CELEX: 62003CJ0208
Apelācija
Eiropas Parlamenta locekļu vēlēšanas
Vienotas vēlēšanu procedūras neesamība
Valsts tiesību piemērošana
Eiropas Parlamenta deputāta pilnvaru atņemšana pēc kriminālatbildības iestāšanās
Akts, ar kuru Eiropas Parlaments šo pilnvaru atņemšanu "pieņem zināšanai"
Prasība atcelt tiesību aktu
Akts, kas nav pārsūdzams
Nepieņemamība

1       Ar savu apelācijas sūdzību Lepēns [
Le Pen
] prasa atcelt Eiropas Kopienu Pirmās instances tiesas 2003. gada 10. aprīļa spriedumu T‑353/00
Le Pen
/Parlaments (
Recueil
, II‑1729. lpp., turpmāk tekstā – “pārsūdzētais spriedums”), ar kuru šī tiesa kā nepieņemamu noraidīja prasību, ko cēla Lepēns,
lai atceltu lēmumu, kas pieņemts Eiropas Parlamenta priekšsēdētājas 2000. gada 23. oktobra paziņojuma formā par Lepēna Eiropas
Parlamenta deputāta pilnvaru atņemšanu (turpmāk tekstā – “apstrīdētais akts”).
2       Ar atsevišķu dokumentu, kas reģistrēts Tiesas kancelejā 2003. gada 10. jūnijā, Lepēns saskaņā ar EKL 242. un 243. pantu arī
iesniedza pieteikumu par apstrīdētā akta piemērošanas apturēšanu. Šis pieteikums tika noraidīts ar Tiesas priekšsēdētāja 2003. gada
31. jūlija rīkojumu C‑208/03 P‑R
Le Pen
/Parlaments (
Recueil
, I‑7939. lpp.).

Atbilstošās tiesību normas

Kopienu tiesības
EK līgums
3       EKL 190. panta 4. punkts paredz, ka Eiropas Parlaments izstrādā priekšlikumus par savu locekļu vispārējām tiešām vēlēšanām
saskaņā ar vienotu procedūru visās dalībvalstīs vai saskaņā ar to kopīgajiem principiem un ka Padome, saņēmusi piekrišanu
no Eiropas Parlamenta, kas pieņem lēmumu ar visu savu locekļu balsu vairākumu, vienprātīgi pieņem attiecīgos noteikumus un
iesaka šīm dalībvalstīm tos pieņemt saskaņā ar katras valsts attiecīgajām konstitucionālajām prasībām.
1976. gada akts
4       1976. gada 20. septembrī Padome pieņēma lēmumu 76/787/EOTK, EEK,
Euratom
Akts par Asamblejas pārstāvju ievēlēšanu vispārējās tiešās vēlēšanās (OV L 278, 1. lpp.), kas bija iepriekšminētajam lēmumam
pievienots akts (turpmāk tekstā tā oriģinālajā versijā – “1976. gada akts”).
5       Saskaņā ar 1976. gada akta 3. panta 1. punktu Eiropas Parlamenta “pārstāvjus ievēlē uz pieciem gadiem”.
6       1976. gada akta 6. panta 1. punktā ir uzskaitīti amati, ar kādiem nevar apvienot Eiropas Parlamenta deputāta amatu, un šī
panta 2. punktā paredzēts, ka “turklāt 7. panta 2. punktā paredzētajos apstākļos katra dalībvalsts var noteikt savas normas
attiecībā uz amatu nesavienojamību”. Saskaņā ar šī paša panta 3. punktu Eiropas Parlamenta deputātus, uz kuriem mandāta laikā
tiek attiecināts 1. un 2. punkts, “nomaina saskaņā ar 12. pantu”.
7       1976. gada akta 7. panta 1. punktā tiek precizēts, ka Eiropas Parlaments izstrādā priekšlikumus par vienotu vēlēšanu procedūru,
bet līdz prāvas faktu rašanās brīdim šāda veida procedūra vēl joprojām nebija stājusies spēkā.
8       1976. gada akta 7. panta 2. punkts nosaka:
“Līdz brīdim, kad stājas spēkā vienota vēlēšanu procedūra, un atbilstīgi pārējiem šā Akta noteikumiem vēlēšanu procedūru katrā
dalībvalstī regulē šīs valsts tiesību normas.”
9       1976. gada akta 11. panta redakcija ir šāda:
“Kamēr nav stājusies spēkā vienotā vēlēšanu procedūra, kas minēta 7. panta 1. punktā, [Eiropas Parlaments] pārbauda pārstāvju
mandātus. Šajā nolūkā [tas] ņem vērā dalībvalstu oficiāli izziņotos rezultātus un izšķir visas domstarpības, kas varētu rasties
šā Akta noteikumu dēļ, izņemot tādas domstarpības, kas varētu rasties to dalībvalsts noteikumu dēļ, uz kuriem norādīts šajā
Aktā.”
10     1976. gada akta 12. pants paredz:
“1. Kamēr nav stājusies spēkā vienotā vēlēšanu procedūra, kas minēta 7. panta 1. punktā, un atbilstīgi pārējiem šā Akta noteikumiem
katra dalībvalsts nosaka piemērotu kārtību, kā uz atlikušo laiku aizpildīt visas amatu vietas, kas kļūst vakantas 3. pantā
minēto piecu gadu amata pilnvaru laikā.
2. Ja amata vieta kļūst vakanta saskaņā ar kādas dalībvalsts tiesību normām, attiecīgā dalībvalsts to dara zināmu [Eiropas
Parlamentam], un [tas] minēto faktu pieņem zināšanai.
Visos pārējos gadījumos [Eiropas Parlaments] konstatē, ka ir vakance, un par to informē attiecīgo dalībvalsti.”
Eiropas Parlamenta Reglaments
11     Eiropas Parlamenta Reglamenta 7. pants ar nosaukumu “Pilnvaru pārbaude” prāvas faktu rašanās laikā spēkā esošajā redakcijā
(OV 1999, L 202, 1. lpp.) paredzēja:
“1. Pamatojoties uz atbildīgās komitejas ziņojumu, Parlaments nekavējoties pārbauda pilnvaras un nosaka, vai katra jaunievēlētā
deputāta mandāts ir derīgs, kā arī izskata iespējamās domstarpības, kas var rasties saistībā ar [1976. gada 20. septembra
Akta] noteikumiem, izņemot tās domstarpības, kuras rodas saistībā ar dalībvalstu vēlēšanu likumiem.
[..]
4. Atbildīgā komiteja nodrošina, lai Eiropas Savienības dalībvalstu vai Eiropas Savienības iestādes nekavējoties paziņotu
Parlamentam visu informāciju, kas var ietekmēt deputāta pienākumu pildīšanu Eiropas Parlamentā vai aizvietotāju secību, minot
dienu, kad pilnvaras stājas spēkā, ja deputātu ieceļ.
Kad dalībvalstu attiecīgās iestādes uzsāk procedūru, kas var beigties ar deputāta pilnvaru atņemšanu, Parlamenta priekšsēdētājs
prasa, lai viņu regulāri informē par procedūras virzību. Parlamenta priekšsēdētājs nodod šo jautājumu atbildīgajai komitejai,
pēc kuras priekšlikuma Parlaments var pieņemt nostāju šajā jautājumā.
5. Kamēr deputāta pilnvaras nav pārbaudītas vai kamēr nav pieņemts lēmums par strīdīgo jautājumu, deputāti darbojas Parlamentā
un tā struktūrvienībās un īsteno visas tiesības.
[..]”
12     Šī paša reglamenta 8. pantā par “deputātu pilnvaru laiku” turklāt norādīts:
“1. Deputāta pilnvaru laiks sākas un beidzas saskaņā ar [1976. gada 20. septembra Akta] noteikumiem. Pilnvaru laiks beidzas
arī tad, ja deputāts ir miris vai atkāpjas.
[..]
6. Par deputāta pilnvaru izbeigšanās un brīvas vietas parādīšanās dienu uzskata:
–       ja deputāts atkāpjas – dienu, kurā Parlaments saskaņā ar atkāpšanās protokolu ir paziņojis, ka vieta ir brīva;
–       ja saskaņā ar attiecīgās valsts vēlēšanu likumu vai saskaņā ar [1976. gada 20. septembra Akta] 6. pantu deputāts ieņem ar
Eiropas Parlamenta deputāta mandātu nesavienojamu amatu – dienu, kuru norādījušas dalībvalstu vai Eiropas Savienības kompetentās
iestādes.
[..]
8. Ja apstrīd tāda deputāta mandāta derīgumu, kura pilnvaras ir pārbaudītas, šo jautājumu nodod atbildīgajai komitejai, kuras
uzdevums ir nekavējoties, bet ne vēlāk kā nākamās sesijas sākumā sagatavot ziņojumu Parlamentam.
9. Parlaments patur sev tiesības izskatīto mandātu pasludināt par nederīgu vai atbrīvojušos deputāta vietu neizsludināt, ja
deputāta mandāta apstiprināšana vai atkāpšanās ir notikusi būtiskas kļūdas vai maldības dēļ.”

Valsts tiesības
13     Saskaņā ar 5. pantu 1977. gada 7. jūlija Likumā Nr. 77‑729 par Eiropas Kopienas Asamblejas pārstāvju vēlēšanām (1977. gada
8. jūlija
JORF
, 3579. lpp.) prāvai piemērojamajā versijā (turpmāk tekstā – “1977. gada likums”):
“[Eiropas Parlamenta deputātu] vēlēšanām ir piemērojami Vēlēšanu kodeksa panti LO 127.–LO 130‑1. [..]
Mandāts tiek zaudēts, ja tā laikā rodas iemesli, kas nepieļauj iespēju tikt ievēlētam. To konstatē ar dekrētu.”
14     1977. gada likuma 25. panta redakcija ir šāda:
“[Eiropas Parlamenta deputātu] vēlēšanas var apstrīdēt strīdus kārtībā Valsts padomē ikkatrs vēlētājs desmit dienu laikā pēc
balsošanas rezultātu izziņošanas visos šī likuma piemērošanas aspektos. Nolēmumu taisa plēnums.
Prasības pieteikumam nav apturošas iedarbības.”

Prāvas rašanās fakti un tiesvedība Pirmās instances tiesā
15     Kā tas izriet no Tiesai iesniegtajiem materiāliem, prasība Pirmās instances tiesā ir celta sakarā ar strīdu saistībā ar apelācijas
sūdzības iesniedzēja kriminālatbildības iestāšanos atbilstoši Francijas tiesas spriedumam un šādas atbildības sekām saskaņā
ar Francijas tiesībām attiecībā uz vēlēšanu mandāta un tostarp Eiropas Parlamenta pārstāvja mandāta īstenošanu.
16     Lepēns, kuru 1999. gada 13. jūnijā ievēlēja par Eiropas Parlamenta deputātu, iepriekš 1998. gada 2. aprīlī ar Versaļas (Francija)
Pirmās instances tiesas (
Tribunal correctionnel de Versailles
) krimināllietu iztiesāšanas sastāva spriedumu tika atzīts par vainīgu vardarbībā un publiskā goda un cieņas aizskaršanā un
pēc tam apelācijā tika atzīts par vainīgu vardarbībā pret valsts iestādes darbinieku (
personne dépositaire
) tā pienākumu izpildes laikā, kad minētās vardarbības īstenotājam cietušā statuss ir acīmredzams vai zināms. Pamatojoties
uz šo deliktu, par kuru atbildība ir paredzēta Francijas kriminālkodeksa 222‑13. panta pirmās daļas 4. punktā, apelācijas
sūdzības iesniedzējs ar Versaļas Apelācijas tiesas (
Cour d’appel de Versailles
) krimināllietu iztiesāšanas sastāva 1998. gada 17. novembra spriedumu tika notiesāts ar brīvības atņemšanu uz trīs mēnešiem
nosacīti, kā arī ar naudas sodu FRF 5 000 apmērā. Šī tiesa kā papildsodu turklāt pasludināja liegumu vienu gadu izmantot kriminālkodeksa
131‑26. pantā paredzētās tiesības, šo liegumu attiecinot tikai uz tiesībām tikt ievēlētam.
17     Tā kā apelācijas sūdzības iesniedzēja par augšminēto spriedumu iesniegtā kasācijas sūdzība tika noraidīta ar Kasācijas tiesas
(Francija) 1999. gada 23. novembra spriedumu, [Francijas] premjerministrs atbilstoši 1977. gada likuma 5. panta otrajai daļai
ar 2000. gada 31. marta dekrētu atzina, ka “Žana Marī Lepēna ierobežojums tikt ievēlētam pārtrauc viņa Eiropas Parlamenta
pārstāvja mandātu”. Par šo dekrētu ar Francijas Ārlietu ministrijas ģenerālsekretāra 2000. gada 5. aprīļa vēstuli tika paziņots
apelācijas sūdzības iesniedzējam, kā arī Eiropas Parlamenta priekšsēdētājai, kura 2000. gada 3. maija plenārsēdes laikā par
minēto faktu informēja deputātus un paziņoja par savu nodomu nodot lietas materiālus par Lepēna mandāta atņemšanu saskaņā
ar Eiropas Parlamenta Reglamenta 7. panta 4. punkta otro daļu Juridiskajai un iekšējā tirgus komisijai (turpmāk tekstā – “Juridiskā
komisija”).
18     Juridiskā komisija savās sanāksmēs 2000. gada 4., 15. un 16. maijā aiz slēgtām durvīm veica apelācijas sūdzības iesniedzēja
pilnvaru pārbaudi. Pēc pēdējās sanāksmes šīs komisijas priekšsēdētāja nosūtīja Eiropas Parlamenta priekšsēdētājai šādu vēstuli:
“Priekšsēdētājas kundze,
2000. gada 16. maija sanāksmes laikā [Juridiskā komisija] atgriezās pie Žana Marī Lepēna jautājuma izskatīšanas. Komisija
apzinās, ka Francijas Republikas premjerministra dekrēts, kas tika paziņots Lepēnam 2000. gada 5. aprīlī un publicēts “Francijas
Republikas Oficiālajā Vēstnesī” (
Journal officiel de la République française
) 2000. gada 22. aprīlī, tagad ir kļuvis izpildāms. Tomēr komisija uzsver, kā tas ir arī norādīts vēstulē, ar kuru par dekrētu
tika paziņots ieinteresētajai personai, ka tai ir tiesības celt prasību Valsts padomē (
Conseil d’État
) un šo prasību var papildināt ar pieteikumu apturēt dekrēta izpildi.
Ievērojot vakar pieņemto lēmumu nerekomendēt Eiropas Parlamentam šobrīd formāli pieņemt zināšanai dekrētu par Lepēnu, komisija
izvērtēja iespējamos tālākos soļus. Apstiprinot šādu lēmumu, Tapī [
Tapie
] lieta tika izvirzīta kā vadošais precedents, kā rezultātā Eiropas Parlaments formāli pieņems zināšanai dekrētu, ar kuru
atņem [deputāta mandātu] tikai pēc tam, kad būs notecējis prasības celšanas termiņš Valsts padomē vai attiecīgā gadījumā pēc
tās sprieduma.”
19     Eiropas Parlamenta 2000. gada 18. maija plenārsēdes laikā šī parlamenta priekšsēdētāja nolasīja šo vēstuli un nekavējoties
darīja zināmu savu nodomu “ievērot Juridiskās komisijas ieteikumu”.
20     Ar 2000. gada 9. jūnija vēstuli Eiropas Parlamenta priekšsēdētāja informēja Vedrīnu [
Védrine
] un Moskoviči [
Moscovici
] – attiecīgi ārlietu ministru un valsts ministru Eiropas jautājumos – par faktu, ka “sakarā ar mandāta atņemšanas neatgriezenisko
raksturu [..], Eiropas Parlaments formāli [pieņems] zināšanai 2000. gada 31. marta dekrētu tikai pēc tam, kad būs notecējis
prasības celšanas termiņš Valsts padomē vai attiecīgā gadījumā pēc tās sprieduma”.
21     Eiropas Parlamenta nostāju asi apstrīdēja Francijas iestādes un norādīja, ka, no vienas puses, šādi Eiropas Parlaments neievēro
1976. gada akta 12. panta 2. punktu un ka, no otras puses, izvirzītais pamats nekādā veidā nevar attaisnot šādu pārkāpumu,
tomēr šie iebildumi tika atstāti bez ievērības.
22     Ar 2000. gada 16. jūnija vēstuli Eiropas Parlamenta priekšsēdētāja apstiprināja, ka šis parlaments “pieņems zināšanai Lepēna
mandāta atņemšanu [tad, kad 2000. gada 31. marta dekrēts stāsies spēkā]”, kas vēl nav noticis, jo 2000. gada 5. jūnijā apelācijas
sūdzības iesniedzējs Valsts padomē cēla prasību atcelt minēto dekrētu. Eiropas Parlamenta priekšsēdētāja attaisnoja šādu nostāju,
atsaucoties uz Tapī lietas precedentu un tiesiskās drošības prasību.
23     Valsts padome 2000. gada 6. oktobrī noraidīja Lepēna prasību. Pēc tam Vedrīns un Moskoviči 2000. gada 12. oktobrī nosūtīja
Eiropas Parlamenta priekšsēdētājai vēstuli, kurā, pastāvot uz to, ka Francijas valdība vienmēr ir “stingri apstrīdējusi” Eiropas
Parlamenta nostāju par vajadzību nogaidīt līdz iepriekšminētās tiesu iestādes sprieduma pieņemšanai par apelācijas sūdzības
iesniedzēja prasību par 2000. gada 31. marta dekrēta atcelšanu – nostāju, ko šī valdība uzskatīja par pretēju “1976. gada
akta burtam un garam” – viņi aicināja Eiropas Parlamentu “rīkoties atbilstoši Kopienu tiesībām” un cik vien ātri iespējams
šī parlamenta priekšsēdētājai pieņemt zināšanai Lepēna mandāta atņemšanu.
24     Ar 2000. gada 20. oktobra vēstuli Eiropas Parlamenta priekšsēdētāja informēja apelācijas sūdzības iesniedzēju, ka iepriekšējā
dienā viņa ir saņēmusi Francijas iestāžu oficiālu paziņojumu par iepriekšminēto Valsts padomes lēmumu un ka saskaņā ar Eiropas
Parlamenta Reglamentu un 1976. gada aktu “[viņa] pieņems zināšanai [2000. gada 31. marta] dekrētu nākošās plenārsēdes laikā
23. oktobrī”.
25     Ar 2000. gada 23. oktobra vēstuli Lepēns informēja Eiropas Parlamenta priekšsēdētāju, pirmkārt, par to, ka viņš ir apstrīdējis
iepriekšminētā Valsts padomes lēmuma spēkā esamību, jo pretēji 1977. gada likuma 25. pantam tā nolēmumu nav pieņēmusi šīs
tiesu iestādes plēnuma iztiesāšanas sastāvā, un, otrkārt, par to, ka viņš ir lūdzis apžēlošanu Francijas Republikas prezidentam,
kā arī iesniedzis pieteikumu par lēmuma par viņa mandāta atņemšanu piemērošanas apturēšanu Eiropas Cilvēktiesību tiesā. Tā
rezultātā Lepēns prasīja sasaukt jaunu Juridiskās komisijas sanāksmi un uzklausīt viņu, pirms Eiropas Parlaments apstiprina
2000. gada 31. marta dekrētu.
26     Eiropas Parlamenta priekšsēdētāja neatbildēja uz šo pieteikumu. Atbilstoši 2000. gada 23. oktobra plenārsēdes debašu protokolam
darba kārtības punktā “Priekšsēdētājas paziņojums” šī parlamenta priekšsēdētāja sniedza šādu paziņojumu:
“Es Jums daru zināmu to, ka ceturtdien – 2000. gada 19. oktobrī – es saņēmu Francijas Republikas kompetentās iestādes oficiālu
paziņojumu par Valsts padomes 2000. gada 6. oktobra spriedumu, ar kuru ir noraidīta prasība, ko Žans Marī Lepēns cēla pret
Francijas premjerministra 2000. gada 31. marta dekrētu, ar kuru paredz pārtraukt viņa Eiropas Parlamenta deputāta mandātu.
Es Jūs informēju arī par to, ka esmu saņēmusi Lepēna apžēlošanas lūguma Francijas Republikas prezidentam Žakam Širakam [
Jacques Chirac
] kopiju, ko viņa labā ir iesnieguši Šarls de Golls [
Charles de Gaulle
], Karls Langs [
Carl Lang
], Žans Klods Martiness [
Jean‑Claude Martinez
] un Bruno Golnišs [
Bruno Gollnisch
].”
27     Pēc šī paziņojuma Eiropas Parlamenta priekšsēdētāja deva vārdu Juridiskās komisijas priekšsēdētājai, kura paziņoja:
“Priekšsēdētājas kundze, [Juridiskā komisija] pēc apspriedēm sanāksmēs, kas notika šī gada 15. un 16. maijā, vienojās ieteikt
apturēt paziņojuma sniegšanu plenārsēdē par Eiropas Parlamenta konstatāciju par mandāta atņemšanu Žanam Marī Lepēnam. Es uzsveru,
ka Juridiskā komisija ieteica apturēt šī paziņojuma sniegšanu līdz laikam, kamēr būs notecējis termiņš Lepēna prasības celšanai
Francijas Valsts padomē vai pēc tās sprieduma. Es šeit citēšu 17. maija vēstules tekstu, kuru Jūs pati, priekšsēdētājas kundze,
nolasījāt Eiropas Parlamentā.
Valsts padome – kā Jūs minējāt – noraidīja šo prasību un mūs attiecīgi informēja par šo noraidījumu. Tā rezultātā vairs nav
pamata atlikt šī paziņojuma sniegšanu Eiropas Parlamentā, kas ir obligāts saskaņā ar primārajiem tiesību aktiem, konkrēti
– [1976. gada akta] 12. panta 2. punktu.
Apžēlošanas lūgums, kuru Jūs, priekšsēdētājas kundze, pieminējāt, šo stāvokli nekādā ziņā nemaina, jo tas neattiecas uz prasību
tiesā. Kā uz to norāda pats šī lūguma nosaukums, tas ir publiskas iestādes lēmums, kas neskar Francijas valdības dekrētu,
kurš, saskaņā ar Juridiskās komisijas rekomendāciju, ir jāpaziņo plenārsēdē.”
28     Pēc šīs uzstāšanās Eiropas Parlamenta priekšsēdētāja paziņoja:
“Saskaņā ar [1976. gada akta] 12. panta 2. punktu Eiropas Parlaments pieņem zināšanai Francijas valdības paziņojumu, ar ko
konstatēta mandāta atņemšana Žanam Marī Lepēnam.”
29     Pēc tam viņa aicināja apelācijas sūdzības iesniedzēju atstāt plenārsēžu zāli un pārtrauca plenārsēdi, lai tādējādi veicinātu
attiecīgās personas aiziešanu.
30     Ar 2000. gada 27. oktobra vēstuli Eiropas Parlamenta priekšsēdētāja, no vienas puses, informēja Francijas ārlietu ministru
par faktu, ka Eiropas Parlaments ir “pieņēmis zināšanai” faktu par Lepēna mandāta atņemšanu un, no otras puses, uzaicināja
šo ministru saskaņā ar 1976. gada akta 12. panta 1. punktu paziņot viņai personas vārdu, kas ir aicināta aizpildīt vakanto
vietu.
31     Ar 2000. gada 13. novembra vēstuli minētais ministrs atbildēja, ka “Marī‑Fransai Stirbuā [
Marie France Stirbois
] no Nacionālās frontes [
Front national
] Eiropas Parlamenta vēlēšanu saraksta [būtu] jāaizstāj Žans Marī Lepēns.”
32     Šādos apstākļos, 2000. gada 21. novembrī Pirmās instances tiesas kancelejā iesniedzot prasības pieteikumu, Lepēns cēla prasību
atcelt apstrīdēto aktu. Apelācijas sūdzības iesniedzējs ar atsevišķu dokumentu, kas šajā kancelejā reģistrēts tajā pašā dienā,
iesniedza pieteikumu, lai apturētu apstrīdētā akta piemērošanu.
33     Ar 2001. gada 26. janvāra rīkojumu lietā T‑353/00 R
Le Pen
/Eiropas Parlaments (
Recueil
, II‑125. lpp.) Pirmās instances tiesas priekšsēdētājs apmierināja iepriekšminēto pieteikumu un apturēja piemērošanu “lēmumam,
kas pieņemts Eiropas Parlamenta priekšsēdētājas 2000. gada 23. oktobra paziņojuma formā tiktāl, ciktāl šis paziņojums izveido
Eiropas Parlamenta lēmumu, ar kuru šis parlaments pieņēma zināšanai prasītāja Eiropas Parlamenta deputāta mandāta atņemšanu”.
Tā rezultātā Lepēns atguva savu Eiropas Parlamenta deputāta statusu un atgriezās šī parlamenta plenārsēžu zālē, kuru viņš
bija atstājis 2000. gada 23. oktobrī.
34     Tomēr ar pārsūdzēto spriedumu Pirmās instances tiesa noraidīja Lepēna prasību kā nepieņemamu un piesprieda viņam segt savus,
kā arī atlīdzināt Eiropas Parlamenta tiesāšanās izdevumus gan pamata tiesvedībā, gan pagaidu noregulējuma tiesvedībā.

Pārsūdzētais spriedums
35     Šāda secinājuma izdarīšanai, kuru atbalsta gan Eiropas Parlaments, gan Francijas Republika, kurai tika atļauts iestāties lietā
iepriekšminētā parlamenta secinājumu atbalstam, Pirmās instances tiesa galvenokārt balstījās uz apstākli, ka par apstrīdēto
aktu, ievērojot tā īpašo būtību, nevar celt prasību par tā atcelšanu EKL 230. panta ietvaros. Šajā sakarā Pirmās instances
tiesa it īpaši ir nospriedusi šādi:
“77      Ir jāatgādina, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru tikai tādi pasākumi, kas rada juridiski saistošu iedarbību, kas ietekmē
prasītāja intereses, grozot tā tiesisko stāvokli, ir akti, kuru atcelšanai var celt prasību EKL 230. panta ietvaros (Tiesas
1981. gada 11. novembra spriedums lietā 60/81
IBM
/Komisija,
Recueil
, 2639. lpp., 9. punkts, `un Pirmās instances tiesas 1999. gada 4. marta spriedums lietā T‑87/96
Assicurazioni Generali
un
Unicredito
/Komisija,
Recueil
, II‑203. lpp., 37. punkts). Tādējādi prasību atcelt tiesību aktu var celt par visiem iestāžu pieņemtajiem aktiem, neņemot
vērā to būtību vai formu, ja tie paredz radīt tiesisku iedarbību (Tiesas 1971. gada 31. marta spriedums lietā 22/70 Komisija/Padome,
Recueil
, 263. lpp., 42. punkts).
78      Šajā gadījumā [apstrīdētais] akts ir Eiropas Parlamenta priekšsēdētājas paziņojums 2000. gada 23. oktobra plenārsēdē, atbilstoši
kuram “saskaņā ar [1976. gada akta] 12. panta 2. punktu Eiropas Parlaments pieņem zināšanai Francijas valdības paziņojumu,
ar ko konstatēta mandāta atņemšana [prasītājam]”.
79      Tāpēc ir jāizvērtē, vai šis paziņojums rada juridiski saistošu iedarbību, kas ietekmē prasītāja intereses, īpašā veidā grozot
tā tiesisko stāvokli.
80      Šajā sakarā ir jāatgādina juridiskais konteksts, kādā tika pieņemts iepriekšminētais paziņojums.
81      Ir zināms, ka faktu rašanās brīdī nekāda vienota vēlēšanu procedūra Eiropas Parlamenta deputātu vēlēšanām nebija stājusies
spēkā.
82      Tā rezultātā saskaņā ar 1976. gada akta 7. panta 2. punktu vēlēšanu procedūra šīm vēlēšanām joprojām noritēja saskaņā ar katras
dalībvalsts noteikumiem.
83      Tādējādi it īpaši no 1976. gada akta 12. panta 2. punkta pirmās daļas izriet, ka “saskaņā ar kādas dalībvalsts tiesību normām”
Eiropas Parlamenta deputāta vieta var kļūt vakanta.
84      Piemērojot 1976. gada aktu, [Francijas Republika] tostarp pieņēma 1977. gada likumu. Šī likuma 2. pants paredz, ka Eiropas
Parlamenta deputātu vēlēšanas regulē “Vēlēšanu kodeksa 1. grāmatas 1. daļa un turpmāko sadaļu noteikumi”. Šī paša likuma 5. pants,
kas atrodas III sadaļā [ar nosaukumu] “Nosacījumi tiesībām tikt ievēlētam un neiespējamībai tikt ievēlētam, nesavienojamība”,
tostarp paredz, ka “vēlēšanu kodeksa panti LO 127. – LO 130‑1. ir piemērojami [Eiropas Parlamenta deputātu] vēlēšanām [..]”
un ka “mandāts tiek zaudēts, ja tā laikā rodas iemesli, kas nepieļauj iespēju tikt ievēlētam [..]”, un ka “to konstatē ar
dekrētu”.
85      1976. gada 12. panta 2. punkts izšķir divas hipotēzes attiecībā uz Eiropas Parlamenta deputāta vietas vakanci.
86      Pirmo hipotēzi paredz šo noteikumu pirmā daļa un aptver gadījumus, kuros vieta kļūst vakanta “saskaņā ar [..] dalībvalsts
tiesību normām”. Otrā hipotēze, kura paredzēta šo pašu noteikumu otrajā daļā, ir piemērojama “visos pārējos gadījumos”.
87      Šajā sakarā ir jānorāda, ka pretēji tam, ko apgalvo prasītājs, pirmā hipotēze neaprobežojas ar [amata] nesavienojamības gadījumiem,
ko paredz 1976. gada akta 6. pants, bet ietver arī gadījumus, kad nav iespējams tikt ievēlētam. Patiesi, 1976. gada akta 6. panta
3. punkts norāda, ka Eiropas Parlamenta deputātus, uz kuriem attiecas “1. un 2. punkts”, aizstāj “saskaņā ar 12. pantu”. Tomēr
no šīs atsauces nevar secināt, ka šis pants attiecas vienīgi uz 6. panta 1. un 2. punktā paredzētajiem [amatu] nesavienojamības
gadījumiem. Turklāt ir jāatzīst, ka šis 12. pants nekur neatsaucas uz [amatu] “nesavienojamības” jēdzienu, bet izmanto daudz
plašāku “[vietas] vakances” jēdzienu.
88      1976. gada akta 12. panta 2. punktā paredzētajā pirmajā hipotēzē Eiropas Parlamenta loma ir ierobežota ar “pieņemšanu zināšanai”
par to, ka attiecīgās personas vieta kļūst vakanta. Otrās hipotēzes gadījumā, kas, piemēram, aptver gadījumus, kad atkāpjas
kāds deputāts, “Eiropas Parlaments konstatē, ka ir vakance, un par to informē attiecīgo dalībvalsti”.
89      Tā kā šajā gadījumā [apstrīdētais] akts tika pieņemts, piemērojot 1976. gada akta 12. panta 2. punkta pirmo daļu, ir jānosaka
šajā regulējumā paredzētās “pieņemšanas zināšanai” procedūras ietvari.
90      Šajā sakarā ir jāuzsver, ka “pieņemšanas zināšanai” procedūra ir saistīta nevis ar attiecīgās personas mandāta atņemšanu,
bet gan ar vienkāršu faktu, ka šīs personas vieta kļūst vakanta, piemērojot dalībvalstī spēkā esošus noteikumus. Citiem vārdiem
sakot, Eiropas Parlamenta loma nekādā veidā neietver mandāta atņemšanas “īstenošanu”, kā to apgalvo prasītājs, bet gan aprobežojas
ar konstatācijas, ko jau ir veikušas valsts iestādes, “pieņemšanu zināšanai” par to, ka vieta kļūst vakanta, proti, par iepriekš
pastāvošu tiesisku stāvokli, kas izriet vienīgi no šo iestāžu lēmuma.
91      Eiropas Parlamenta pārbaudes pilnvaras šajā kontekstā ir īpaši ierobežotas. Tās pēc būtības ir ierobežotas ar attiecīgās personas
vietas vakances esamības faktisko kontroli. Pretēji tam, kā to apgalvo prasītājs, Eiropas Parlamentam nepiekrīt pārbaudīt,
vai ir ievērots process, ko paredz piemērojamās valsts tiesības vai attiecīgās personas pamattiesības. Šī kompetence faktiski
piekrīt vienīgi kompetentajām valsts tiesām – vai attiecīgā gadījumā – Eiropas Cilvēktiesību tiesai. Turklāt minētajā sakarā
ir jāatgādina, ka šajā lietā prasītājs aizstāvēja savas tiesības kā Francijas Valsts padomē, tā arī Eiropas Cilvēktiesību
tiesā. Tāpat ir jāatzīmē, ka pats Eiropas Parlaments nekad savos rakstveida apsvērumos vai tiesas sēdē nav pastāvējis uz to,
ka tam būtu tik plaša pārbaudes kompetence, kā to apgalvoja prasītājs.
92      Jāpapildina, ka šāda plaša Eiropas Parlamenta pārbaudes kompetence 1976. gada akta 12. panta 2. punkta pirmās daļas ietvaros
sniegtu šai iestādei iespēju apšaubīt pašu valsts iestādes pasludinātas [mandāta] atņemšanas likumību un atteikties pieņemt
zināšanai to, ka vieta kļūst vakanta, gadījumā, ja šis parlaments uzskatītu, ka pastāv nelikumība. Vienīgi Reglamenta 8. panta
9. punkts paredz iespēju Eiropas Parlamentam vakanto deputāta vietu neizsludināt un tikai tādos gadījumos, ja tas ir aicināts
“konstatēt” šādu vakanci un kad “ir notikusi būtiska kļūda” vai “maldība”. Tas būtu paradoksāli, ja Eiropas Parlamentam būtu
plašākas izvērtēšanas iespējas gadījumā, kad tam atbilstoši valsts iestāžu konstatējumam ir vienkārši jāpieņem zināšanai tas,
ka vieta kļūst vakanta, nekā gadījumā, ja tam pašam vajadzētu konstatēt, ka vieta kļūst vakanta.
93      Šie secinājumi nekādā veidā nav pretrunā [Eiropas Parlamenta] Reglamenta 7. panta 4. punkta [otrās] daļas redakcijai. Kā to
pamatoti uzsvēra Eiropas Parlaments un Francijas Republika, šis noteikums ir piemērojams “pat pirms tiesību zaudēšanas” (
en amont même de la déchéance
) un tādējādi vakantajai vietai. Šie noteikumi paredz, ka Eiropas Parlamenta priekšsēdētājs nodod šo jautājumu atbildīgajai
komisijai tad, “kad attiecīgās dalībvalstu iestādes uzsāk procedūru, kas var beigties ar [Eiropas Parlamenta deputāta] pilnvaru
atņemšanu”. Pēc tam, kad šī procedūra ir pabeigta un kad attiecīgās personas vietas vakanci ir konstatējušas kompetentās valsts
iestādes, Eiropas Parlamentam saskaņā ar 1976. gada akta 12. panta 2. punkta pirmajā daļā noteikto piekrīt vienīgi pieņemt
zināšanai šo vakanci. Jebkurā gadījumā Reglamenta noteikumi saskaņā ar tiesību normu hierarhijas principu nevar atkāpties
no 1976. gada akta noteikumiem un piešķirt Eiropas Parlamentam plašākas kompetences robežas par tām, kas šim parlamentam ir
piešķirtas.
94      Šos secinājumus neapgāž fakts, ka līdz 2000. gada 23. oktobrim prasītājs joprojām piedalījās Eiropas Parlamenta darbā un saņēma
pabalstu uz šī parlamenta rēķina un ka līdz 2000. gada 24. oktobrim Francijas iestādes viņam maksāja algu. Starp lietas dalībniekiem
nepastāv strīds par to, ka 2000. gada 31. marta dekrēts bija izpildāms. Fakts, ka Eiropas Parlaments nepieņēma zināšanai šo
dekrētu laikā, kad par to paziņoja Francijas iestādes, bet gan vēlāk, un fakts, ka tādēļ prasītājam radās zināmas praktiskas
sekas, negroza juridisko iedarbību, kādu, piemērojot 1976. gada akta 12. panta 2. punktu, rada šis paziņojums.
95      Tāpat prasītāja argumenti, atbilstoši kuriem, pirmkārt, 1977. gada likuma 5. pants aizskar Eiropas Parlamenta neatkarību un
rada nepieļaujamu iejaukšanos tā darbībā un, otrkārt, pastāv vispārīgais princips, atbilstīgi kuram “par [mandāta] atņemšanu
ir jāpaziņo attiecīgajai parlamentārajai asamblejai”, nav pamatoti. Kā jau tika uzsvērts iepriekš 83. punktā, no 1976. gada
akta 12. panta 2. punkta pirmās daļas tieši izriet, ka Eiropas Parlamenta deputāta amata vieta var kļūt vakanta saskaņā ar
“kādas dalībvalsts tiesību normām”. Tā kā nekāda vienota vēlēšanu procedūra faktu rašanās brīdī nebija pieņemta, šī norma
un līdz ar to 1977. gada likums bija pilnīgi piemērojami. Neraugoties uz izmaiņām Eiropas Parlamenta pilnvarās, jaunās pilnvaras,
nepastāvot tāda paša ranga tiešam atceļošam aktam, nevar izraisīt tādu primāro tiesību aktu nepiemērojamību, kāds ir 1976. gada
akts.
96      Pamatojoties uz to pašu pamatu, prasītāja argumentam par Kopienu tiesību pārākumu trūkst jebkādas atbilstības. Šajā lietā
faktiski nepastāv ne pretrunas, ne kolīzijas starp valsts un Kopienu tiesībām.
97      No visiem iepriekšminētajiem apsvērumiem izriet, ka pasākums, kas šajā lietā radīja juridiski saistošu iedarbību, kura ietekmē
prasītāja intereses, ir 2000. gada 31. marta dekrēts. [Apstrīdētā] akta mērķis nebija radīt savu, no šī dekrēta nošķirtu tiesisku
iedarbību.
98      Tādēļ ir jāsecina, ka [apstrīdētais] akts nevar būt prasības atcelt tiesību aktu priekšmets EKL 230. panta nozīmē. Tādēļ šī
prasība ir jānoraida kā nepieņemama bez vajadzības izvērtēt citus pamatus un argumentus attiecībā uz pieņemamību.”

Apelācijas sūdzība
36     Ar savu apelācijas sūdzību Lepēns pēc būtības prasa Tiesai atcelt pārsūdzēto spriedumu sakarā ar to, ka ar šo spriedumu viņa
prasība tika noraidīta kā nepieņemama, atzīt šo prasību par pieņemamu un pamatotu, kā arī atcelt apstrīdēto aktu vai arī,
pakārtoti, nodot lietu atpakaļ Pirmās instances tiesai tās izskatīšanai pēc būtības, izmaksāt viņam summu EUR 7 622,45 apmērā
kā neatgūstamus izdevumus un piespriest Eiropas Parlamentam atlīdzināt visus uz šo instanci attiecināmos tiesāšanās izdevumus.
37     Eiropas Parlaments prioritāri prasa noraidīt apelācijas sūdzību kā daļēji nepieņemamu un daļēji nepamatotu, kā arī piespriest
apelācijas sūdzības iesniedzējam atlīdzināt tiesāšanās izdevumus divās instancēs, ieskaitot tos, kas attiecināmi uz pagaidu
noregulējumu un, pakārtoti, nodot lietu Pirmās instances tiesai.
38     Tāpat kā Eiropas Parlaments, Francijas Republika prasa noraidīt apelācijas sūdzību un piespriest apelācijas sūdzības iesniedzējam
atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

Par apelācijas sūdzības pieņemamību
39     Eiropas Parlaments un Francijas valdība savos attiecīgajos rakstos norāda, ka apelācijas sūdzība lielā daļā ir nepieņemama
sakarā ar to, ka apelācijas sūdzības iesniedzējs aprobežojas ar savu Pirmajā instances tiesā izvirzīto pamatu atkārtošanu,
precīzi nenorādot ne pārsūdzētā sprieduma apstrīdētās daļas, ne arī juridiskos argumentus, ar kuriem tas specifiskā veidā
pamato savu prasību atcelt tiesību aktu, tāpēc ir jāatgādina, ka saskaņā ar EKL 225. pantu, Protokola par Tiesas statūtiem
58. panta pirmo daļu un šīs tiesas Reglamenta 112. panta 1. punkta c) apakšpunktu apelācijas sūdzībās ir precīzi jānorāda
tā sprieduma, kuru ir prasīts atcelt, pārsūdzētie elementi, kā arī juridiskie argumenti, kas specifiskā veidā pamato šo apelācijas
sūdzību. Šim nosacījumam neatbilst apelācijas sūdzība, kas – pat neietverot argumentāciju, kas specifiski atklātu kļūdu tiesību
piemērošanā, kuras dēļ pārsūdzētais spriedums kļūtu par atceļamu – aprobežojas ar iepriekš Pirmās instances tiesā jau izvirzītu
pamatu un argumentu atkārtošanu vai tekstuālu reproducēšanu (Tiesas 2000. gada 4. jūlija spriedums lietā C‑352/98 P
Bergaderm
un
Goupil
/Komisija,
Recueil
, I‑5291. lpp., 34. un 35. punkts, kā arī Tiesas 2003. gada 30. septembra spriedums lietā C‑76/01 P
Eurocoton
u.c./Padome,
Recueil
, I‑10091. lpp., 46. un 47. punkts).
40     Tā kā apelācijas sūdzības iesniedzējs tomēr apstrīd Pirmās instances tiesas veikto Kopienu tiesību interpretāciju vai piemērošanu,
pirmajā instancē izvērtētos juridiskos aspektus var atkārtoti izskatīt apelācijas tiesvedībā. Ja apelācijas sūdzības iesniedzējs
tādējādi nevar balstīt savu apelācijas sūdzību uz Pirmās instances tiesā jau izmantotiem pamatiem un argumentiem, iepriekšminētais
process var zaudēt daļu no tā jēgas (skat. it īpaši Tiesas 2003. gada 6. marta spriedumu lietā C‑41/00 P
Interporc
/Komisija,
Recueil
, I‑2125. lpp., 17. punkts, un Tiesas 2003. gada 11. novembra rīkojumu lietā C‑488/01 P
Martinez
/Parlaments,
Recueil
, I‑13355. lpp., 39. punkts).
41     Šīs apelācijas sūdzības mērķis, visaptveroši raugoties, ir tieši apstrīdēt Pirmās instances tiesas vērtējumu par dažādiem
tai iesniegtajiem tiesību jautājumiem un, jo sevišķi, par 1976. gada akta precīzu piemērojamību un šī akta 12. panta 2. punkta
pirmajā daļā esošā termina “pieņem zināšanai” precīzu nozīmi.
42     Šādos apstākļos šī apelācijas sūdzība ir pieņemama.

Par apelācijas sūdzības pamatotību
43     Ar savu apelācijas sūdzību tās iesniedzējs galvenokārt apstrīd Pirmās instances tiesas interpretāciju 1976. gada akta 12. panta
2. punktam un, jo sevišķi, šīs tiesas secinājumam pārsūdzētā sprieduma 97. punktā, atbilstoši kuram apstrīdētā akta mērķis
nebija radīt savu, no 2000. gada 31. marta dekrēta nošķirtu tiesisku iedarbību. Atbilstoši apelācijas sūdzības iesniedzēja
norādītajam šāds secinājums, pat neraugoties uz to, ka tas būtu pretrunā šī paša sprieduma 90. un 91. punktā ietvertajam apgalvojumam,
atbilstoši kuram Eiropas Parlamentam “tomēr” ir piešķirta pārbaudes kompetence, kas ir ierobežota tādā kontekstā, ka tad,
ja šis parlaments pieņem zināšanai valsts iestāžu veikto konstatāciju par to, ka vieta ir vakanta, deformētu arī paša 1976. gada
akta 12. panta piemērojamību.
44     Šajā sakarā, atgādinot par Tiesas judikatūru, atbilstoši kurai, no vienas puses, vairāk jāievēro akta būtība, nekā forma,
un, no otras puses, jāņem vērā tā autora izteiktais nodoms, apelācijas sūdzības iesniedzējs norāda, ka šajā gadījumā akts,
kas ir grozījis viņa tiesisko stāvokli, atņemot tā vēlēšanu mandātu, drīzāk ir apstrīdētais akts, nevis 2000. gada 31. marta
dekrēts. Starp citu šādu interpretāciju apstiprinot gan paša 1976. gada akta 12. panta 2. punkta pirmās daļas redakcija –
kas Eiropas Parlamentam uzliek pienākumu “pieņemt zināšanai” vietas vakanci, kas rodas no valsts tiesību normu piemērošanas
–, gan Juridiskās komisijas un Eiropas Parlamenta priekšsēdētājas attieksme, kā arī apstāklis, ka viņš joprojām līdz 2000. gada
23. oktobrim bija Eiropas Parlamenta deputāts un līdz šim datumam saņēma šīs iestādes izmaksātos pabalstus un Francijas iestāžu
maksāto algu.
45     Pirms 1976. gada 12. panta 2. punkta piemērojamības izvērtēšanas uzreiz ir jānoraida apelācijas sūdzības iesniedzēja arguments
par pretrunu pārsūdzētā sprieduma pamatojumā, it īpaši starp tā 91. un 97. punktu. Kā Francijas valdība to uzsvēra savos rakstveida
apsvērumos, papildus tam, ka termins “tomēr” vispār tajos nav minēts, norādītais 91. punkts, skatīts ārpus tā konteksta un
citēts vienīgi daļējā apmērā, ko veica apelācijas sūdzības iesniedzējs, neizbēgami rada minētā sprieduma 97. punktā izklāstīto
secinājumu. Tas ir precīzi, jo, kā tas ir atzīts 91. punktā, Eiropas Parlamentam piešķirtās pārbaudes pilnvaras ir īpaši ierobežotas
un tās pēc būtības aprobežojas ar vietas vakances esamības faktisko kontroli – bez iespējas pārbaudīt, it īpaši, vai ir ievērots
process, ko paredz piemērojamās valsts tiesības vai attiecīgās personas pamattiesības – ko Pirmās instances tiesa varēja secināt
šī paša sprieduma 97. punktā par to, ka apstrīdētais akts neradīja savu, no 2000. gada 31. marta dekrēta nošķirtu tiesisku
iedarbību.
46     Attiecībā uz apelācijas sūdzības iesniedzēja būtisko argumentu par 1976. gada akta 12. panta 2. punkta nozīmes deformāciju
un Pirmās instances tiesas patiesās juridiskās būtības kļūdainu novērtējumu apstrīdētajam aktam, kas viens pats groza apelācijas
sūdzības iesniedzēja tiesisko stāvokli, ir jāatzīmē tēzes pamatotība, atbilstoši kurai, lai noteiktu, vai akti var būt prasības,
kas celta atbilstoši EKL 230. pantam, priekšmets, ir jāpieturas vairāk pie pašu aktu būtības, kā arī to autora nodoma. Atbilstoši
pastāvīgai judikatūrai forma, kādā ir pieņemts akts vai lēmums, principā ir nenozīmīga attiecībā uz iespēju par šo aktu vai
lēmumu celt prasību par tiesību akta atcelšanu (skat. it īpaši iepriekšminētos spriedumus lietās Komisija/Padome, 42. punkts,
un
IBM
/Komisija, 9. punkts).
47     Lai arī šādi raugoties, nav izslēgts, ka rakstveida paziņojums vai pat vienkāršs mutvārdu paziņojums saskaņā ar EKL 230. pantu
var tikt pakļauts Tiesas kontrolei, šāda iespēja tomēr nevar novest pie noteikumu un procedūru, kas attiecināmas uz Eiropas
Parlamenta deputātu vēlēšanām, neievērošanas.
48     Šajā ziņā, kā jau Pirmās instances tiesa to tiesiski pamatoti uzsvēra pārsūdzētā sprieduma 81. un 82. punktā, strīda faktu
rašanās brīdī nekāda vienota vēlēšanu procedūra Eiropas Parlamenta deputātu vēlēšanām nebija stājusies spēkā un tādēļ saskaņā
ar 1976. gada akta 7. panta 2. punktu šī procedūra joprojām noritēja saskaņā ar katrā dalībvalstī spēkā esošajiem noteikumiem.
49     Šādos apstākļos, tā kā saskaņā ar 1977. gada likuma 5. pantu ierobežojuma tikt ievēlētam dēļ tika atņemts Eiropas Parlamenta
deputāta mandāts, kas tika konstatēts ar dekrētu, šim parlamentam nebija citas izvēles kā vien nekavējoties pieņemt zināšanai
konstatāciju, ko jau bija izdarījušas valsts iestādes par apelācijas sūdzības iesniedzēja vietas vakanci un kas – kā Pirmās
instances tiesa to tiesiski pamatoti uzsvēra pārsūdzētā sprieduma 90. punktā – bija konstatācija par iepriekš pastāvošu tiesisku
stāvokli, kas izriet vienīgi no šo iestāžu lēmuma. Neviena apelācijas sūdzības iesniedzēja izvirzītā argumenta būtība šīs
apelācijas sūdzības ietvaros nav tāda, lai atspēkotu iepriekšminēto secinājumu.
50     Vispirms, kas attiecas uz apelācijas sūdzības iesniedzēja argumentu, balstoties uz paša 1976. gada akta 12. panta 2. punkta
redakciju, kas Eiropas Parlamentam uzliek pienākumu “pieņemt zināšanai” vietas vakanci saskaņā ar dalībvalstīs spēkā esošu
tiesību normu piemērošanu, šī norma, būdama tālu no tā, lai nostiprinātu apelācijas sūdzības iesniedzēja pieņēmumu, tieši
pretēji skaidri nosaka to, ka Eiropas Parlamentam nav nekādas rīcības brīvības šajā jomā. Ņemot vērā šo īpašo gadījumu, Eiropas
Parlamentam nepiekrīt konstatēt vietas vakanci, bet, kā Pirmās instances tiesa to tiesiski pamatoti uzsvēra pārsūdzētā sprieduma
88. punktā, vienkārši pieņemt zināšanai to, ka attiecīgās personas vieta kļūst vakanta, ko jau ir konstatējušas valsts iestādes,
kaut gan pārējos attiecīgajos gadījumos šai iestādei jo sevišķi kāda tā deputāta atkāpšanās vai nāves gadījumā ir aktīvāka
loma, jo tā pati konstatē vietas vakanci un par to informē attiecīgo dalībvalsti.
51     Šādu interpretāciju turklāt nostiprina citu 1976. gada akta pantu redakcija, piemēram, šī akta 11. panta un Eiropas Parlamenta
Reglamenta 7. panta 1. punkta redakcija. Šie divi panti, kas attiecas uz Eiropas Parlamenta deputātu mandātu pārbaudi, piešķir
šim parlamentam kompetenci lemt par katra jaunievēlētā deputāta mandāta spēkā esamību, kā arī izšķirt domstarpības, kas varētu
rasties uz 1976. gada akta noteikumu pamata, “izņemot tādas domstarpības, kas varētu rasties to dalībvalstu noteikumu dēļ,
uz kuriem norādīts šajā aktā” (1976. gada akta 11. pants) un “izņemot tās domstarpības, kuras rodas saistībā ar dalībvalstu
vēlēšanu likumiem” (minētā reglamenta 7. panta 1. punkts). Šie precizējumi, kas bez grozījumiem tika pārņemti 1976. gada akta
pašreizējā 12. pantā ar grozījumiem, kas veikti ar Padomes 2002. gada 25. jūnija un 2002. gada 23. septembra lēmumu 2002/772/EK,
Euratom
(OV L 283, 1. lpp.), kā arī pašlaik spēkā esošā Eiropas Parlamenta Reglamenta 3. panta 1. punktā (OV 2005, L 44, 2005, 1. lpp.),
tādējādi pašreizējā Kopienu tiesību stāvoklī  nostiprināja pilnīgo Eiropas Parlamenta kompetences trūkumu attiecībā uz vietas
vakanci, kas rodas saskaņā ar dalībvalstu tiesību normām.
52     Apelācijas sūdzības iesniedzējam šādas interpretācijas apstrīdēšanai ir veltīgi arī izvirzīt apstrīdētā akta autoru nodomu
tā pieņemšanas laikā un, it īpaši, norādīt, ka Juridiskā komisija, kā arī Eiropas Parlamenta priekšsēdētāja “vienmēr par drošu
uzskatīja” principu, atbilstoši kuram vienīgi mandāta atņemšanas apelācijas sūdzības iesniedzējam pieņemšanas zināšanai fakts
groza tā statusu. Papildus tam, ka šāds arguments skar faktu novērtējumu, kas apelācijas sūdzības ietvaros vairs nav Tiesas
kompetencē, jebkurā gadījumā no vairākiem pieteikuma pielikumā esošajiem dokumentiem izriet, ka iepriekšminētā komisija un
Eiropas Parlamenta priekšsēdētāja uzskatīja, ka tām ir saistoša Francijas iestāžu konstatācija par šo [mandāta] atņemšanu.
53     Tas ir it īpaši gadījumā ar Juridiskās komisijas 2000. gada 15. maija ārkārtas sanāksmes mutvārdu procesu, kurā šīs komisijas
priekšsēdētāja iejaucās, lai precizētu šīs komisijas locekļiem to, ka Eiropas Parlamenta lēmumam ir jāaprobežojas ar “formalitāti
pieņemt vai nepieņemt zināšanai”, kā arī ar divas dienas vēlāk Eiropas Parlamenta priekšsēdētājai adresēto vēstuli, kurā iepriekšminētās
komisijas priekšsēdētāja skaidri uzsvēra 2000. gada 31. marta dekrēta “izpildu” raksturu. Šie divi faktoloģiskie elementi,
kuriem var pievienot Eiropas Parlamenta priekšsēdētājas 2000. gada 9. jūnija vēstuli, kas adresēta Francijas iestādēm, kurā
tika uzsvērts mandāta atņemšanas “neatgriezeniskais” raksturs, kas izrietēja no minētā dekrēta, tika ņemti vērā pārsūdzētajā
spriedumā, attiecīgi tā 23., 24. un 29. punktā. Tomēr neviena no Pirmās instances tiesas veiktajām konstatācijām šajos trijos
punktos netika apstrīdēta šīs apelācijas sūdzības ietvaros.
54     Attiecībā uz apelācijas sūdzības iesniedzēja norādīto apstākli par to, ka viņš joprojām līdz 2000. gada 23. oktobrim varēja
būt Eiropas Parlamenta deputāta statusā un līdz šim datumam saņemt gan pabalstu uz šīs iestādes rēķina, gan arī Francijas
iestāžu izmaksāto algu – kas, viņaprāt, demonstrēja, ka vienīgi apstrīdētais akts varēja grozīt viņa tiesisko stāvokli un
līdz ar to radīt prasības priekšmetu EKL 230. panta ietvaros – ir jāuzsver, kā Pirmās instances tiesa to jau tiesiski pamatoti
uzsvēra, ka tās ir praktiskās sekas, kas izriet no kavēšanās, ar kādu Eiropas Parlaments pieņēma zināšanai paziņojumu par
2000. gada 31. marta dekrētu, ko pieņēma Francijas iestādes. Faktiski dekrēts ir tas, kas viens pats grozīja apelācijas sūdzības
iesniedzēja tiesisko stāvokli, konstatējot viņa mandāta atņemšanu.
55     Apelācijas sūdzības iesniedzējs izvirza divus papildu argumentus savas tēzes, atbilstoši kurai apstrīdētajam aktam piemīt
apstrīdams raksturs, atbalstam. Pirmais arguments attiecas uz apstākli, ka Pirmās instances tiesa pārsūdzētā sprieduma 91. punktā
tieši atzīmēja, ka apelācijas sūdzības iesniedzējs ir prasījis savu tiesību aizsardzību Valsts padomē un Eiropas Cilvēktiesību
tiesā, kas tādējādi pierādīja apstrīdama akta pastāvēšanu, jo Eiropas Parlaments tādā veidā uzsāka faktisko un tiesisko pierādījumu
novērtējumu. Otrais arguments attiecas uz piemērotības trūkumu apstiprinoša akta teorijai (
théorie de l’acte confirmatif
), kas bija ietverta minētā sprieduma 97. punktā, jo 91. punktā minētās prasības tieši izveidoja tiesiskos pierādījumus, kas
no jauna tika izvirzīti starp 2000. gada 31. marta dekrēta pieņemšanas datumu un datumu, kurā Eiropas Parlaments pieņēma zināšanai
apelācijas sūdzības iesniedzēja mandāta atņemšanu.
56     Šajā sakarā ir pietiekami konstatēt, ka arguments, atbilstoši kuram Eiropas Parlaments uzsāka faktisko un tiesisko pierādījumu
novērtējumu, balstās uz acīmredzami kļūdainu pārsūdzētā sprieduma lasījumu, jo, kā jau tas tika uzsvērts šī sprieduma 45. punktā,
Pirmās instances tiesa pārsūdzētā sprieduma 91. punktā tieši nosprieda, ka tas nepiekrīt Eiropas Parlamentam – bet valsts
tiesām vai, attiecīgā gadījumā, Eiropas Cilvēktiesību tiesai – pārbaudīt, vai ir ievērots process, ko paredz piemērojamās
valsts tiesības vai attiecīgās personas pamattiesības. Vēl vairāk, lai izveidotu apstiprinājumu tam, ka Eiropas Parlamentam
piemīt kaut kāda novērtējuma kompetence, apelācijas sūdzības iesniedzēja pieminētās iesniegtās prasības Valsts padomē un iepriekšminētajā
Eiropas tiesā izveido papildu pierādījumu tam, ka Eiropas Parlamentam trūkst šādas kompetences, un faktam, ka pretēji viņa
apgalvojumam apelācijas sūdzības iesniedzējs varēja efektīvi aizstāvēt savas tiesības tiesā.
57     Apelācijas sūdzības iesniedzēja apgalvojumam, atbilstoši kuram Pirmās instances tiesa pārsūdzētā sprieduma 97. punktā ir tieši
piemērojusi apstiprinoša akta teoriju, trūkst jebkāda pamatojuma. Kā to jau uzsvēra ģenerāladvokāts savu secinājumu 63. punktā,
papildus faktam, ka neviens minētā 97. punkta elements neliecina, ka Pirmās instances tiesa būtu atsaukusies uz šādu teoriju,
pārsūdzētā sprieduma motivācijas kopums, tieši pretēji, pierāda, ka 2000. gada 31. marta dekrēts un apstrīdētais akts bija
atšķirīgi gan attiecībā uz to būtību, gan attiecībā uz to priekšmetu.
58     Ievērojot visus iepriekš norādītos apsvērumus, ir jāatzīst, ka Pirmās instances tiesa nav pieļāvusi tiesību kļūdu, noraidot
Lepēna prasību kā nepieņemamu.
59     Tādējādi šī apelācijas sūdzība ir noraidāma bez vajadzības izvērtēt citus apelācijas sūdzības iesniedzēja izvirzītos pamatus
attiecībā gan uz apstrīdētā akta ārējo, gan iekšējo nelikumību.

Par tiesāšanās izdevumiem
60     Atbilstoši Reglamenta 69. panta 2. punktam, kas piemērojams apelācijas tiesvedībā, pamatojoties uz Reglamenta 118. pantu,
lietas dalībniekam, kuram spriedums ir nelabvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks,
kuram spriedums ir labvēlīgs. Tā kā Eiropas Parlaments ir prasījis piespriest apelācijas sūdzības iesniedzējam atlīdzināt
tiesāšanās izdevumus un tā kā tam spriedums ir nelabvēlīgs, tad jāpiespriež apelācijas sūdzības iesniedzējam atlīdzināt tiesāšanās
izdevumus, ieskaitot tiesāšanās izdevumus, kas attiecas uz pagaidu noregulējuma tiesvedību, kas minēta šī sprieduma 2. punktā.
Saskaņā ar tā paša panta 4. punkta pirmo daļu Francijas Republika, kas iestājusies lietā, sedz savus tiesāšanās izdevumus
pati.
Ar šādu pamatojumu Tiesa (otrā palāta) nospriež:
1)
apelācijas sūdzību noraidīt;
2)
Lepēns atlīdzina tiesāšanās izdevumus šajā instancē, ieskaitot tiesāšanās izdevumus, kas attiecas uz pagaidu noregulējuma
tiesvedību;
3)
Francijas Republika sedz savus tiesāšanās izdevumus pati.
[Paraksti]
*
Tiesvedības valoda – franču.