CELEX: 62001CJ0433
Brysselin yleissopimus
Erityinen toimivalta
5 artiklan 2 kohta
Elatusvelvollisuus
Elatusapuun oikeutetun sijaan tulleen alueellisen julkisoikeudellisen elimen nostama takautumiskanne

Bundesgerichtshof on esittänyt yhteisöjen tuomioistuimelle 26.9.2001 tekemällään päätöksellä, joka on saapunut yhteisöjen
tuomioistuimeen 9.11.2001, tuomioistuimen toimivaltaa sekä tuomioiden täytäntöönpanoa yksityisoikeuden alalla koskevan 27 päivänä
syyskuuta 1968 allekirjoitetun yleissopimuksen tulkitsemisesta yhteisöjen tuomioistuimessa 3 päivänä kesäkuuta 1971 tehdyn
pöytäkirjan nojalla yhden ennakkoratkaisukysymyksen tämän yleissopimuksen (EYVL 1972, L 299, s. 32) 5 artiklan 2 kohdan tulkinnasta,
sellaisena kuin tämä yleissopimus on muutettuna Tanskan kuningaskunnan, Irlannin sekä Ison-Britannian ja Pohjois-Irlannin
yhdistyneen kuningaskunnan liittymisestä kyseiseen yleissopimukseen ja pöytäkirjaan 9 päivänä lokakuuta 1978 tehdyllä yleissopimuksella
(EYVL L 304, s. 1; yleissopimus muutoksineen s. 77), Helleenien tasavallan liittymisestä kyseiseen yleissopimukseen ja pöytäkirjaan
25 päivänä lokakuuta 1982 tehdyllä yleissopimuksella (EYVL L 388, s. 1) sekä Espanjan kuningaskunnan ja Portugalin tasavallan
liittymisestä kyseiseen yleissopimukseen ja pöytäkirjaan 26 päivänä toukokuuta 1989 tehdyllä yleissopimuksella (EYVL L 285,
s. 1; jäljempänä Brysselin yleissopimus tai yleissopimus).
Tämä kysymys on esitetty asiassa, jossa Saksan oikeuden mukaan perustettu julkisyhteisö Freistaat Bayern on nostanut takautumiskanteen
Blijdensteinia vastaan periäkseen tältä ne summat, jotka se oli maksanut opintotukena Blijdensteinin lapselle.
Sovellettavat oikeussäännöt
Brysselin yleissopimus
Brysselin yleissopimusta sovelletaan sen 1 artiklan 1 kappaleen mukaan yksityisoikeudellisissa asioissa.
Yleissopimuksen 2 artiklan 1 kappaleessa määrätään seuraavaa:
”Kanne sitä vastaan, jolla on kotipaikka jossakin sopimusvaltiossa, nostetaan hänen kansalaisuudestaan riippumatta tuon valtion
tuomioistuimessa, jollei tämän yleissopimuksen määräyksistä muuta johdu.”
Yleissopimuksen 5 artiklan 2 kohdassa määrätään seuraavaa:
”Sellaista henkilöä vastaan, jolla on kotipaikka sopimusvaltiossa, voidaan nostaa kanne toisessa sopimusvaltiossa:
– –
2.
elatusapua koskevassa asiassa sen paikkakunnan tuomioistuimessa, jossa elatusapuun oikeutetulla on kotipaikka tai asuinpaikka
– – .”
Kansallinen lainsäädäntö
Bürgerliches Gesetzbuchin (Saksan siviililaki) 1602 §:n nojalla vanhemmilla on velvollisuus vastata lastensa elatuksesta.
Sen 1610 §:n 2 momentissa täsmennetään, että tähän kuuluu velvollisuus huolehtia näiden kaikista välttämättömistä elinkustannuksista,
myös sopivaan ammatilliseen koulutukseen liittyvistä kustannuksista.
Bundesausbildungsförderungsgesetzilla (liittovaltion opintotukilaki; jäljempänä BAföG) annetaan opiskelijalle, jolla ei ole
elatukseensa eikä ammatilliseen koulutukseensa tarvittavia varoja, oikeus saada opintotukea. Sen maksavat alueellisesti toimivaltaisen
osavaltion viranomaiset.
BAföG:n 11 §:n mukaan tuen määrää laskettaessa otetaan huomioon tuensaajan vanhemmilla oleva elatusvelvollisuus. Jos opiskelija
kuitenkin esittää näyttöä siitä, etteivät vanhemmat täytä tätä velvollisuuttaan ja että hänen opintonsa tästä vaarantuvat,
BAföG:n 36 §:n 1 momentissa säädetään, että hänelle hakemuksesta ja vanhempien kuulemisen jälkeen myönnettävä tuki on laskettava
tätä elatusvelvollisuutta huomioon ottamatta.
BAföG:n 37 §:n 1 momentissa säädetään seuraavaa:
”Jos opiskelijalla on siviilioikeudellinen oikeus elatusapuun vanhemmiltaan siltä ajalta, jolta hänelle maksetaan opintotukea,
tämä saatava siirtyy maksetun tuen määrää vastaavalta osaltaan – – osavaltiolle, kuitenkin siten, ettei se voi ylittää sitä
osaa vanhempien tuloista ja omaisuudesta, joka lain nojalla on otettava huomioon opiskelijan elatustarvetta määritettäessä.
– – ”
Pääasia ja ennakkoratkaisukysymys
Jan Blijdensteinin kotipaikka on Alankomaissa.
Hänen tyttärensä aloitti lukuvuonna 1993/1994 opinnot Münchenissä (Saksa) sijaitsevassa oppilaitoksessa. Hän sai 1.9.1993
lähtien Freistaat Bayernin maksamaa opintotukea.
Viimeksi mainittu nosti ensin Amtsgericht Münchenissä (Saksa) takautumiskanteen Jan Blijdensteinia vastaan vaatien tätä korvaamaan
lukuvuodelta 1993/1994 maksetut tuet. Pääasian vastaaja tuomittiin korvausvelvolliseksi tämän oikeudenkäynnin päätteeksi annetulla
tuomiolla, joka sai lainvoiman.
Freistaat Bayern nosti Amtsgericht Münchenissä vielä toisenkin kanteen Jan Blijdensteinia vastaan saadakseen korvatuiksi lukuvuosilta
1994/1995 ja 1995/1996 maksetut tuet.
Jan Blijdenstein riitautti Amtsgericht Münchenin toimivallan, mutta viimeksi mainittu hylkäsi kuitenkin tämän oikeudenkäyntiväitteen
ja hyväksyi Freistaat Bayernin kanteen.
Jan Blijdenstein haki tähän muutosta Oberlandesgericht Müncheniltä (Saksa), joka muutti Amtsgerichtin antamaa tuomiota ja
katsoi, ettei Freistaat Bayernin vaatimusta voitu tutkia siitä syystä, että Brysselin yleissopimuksen 2 artiklan ensimmäisen
kappaleen, jota ainoana voitiin asiassa soveltaa, perusteella kanne pääasian vastaajaa vastaan voidaan nostaa ainoastaan sen
valtion tuomioistuimessa, jossa hänellä on kotipaikka.
Freistaat Bayern valitti tästä tuomiosta (Revision) Bundesgerichtshofiin. Koska viimeksi mainittu oli epävarma siitä, voidaanko
yleissopimuksen 5 artiklan 2 kohtaa soveltaa sen käsiteltäväksi saatetussa asiassa, se päätti lykätä asian käsittelyä ja esittää
yhteisöjen tuomioistuimelle seuraavan ennakkoratkaisukysymyksen:
”Voiko kantaja, jonka viranomaiset ovat julkisoikeuden alaan kuuluvan lainsäädännön mukaisesti maksaneet opiskelijalle opintotukea
tietyltä ajanjaksolta, vedota tuomioistuimen toimivallasta sekä tuomioiden täytäntöönpanosta yksityisoikeuden alalla 27 päivänä
syyskuuta 1968 allekirjoitetun yleissopimuksen, sellaisena kuin se on muutettuna Espanjan kuningaskunnan ja Portugalin tasavallan
liittymisestä kyseiseen yleissopimukseen 26.5.1989 tehdyllä sopimuksella, 5 artiklan 2 kohdassa määrättyyn erityiseen toimivaltasääntöön,
kun opiskelijan siviilioikeudellinen oikeus saada elatusta vanhemmiltaan on siirtynyt opintotuen maksamisen ajalta suoraan
lain nojalla kantajalle ja kantaja vetoaa takautumisoikeuteensa opiskelijan vanhempia vastaan?”
Ennakkoratkaisukysymys
Kansallinen tuomioistuin kysyy tässä ennakkoratkaisukysymyksessään pääasiallisesti, voiko sellainen julkisoikeudellinen elin,
joka sen jälkeen, kun sille on siirtynyt elatusapuun oikeutetun oikeus saada elatusta elatusvelvolliselta, on nostanut takautumiskanteen
periäkseen takaisin opintotuen, jonka se on julkisoikeuden alaan kuuluvan lainsäädännön mukaisesti maksanut elatusapuun oikeutetulle,
vedota yleissopimuksen 5 artiklan 2 kohdassa, jonka mukaan toimivaltainen on sen paikkakunnan tuomioistuin, jossa elatusapuun
oikeutetulla on kotipaikka, määrättyyn erityiseen toimivaltaan.
Yleissopimuksen sovellettavuus
Yhdistynyt kuningaskunta väittää aluksi, että julkisoikeudellisen oikeushenkilön opiskelijan vanhempia vastaan esittämä takautumisvaade,
jonka mukaan heidän on korvattava opiskelijalle julkisoikeuden alaan kuuluvan lainsäädännön mukaisesti opintotukena maksetut
määrät, ei ole yleissopimuksen 1 artiklassa tarkoitettu ”yksityisoikeudellinen” asia, vaikka opiskelijalla olisikin vanhemmiltaan
yksityisoikeudellinen elatussaatava.
Saksan hallitus ja Euroopan yhteisöjen komissio sitä vastoin katsovat, että lain nojalla tapahtuneeseen oikeuden siirtymiseen
nojautuva takautumisvaade kuuluu yleissopimuksen soveltamisalaan.
Tältä osin on syytä muistuttaa, että yhteisöjen tuomioistuin on asiassa C-271/00, Baten, 14.11.2002 antamassaan tuomiossa
(Kok. 2002, s. I-10489, 37 kohta) katsonut, että Brysselin yleissopimuksen 1 artiklan 1 kappaletta on tulkittava siten, että
käsitteen ”yksityisoikeudellinen asia” soveltamisalaan kuuluu asia, jossa julkisoikeudellinen elin perii takautumiskanteella
yksityishenkilöltä määriä, jotka se on suorittanut sosiaaliavustuksena niille henkilöille, joilla on tältä henkilöltä elatussaatava,
siltä osin kuin tämän kanteen nostamisen perusteista ja sitä koskevista yksityiskohtaisista säännöistä säädetään elatusvelvollisuutta
koskevassa yleisesti sovellettavassa lainsäädännössä. Yhteisöjen tuomioistuin lisäsi kuitenkin, että jos takautumiskanne perustuu
säännöksiin, joilla lainsäätäjä on antanut julkisoikeudelliselle elimelle varsinaisen etuoikeuden, kanteen ei voida katsoa
koskevan ”yksityisoikeudellista asiaa”.
Kansallisen tuomioistuimen antamista tiedoista ilmenee, että BAföG:n 37 §:n 1 momentilla osavaltioille annettua lakiin perustuvaa
oikeutta tulla opintotuensaajien vanhempien sijaan säännellään siviilioikeudessa. Edellisessä kohdassa esitettyjen perusteiden
valossa näyttää siis siltä, että pääasiassa esillä oleva riita kuuluu yleissopimuksen 1 artiklan 1 kappaleessa tarkoitetun
käsitteen ”yksityisoikeudellinen asia” alaan.
Brysselin yleissopimuksen 5 artiklan 2 kohdan sovellettavuus
Saksan, Itävallan ja Yhdistyneen kuningaskunnan hallitukset sekä komissio väittävät, että yleissopimuksen 5 artiklan 2 kohtaa
ei voida soveltaa tilanteessa, jossa julkisoikeudellinen oikeushenkilö on esittänyt takautumisvaateen.
Ne väittävät pääasiallisesti, että yleissopimuksen 5 artiklan 2 kohdan määräyksellä, jolla toimivalta annetaan elatusapuun
oikeutetun kotipaikan tuomioistuimelle, poiketaan saman yleissopimuksen 2 artiklassa asetetusta pääsäännöstä, jonka mukaan
vastaajan kotipaikan tuomioistuin on toimivaltainen. Tämä poikkeaminen on perusteltavissa elatusapua vaativan kantajan suojelulla,
sillä häntä pidetään heikompana asianosaisena, ja siihen voi siis vedota vain hän.
Tältä osin on syytä muistuttaa, että yleissopimusta on tulkittava itsenäisesti käyttäen perustana sen järjestelmää ja tavoitteita
(ks. mm. asia C-89/91, Shearson Lehman Hutton, tuomio 19.1.1993, Kok. 1993, s. I-139, 13 kohta; asia C-295/95, Farrell, tuomio
20.3.1997, Kok. 1997, s. I-1683, 12 ja 13 kohta; asia C-269/95, Benincasa, tuomio 3.7.1997, Kok. 1997, s. I-3767, 12 kohta
ja em. asia Baten, tuomion 28 kohta).
On myös tärkeää muistuttaa, että yleinen periaate yleissopimuksella luodussa järjestelmässä on se, että toimivaltaisia ovat
sen sopimusvaltion tuomioistuimet, jonka alueella vastaajalla on kotipaikka, ja että sääntöjä, joilla poiketaan tästä yleisestä
periaatteesta, ei voida tulkita laajentavasti koskemaan muita kuin yleissopimuksessa nimenomaisesti tarkoitettuja tilanteita
(ks. mm. em. asia Shearson Lehman Hutton, tuomion 14 ja 16 kohta; em. asia Benincasa, tuomion 13 kohta ja asia C-412/98, Group
Josi, tuomio 13.7.2000, Kok. 2000, s. I-5925, 49 kohta). Sitä suuremmalla syyllä näin on tulkittava yleissopimuksen 5 artiklan
2 kohdassa määrätyn kaltaista toimivaltasääntöä, jonka mukaan elatusapuun oikeutetun on mahdollista haastaa vastaaja sen sopimusvaltion
tuomioistuimeen, jonka alueella kantajalla on kotipaikka. Yleissopimuksessa suhtaudutaan nimittäin erittäin kielteisesti kantajan
kotipaikan tuomioistuinten toimivallan hyväksymiseen muissa kuin nimenomaisesti määrätyissä tilanteissa (ks. vastaavasti em.
asiat Shearson Lehman Hutton, tuomion 17 kohta; Benincasa, tuomion 14 kohta ja Group Josi, tuomion 50 kohta).
Yleissopimuksen 5 artiklan 2 kohtaa on tulkittava näiden periaatteiden valossa.
Yleissopimuksen 5 artiklan 2 kohdassa todetaan vain, että tätä määräystä sovelletaan ”elatusapua koskevassa asiassa”, eikä
siinä mainita henkilöä, joka voi olla kantajana. Tältä kannalta katsoen yleissopimuksen 5 artiklan 2 kohta, kuten kansallinen
tuomioistuin on todennut, eroaa sen 14 artiklasta. Viimeksi mainitussa määräyksessä määrätään nimittäin kuluttajasopimuksia
koskevista erityisistä toimivaltasäännöistä, joissa otetaan huomioon kuluttajien asema oikeudenkäynnissä, mikä on saanut yhteisöjen
tuomioistuimen katsomaan, että näillä säännöillä suojellaan kuluttajaa vain siinä tapauksessa, että hän itse on oikeudenkäynnissä
kantajana tai vastaajana (em. asia Shearson Lehman Hutton, tuomion 23 kohta).
Mainittujen määräysten erilainen laatimistapa selittyy kuitenkin, kuten komissio toteaa, sillä, että yleissopimuksen 5 ja
14 artiklalla on erilainen asema tällä sopimuksella luodussa järjestelmässä. Kun 5 artiklalla määrätään toimivallasta, joka
ei sulje pois yleissopimuksen 2 artiklassa määrätyn yleisen toimivallan soveltamista, 14 artiklassa puolestaan määrätään yksinomaisesta
toimivallasta. Näiden määräysten toisistaan poikkeavaan sanamuotoon ei siis voida vedota sellaisen väitteen tueksi, jonka
mukaan yleissopimuksen 5 artiklan 2 kohtaa olisi sovellettava laajasti oikeudenkäynteihin, joissa elatusapuun oikeutettu ei
itse ole kantajana.
Tätä käsitystä tukevat yhteisöjen tuomioistuimen edellä mainitussa asiassa Farrell antaman tuomion 19 kohdassa esittämät perustelut,
joissa se on todennut, että yleissopimuksen 5 artiklan 2 kohdassa määrätyn poikkeuksen tarkoituksena on antaa oikeuspaikan
valintamahdollisuus elatusapua vaativalle kantajalle, jota tällaisessa menettelyssä pidetään heikoimpana asianosaisena. Yhteisöjen
tuomioistuimen mukaan yleissopimuksen laatijat ovat näin menetellessään katsoneet, että tällä erityisellä tavoitteella on
etusija suhteessa yleissopimuksen 2 artiklan 1 kappaleen määräyksen tavoitteeseen, joka on vastaajan suojeleminen, sillä tämä
on yleensä heikompi asianosainen sen vuoksi, että kantaja on nostanut kanteen häntä vastaan.
Julkisoikeudellinen elin, joka on nostanut takautumiskanteen elatusvelvollista vastaan, ei ole viimeksi mainittua heikommassa
asemassa. Lisäksi sellainen elatusapuun oikeutettu, jonka elatukseen tämä julkisoikeudellinen oikeushenkilö on osallistunut,
ei enää ole taloudellisesti turvattomassa asemassa.
Tästä seuraa, että kun elatusapuun oikeutettu on saanut tuen, jota hänellä oli mahdollisuus hakea, elatusvelvolliselta ei
ole syytä evätä yleissopimuksen 2 artiklalla tarjottua suojaa varsinkaan, kun vastaajan kotipaikan tuomioistuimella on parhaat
mahdollisuudet arvioida viimeksi mainitun varallisuutta.
Tämä tulkinta saa lisätukea selvityksestä, jonka Schlosser laati Tanskan kuningaskunnan, Irlannin sekä Ison-Britannian ja
Pohjois-Irlannin yhdistyneen kuningaskunnan liittymisestä yleissopimukseen tehdystä yleissopimuksesta (EYVL 1979, C 59, s. 71,
97 kohta). Tämän selvityksen mukaan ”5 artiklan 2 kohdassa olevan erityisen toimivaltasäännön hengen mukaista ei ole katsoa,
että takautumiskanne olisi nostettava sen paikkakunnan tuomioistuimessa, jossa elatusapuun oikeutetulla on kotipaikka, tai
suorastaan sen paikkakunnan tuomioistuimessa, jossa viranomaisella on toimipaikka, ja näin on siitä riippumatta, minkälainen
tekniikka kyseisen valtion oikeudessa on omaksuttu”.
Siitä kansallisen tuomioistuimen lausumasta, jossa se katsoo, että elatusapuun oikeutettujen suojaa voitaisiin vahvistaa soveltamalla
yleissopimuksen 5 artiklan 2 kohtaa julkisoikeudellisten elinten nostamiin takautumiskanteisiin, sillä näin toimivaltaisia
viranomaisia kannustettaisiin maksamaan heille heidän elatusapusaataviinsa perustuvia suorituksia, on syytä todeta, että kuten
Saksan hallitus perustellusti esittää, nämä elimet maksavat suoritukset vain pannakseen täytäntöön lakiin perustuvan velvollisuuden,
josta kansallinen lainsäätäjä on määrännyt kyseisten maksunsaajien tilanteen huomioiden.
Näin ollen esitettyyn kysymykseen on vastattava, että yleissopimuksen 5 artiklan 2 kohtaa on tulkittava siten, ettei siihen
voi vedota sellainen julkisoikeudellinen elin, joka sen jälkeen, kun sille on siirtynyt elatusapuun oikeutetun oikeus saada
elatusta elatusvelvolliselta, on nostanut takautumiskanteen periäkseen takaisin opintotuen, jonka se on julkisoikeuden alaan
kuuluvan lainsäädännön mukaisesti maksanut elatusapuun oikeutetulle.
Oikeudenkäyntikulut
Yhteisöjen tuomioistuimelle huomautuksensa esittäneille Saksan, Itävallan ja Yhdistyneen kuningaskunnan hallituksille ja komissiolle
aiheutuneita oikeudenkäyntikuluja ei voida määrätä korvattaviksi. Pääasian asianosaisten osalta asian käsittely yhteisöjen
tuomioistuimessa on välivaihe kansallisessa tuomioistuimessa vireillä olevan asian käsittelyssä, minkä vuoksi kansallisen
tuomioistuimen asiana on päättää oikeudenkäyntikulujen korvaamisesta.
Näillä perusteilla
YHTEISÖJEN TUOMIOISTUIN (viides jaosto)
on ratkaissut Bundesgerichtshofin 26.9.2001 tekemällään päätöksellä esittämän kysymyksen seuraavasti:
Tuomioistuimen toimivaltaa sekä tuomioiden täytäntöönpanoa yksityisoikeuden alalla koskevan 27 päivänä syyskuuta 1968 allekirjoitetun
yleissopimuksen, sellaisena kuin se on muutettuna Tanskan kuningaskunnan, Irlannin sekä Ison-Britannian ja Pohjois-Irlannin
yhdistyneen kuningaskunnan liittymisestä kyseiseen yleissopimukseen 9 päivänä lokakuuta 1978 tehdyllä yleissopimuksella, Helleenien
tasavallan liittymisestä kyseiseen yleissopimukseen 25 päivänä lokakuuta 1982 tehdyllä yleissopimuksella sekä Espanjan kuningaskunnan
ja Portugalin tasavallan liittymisestä kyseiseen yleissopimukseen 26 päivänä toukokuuta 1989 tehdyllä yleissopimuksella, 5 artiklan
2 kohtaa on tulkittava siten, ettei siihen voi vedota sellainen julkisoikeudellinen elin, joka sen jälkeen, kun sille on siirtynyt
elatusapuun oikeutetun oikeus saada elatusta elatusvelvolliselta, on nostanut takautumiskanteen periäkseen takaisin opintotuen,
jonka se on julkisoikeuden alaan kuuluvan lainsäädännön mukaisesti maksanut elatusapuun oikeutetulle.
Jann
Timmermans
Rosas
Julistettiin Luxemburgissa 15 päivänä tammikuuta 2004.
R. Grass
V. Skouris
kirjaaja
presidentti
–
Oikeudenkäyntikieli: saksa.