljevanju: pogoji iz sodbe Altmark). Povedano drugače, nadzor nad sorazmernostjo naj bi se po navedbah Sodišča izvajal v fazi opredelitve pomoči, to pomeni pred fazo, v kateri naj bi ga uporabila Komisija.
Nazadnje naj bi Komisija v praksi uporabila člen 86(2) ES v okoliščinah, v katerih drugi in četrti pogoj iz sodbe Altmark nista bila izpolnjena, kar naj bi implicitno pomenilo, da ukrepa pri neizpolnitvi prvega in tretjega pogoja iz sodbe Altmark ne bi bilo mogoče rešiti s preučitvijo na podlagi člena 86(2) ES. Ker naj bi Komisija v obravnavani zadevi sama ugotovila, da tretji pogoj iz sodbe Altmark ni izpolnjen, bi morala iz tega nujno sklepati, da gre za pomoč v smislu člena 87(1) ES, ne da bi se bilo treba vprašati o njeni morebitni nezdružljivosti.
Komisija naj bi torej napačno uporabila pravo, s tem da je ugotavljala, ali je mogoče državni ukrep nadomestila za stroške javne službe utemeljiti na podlagi člena 86(2) ES, medtem ko naj bi ugotovila, da navedeni ukrep ne izpolnjuje pogojev iz sodbe Altmark, na podlagi katerih bi se lahko izognilo opredelitvi za državno pomoč.
Tožeča stranka v repliki nasprotuje dvomom o izključni pristojnosti Komisije za odločanje o združljivosti pomoči s skupnim trgom, kar naj bi se poleg tega potrjevalo z vložitvijo pritožbe. Nasprotovala naj bi predvsem pogojem, pod katerimi Komisija opravi tako preučitev.
Tožeča stranka namreč poudarja, da se Sodišče v zgoraj v točki 115 navedeni sodbi Ferring ne sklicuje na člen 86(2) ES, da bi utemeljilo sprejeto rešitev. Še več, Sodišče naj bi najprej navedlo načelo, da nadomestilo, pri katerem se upošteva pogoj enakovrednosti, ni pomoč, nato pa dodalo, da „če se izkaže, da imajo trgovci na debelo – distributerji, ker niso zavezanci za plačilo dajatve na neposredno prodajo zdravil, ugodnost, ki presega njihove dodatne stroške zaradi izpolnitve obveznosti javne službe, ki jim jih nalaga nacionalna ureditev, za to ugodnost za del, ki presega te dodatne stroške, v nobenem primeru ni mogoče šteti, da je nujna za to, da lahko ti izvajalci dokončajo svojo posebno nalogo“. Zato bi bilo treba po mnenju Sodišča „[…] odgovoriti, da se mora člen [86](2) [ES] razlagati tako, da ne zajema davčne ugodnosti, ki so je deležna podjetja, ki skrbijo za izvajanje javne službe, kot so ta v postopku v glavni stvari, če ta ugodnost presega dodatne stroške javne službe“.
Jasno naj bi torej bilo, da naj bi Sodišče izključilo vsakršno odstopanje od člena 86(2) ES v korist nadomestila, ki bi presegalo dodatne stroške, povezane z izvajanjem obveznosti javne službe, kar naj bi pomenilo, da je treba take pomoči presojati izključno na podlagi člena 87 ES. V tem primeru naj bi bila za presojo združljivosti pomoči s skupnim trgom še naprej pristojna Komisija, ker pa ni mogoče uporabiti odstopanja od člena 86(2) ES, naj bi ta preučitev v praksi lahko pripeljala samo do negativne ugotovitve.
Sodišče naj poleg tega v zgoraj v točki 94 navedeni sodbi Altmark ne bi ovrglo te analize. Sodišče naj namreč ne bi izrecno izključilo uporabe člena 86(2) ES, vendar naj je tudi ne bi potrdilo.
Komisija ob podpori Francoske republike in družbe France Télévisions izpodbija trditve, ki jih je navedla tožeča stranka. V bistvu trdi, da je tožeča stranka s tem tožbenim razlogom združila vprašanji, ki sta povsem ločeni in ju je zgoraj v točki 94 navedena sodba Altmark pomagala razjasniti. Prvo naj bi bilo, kdaj gre za državno pomoč v smislu Pogodbe, drugo pa, kdaj se taka pomoč lahko razglasi za združljivo s skupnim trgom.
Presoja Sodišča prve stopnje
Tožeča stranka s tem tožbenim razlogom v bistvu trdi, da naj bi Komisija napačno uporabila pravo, s tem da je ugotovila, da je ureditev RTV-prispevka združljiva s skupnim trgom, čeprav naj bi presodila, da določeni pogoji iz sodbe Altmark niso izpolnjeni.
Te utemeljitve ni mogoče sprejeti, ker izhaja iz napačne razlage zgoraj v točki 94 navedene sodbe Altmark.
Sodišče je v zgoraj v točki 94 navedeni sodbi Altmark opozorilo, da se pri opredelitvi za pomoč v skladu z usklajeno sodno prakso zahteva, da so izpolnjeni vsi pogoji iz člena 87(1) ES (točka 74 sodbe), ta določba pa vsebuje naslednje pogoje. Prvič, iti mora za ukrep države ali za ukrep iz državnih sredstev. Drugič, ta ukrep mora vplivati na trgovino med državami članicami. Tretjič, upravičencu mora dodeliti ugodnost. Četrtič, izkrivljati mora konkurenco ali bi jo lahko izkrivljal (točka 75 sodbe).
Sodišče je glede pogoja v zvezi z obstojem ugodnosti za upravičenca navedlo, da je iz sodne prakse, še zlasti iz zgoraj v točki 115 navedene sodbe Ferring razvidno, da če je treba državni ukrep šteti za nadomestilo, ki pomeni protidajatev za storitve, ki jih upravičena podjetja opravijo za izvrševanje obveznosti javne službe, tako da ta podjetja dejansko ne uživajo finančne koristi in zaradi navedenega ukrepa ne pridobijo ugodnejšega konkurenčnega položaja v primerjavi s konkurenčnimi podjetji, takšen ukrep ne spada pod člen 87(1) ES (zgoraj v točki 94 navedena sodba Altmark, točka 87).
Sodišče je dodalo, da morajo biti vendarle izpolnjeni določeni pogoji, da se tako nadomestilo v konkretnem primeru ne opredeli kot državna pomoč (zgoraj v točki 94 navedena sodba Altmark, točka 88):
—
prvič, upravičeno podjetje je bilo dejansko pooblaščeno za izvrševanje obveznosti javnih služb in te obveznosti so bile jasno opredeljene (prvi pogoj iz sodbe Altmark);
—
drugič, merila, na podlagi katerih se izračuna nadomestilo, so bila objektivno in pregledno določena vnaprej (drugi pogoj iz sodbe Altmark);
—
tretjič, nadomestilo ne preseže zneska, ki je potreben za pokritje vseh ali dela stroškov izvajanja obveznosti javne službe, ob upoštevanju prihodkov, povezanih s tem, in primernega dobička za izpolnitev teh obveznosti (tretji pogoj iz sodbe Altmark);
—
četrtič, kadar podjetje, ki bi ga bilo treba pooblastiti za izvrševanje obveznosti javne službe, ni bilo izbrano v postopku oddaje javnega naročila, je bila višina potrebnega nadomestila določena na podlagi analize stroškov, ki bi jih povprečno podjetje, dobro upravljano in ustrezno opremljeno, da lahko zadosti potrebam javnih služb, imelo pri izpolnjevanju teh obveznosti, ob upoštevanju prihodkov, povezanih s tem, in primernega dobička za izvrševanje teh obveznosti (četrti pogoj iz sodbe Altmark).
Sodišče je presodilo, da je treba državni ukrep, ki ne izpolnjuje enega od navedenih pogojev ali več teh, šteti za državno pomoč v smislu člena 87(1) ES.
Iz povsem nedvoumnega besedila zgoraj v točki 94 navedene sodbe Altmark je razvidno, da je torej eden in edini namen štirih navedenih pogojev opredeliti zadevni ukrep kot državno pomoč, natančneje, ugotoviti obstoj ugodnosti.
Sodišče je tako povzelo in natančneje opredelilo rešitev iz zgoraj v točki 115 navedene sodbe Ferring, na katero se tožeča stranka v svojih pisanjih večkrat sklicuje, da bi države članice lahko bolje presodile, ali njihov ukrep v korist subjektu, pooblaščenemu za izvrševanje obveznosti javne službe, pomeni državno pomoč, ki pri novi pomoči povzroči obveznost priglasitve ukrepa Komisiji, pri veljavni pomoči pa obveznost sodelovanja s to institucijo.
Poudariti je treba, da je utemeljitev tožeče stranke tudi v nasprotju s točkama 104 in 105 zgoraj v točki 94 navedene sodbe Altmark, v katerih Sodišče odgovarja na drugi del vprašanja za predhodno odločanje, s katerim predložitveno sodišče zlasti sprašuje, ali se lahko člen 73 ES uporablja za javne subvencije, ki so nadomestilo za dodatne stroške, nastale pri izvrševanju obveznosti javne službe.
Sodišče v navedenih točkah navaja, da ker je treba zadevne subvencije v postopku v glavni stvari šteti za nadomestilo, ki pomeni protidajatev za prevozne storitve, ki so bile opravljene za izvrševanje obveznosti javne službe, to nadomestilo pa izpolnjuje štiri pogoje iz sodbe Altmark, te subvencije ne spadajo pod člen 87 ES, tako da se ne bi bilo treba sklicevati na odstopanje od te določbe, ki je določeno v členu 73 ES. Po mnenju Sodišča je iz tega razvidno, da bi se določbe primarnega prava glede državnih pomoči, v tem primeru določbe člena 73 ES, uporabljale za navedene subvencije samo, če ne bi bili izpolnjeni vsi navedeni pogoji in če se za navedene subvencije ne bi uporabljale določbe Uredbe Sveta (EGS) št. 1191/69 z dne 26. junija 1969 o ukrepanju držav članic glede obveznosti javne službe v železniškem in cestnem prometu ter prometu po celinskih plovnih poteh (
UL L 156, str. 1
), kakor je bila spremenjena z Uredbo Sveta (EGS) št. 1893/91 z dne (
UL L 169, str. 1
).
Tako je jasno, da Sodišče loči med vprašanjem opredelitve ukrepa kot državne pomoči, ki bi v tem primeru izhajala iz neizpolnitve štirih pogojev iz sodbe Altmark, in vprašanjem združljivosti s skupnim trgom. To obrazložitev Sodišča v zvezi z uporabo člena 73 ES je mogoče v celoti prenesti na obravnavano zadevo, kar zadeva uporabo člena 86(2) ES.
Odločitve Sodišča in Sodišča prve stopnje, ki od zgoraj v točki 94 navedene sodbe Altmark vsebujejo sklicevanja na pogoje iz navedene sodbe, ne vzbujajo pomislekov o tem, da se ti pogoji nanašajo na opredelitev državne pomoči v smislu člena 87(1) ES, in v njih ni navedeno, da bi Sodišče z določitvijo teh pogojev želelo končati uporabo člena 86(2) ES za presojo združljivosti državnih ukrepov financiranja SSGP (glej v tem smislu sodbe Sodišča z dne 27. novembra 2003 v zadevi Enirisorse, od
C-34/01 do C-38/01, Recueil, str. I-14243
, točke od 31 do 40; z dne v zadevi Servizi Ausiliari Dottori Commercialisti, C-451/03, ZOdl., str. I-2941, točke od 61 do 72; z dne v zadevi Laboratoires Boiron, C-526/04, ZOdl., str. I-7529, točke od 50 do 57, ter z dne v zadevi Essent Netwerk Noord in drugi, C-206/06, ZOdl., str. I-5497, točke od 79 do 88, sodbe Sodišča prve stopnje z dne v zadevi Danske Busvognmænd proti Komisiji, T-157/01, Recueil, str. II-917, točki 97 in 98; z dne v zadevi Valmont proti Komisiji, T-274/01, ZOdl., str. II-3145, točki 130 in 131; z dne v zadevi Corsica Ferries France proti Komisiji, T-349/03, ZOdl., str. II-2197, točka 310, ter z dne v zadevi BUPA in drugi proti Komisiji, T-289/03, ZOdl., str. II-741, točka 258).
Natančneje, Sodišče je v zadevi, v kateri je bila izrečena zgoraj v točki 135 navedena sodba Servizi Ausiliari Dottori Commercialisti, odgovorilo na vprašanje za predhodno odločanje, s katerim je predložitveno sodišče spraševalo, ali nadomestilo, ki ga centri za davčno pomoč prejemajo za pripravo in pošiljanje davčne napovedi v skladu z nacionalno zakonodajo, pomeni državno pomoč v smislu člena 87(1) ES.
Sodišče je v sodbi opozorilo na štiri pogoje iz sodbe Altmark, pri čemer je poudarilo, da njihova izpolnitev pomeni, da se državni ukrep, ki se šteje za nadomestilo, ki pomeni protidajatev za storitve, ki so jih opravila upravičena podjetja za izvrševanje obveznosti javnih služb, ne opredeli kot državna pomoč.
Sodišče je najprej opozorilo, da je za preizkus zadnjih dveh pogojev v zvezi z višino zadevnega nadomestila potrebna presoja dejstev spora v postopku v glavni stvari, in poudarilo, da za to ni pristojno, ter nato navedlo, da mora torej nacionalno sodišče glede na navedena dejstva presoditi, ali je zadevno nadomestilo državna pomoč v smislu člena 87(1) ES.
Poudariti je treba, da je Sodišče tu pazljivo dodalo, da nacionalno sodišče ni pristojno za presojo združljivosti ukrepov pomoči ali sistema pomoči s skupnim trgom, saj ta presoja sodi v izključno pristojnost Komisije, ki deluje pod nadzorom sodišča Skupnosti (zgoraj v točki 135 navedena sodba Servizi Ausiliari Dottori Commercialisti, točka 71).
Zadnja ugotovitev Sodišča jasno kaže, da se ta tožbeni razlog opira na to, da je tožeča stranka pomešala preizkus Altmark, katerega namen je ugotoviti obstoj državne pomoči v smislu člena 87(1) ES, in preizkus iz člena 86(2) ES, s katerim se ugotavlja, ali se za ukrep, ki pomeni državno pomoč, lahko šteje, da je združljiv s skupnim trgom.
V teh okoliščinah je treba ugotoviti, da Komisija v obravnavani zadevi ni nikakor napačno uporabila prava.
Komisija je v izpodbijani odločbi namreč najprej preučila, ali ureditev prispevka pomeni državno pomoč. Najprej je ugotovila, da je glede obstoja državne pomoči izpolnjen pogoj v zvezi z uporabo državnih sredstev (točka 21 obrazložitve izpodbijane odločbe), nato je preverila pogoj v zvezi z obstojem selektivne koristi (točke od 22 do 25 obrazložitve izpodbijane odločbe) ter v zvezi s tem menila, da drugi in četrti pogoj Altmark nista izpolnjena (točki 24 in 25 obrazložitve izpodbijane odločbe), ne da bi se opredelila o drugih pogojih Altmark. Nazadnje je še ugotovila, da ureditev RTV-prispevka vpliva na trgovino med državami članicami (točka 26 obrazložitve izpodbijane odločbe).
Komisija je zato presodila, da ta ureditev pomeni državno pomoč (točka 27 obrazložitve izpodbijane odločbe).
Ta institucija je nato preučila, ali je ureditev RTV-prispevka, kot je predhodno ugotovila že v odločbi o začetku formalnega postopka preiskave z dne 27. septembra 1999 (glej zgoraj točko 10), dejansko veljavna državna pomoč. Komisija je najprej ugotovila, da je bila ta ureditev uvedena pred začetkom veljavnosti Pogodbe in da ni bila bistveno spremenjena (točke od 28 do 35 obrazložitve izpodbijane odločbe), nato pa presodila, da pomeni veljavno državno pomoč v skladu s členom 1(b)(i) Uredbe št. 659/1999 (točka 36 obrazložitve izpodbijane odločbe).
Nazadnje je Komisija zadevni ukrep upravičeno preučila še z vidika člena 86(2) ES in na koncu sklenila, da bo ob upoštevanju zavez, ki so jih francoski organi sprejeli glede sprememb zakonodaje, katerih namen je bil zagotoviti zadostna jamstva zoper morebitno čezmerno nadomestilo za stroške javne službe, postopek končala.
Komisija tako v nasprotju s trditvami tožeče stranke ni prezrla zgoraj v točki 94 navedene sodbe Altmark.
Iz vseh zgornjih ugotovitev je razvidno, da je treba peti tožbeni razlog tožeče stranke zavrniti kot neutemeljen.
Prvi tožbeni razlog: kršitev obveznosti obrazložitve
Trditve strank
Tožeča stranka trdi, da iz izpodbijane odločbe nikakor ni razvidno, zakaj se je Komisija odločila, da bo združljivost prijavljenega ukrepa pogojevala s predlaganimi zavezami Francoske republike. Tožeča stranka naj v nasprotju s trditvami Komisije ne bi pomešala graje obrazložitve z grajo utemeljenosti izpodbijane odločbe, temveč naj bi le trdila, da izpodbijana odločba glede posebnega vidika zavez ni zadostno obrazložena. Kvečjemu naj bi vztrajala, da je ta pomanjkljiva obrazložitev toliko bolj obžalovanja vredna, ker naj bi se z njo končal postopek, ki se je začel pred več kot desetimi leti. Tožeča stranka navaja, da le ugotavlja pomanjkljivost pojasnil v izpodbijani odločbi – ne da bi se spuščala v njihovo utemeljenost – v kateri je 65 točk obrazložitve izpodbijane odločbe namenjenih ugotovitvi, da ureditev prispevkov ne daje zadostnih jamstev za zagotovitev njene združljivosti s skupnim trgom, nato pa so v sedmih točkah brez drugih pojasnil sprejete zaveze Francoske republike.
Glede na to, da je treba zahtevo po obrazložitvi presojati zlasti glede na interes naslovnikov ali drugih zadevnih oseb, da prejmejo pojasnila, naj bi bilo narobe, da bi Komisija poskušala omejiti presojo zadostnosti obrazložitve izpodbijane odločbe samo na odnose med njo in Francosko republiko. S tem bi se zanikale pravice zainteresiranih tretjih oseb v postopku razglasitve ničnosti odločb glede državnih pomoči.
Nezadostnost obrazložitve naj bi bila še očitnejša z vidika interesa, ki ga je tožeča stranka pokazala v tem spisu ter se je izrazil s številnimi stiki in izmenjanimi dopisi.
Obrazložitve, v kateri naj bi Komisija le formalno navedla merila za presojo obstoja državne pomoči in nato v točki 24 obrazložitve izpodbijane odločbe ugotovila, da „drugi pogoj iz zgoraj v točki 94 navedene sodbe Altmark ni izpolnjen“, ker „v zakonu iz leta 1986 niso določeni objektivni in pregledni parametri, na podlagi katerih bi se izračunalo nadomestilo za stroške javne službe“, naj ne bi bilo mogoče označiti za zadostno, ker naj bi ta pomanjkljiva obrazložitev vplivala na možnost presoje upoštevnosti zavez Francoske republike.
Iz enakih razlogov tudi analize, s katero bi se le ugotovilo, da na podlagi francoske zakonodaje ni mogoče preprečiti čezmernega nadomestila za obveznosti javne službe ali za protikonkurenčne navzkrižne subvencije, ne da bi se določil tudi njihov znesek, ni mogoče opredeliti kot zadostne.
To, da je Komisija Francoski republiki poslala predlog ustreznih ukrepov in uporabila pristop iz Sporočila Komisije o uporabi pravil o državni pomoči za storitve javne radiodifuzije (
UL 2001, C 320, str. 5
, v nadaljevanju: sporočilo o radiodifuziji), naj ne bi spremenilo analize tožeče stranke. Nezadostnosti obrazložitve v izpodbijani odločbi naj namreč ne bi bilo mogoče popraviti z obrazložitvijo v dopisu z dne 10. decembra 2003, v katerem tožeča stranka ni bila naslovnica. Tožeča stranka naj poleg tega ne bi izpodbijala analize Komisije, s katero je bilo ugotovljeno, da je ureditev prispevkov državna pomoč, ki ne daje zadostnih jamstev za zagotovitev združljivosti s skupnim trgom. Vendar naj tožeča stranka ne bi mogla presoditi, ali so zaveze, ki jih je Komisija sprejela, utemeljene, saj ta institucija ni pojasnila odločitve o sprejetju navedenih zavez.
Komisija ob podpori intervenientk nasprotuje stališču tožeče stranke.
Presoja Sodišča prve stopnje
Obrazložitev, ki se zahteva v členu 253 ES, mora biti v skladu z ustaljeno sodno prakso prilagojena vrsti zadevnega akta, iz nje pa mora biti jasno in nedvoumno razvidno sklepanje institucije, ki je akt izdala, tako da se lahko zainteresirane osebe seznanijo z utemeljitvijo sprejetega ukrepa in da lahko pristojno sodišče izvede nadzor. Zahtevo po obrazložitvi je treba presojati glede na okoliščine primera, zlasti glede na vsebino akta, vrsto navedenih razlogov in interes, ki ga lahko imajo naslovniki ali druge osebe, ki jih akt neposredno ali posamično zadeva, da prejmejo pojasnila. V obrazložitvi ni treba podrobno navesti vseh dejanskih in pravnih okoliščin, ki so se upoštevale, ker je treba vprašanje, ali je obrazložitev akta v skladu z zahtevami iz člena 253 ES, presojati ne samo glede na besedilo tega člena, ampak tudi glede na njegov kontekst in glede na celoto pravnih pravil, ki urejajo zadevno področje (sodbe Sodišča z dne 13. marca 1985 v zadevi Nizozemska in Leeuwarder Papierwarenfabriek proti Komisiji, 296/82 in 318/82, Recueil, str. 809, točka 19; z dne v zadevi Delacre in drugi proti Komisiji, C-350/88, Recueil, str. I-395, točki 15 in 16; z dne v zadevi Belgija proti Komisiji, C-56/93, Recueil, str. I-723, točka 86, ter z dne v zadevi Komisija proti Sytraval in Brink’s France, C-367/95 P, Recueil, str. I-1719, točka 63).
Komisija v izpodbijani odločbi najprej, prvič, opozori na postopek, v katerem je bila izdana ta odločba (točke od 2 do 16 obrazložitve izpodbijane odločbe); drugič, opiše ureditev prispevkov in sklepa, da pomeni veljavno državno pomoč (točke od 17 do 36 obrazložitve izpodbijane odločbe); tretjič, ugotovi, da sta izpolnjena pogoja za uporabo člena 86(2) ES glede obstoja SSGP (točke od 41 do 50 obrazložitve izpodbijane odločbe) ter glede pooblastila in nadzora (točke od 51 do 55 obrazložitve izpodbijane odločbe), in četrtič, začne preučitev pogoja sorazmernosti nadomestila s potrebami javne službe (točke 56 in naslednje v obrazložitvi izpodbijane odločbe), nato pa v okviru zadnje preučitve meni, da „francoska zakonodaja ne daje zadostnih jamstev zoper morebitno previsoko nadomestilo za stroške javne službe“ (točka 60 obrazložitve izpodbijane odločbe).
Komisija je v točkah od 61 do 63 obrazložitve izpodbijane odločbe pojasnila, zakaj francoska zakonodaja po njenem mnenju ne daje takih jamstev.
Komisija je v točki 64 obrazložitve izpodbijane odločbe opisala priporočilo za sprejetje ustreznih ukrepov, ki ga je Francoski republiki nato poslala z dopisom z dne 10. decembra 2003.
Nadalje je Komisija navedla dopise med njo in francoskimi organi ter opisala in preučila zaveze, ki so jih ti organi predložili v odgovor na njeno priporočilo za sprejetje ustreznih ukrepov. Komisija se je na podlagi ugotovitve, da so te zaveze v skladu s tem priporočilom, odločila končati postopek preverjanja prispevka (točke od 65 do 72 obrazložitve izpodbijane odločbe).
Najprej je treba ugotoviti, da je v navedeni obrazložitvi izpodbijane odločbe jasno in razumljivo razvidna utemeljitev Komisije, na podlagi katere se je odločila končati postopek preverjanja prispevka.
Tožeča stranka poleg tega v tožbi ne navaja podrobnih dejstev v podporo trditvi, da iz izpodbijane odločbe nikakor ni razvidno, zakaj se je Komisija odločila, da združljivost prijavljenega ukrepa nazadnje pogojuje s predlaganimi zavezami Francoske republike. Čeprav se tožeča stranka v pisanjih večkrat sklicuje na obstoj pritožbe ter dopisov med njo in Komisijo, nikjer ne navede, zakaj bi glede na nekatera podrobna dejstva iz navedene pritožbe, dopisov ali celo drugih informacij, ki naj bi jih imela na voljo Komisija, ta institucija morala izpodbijano odločbo bolje obrazložiti, kot jo je že.
Tožeča stranka le na splošno navaja okoliščine, da naj bi postopek pred Komisijo trajal več kot deset let, da naj bi Komisija imela korist od dopolnila k pritožbi in od številnih stikov s tožečo stranko, da naj bi ta institucija uporabila zunanjo študijo, da naj bi objavila sporočilo o radiodifuziji, le na katero naj bi se sklicevala v izpodbijani odločbi, in nazadnje, da naj bi bilo končanje postopka utemeljeno v samo sedmih točkah od 72 točk obrazložitve izpodbijane odločbe. Tožeča stranka glede na te splošne ugotovitve po svojih besedah „le […] ugotavlja pomanjkljivost pojasnil Komisije“ glede posebnega vidika zavez.
Ugotoviti je treba, da tožeča stranka s temi ugotovitvami z ničimer ne dokazuje, da obrazložitev izpodbijane odločbe glede navedenega vidika ni zadostna.
Nadalje, glede očitka, ki se nanaša na obrazložitev iz točke 24 obrazložitve izpodbijane odločbe v zvezi z drugim pogojem Altmark, je treba opozoriti, da je Komisija v navedeni točki obrazložitve ugotovila, da ta pogoj ni izpolnjen, česar tožeča stranka ne izpodbija. Komisija je to ugotovitev obrazložila s trditvijo, da „v zakonu iz leta 1986 niso določeni objektivni in pregledni parametri, na podlagi katerih bi se lahko izračunalo nadomestilo za stroške javne službe“. Ugotoviti je treba, da je ta obrazložitev, navedena zaradi opredelitve prispevka kot državne pomoči, zadostna.
V delu, v katerem se ta očitek glede obrazložitve nanaša na združljivost ureditve prispevkov s skupnim trgom, ga je treba zavrniti kot neupoštevnega, ker se preizkus Altmark in obrazložitev iz točke 24 obrazložitve izpodbijane odločbe, kot je bilo že navedeno, nanašata na opredelitev ukrepa kot državne pomoči in ne na združljivost te pomoči s skupnim trgom.
Nazadnje, glede očitka, ki se v bistvu nanaša na to, da bi morala Komisija v izpodbijani odločbi ugotoviti obstoj in znesek domnevnega čezmernega nadomestila – ta očitek pa glede na stališče tožeče stranke, da bi ureditev povzročila čezmerno nadomestilo, ni toliko očitek glede obrazložitve kot vsebinski očitek, povezan s kršitvijo obveznosti preučitve – je treba navesti, da lahko preverjanje veljavnih pomoči v skladu z ustaljeno sodno prakso povzroči samo prihodnje ukrepe (glej v tem smislu sodbe Sodišča prve stopnje z dne 15. junija 2000 v zadevi Alzetta in drugi proti Komisiji, T-298/97, T-312/97, T-313/97, T-315/97, od T-600/97 do T-607/97, T-1/98, od T-3/98 do
T-6/98 in T-23/98, Recueil, str. II-2319
, točki 147 in 148; z dne v zadevi Regione autonoma Friuli-Venezia Giulia proti Komisiji, T-288/97, Recueil, str. II-1169, točka 91, ter z dne v zadevi Diputación Foral de Álava proti Komisiji,
T-127/99, T-129/99 in T-148/99, Recueil, str. II-1275
, točka 172). Torej lahko Komisija predlaga ustrezne ukrepe samo, če meni, da pri zadevni ureditvi financiranja v prihodnje obstaja tveganje za čezmerno nadomestilo.
Čeprav se v teh okoliščinah lahko zgodi, da je med rednim preverjanjem veljavne pomoči pomembno, da se za presojo združljivosti te pomoči s skupnim trgom glede na posebne okoliščine obravnave zadeve ugotavlja morebitno čezmerno nadomestilo za nazaj, to ne spremeni dejstva, da tako ugotavljanje ni vedno nujno potrebno za pravilno presojo nujnosti predlaganja ustreznih ukrepov za naprej in za določitev teh ukrepov. Tveganje ali neobstoj tveganja za čezmerno nadomestilo za naprej sta nazadnje odvisna predvsem od dejanskih značilnosti sistema financiranja, in ne od tega, da naj bi ta sistem v preteklosti v praksi povzročil čezmerno nadomestilo.
Vendar iz spisa ni razvidno in tudi tožeča stranka ni nikjer dokazala, da bi morala Komisija v okoliščinah obravnavane zadeve zaradi preverjanja ureditve prispevkov na podlagi člena 88(1) ES, poleg preverjanja značilnosti te ureditve, primerjati tudi vse vire financiranja javne službe s stroški te službe, da bi za nazaj ugotavljala obstoj morebitnega čezmernega nadomestila Francoske republike za navedene stroške.
V zvezi s tem ni sporno, da je Komisija med drugim že izvedla tako preverjanje za čas med letoma 1988 in 1994, in sicer v odločbi z dne 10. decembra 2003 in po pritožbi tožeče stranke, ter da za ta čas ni ugotovila obstoja čezmernega nadomestila za stroške javne službe.
Tožeča stranka poleg tega nikjer ne trdi, da naj bi vložila pritožbo zaradi čezmernega nadomestila v času po letu 1994.
Tožeča stranka je marca 1997 kvečjemu vložila dopolnilo k pritožbi z dne 10. marca 1993. Ne glede na to, da je lahko to dopolnilo k pritožbi v vsakem primeru upoštevno samo za čas pred vložitvijo, je treba navesti, da tožeča stranka ta dokument v tožbi omenja le bežno in brez posebnega pomena, da se nanj niti na splošno ne sklicuje niti ne napotuje v pisanjih, predloženih Sodišču prve stopnje, torej nanj ne opre nobene posebne trditve v podporo očitku, da bi morala Komisija v izpodbijani odločbi preučiti vprašanje obstoja čezmernega nadomestila za nazaj.
Iz tega je razvidno, da tožeča stranka z ničimer ni dokazala, da bi morala Komisija v okoliščinah obravnavane zadeve zaradi preverjanja prispevka v okviru veljavnih pomoči in morebitnega predloga ustreznih ukrepov preučiti, ali je ta mehanizem financiranja skupaj z drugimi viri financiranja družb France 2 in France 3 povzročil čezmerno nadomestilo za stroške javne službe v času pred sprejetjem izpodbijane odločbe. Kot navaja Komisija, tožeča stranka v tožbi ni navedla nobenega dokaza o tem, da ta institucija ni izpolnila obveznosti vestne in nepristranske preučitve.
Poleg tega in glede na to, da naj bi se očitek tožeče stranke razumel kot očitek Komisiji, da v izpodbijani odločbi ni poskušala določiti zneska čezmernega nadomestila, do katerega bi lahko brez predlaganih ustreznih ukrepov prišlo v prihodnje, je treba ugotoviti, da tako ugotavljanje, poleg tega da bi bilo povsem hipotetično, nikakor ni nujno za ugotovitev obstoja tveganja za čezmerno nadomestilo in pripravo predloga ustreznih ukrepov.
Iz navedenih ugotovitev je razvidno, da je treba zavrniti ta tožbeni razlog, ki se nanaša na nezadostno obrazložitev, pa tudi vsebinski očitek, ki je bil izražen v okviru tega tožbenega razloga ter se v bistvu nanaša na to, da naj bi Komisija kršila obveznost preučitve obstoja in zneska čezmernega nadomestila za nazaj ali za naprej.
Tretji tožbeni razlog: nezadosten obseg zavez Francoske republike
Trditve strank
Po mnenju tožeče stranke z zavezami Francoske republike ni mogoče zagotoviti združljivosti francoske ureditve prispevka s predpisi Skupnosti glede državnih pomoči. Neobstoj čezmernega nadomestila za obveznosti javne službe, izvajanje gospodarskih dejavnosti družbe France Télévisions v skladu s tržno prakso, prodaja oglaševalskega prostora po tržni ceni in vzpostavitev neodvisnega organa za zagotovitev upoštevanja teh predpisov naj bi bili namreč cilji, ki naj bi bili že dosegljivi z drugimi sredstvi in na drugih pravnih podlagah.
Te zaveze naj bi bile izključno formalne in naj bi bile pravzaprav le zakonodajni kozmetični popravki, ki bistveno ne izboljšujejo veljavnih instrumentov, ki se naj ne bi izkazali za primerne, da bi lahko preprečili čezmerno nadomestilo in izvajanje gospodarskih dejavnosti pod pogoji, ki niso v skladu s tržnimi. Izrecna navedba že uveljavljenih načel prava Skupnosti v francoskem pravu ne more imeti večjega učinka, kot ga imajo navedena načela.
Tožeča stranka se zlasti čudi, da Komisija po ugotovitvi iz točke 24 obrazložitve izpodbijane odločbe, da ni objektivnih in preglednih parametrov, na podlagi katerih je treba izračunati nadomestilo za stroške javne službe, ne pojasni, kateri naj bi bili ti parametri, ali od Francoske republike vsaj ne pridobi konkretnih zavez v zvezi s tem.
Komisija bi morala predlagati odpravo prispevka, ker naj bi pomenil čezmerno nadomestilo za stroške obveznosti javne službe in naj bi se štel za protikonkurenčno subvencijo.
To naj bi bilo še toliko nujnejše, ker naj bi bile zaveze Francoske republike še daleč od izvajanja za leto 2006, s čimer naj bi ta država članica kršila obveznost lojalnega sodelovanja. France Télévisions Publicité naj bi se namreč za leto 2006 zavezala, da bo eden od njenih stroškov GRP (Gross Rating Point (pokazatelj pritiska medijev)) dosegel 25% stroška GRP tožeče stranke in komercialne RTV-postaje M6, kar naj ne bi bilo v skladu z zavezo Francoske republike, da bo z uvedbo temu namenjene zakonske določbe družbo France Télévisions prisilila k upoštevanju tržnih pogojev pri izvajanju gospodarskih dejavnosti.
Komisija ob podpori intervenientk iz trditve tožeče stranke, da je upoštevanje predpisov glede državnih pomoči cilj, ki naj bi bil že dosegljiv z drugimi sredstvi ali na drugih pravnih podlagah, sklepa, da je bila zagotovitev novih jamstev z ustreznimi ukrepi še kako nujna, in navaja, da ta trditev tožeče stranke z ničimer ne dokazuje, da obseg zavez Francoske skupnosti ni zadosten.
Po mnenju Komisije je napačno trditi, da zaveze Francoske republike niso učinkovite, ker domnevno niso nujne.
Tožeča stranka naj bi le trdila, da s temi zavezami ni mogoče izpolniti zahtev prava Skupnosti, ne da bi predložila dokaze.
Te zaveze naj se ne bi nanašale le na zakonodajne kozmetične popravke, temveč na to, da se v francoski pravni red vključijo, tako da v skladu s francosko pravno normo postanejo zavezujoče, določbe, ki zagotavljajo, da se pri financiranju francoskih javnih televizijskih kanalov upoštevajo načela iz Sporočila o radiodifuziji.
Komisija glede trditve, da naj bi številni predpisi Skupnosti že veljali v nacionalnem pravnem redu, opozarja, da bi dosledno upoštevanje te obrazložitve pomenilo, da postopki nadzora nad veljavnimi in novimi pomočmi s posamičnimi odločbami niso potrebni, saj bi zadostovala horizontalna pravila.
Francoski organi naj bi glede ugotovitve iz izpodbijane odločbe, da ni objektivnih in preglednih parametrov, na podlagi katerih bi lahko preverili, ali res ni prišlo do čezmernega nadomestila, v nasprotju s trditvami tožeče stranke sprejeli potrebne zaveze. Komisija v zvezi s tem navaja točko 67 obrazložitve izpodbijane odločbe.
V dupliki navedena trditev glede praks oblikovanja cen javnih kanalov v letu 2006 naj bi bila nova in torej naj ne bi bila dopustna. Za zatrjevane prakse naj bi se v vsakem primeru vedno uporabljal postopek preverjanja veljavnih pomoči, če se dveletni rok še ni iztekel. Zato naj se nanje ne bi bilo mogoče sklicevati pri dokazovanju domnevne neučinkovitosti zavez. Tožeča stranka naj glede temelja zlasti ne bi dokazala, da zatrjevane prakse temeljijo na dampinških cenah.
Presoja Sodišča prve stopnje
Če Komisija ugotovi, da veljavna shema pomoči ni ali ni več združljiva s skupnim trgom, v skladu s členom 18 Uredbe št. 659/1999 „izda priporočilo, v katerem zadevni državi članici predlaga ustrezne ukrepe“. Isti člen določa, da lahko „priporočilo […] predlaga predvsem […] vsebinsko spremembo sheme pomoči, ali […] uvedbo postopkovnih zahtev, ali […] odpravo sheme pomoči“. Člen 19(1) iste uredbe določa, da „če zadevna država članica sprejme predlagane ukrepe in o tem obvesti Komisijo, Komisija to zabeleži“.
Iz besedila člena 18 Uredbe št. 659/1999 je razvidno, da ima Komisija široko diskrecijsko pravico pri izvajanju pristojnosti za to, da v skladu s členom 26(1) iste uredbe sprejme odločbo na podlagi „člena 18 v povezavi s členom 19(1)“ te uredbe in pri tem določi ustrezne ukrepe, ki so v skladu z njeno ugotovitvijo, da zadevna shema pomoči, ki obstaja, ni ali ni več združljiva s skupnim trgom.
V teh okoliščinah ni dolžnost Sodišča prve stopnje, da s svojo presojo nadomesti presojo Komisije, saj se mora njegov nadzor omejiti na preverjanje, ali ta institucija ni storila očitne napake pri presoji s tem, da je ugotovila, da se s sprejetimi zavezami lahko odpravi težave glede konkurence, ki jih je povzročila zadevna shema pomoči (glej v tem smislu sodbi Sodišča prve stopnje z dne 5. novembra 1997 v zadevi Ducros proti Komisiji, T-149/95, Recueil, str. II-2031, točka 63, ter z dne v zadevi Keller in Keller Meccanica proti Komisiji, T-35/99, Recueil, str. II-261, točka 77; glej po analogiji tudi sodbe Sodišča prve stopnje z dne v zadevi Royal Philips Electronics proti Komisiji, T-119/02, Recueil, str. II-1433, točka 78; z dne v zadevi ARD proti Komisiji, T-158/00, Recueil, str. II-3825, točka 329, in z dne v zadevi easyJet proti Komisiji, T-177/04, ZOdl., str. II-1931, točka 128).
Tožeča stranka s tem tožbenim razlogom v bistvu trdi, da zaveze Francoske republike, sprejete v odgovor na predloge ustreznih ukrepov Komisije, ki jih je ta institucija tudi sprejela, ne prinašajo pomembnih izboljšav v primerjavi z veljavnimi instrumenti, ki naj bi se izkazali za neprimerne za preprečitev čezmernega nadomestila.
Ugotoviti je treba, da trditev tožeče stranke, da naj bi ureditev prispevkov povzročila čezmerno nadomestilo, ni le popolnoma neutemeljena, ampak v vsakem primeru tudi ni upoštevna.
Vprašanje, ki je upoštevno pri nadzoru Sodišča prve stopnje nad zakonitostjo izpodbijane odločbe, namreč ni vprašanje, ali je sistem prispevkov povzročil čezmerno nadomestilo v času pred sprejetjem navedene odločbe ali ne, ampak samo, ali bi morala Komisija v posebnih okoliščinah obravnavane zadeve pri preverjanju tega sistema financiranja in predlogu ustreznih ukrepov ugotavljati obstoj takega čezmernega nadomestila.
Vendar je bilo že ugotovljeno (glej zgoraj točki 172 in 173), da Komisija ni kršila obveznosti preučitve, s tem da v okoliščinah obravnavane zadeve tega v izpodbijani odločbi ni ugotavljala.
Ker se tožeča stranka v vlogah (glej zgoraj točko 179) in dopisu z dne 9. oktobra 2008 sklicuje na dejstva, nastala po sprejetju izpodbijane odločbe, jih je treba zavrniti. V skladu z ustaljeno sodno prakso se zakonitost akta Skupnosti namreč presoja glede na dejanske in pravne elemente na dan, ko je bil akt sprejet (sodba Sodišča z dne v zadevi Francija proti Komisiji, 15/76 in 16/76, Recueil, str. 321, točka 7, sodbi Sodišča prve stopnje z dne v zadevi Altmann in drugi proti Komisiji,
T-177/94 in T-377/94, Recueil, str. II-2041
, točka 119, ter z dne v zadevi Roquette Frères proti Komisiji, T-322/01, ZOdl., str. II-3137, točka 325). Zato je pri presoji zakonitosti tega akta izključeno upoštevanje elementov, poznejših od dneva, ko je bil ta sprejet (navedena sodba Roquette Frères proti Komisiji, točka 25; glej v tem smislu tudi sodbi Sodišča prve stopnje z dne v zadevi Deutsche Bahn proti Komisiji, T-229/94, Recueil, str. II-1689, točka 102, in z dne v zadevi Vounakis proti Komisiji, T-165/04, ZOdl. JU, str. I-A-2-155 in II-A-2-735, točka 114).
Še zlasti glede dokumentov, ki jih je tožeča stranka predložila v dopisu z dne 9. oktobra 2008 in jih navedla kot nova pravna dejstva, je treba ugotoviti, da tožeča stranka na obravnavi na podlagi teh dokumentov ni dokazala obstoja dejstev, ki so nastala pred sprejetjem izpodbijane odločbe in naj bi jih Komisija poznala, medtem ko naj tožeča stranka zanja ne bi vedela, njihovo razkritje pa naj bi omogočali ti dokumenti. Tožeča stranka posebej glede zgoraj v točki 22 navedene sodbe SIC proti Komisiji ni dokazala in tudi očitno ni, da se v tej sodbi razjasni ali pojasni pomen določbe prava Skupnosti, kot bi jo bilo treba razlagati že od začetka veljavnosti, kar bi pomenilo, da izpodbijana odločba glede na to določbo in njen tako pojasnjeni pomen ni zakonita.
Iz zgornjih ugotovitev je razvidno, da vprašanje, ki se zastavlja, v nasprotju s trditvami tožeče stranke, ni, ali so predlagani ukrepi pomenili pomembno izboljšanje v primerjavi z veljavnimi instrumenti, ki naj bi se izkazali za neprimerne za preprečitev čezmernega nadomestila, temveč vprašanje, ali ti ukrepi in zaveze, ki jih je sprejela Francoska republika, ustrezno odpravljajo težave, ki jih je Komisija označila med preučitvijo združljivosti prispevka s skupnim trgom, pri čemer je bilo opozorjeno, da brez vsakršnih dokazov, da naj Komisija ne bi izpolnila svoje obveznosti vestne in nepristranske preučitve (glej zgoraj točko 172), ta označitev težav s strani Komisije ni sporna.
Za to preučitev se je treba vrniti k besedilu izpodbijane odločbe.
Komisija v točki 56 obrazložitve izpodbijane odločbe začne preučitev sorazmernosti tako, da navede, da „mora preveriti, ali mehanizem [financiranja] daje jamstva zoper morebitno previsoko nadomestilo za stroške javne službe“.
Komisija v točki 60 obrazložitve izpodbijane odločbe navaja, da „meni, da francoska zakonodaja ne daje zadostnih jamstev zoper morebitno previsoko nadomestilo“, nato pa v točkah od 61 do 63 obrazložitve pojasni svoje pomisleke.
Komisija v bistvu izraža očitek, prvič, da francoska zakonodaja „ne vseb[uje] nobene določbe, v kateri bi se izrecno zahtevalo, da nadomestilo države za stroške dejavnosti javne službe kanala, ki opravlja naloge javne službe, ne sme presegati zneska, ki je nujen za pokritje teh stroškov, ob upoštevanju čistega dobička iz poslovnih dejavnosti tega kanala“ (točka 61 obrazložitve izpodbijane odločbe); drugič, da „ni nikjer izrecno navedeno, da se morajo [te] poslovne dejavnosti […] izvajati v skladu s tržno prakso“ (točka 62 obrazložitve izpodbijane odločbe); tretjič, da „[ni] izrecno naveden[o], da se morata vsaka komercialna raba televizijskega programa, ki spada med naloge javne službe, in prodaja oglaševalskega prostora, ki jo izvede televizijski kanal, ki skrbi za izvajanje nalog javne službe, izvajati po tržni ceni“ (točka 63 obrazložitve izpodbijane odločbe).
Iz navedenega je razvidno, da so težave, ki jih je označila Komisija in na katerih temelji njena ugotovitev, da francoska zakonodaja ne daje zadostnih jamstev, ter so tako razlog za predlagane ustrezne ukrepe, povezane s tem, da v besedilu te zakonodaje niso izrecno povzete nekatere zahteve iz zakonodaje Skupnosti.
Ugotoviti je treba, da predlogi ustreznih ukrepov, ki jih je Komisija navedla v nadaljevanju izpodbijane odločbe, popolnoma odpravljajo te pomisleke.
Medtem ko Komisija v točki 64 obrazložitve izpodbijane odločbe navaja, da morajo francoski organi sprejeti potrebne ukrepe za zagotovitev upoštevanja nekaterih načel, ta institucija to ubesedi v treh načelih, pri čemer uporabi povsem enake besede kot pri treh pomislekih, ki jih je izrazila v točkah od 61 do 63 obrazložitve izpodbijane odločbe.
Še več, Komisija poleg tega poziva k upoštevanju določenih načel in sprejetju za to potrebnih ukrepov v predlogu ustreznih ukrepov navaja, da mora neodvisni organ redno preverjati, ali kanali kot javne službe izpolnjujejo svoje obveznosti izvajanja gospodarskih dejavnosti v skladu s tržno prakso, še zlasti obveznost, da ne uporabljajo dampinških cen pri prodaji oglaševalskega prostora (točka 64, druga in tretja alinea, zadnji stavek, obrazložitve izpodbijane odločbe).
Namen zavez, ki so jih predlagali francoski organi in jih je Komisija opisala v točkah 67, 69 in 71 obrazložitve izpodbijane odločbe, je odpraviti pomisleke in ustreči predlogom ustreznih ukrepov te institucije.
Namen prve zaveze je odpraviti pomislek (glej točko 61 obrazložitve izpodbijane odločbe) in ustreči predlogu (glej točko 64,prva alinea, obrazložitve izpodbijane odločbe) v zvezi s previsokim nadomestilom za neto stroške javne službe. Francoski organi so se tako „zavezali k zagotavljanju, da predlagani znesek finančnih sredstev […] za skupino France Télévisions pri pripravi zakona o proračunu zajema samo stroške izvajanja obveznosti javne službe“ (točka 67 obrazložitve izpodbijane odločbe). Francoski organi „so še navedli, da ‚se morebitni dobiček ob koncu poslovnega leta […] v celoti vloži nazaj v dejavnosti [javnih kanalov], natančneje za obnovitev ali posodobitev njihovih proizvodnih naprav‘,“ in da se bo ta morebitni dobiček upošteval pri pripravi proračuna za naslednje proračunsko leto (točka 67 obrazložitve izpodbijane odločbe). V isti točki obrazložitve so se francoski organi zavezali, da bodo v francoske predpise vključili načelo neobstoja previsokega nadomestila za stroške javne službe.
Namen druge zaveze je odpraviti pomisleke (glej točki 62 in 63 obrazložitve izpodbijane odločbe) in ustreči predlogom (glej točko 64,druga in tretja alinea, obrazložitve izpodbijane odločbe) v zvezi s poslovnim ravnanjem javnih kanalov ter v ta namen spremeniti besedilo francoske zakonodaje (točka 69 obrazložitve izpodbijane odločbe).
Francoska republika je poleg tega v odgovor na predlog ustreznih ukrepov Komisije v zvezi z rednim nadzorom sprejela zavezo, da bo vsako leto prek neodvisnega revizijskega organa, katerega poročilo se bo poslalo Parlamentu, zagotovila nadzor nad upoštevanjem obveznosti javnih kanalov, da izvajajo gospodarske dejavnosti pod tržnimi pogoji (glej točko 69, zadnji stavek, obrazložitve izpodbijane odločbe).
Pomisleki Komisije iz točk od 61 do 63 obrazložitve izpodbijane odločbe se glede na navedeno torej popolnoma ujemajo z njenimi predlogi ustreznih ukrepov in ti predlogi se ujemajo z zavezami Francoske republike.
Očitek tožeče stranke, ki temelji na točki 24 obrazložitve izpodbijane odločbe in je bil prvič naveden v repliki, ne da bi izhajal iz pravnih ali dejanskih okoliščin, ugotovljenih med postopkom, ali pomenil razširitev tožbenega razloga, navedenega v tožbi, je treba na podlagi člena 48(2) Poslovnika zavreči kot nedopusten. Ta očitek očitno ni utemeljen, ker se opira na točko obrazložitve iz izpodbijane odločbe, ki se nanaša izključno na opredelitev ureditev prispevkov kot državne pomoči.
Zato Komisija ni naredila očitne napake pri presoji, ko je pripravila predloge ustreznih ukrepov ali sprejela zaveze Francoske republike.
V teh okoliščinah je treba ta tožbeni razlog zavrniti.
Ker tožeča stranka ni uspela z nobenim od tožbenih razlogov, je treba to tožbo zavrniti kot neutemeljeno.
Stroški
V skladu s členom 87(2) Poslovnika se neuspeli stranki naloži plačilo stroškov, če so bili ti priglašeni. Tožeča stranka ni uspela, zato se ji v skladu s predlogi Komisije in družbe France Télévisions naloži plačilo stroškov, ki sta jih priglasili.
V skladu s členom 87(4) istega Poslovnika države članice, ki se kot intervenientke udeležijo postopka, nosijo svoje stroške. Francoska republika nosi torej svoje stroške.

Iz teh razlogov je
SODIŠČE PRVE STOPNJE (peti senat)
razsodilo:

1.
Tožba se zavrne.

2.
Télévision française 1 SA (TF1) nosi svoje stroške in stroške, ki sta jih priglasili Komisija in France Télévisions SA.

3.
Francoska republika nosi svoje stroške.

Vilaras
Prek
Ciucă
Razglašeno na javni obravnavi v Luxembourgu, 11. marca 2009.
Podpisi
Stvarno kazalo

Pravni okvir

Dejansko stanje

Postopek in predlogi strank

Dopustnost

Upoštevanje roka za vložitev tožbe

Trditve strank

Presoja Sodišča prve stopnje

Narava izpodbijane odločbe

Trditve strank

Presoja Sodišča prve stopnje

Pravni interes tožeče stranke

Trditve strank

Presoja Sodišča prve stopnje

Temelj

Drugi tožbeni razlog: kršitev pravice do obrambe

Trditve strank

Presoja Sodišča prve stopnje

Četrti tožbeni razlog: zloraba postopka

Trditve strank

Presoja Sodišča prve stopnje

Peti tožbeni razlog: napačna razlaga sodbe Altmark

Trditve strank

Presoja Sodišča prve stopnje

Prvi tožbeni razlog: kršitev obveznosti obrazložitve

Trditve strank

Presoja Sodišča prve stopnje

Tretji tožbeni razlog: nezadosten obseg zavez Francoske republike

Trditve strank

Presoja Sodišča prve stopnje

Stroški
(
*1
)	Jezik postopka: francoščina.