CELEX: 62004CJ0437
Liikmesriigi kohustuste rikkumine
Euroopa ühenduste privileegide ja immuniteetide protokoll
Ühenduste üüritav kinnisvara
Région de Bruxelles-Capitale
Omaniku maks

Euroopa Ühenduste Komisjon palub oma hagiavalduses Euroopa Kohtul tuvastada, et kuna Belgia Kuningriik kehtestas maksu (edaspidi „kohalik maks”), mis rikub Euroopa ühenduste maksuimmuniteeti, siis on Belgia Kuningriik rikkunud Euroopa ühenduste privileegide ja immuniteetide protokolli (edaspidi „protokoll”) – mis oli algselt lisatud 8. aprillil 1965 allakirjutatud Euroopa ühenduste ühtse nõukogu ja ühtse komisjoni asutamislepingule (
EÜT 1967, 152, lk 13
) ja seejärel Amsterdami lepinguga EÜ asutamislepingule – artiklist 3 tulenevaid kohustusi.
Õiguslik raamistik
Ühenduse õigusnormid
Euroopa ühenduste ühtse nõukogu ja ühtse komisjoni asutamislepingu artikli 28 lõike 1 ning pärast Amsterdami lepingu jõustumist EÜ artikli 291, samuti protokolli ainsa põhjenduse kohaselt on ühendusel liikmesriikide territooriumil oma ülesannete täitmiseks vajalikud privileegid ja immuniteedid vastavalt tingimustele, mis on sätestatud nimetatud protokollis.
Protokolli artikkel 3 sätestab:
„Ühendused, nende vara, tulud ja muu omand on vabastatud kõikidest otsestest maksudest.
Alati kui võimalik, võtavad liikmesriikide valitsused asjakohased meetmed, et hüvitada või tagastada vallas- ja kinnisvara hinnas sisalduvad kaudsed maksud ja müügimaksud, kui ühendused teevad ametlikuks kasutuseks ulatuslikke oste, mille hind sisaldab selliseid makse. Neid sätteid ei kohaldata, kui nende mõjul ühenduste piires kahjustataks konkurentsi.
Vabastus ei kehti maksude ja tasude suhtes, mis katavad üksnes kommunaalteenuste [mõiste „kommunaalteenused” asemel on edaspidi kasutatud täpsemat vastet „avalikud teenused”] kulud.”
Protokolli artikkel 13 sätestab:
„Kooskõlas tingimuste ja menetlusega, mille on kinnitanud nõukogu komisjoni ettepaneku põhjal, on ühenduste ametnikud ja muud teenistujad kohustatud maksma ühendustele maksu töö- ja muudelt tasudelt, mida ühendused neile maksavad.
Töö- ja muud tasud, mida ühendused neile maksavad, on vabastatud riigimaksudest.”
Protokolli artikkel 19 sätestab:
„Käesoleva protokolli kohaldamisel teevad ühenduste institutsioonid koostööd asjaomaste liikmesriikide vastutavate ametiasutustega.”
Siseriiklikud õigusnormid
Région de Bruxelles-Capitale’i (Brüsseli regioon) 23. juuli 1992. aasta määruse, mis reguleerib hoonestatud kinnisasjade kasutajate ning teatavatele kinnisasjadele asjaõigusi omavate isikute kohaliku maksuga maksustamist (
Moniteur belge
, 1.8.1992, lk 17334; edaspidi „määrus”), artikkel 2 sätestab:
„Alates 1993. aasta maksustamisaastast maksustatakse iga-aastase maksuga Région de Bruxelles-Capitale’i territooriumil asuvate hoonestatud kinnisasjade kasutajad ning asjaõigusi omavad isikud kinnisasjade suhtes, mille sihtotstarve ei ole elamumaa; maksu tasumisel tuleb arvesse võtta maksustamisaasta 1. jaanuaril kehtivat seisu.”
Selle määruse artikli 3 lõige 1 sätestab:
„[Kohalikku m]aksu kogutakse:
a)
igalt sellise majapidamise juhilt, kus kasutatakse peamise või teise elukohana Région de Bruxelles-Capitale’i territooriumil asuvat hoonestatud kinnisasja tervikuna või osaliselt;
[…]
b)
igalt isikult, kes kasutab Région de Bruxelles-Capitale’i territooriumil asuvat hoonestatud kinnisasja tervikuna või osaliselt ning kes tegutseb seal oma arvel tulunduslikul või mittetulunduslikul eesmärgil, sh eraettevõtjana, ja igalt juriidiliselt isikult või ühenduselt, kellel on seal tegutsemiskoht, haldusorgani asukoht, peamine tegevuskoht või juriidiline aadress;
[…]
c)
kasutavalt ainuomanikult või ainuomaniku puudumisel põlisrentnikult, kasutusvaldajalt või kasutusõigust omavalt isikult, kes kasutavad Région de Bruxelles-Capitale’i territooriumil asuvat ning muul otstarbel kui eespool punktis a sätestatud eesmärgil kasutamiseks ettenähtud hoonestatud kinnisasja tervikuna või osaliselt.”
Selle määruse artikli 8 lõike 1 esimese lõigu kohaselt tasuvad määruse artikli 3 lõike 1 punktis c loetletud maksukohustuslased kohalikku maksu 6,36 eurot hoonestatud kinnistul asuva ehitise ruutmeetrilt, mis ületab põrandapinna esimest 300 ruutmeetrit või mis ületab põrandapinna esimest 2500 ruutmeetrit siis, kui pinda kasutatakse tööstuses või käsitöönduses; selle maksu määr ei tohi ületada summat, mis vastab 14%-le indekseeritud kinnisvaratulule, mis on seotud kas terve hoone või selle osa pinnaga, mida maksustatakse selle maksuga.
Kohtueelne menetlus
Ühendus ja SA Vita (edaspidi „Vita”), kelle õigused ja kohustused läksid õigusjärgluse korras üle SA Zurich’ile (edaspidi „Zurich”), sõlmisid 3. veebruaril 1988 üürilepingu, mille esemeks oli Ixelles’is (Belgias Région de Bruxelles-Capitale’i territooriumil asuv kommuun) asuv kinnisasi. Üürileping sätestab, et alates lepingu jõustumisest kannab üürnik kõik üüritava kinnisasjaga seotud ja avalikule võimule tasumisele kuuluvad mis tahes laadi maksud ning muud samalaadsed kulud, välja arvatud juhul, kui pädevad ametiasutused vabastavad üürniku tema eriseisundi tõttu, mis tal on protokolli artikli 3 alusel, üürileandja kasuks maksust.
Région de Bruxelles-Capitale kogus nimetatud määruse alusel Vita’lt kohalikku maksu aastate 1992–1997 eest. Ühendus, keda esindas komisjon, lükkas tagasi Vita nõuded hüvitada need summad, mille Vita oli juba tasunud. Seepeale esitas Vita hagi juge de paix du premier canton d’Ixelles’ile (Ixelles’i esimese kantoni rahukohus), kes mõistis oma 26. mai 1998. aasta otsusega ühenduselt Vita kasuks välja 20000277 Belgia franki ja 290211 Belgia franki. Kuna Tribunal de première instance de Bruxelles (Brüsseli esimese astme kohus) jättis ühenduse apellatsioonkaebuse rahuldamata, esitas ühendus selle otsuse peale kassatsioonkaebuse, kuid Cour de cassation (kassatsioonikohus) jättis selle oma 1. märtsi 2002. aasta otsusega rahuldamata.
Selle menetluse käigus ei pidanud Cour de cassation vajalikuks esitada Euroopa Kohtule ühenduse tõstatatud eelotsuse küsimust, millega soovitakse teada saada, kas Euroopa ühenduste ühtse nõukogu ja ühtse komisjoni asutamislepingu artiklit 28 ning protokolli artiklit 3 võimaluse korral koostoimes 18. aprilli 1961. aasta diplomaatiliste suhete Viini konventsiooni (edaspidi „Viini konventsioon”) artikliga 23 tuleb tõlgendada nii, et need keelavad igasuguse sellise seaduse või muu siseriikliku õigusnormi vastuvõtmise, mis kehtestab otsese maksu, mis oma olemuselt puudutab isikuid, kes astuvad lepingulistesse suhetesse rahvusvahelise õiguse kohaselt asutatud juriidiliste isikutega (nende hulgas Euroopa Ühendus), kuid mille tegelik ilmne eesmärk või tagajärg on see, et seda maksu peavad maksma rahvusvahelise õiguse kohaselt asutatud juriidilised isikud (nende hulgas Euroopa Ühendus) või see maks kantakse neile (nende hulgas Euroopa Ühendus) üle.
2. aprilli 2003. aasta märgukirjaga algatas komisjon EÜ artiklis 226 sätestatud menetluse ning palus Belgia Kuningriigil esitada oma märkused protokolli artiklist 3 tulenevate kohustuste rikkumise kohta.
Oma 3. juuni 2003. aasta vastuses märkisid Belgia ametivõimud, et kohalik maks ei puuduta otseselt ega kaudselt rahvusvahelisi institutsioone, vaid kõiki sellise hoonestatud kinnisasja omanikke, mida ei kasutata elukohana ning mille ehitise põrandapind ületas teatava piirmäära, mistõttu ei ole Région de Bruxelles-Capitale rikkunud lepinguliste kohustuste heas usus täitmise põhimõtet.
16. detsembri 2003. aasta põhjendatud arvamusega kutsus komisjon Belgia Kuningriiki viima oma tegevus nimetatud arvamusega kooskõlla kahe kuu jooksul selle kättesaamisest. Belgia ametivõimud vastasid 30. juuli 2004. aasta kirjaga, et Belgia Kuningriik jääb oma seisukoha juurde.
Seetõttu otsustas komisjon esitada käesoleva hagi.
Euroopa Kohtu presidendi 6. aprilli 2005. aasta määrusega anti nõukogule luba komisjoni nõuete toetuseks menetlusse astuda.
Hagi
Poolte argumendid
Komisjon ja nõukogu väidavad, et käesolevad eeskirjad rikuvad ühenduste maksuimmuniteeti. See maksuimmuniteet, mis on sätestatud ühtse nõukogu ja ühtse komisjoni asutamislepingu artiklis 28 ning mida reguleerib protokolli artikkel 3, välistab vaidlusaluse määruse mõju.
Komisjon ja nõukogu rõhutavad, et selle määrusega on võimalik ühendustel olev maksuimmuniteet ümber pöörata, kehtestades kaudselt ühendustele kui üürnikule maksu, mille otsene maksmine on maksuimmuniteediga keelatud. Siseriikliku seadusandja tahe ilmneb samal ajal määruse artikli 3 lõikest 1, mis määratleb kohaliku maksu kohustuslased, ning ettevalmistavatest materjalidest.
Samal ajal kui varasem regulatsioon puudutas vaid kinnisvara kasutajaid, lisandus määrusega tegelikult maks, millega koormati sellise kinnisvara omanikke, mida kasutatakse äritegevuses ja millel asuva ehitise põrandapind ületab teatavat piirmäära. Sellele vaatamata on siin tegemist kinnisvara kasutamist koormava maksuga, kuna maksu kasutaja poolt lõpliku tasumise tagab asjaolu, et maksukohustuslasest omanik nõuab selle maksu sisse oma üürnikult.
Komisjon peab märkimisväärseks, et niisuguse kinnisasja omaniku maksusoodustused sõltuvad kasutajast. Kui kinnisasja kasutaja vabastatakse maksust, vabastatakse maksust samuti ka kinnisasja omanik. Kuna maksuvabastus määratletakse üksnes kasutajast lähtudes, järeldab nõukogu sellest, et regulatsiooni eesmärk on maksustada kinnisvara kasutajaid.
Sellega seoses viitab komisjon Région de Bruxelles-Capitale’i ministre des Finances, du Budget et de la Fonction publique’i (rahandus-, eelarve- ja avaliku teenistuse minister) ettekandele, milles selgitatakse, et avalik sektor, sh rahvusvaheline avalik sektor võib samuti osaleda uue kohaliku maksu maksmisel, mis ei olnud varem võimalik. Selle maksu kehtestamise taotletav eesmärk oli seega suurendada maksutulusid, maksustades muu hulgas kinnisvara, millelt varem ühtegi maksu ei kogutud, kuna kinnisvara kasutasid maksudest vabastatud isikud või institutsioonid.
Peale selle väidab nõukogu, et vastupidi eraõiguslikele üürnikele ei saa ühendused maksuõiguslikult maha arvata üüri ja võimalikke kulusid, mistõttu need kulud kujutavad ühenduste jaoks suhteliselt suurt koormust. Samal ajal on kinnisvara ühendustele üürileandmine maksude laekumise seisukohast eriti soodne Belgia Kuningriigile, kuna viimasele laekub maks üürileandja kasseeritavalt üürilt, ilma et Belgia Kuningriik peaks üürniku maksust vabastama.
Viini konventsiooni artikli 23 osas märgib nõukogu, et see konventsioon kehtestab vaid maksuimmuniteedi põhimõtte miinimumversiooni ning et protokolli artikli 3 sõnastus kaldub sellest kõrvale. Lisaks sellele õigustab – kui mitte ei nõua – ühenduste maksuimmuniteet rahvusvahelise institutsionaalse organisatsiooni kontekstis selle põhimõtte laia kohaldamist. Nõukogu meenutab, et ühenduste privileegidel ja immuniteetidel on funktsionaalne tähendus ning nende eesmärk on tagada ühenduste tõrgeteta toimimine ja iseseisvus. Nõukogu on arvamusel, et iga meedet, mis mõjutab ühenduste ülesannete täitmiseks ettenähtud eelarvevahendeid, tuleks käsitleda meetmena, mis takistab ühenduste tõrgeteta toimimist.
Komisjon ja nõukogu leiavad, et mis puudutab kohalikku maksu, siis samale tulemusele võib jõuda, kui maksustada kasutajat või omanikku. Kohalik seadusandja oleks pidanud maksukohustuslase valima kooskõlas oma kohustusega teha lojaalselt koostööd ühendustega, kelle vahendeid ei tohi kasutada vastuvõtva liikmesriigi sissetulekute suurendamiseks. Tegelikult tuleks vältida, et liikmesriigid, kus asuvad ühendused, saaksid teiste liikmesriikidega võrreldes sellest põhjendamatuid eeliseid. Igatahes oleks tulnud ühenduste kasutatava kinnisvara juhtum lisada kõnealuses määruses sätestatud ja omanikele tehtavale maksuvabastusele.
Belgia valitsus rõhutab, et kuna ühendused olid vabastatud kohaliku maksu tasumisest nii kasutaja kui ka omaniku või üürileandjana, on nad välja jäetud määruse kohaldamisalast. Seetõttu ei saa tekkida ühenduste maksude tasumise kohustuse küsimust.
Belgia valitsus on seisukohal, et see maks ei ole kuidagi vastuolus lepinguliste kohustuste heas usus täitmise põhimõttega, kuna maks ei riku ühenduste maksuimmuniteeti. Kõnealune maksmise võimalik kohustus ei ole fiskaalne, vaid tuleneb maksukohustuslasest omanikuga sõlmitud lepingust. Belgia valitsus meenutab samuti, et Cour de cassation otsustas, et maksukohustuse selline ülekandmine põhineb eraõiguslikul lepingul ning et oleks üleliigne, kui rahvusvaheline organisatsioon võiks nõuda üürist selle osa vabastamist, mis tuleneb maksude üldisest tõstmisest.
Belgia valitsus meenutab, et vastavalt Viini konventsiooni artikli 23 lõikele 2 ei kohaldata maksuvabastust siis, kui vastuvõttev riik on üürnik ning maksu peab tasuma üürileandja. Protokollis sätestatud immuniteeti, mis põhineb sellel konventsioonil ning mida tuleb tõlgendada üldise rahvusvahelise õiguse alusel, ei saa kasutada argumendina maksukohustuse lepingulise ülekandmise vastu.
Belgia valitsus lisab, et rahvusvahelistel organisatsioonidel olev maksuvabastus ei puuduta nende üürikulude vähendamist, vaid näitab pelgalt, et neilt ei saa maksu koguda, sest nad on rahvusvahelise avaliku õiguse alusel asutatud isikud. Belgia valitsus rõhutab, et kõnealune ala ei saa rahvusvaheliste organisatsioonide olemasolust mitte ühtegi maksusoodustust, kuna ei ole tähtsust, kas kinnisasja üürib ühenduse institutsioon, eraisik või puudub üleüldse üürisuhe, sest kohaliku maksu peab tasuma üksnes omanik ainuisikuliselt. Tegelikult on käesolevas asjas just maksuimmuniteet see, mis ohustab omanike võrdset kohtlemist, kuna neid isikuid, kes üürivad oma kinnisvara ühendustele, eelistatakse teistele omanikele.
Komisjoni viidatud kohtupraktika osas märgib Belgia valitsus, et Euroopa Kohus ei ole mitte kunagi avaldanud arvamust ühenduste väidetava maksuimmuniteedi kohta asjas, kus maksukohustuslaseks oli ühenduste institutsioonide poolt üüritava vara omanik ning kus see maks kajastus üüris. Siiski tuleneb üldiselt kohtupraktikast, et protokolliga ühendustele antud privileegidel ja immuniteetidel on rangelt funktsionaalne tähendus, kuna need peavad tagama ühenduste tõrgeteta toimimise ja iseseisvuse. Lisaks ei ole komisjon tõendanud, kuidas takistab kohalik maks ühenduste tõrgeteta toimimist ja iseseisvust, samuti ei saa Euroopa institutsioonide täiendavat üürimakset käsitleda meetmena, mis mõjutab ühenduste ülesannete täitmiseks ettenähtud eelarvevahendeid.
Protokolli artiklit 13 puudutava kohtupraktika osas märgib Belgia valitsus, et komisjon väidab, et see kohtupraktika on ülekantav sama protokolli artiklile 3, kuid komisjon ei ole täpsustanud nende kahe sätte vahelist seost ega selgitanud nende sätete eesmärkide ja nende esemelise ja isikulise kohaldamisala erinevusi. Vastupidi, Euroopa Kohus eristas sõnaselgelt protokolli artiklit 13 puudutavat kohtupraktikat kohtupraktikast, mis on seotud artikliga 3.
Täiendavalt leiab Belgia valitsus, et püüdes kõrvale hoida kohaliku maksu maksmisest, rikub komisjon samuti EÜ artiklist 10 tulenevat lojaalse koostöö põhimõtet, mis ei kehtesta üksnes liikmesriikidele kohustust võtta kõik meetmed, mis on vajalikud ühenduse õiguse kohaldamise ja tõhususe tagamiseks, vaid paneb ka ühenduse institutsioonidele kohustuse teha liikmesriikidega vastastikku lojaalselt koostööd.
Euroopa Kohtu hinnang
Kõigepealt tuleb täpsustada käesoleva kohtuasja konteksti.
Mis puudutab Viini konventsiooni artiklit 23, millele pooled viitavad, siis tuleb meenutada, et see konventsioon on rahvusvaheline leping, mis on sõlmitud liikmesriikide ja kolmandate riikide vahel nende pädevuste teostamisel diplomaatiliste suhete alal. Ka puudutab konventsioon põhimõtteliselt riikide bilateraalseid suhteid, mitte aga ühenduse – kes ei ole muu hulgas selle konventsiooni pool – ning ühenduste institutsiooni asukoha riigi, käesolevas asjas Belgia Kuningriigi vahelisi suhteid.
Nagu rõhutas kohtujurist oma ettepaneku punktides 35–37, siis isegi kui ühendus peaks oma pädevuse teostamisel järgima rahvusvahelist õigust (24. novembri 1992. aasta otsus kohtuasjas
C-286/90: Poulsen ja Diva Navigation, EKL 1992, lk I-6019
, punkt 9), ei ole Viini konventsioon käesolevas kohtuasjas määrava tähtsusega.
Ühenduste maksuimmuniteedi – mis on ühenduse õiguse osa ja mis on loodud spetsiaalselt ühenduste laadi silmas pidades – ulatus on esmaselt määratletud protokolli artiklis 3.
Tuleb sedastada, et protokolli artikkel 3 kehtestab kaks immuniteedi korda vastavalt sellele, kas tegemist on otseste või kaudsete maksudega. Protokolli artikli 3 esimene lõik puudutab ühenduste immuniteedi korda otseste maksude osas, samal ajal kui teine lõik käsitleb kaudseid maksusid.
Mis puudutab otseseid maksusid puudutavat korda, siis on immuniteet tingimusteta ning üldine, kuna nii ühendused kui ka nende vara, tulud ja muu omand on siseriiklikul tasandil vabastatud kõikidest otsestest maksudest. Kaudsete maksude korra osas ei ole immuniteet piiramatu; vastupidi, see on piiratud ning sõltub tingimustest (vt selle kohta 26. oktoobri 2006. aasta otsus kohtuasjas
C-199/05: Euroopa Ühendus, EKL 2006, lk I-10485
, punkt 31).
Kuna nende kordade erinevus on oluline immuniteedi hindamisel, on tarvilik teha kindlaks, kummaga neist kordadest on seotud vaidlus taotletava maksuvabastuse üle.
Lisaks sellele peab komisjon liikmesriigi kohustuste rikkumise menetluses viitama juba eelmenetluse käigus täpsele sättele, mis määratleb kohustuse, mille täitmata jätmist liikmesriigile ette heidetakse. Komisjoni nimetatud kohustus tuleneb eelkõige kahest nõudest, nimelt selle menetlusega seotud liikmesriigi kaitseõiguste tagamisest ning vajadusest selgelt piiritleda vaidluse ese.
Tegelikult on kohtueelse menetluse eesmärk nimelt anda asjaomasele liikmesriigile võimalus kasutada tõhusalt õigust kaitsta ennast komisjoni etteheidete vastu (15. jaanuari 2002. aasta otsus kohtuasjas
C-439/99: komisjon
vs.
Itaalia, EKL 2002, lk I-305
, punkt 10, ning 24. juuni 2004. aasta otsus kohtuasjas
C-350/02: komisjon
vs.
Madalmaad, EKL 2004, lk I-6213
, punkt 18) ning tagada, et võimaliku hilisema kohtumenetluse esemeks oleks selgelt määratletud vaidlus (20. juuni 2002. aasta otsus kohtuasjas
C-287/00: komisjon
vs.
Saksamaa, EKL 2002, lk I-5811
, punkt 17, ja eespool viidatud kohtuotsus komisjon
vs.
Madalmaad, punkt 19).
Käesoleva kohtuasja eseme osas tuleb märkida, et viidates oma põhjendatud arvamuses ning menetluse aluseks olevas hagiavalduses protokolli artiklile 3, ei täpsusta komisjon, millisele selle artikli kolmest lõigust tema hagiavaldus tugineb. Kuigi komisjon ei täpsusta sõnaselgelt sätet, milles määratletud kohustust Belgia Kuningriik rikkus, sisaldavad põhjendatud arvamus ning hagiavaldus siiski asjaolusid, millest saab selgelt tuletada tema järelduste õigusliku aluse.
Esiteks tuleb märkida, et protokolli artikli 3 kolmandat lõiku ei saa ilmselt kasutada mis tahes maksuimmuniteedi alusena. Teiseks tuleb sedastada, et komisjon ei esita oma põhjendatud arvamuses ega oma hagiavalduses ühtegi erilist argumenti, mis kinnitaksid, kuidas Belgia Kuningriik rikkus protokolli artikli 3 teisest lõigust tulenevaid kohustusi. Seevastu Cour de cassation’i menetluses, nagu nähtub käesoleva kohtuotsuse punktist 11, palus komisjon esitada Euroopa Kohtule küsimuse selle kohta, kas ühenduste maksuimmuniteediga on keelatud kehtestada selline otsene maks nagu kohalik maks.
Asjaolust, et komisjon kordas ja tsiteeris oma põhjendatud arvamuses ja oma hagiavalduses taotlust, mille ta oli esitanud Cour de cassation’ile ning milles ta liigitas kohaliku maksu selgelt „otseseks maksuks”, nähtub, et komisjoni esitatud väide puudutab otseste maksude immuniteedi korda.
Isegi kui protokoll ei sisalda otsese maksu mõistet ning kui puuduvad protokolli sellekohased rakendussätted, annab selle mõiste tõlgendamiseks teatavad kriteeriumid nõukogu 19. detsembri 1977. aasta direktiiv 77/799/EMÜ liikmesriikide pädevate asutuste vastastikuse abi kohta otsese maksustamise valdkonnas (
EÜT L 336, lk 15
; ELT eriväljaanne 09/01, lk 63). See direktiiv, mille kohaldamisalas asusid enne nõukogu 6. detsembri 1979. aasta direktiiviga 79/1070/EMÜ (
EÜT L 331, lk 8
; ELT eriväljaanne 09/01, lk 77) tehtud muudatust üksnes otsesed maksud, määratles oma artikli 1 lõikes 2 tulu- ja kapitalimaksu, hõlmates selle mõistega kogumise viisist olenemata maksud kogukapitalilt ning kapitali osadelt. Mis puudutab maksu, mis komisjoni ja nõukogu arvates kehtestati ühendustele, siis on selge, et see maks põhineb määruse artikli 3 lõike 1 punktil c ning puudutab kinnisasjade üle asjaõigusi omavaid isikuid. Kuna selle maksuga maksustatakse otseselt isikuid nende sellise vara või asjaõiguste alusel, millel on varaline väärtus, võib seda maksu käsitleda kui maksu kogumist direktiivi 77/799 tähenduses kapitaliosa alusel.
Mis puudutab määruse artikli 3 lõike 1 punkti c, siis tuleb samuti meenutada, et kohaliku maksu eripära tuleb kindlaks teha, võttes arvesse kõiki maksukohustuslasi, nimelt füüsilisi ja juriidilisi isikuid, kellelt seda maksu kogutakse, mitte aga arvestades selle maksu võimalikke kaudseid rahalisi tagajärgi ühendustele.
Järelikult on kõnealusel kohalikul maksul otsese maksu eripära ning komisjoni hagi tuleb hinnata protokolli artikli 3 esimese lõigu kontekstis.
Selge on see, et viidatud protokolli artikli 3 esimese lõigu alusel on ühendused vabastatud määrusega kehtestatud maksust, olgu ühendused siis kinnisasja kasutajad või kinnisasja omanikud või üürileandjad. Selle määruse kohaldamisalas ei saa ühendusi järelikult vastavalt maksuõigusele maksukohustuslastena käsitleda.
Komisjon ja nõukogu väidavad siiski, et maksuimmuniteedi põhimõttega on vastuolus viidatud regulatsioon, millel on – ühendusele sõnaselgelt maksu kehtestamata – mõju ja eesmärk panna kaudselt, kuid siiski kohustuslikult ühendusele maksukoormus. Jättes tähelepanuta viidatud immuniteedi, sunnib määruse autor ühendusi osalema maksulaadses panuses lepingutingimuste abil, millega kantakse üldiselt ja süstemaatiliselt ühendustele üle neile üürile antud kinnisasja omaniku maksukohustus või kogutakse see maks lihtsalt üüri sees.
Seda argumentatsiooni ei saa toetada.
Kuigi protokolli artikli 3 esimene lõik vabastab ühendused otsestest maksudest, ei ole seevastu sellist vabastust ühendustega lepingulistes suhetes olevate isikute suhtes kehtestatud. Peale selle ei ole nimetatud sättes reguleeritud selliste otseste maksude kuludena ülekandmist, mida peavad maksma ühendustega lepingulistes suhetes olevad isikud. Seega ei saa komisjon ja nõukogu protokolli artikli 3 esimese lõigu alusel vaidlustada kohaliku maksu kogumist.
Esiteks, kui selle maksu ülekandmine toimub üürilepingus sätestatud klausliga, peab see tingimata toimuma kooskõlas lepingu poolte tahtega, kuna sellise klausli lisamine on seotud poolte lepinguvabadusega. Teiseks, kui kohaliku maksu ülekandmine leiab aset üüri tõstmise teel, on see samuti seotud poolte lepinguvabadusega, kuna lepingu sisu, sh üürisumma kui lepingu ühe osa määratlemiseks on vajalik poolte nõusolek. Peale selle ei kanna viimati nimetatud juhtumil omanikud neile kehtestatud maksu tingimata automaatselt ja täielikult üle üürnikele.
Tõsi on see, et kinnisvara üürituru teatavas olukorras võidakse ühendust kallutada või ühendust isegi sundida nõustuma sellise lepingulise klausliga või maksma üüri, mis teeb otsese maksu kohustuse teise poole jaoks olematuks või vähendab seda kohustust.
Selline turuolukord ei tekita siiski maksuimmuniteeti, kuna see immuniteet peab tulenema rahvusvahelisest, ühenduse või siseriiklikust õigusest.
Lisaks sellele võib komisjoni ja nõukogu argumentide järgimine muuta maksuimmuniteediga seotud olukordade ja maksuimmuniteediga mitteseotud olukordade vahelised piirid häguseks, tekitades võimaluse nõuda maksuimmuniteeti igat liiki otseste maksude, sh tulumaksu ja ettevõtte tulumaksu puhul.
Protokolli artikli 3 esimese lõigu tõlgendust, mille kohaselt ei ole see säte kohalikust maksust vabastamise aluseks, ei nõrgesta vastupidi komisjoni ja nõukogu väidetule ühenduste maksuimmuniteedi eesmärk ega maksu kehtestamise asjaolud.
Mis puudutab immuniteedi eesmärki, siis tuleb meenutada, et maksuimmuniteet tuleneb vajadusest tagada ühenduste sõltumatus liikmesriikidest ning ühenduste tõrgeteta toimimine (28. märtsi 1996. aasta otsus kohtuasjas
C-191/94: AGF Belgium, EKL 1996, lk I-1859
, punkt 19). Isegi kui lepingu poole vabastamine kohalikust maksust kujutaks rahalist eelist ühenduste kasuks, tuleb siiski sedastada, et komisjon ei ole viidanud ühelegi asjaolule, mis tõendaks, et maksu ühendusele ülekandmine võiks ohustada ühenduste sõltumatust või takistada ühenduste tõrgeteta toimimist (eespool viidatud kohtuotsus Euroopa Ühendus, punkt 43). Peale selle ei saa sätte eesmärki arvestav tõlgendus võtta kõnealuse sätte selgelt ja täpselt sõnastuselt kogu selle kasulikku mõju (vt selle kohta eespool viidatud kohtuotsus Euroopa Ühendus, punkt 42, ning Euroopa Keskpanga privileege ja immuniteete puudutavas osas 8. detsembri 2005. aasta otsus kohtuasjas
C-220/03: EKP
vs.
Saksamaa, EKL 2005, lk I-10595
, punkt 31).
Mis puudutab kohaliku maksu kehtestamise asjaolusid, siis tuleb märkida, et kohaliku seadusandja taotletav eesmärk oli kahtlemata parandada maksutulusid. Seejuures tuleb meenutada, et kuigi väljakujunenud kohtupraktika kohaselt on otsene maksustamine liikmesriikide pädevuses, peavad nad sellegipoolest seda pädevust kasutama ühenduse õigust järgides (26. oktoobri 2006. aasta otsus kohtuasjas
C-345/05: komisjon
vs.
Portugal, EKL 2006, lk I-10633
, punkt 10, ning 14. novembri 2006. aasta otsus kohtuasjas
C-513/04: Kerckhaert ja Morres, EKL 2006, lk I-10967
, punkt 15). Eeldades, et ühenduse õigust ei rikuta, on liikmesriikidel selle pädevuse alusel põhimõtteliselt võimalik kehtestada uusi maksusid, määratleda erinevaid maksukohustuslasi ja maksuvabastusi, kui on sätestatud varasemas analoogses regulatsioonis, või suurendada maksumäära.
Seda järeldust ei nõrgesta asjaolu, et kõnealuse määruse vastuvõtmist puudutava arutelu käigus viitas Région de Bruxelles-Capitale’i pädev minister tõenäosusele, et määrusega varasemasse korda tehtavad muudatused võivad tekitada olukorra, et kinnisasja teatav omanik võib kajastada seda maksu eeskätt ühendustelt kui üürnikult nõutavas hinnas. Seega ei saa liikmesriigile ette heita, et ta suurendas oma maksutulusid sellega, et lisas maksu kohaldamisalasse isikuid, kes võivad astuda ühendustega lepingulistesse suhetesse üksnes põhjusel, et nad võivad teatavas turuolukorras kanda ühendustele pakutavate kaupade või teenuste hinnas üle osa või kogu sellest maksust.
Tuleb lisada, et kohalikku maksu kogutakse määruse artikli 3 lõike 1 punkti c kohaselt sellise kinnisasja omanikult, millel asuva ehitise põrandapind ületab teatava piirmäära, ning et kohaliku seadusandja kehtestatud seda liiki otsene maks on liikmesriikides levinud.
Lõpuks tuleb tagasi lükata komisjoni ja nõukogu argumendid, mis puudutavad esiteks Euroopa Kohtu praktikat protokolli artikli 13 osas, mis nende arvates kaitseb maksuvabastust liikmesriikide katsete eest rünnata otseselt või kaudselt seda põhimõtet (24. veebruari 1988. aasta otsus kohtuasjas
260/86: komisjon
vs.
Belgia, EKL 1988, lk 955
, ning 14. oktoobri 1999. aasta otsus kohtuasjas
C-229/98: Vander Zwalmen ja Massart, EKL 1999, lk I-7113)
, ning teiseks asjaolu, et ühenduste kantav rahaline koormus on palju suurem kui eraõiguslikel üürnikel, kes saavad üüri ja kulud maksust maha arvata.
Nagu Belgia valitsus väidab, puudutab see kohtupraktika protokolli nende sätete tõlgendamist, mis vabastavad ühenduste ametnike ja muude teenistujate töö- ja muud tasud siseriiklikest maksudest. See erand puudutab iseäranis ühenduste teenistujaid ning üksnes neid siseriiklikke makse, mida võib kehtestada nende ülesannete täitmisest saadavale sissetulekule, mis on ühenduse maksustamise ese. Seevastu ei ole kõnealuses kohtuasjas tegemist ühenduse tasandil maksustamisega ning lisaks on kõne all vaid protokolli need sätted, mis vabastavad ühendused kõikidest otsestest maksudest (vt selle kohta eespool viidatud kohtuotsus AGF Belgium, punkt 14).
Mis puudutab asjaolu, et kinnisasja üüri ning sellega seotud kulusid on võimalik maha arvata maksubaasist ettevõtte tulumaksu kohustuslaste kasuks, tuleb sedastada, et see argument ei saa kuidagi mõjutada käesoleva hagi tulemust, kuna ühenduse institutsioonid ei tegutse kasumit taotleval eesmärgil, vaid erinevad täielikult neist ettevõtjatest, kellele kohaldatakse ettevõtte tulumaksu.
Neid põhjendusi arvesse võttes tuleb sedastada, et kohaliku maksu kehtestamine ei lähe vastuollu protokolli artikli 3 esimese lõigu sõnastuse ega eesmärkidega.
Eespool toodut arvesse võttes tuleb komisjoni hagi jätta rahuldamata.
Kohtukulud
Kodukorra artikli 69 lõike 2 alusel on kohtuvaidluse kaotanud pool kohustatud hüvitama kohtukulud, kui vastaspool on seda nõudnud. Kuna Belgia Kuningriik on komisjonilt kohtukulude hüvitamist nõudnud ja komisjon on kohtuvaidluse kaotanud, tuleb kohtukulud välja mõista komisjonilt. Kodukorra artikli 69 lõike 4 esimese lõigu kohaselt kannab institutsioon, kes astus menetlusse, ise oma kohtukulud. Menetlusse astunud nõukogu kannab seega ise oma kohtukulud.

Esitatud põhjendustest lähtudes Euroopa Kohus (esimene koda) otsustab:

1.
Jätta hagi rahuldamata.

2.
Mõista kohtukulud välja Euroopa Ühenduste Komisjonilt.

3.
Euroopa Liidu Nõukogu kannab ise oma kohtukulud.

Allkirjad
(
*1
)	Kohtumenetluse keel: prantsuse.