CELEX: 62007TJ0378
Közösségi védjegy
A piros, a fekete és a szürke színnek egy traktor külsején alkalmazott kombinációját tartalmazó közösségi védjegy bejelentése
Feltétlen kizáró ok
A használat révén megszerzett megkülönböztető képesség hiánya
A 40/94/EK rendelet 7. cikkének (3) bekezdése (jelenleg a 207/2009/EK rendelet 7. cikkének (3) bekezdése)

A jogvita előzményei
2004. július 15‑én a felperes, a CNH Global NV a közösségi védjegyről szóló, 1993. december 20‑i 40/94/EK módosított tanácsi
rendelet (HL 1994. L 11., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 17. fejezet, 1. kötet, 146. o.) (helyébe lépett a közösségi védjegyről
szóló, 2009. február 26‑i 207/2009/EK rendelet [HL L 78., 1. o.]) alapján közösségi védjegy lajstromozása iránti kérelmet
nyújtott be a Belső Piaci Harmonizációs Hivatalhoz (védjegyek és formatervezési minták) (OHIM).
A lajstromoztatni kívánt védjegy az alábbi ábrás megjelölés volt:
A szóban forgó megjelöléshez az alábbi leírást csatolták: „[a] piros, a fekete és a szürke szín kombinációja, amelyeket egy
traktor külsején alkalmaznak, a pirosat a motorháztetőn, a tetőn és a sárvédőkön, a világosszürkét és a sötétszürkét a motorháztetőn
egy vízszintes vonal formájában, a feketét pedig a hűtőrácson, az alvázon és a külső függőleges merevítőkön”.
A védjegybejelentést a védjegyekkel ellátható termékek és szolgáltatások nemzetközi osztályozására vonatkozó, felülvizsgált
és módosított, 1957. június 15‑i Nizzai Megállapodás szerinti 12. osztályba tartozó áruk vonatkozásában tették, az alábbi
leírással: „Traktorok”.
2006. október 27‑én az elbíráló azzal az indokkal utasította el a lajstromozás iránti kérelmet, hogy habár a felperes bizonyította,
hogy a nyugat‑európai tagállamokban „kiemelkedő” értékesítési adatokkal rendelkezik, nem bizonyította a szóban forgó megjelölés
intenzív használatát az új tagállamokban – amelyek főként mezőgazdasági államok –, és hogy következésképpen nem volt megállapítható,
hogy a bejelentett védjegy a használata révén megkülönböztető képességet szerzett az Európai Közösség jelentős részén.
2006. december 15‑én a felperes fellebbezést nyújtott be az elbíráló határozata ellen. 2007. július 5‑i határozatával (a továbbiakban:
megtámadott határozat) az első fellebbezési tanács elutasította a fellebbezést, helybenhagyva ezt a határozatot.
A fellebbezési tanács lényegében kiemelte egyrészt azt, hogy az érintett vásárlóközönség a mezőgazdasági termelőkből áll,
és másrészt, mivel a szóban forgó színkombináció nem rendelkezik bennerejlő megkülönböztető képességgel, a bejelentett védjegy
csak azzal a feltétellel lajstromozható, ha használat révén megkülönböztető képességet szerzett a Közösség jelentős részén.
Márpedig a fellebbezési tanács úgy ítélte meg, hogy a felperes nem bizonyította, hogy ez a feltétel teljesül, mivel egyfelől
a releváns piac meghatározásakor nem vette figyelembe az új tagállamokat, másfelől az értékesítési adatok mind e tagállamokban,
mind pedig néhány régi tagállamban nyilvánvalóan elégtelenek a fent említett megjelölés intenzív használatának bizonyításához.

A felek kérelmei
A felperes keresetében azt kéri, hogy a Törvényszék:
–        helyezze hatályon kívül a megtámadott határozatot;
–        az OHIM‑ot kötelezze a költségek viselésére.
Az OHIM keresetében azt kéri, hogy a Törvényszék:
–        utasítsa el a keresetet;
–        a felperest kötelezze a költségek viselésére.

Indokolás
A felperes keresetének alátámasztására lényegében egyetlen, a 40/94 rendelet 7. cikke (3) bekezdésének (jelenleg a 207/2009
rendelet 7. cikkének (3) bekezdése) a megsértésére alapított jogalapra hivatkozik.

A felek érvei
A felperes úgy véli, hogy az érintett vásárlóközönség, amely a teljes lakosságnak csak nagyon csekély arányát képviseli, védjegyként
észleli az általa gyártott traktor színkombinációját, és a különböző tagállamokban ugyanolyan módon észleli azt.
A felperes úgy ítéli meg, hogy az érintett vásárlóközönségbe beletartoznak a jelenlegi traktortulajdonosok, valamint a jövőbeni
traktorvásárlók, azok azonban nem, akik mindössze potenciálisan érdeklődnek ezen áruk iránt, mivel csak az előbbieknek fűződik
valódi érdekük ahhoz, hogy a védjegy betöltse az áruk kereskedelmi származásának azonosítására irányuló alapvető funkcióját.
A felperes szerint a „mezőgazdasági termelő” fogalma nem vehető figyelembe az érintett vásárlóközönség meghatározása céljából,
mivel az pontatlan, és olyan nem releváns személyeket is magában foglal, mint a kistermelők, vagy azok a mezőgazdasági termelők,
akik nem rendelkeznek traktor vásárláshoz forrásokkal. Így a fellebbezési tanács tévesen állapította meg, hogy általánosságban
a mezőgazdasági termelők alkotják az érintett vásárlóközönséget, és e hiba vezetett ahhoz, hogy az előterjesztett bizonyítékokat
tévesen értelmezte.
A felperes ily módon vitatja az OHIM által tett azon megállapítást, miszerint elismeri, hogy az érintett vásárlóközönség általánosságban
a mezőgazdasági termelőkből áll.
A felperes arra hivatkozik, hogy az ítélkezési gyakorlat értelmében a védjegy használata révén megszerzett megkülönböztető
képességét az érintett vásárlóközönség jelentős része tekintetében kell bizonyítani, azonban nem az említett vásárlóközönség
egésze tekintetében. Ezenfelül ezt a releváns földrajzi piac jelentős részére vonatkozóan kell bizonyítani, de nem erre az
egész területre vonatkozóan, mivel – az OHIM állításával ellentétben – semmilyen fordulat nem történt az ítélkezési gyakorlatban,
és jogalkotási reformra sem került sor ebben az értelemben.
A felperes kifejti továbbá, hogy „megvalósíthatatlan” az OHIM azon álláspontja, miszerint a védjegy megkülönböztető képességének
a használat révén történő megszerzését minden egyes tagállam teljes területére és az érintett vásárlóközönség egészére vonatkozóan
kell bizonyítani.
A felperes szerint az érintett vásárlóközönség nem egyformán oszlik meg minden tagállam között, és a megfelelő használat mértéke
tehát az egyes tagállamokra jellemző különleges feltételektől függően változik.
A felperes úgy ítéli meg, hogy a jelen esetben az érintett áruk összértékesítési adatai, a lefedett földrajzi terület, valamint
az a tény, hogy az értékesítések nem egyformán oszlanak meg a Közösségen belül, nem releváns annak megállapításához, hogy
a bejelentett védjegy használata révén megszerezte‑e a megkülönböztető képességet a Közösség jelentős részén. A figyelembe
veendő tényező egyfelől az értékesítéseknek a piac méretéhez viszonyított száma, másfelől az érintett vásárlóközönség földrajzi
megoszlása.
A felperes azzal érvel, hogy a jelen esetben a bejelentett védjegy által érintett áruk értékesítési adatai „kiemelkedők” a
nyugat‑európai tagállamokban. Így a bejelentett védjegy használata révén szerzett megkülönböztető képességet a Közösség 90%‑át
képviselő, és ezáltal a Közösség lényeges részének minősülő régi tagállamokban, és ilyen megkülönböztető képességet szerzett
tehát az érintett vásárlóközönség tekintetében a 40/94 rendelet 7. cikkének (3) bekezdése értelmében.
A felperes azt állítja, hogy a lakosság mérete, a földrajzi terület kiterjedése, és az a tény, hogy a kelet-európai tagállamok
mezőgazdasági államok, nem releváns körülmények annak megállapításához, hogy a bejelentett védjegy használata révén megszerezte‑e
a megkülönböztető képességet a Közösség jelentős részén. Véleménye szerint az érintett vásárlóközönség az a tényező, amelyet
figyelembe kell venni. Mindenesetre ezekben a tagállamokban a mezőgazdasági vállalkozások túl kicsik a traktor használatához,
és az érintett vásárlóközönség a Közösség e részén következésképpen nagyon szűk körű. Az OHIM tehát tévesen állapította meg,
hogy a felperes figyelmen kívül hagyta a kelet‑európai tagállamokat, és nem vette figyelembe az új tagállamok piacát, mivel
elhanyagolhatónak tekintette azokat.
A felperes fenntartja, hogy az OHIM „megtévesztő módon és főként tévesen” alkalmazta az értékesítési adatait.
A felperes továbbá azt állítja, hogy az OHIM a válaszbeadványában két, az elbíráló és a fellebbezési tanács előtt sem hivatkozott
kérdést vetett fel, amely egyfelől a szakmai csoportosulások azon két képviselőjének a függetlenségére vonatkozik, akiknek
a nyilatkozatát a keresethez csatolva a felperes benyújtotta, illetve arra vonatkozik, hogy e képviselők alkalmasak‑e annak
meghatározására, hogy egy adott védjegyet hogyan észlelnek Európában; másfelől a bejelentett védjegynek a CASE, illetve a
CASE INTERNATIONAL szóvédjeggyel együttesen történő használatára vonatkozik. Ezek az érvek nem megalapozottak, mivel egyfelől
a fenti képviselők alkalmasak annak megállapítására, hogy a védjegyet hogyan észlelik, másfelől – mivel a bejelentett védjegy
szóbeli elemei olvashatatlanok – továbbra is a színkombináció az egyetlen megkülönböztető elem.
Végezetül a felperes kifejti, hogy előterjesztette azokat a közvetlen bizonyítékokat, amelyek bizonyítják, hogy a traktor
színkombinációja a kereskedelmi származás megjelölésének minősülhet, valamint az említett színkombinációt ábrázoló fényképeket
is benyújtotta. Azt is bizonyította, hogy e traktorokat az érintett vásárlóközönség körében hirdette.
Az OHIM a felperes által előterjesztett valamennyi érvet vitatja.

A Törvényszék álláspontja
A színek, illetve a színek kombinációi (mint olyanok) alkalmasak arra, hogy közösségi védjegyet képezzenek, és önmagukban
a 40/94 rendelet 7. cikkének (3) bekezdése alapján a használat révén megszerezhetik a megkülönböztető képességet azon árukra
és szolgáltatásokra, amelyek vonatkozásában a lajstromozását kérték (a Bíróság C‑447/02. P. sz., KWS Saat kontra OHIM ügyben
2004. október 21‑én hozott ítéletének [EBHT 2004., I‑10107. o.] 79. pontja és a Törvényszék T‑137/08. sz., BCS kontra OHIM
– Deere [zöld és sárga szín kombinációja] ügyben 2009. október 28‑án hozott ítéletének [az EBHT‑ban még nem tették közzé]
28. pontja).
A jelen esetben a felperes nem vitatja az elbírálónak és a fellebbezési tanácsnak a bejelentett védjegy bennerejlő megkülönböztető
képességének hiányára vonatkozó következetéseit, hanem a fent említett rendelet 7. cikke (3) bekezdésének a szóban forgó megjelölésre
történő alkalmazására szűkíti a vitát.
A 40/94 rendelet 7. cikkének (3) bekezdése értelmében az ugyanezen rendelet 7. cikke (1) bekezdésének b)–d) pontjában (jelenleg
a 207/2009 rendelet 7. cikke (1) bekezdésének b)–d) pontja) szereplő feltétlen kizáró okok nem akadályozzák meg a védjegy
lajtromozását, ha az árujegyzékben szereplő áruk, illetve szolgáltatások tekintetében használata révén megszerezte a megkülönböztető
képességet.
Ezzel kapcsolatban elsőként meg kell állapítani, hogy az ítélkezési gyakorlatból kiderül, hogy a megkülönböztető képességnek
a védjegy használata révén történő megszerzésének feltétele, hogy az érintett vásárlóközönségnek legalább egy jelentős része
az érintett árukat vagy szolgáltatásokat a védjegynek köszönhetően úgy azonosítsa, mint amely valamely meghatározott vállalkozástól
származik (a Törvényszék T‑141/06. sz., Glaverbel kontra OHIM [üvegfelület szerkezete] ügyben 2007. szeptember 12‑én hozott
ítéletének [az EBHT‑ban nem tették közzé] 32. pontja; analógia útján lásd továbbá a Bíróság C‑108/97. és C‑109/97. sz., Windsurfing
Chiemsee egyesített ügyekben 1999. május 4‑én hozott ítéletének [EBHT 1999., I‑2779. o.] 52. pontját és a C‑353/03. sz. Nestlé‑ügyben
2005. július 7‑én hozott ítéletének [EBHT 2005., I‑6135. o.] 30. pontját).
Ezen azonosításnak a megjelölés védjegyként történő használatából kell következnie, tehát a védjegy azon jellemzőjéből és
hatásából, amely lehetővé teszi az érintett áruk vagy szolgáltatások más vállalkozások áruitól vagy szolgáltatásaitól való
megkülönböztetését (analógia útján lásd a Bíróság C‑299/99. sz. Philips‑ügyben 2002. június 18‑án hozott ítéletének [EBHT 2002.,
I‑5475. o.] 64. pontját és a fent hivatkozott Nestlé‑ügyben hozott ítélet 26. pontját).
Másodsorban ahhoz, hogy egy védjegy lajstromozható legyen a 40/94 rendelet 7. cikkének (3) bekezdése értelmében, a megkülönböztető
képesség használat révén történő megszerzését azon az egész területen bizonyítani kell, ahol a védjegy eredetileg nem rendelkezett
ilyen képességgel (lásd ebben az értelemben a Bíróság C‑25/05. P. sz., Storck kontra OHIM ügyben 2006. június 22‑én hozott
ítéletének [EBHT 2006., I‑5719. o.] 83. és 86. pontját; a Törvényszék fent hivatkozott „az üvegfelület szerkezete”‑ügyben
hozott ítéletének 35. és 40. pontját; a T‑8/08. sz., Piccoli kontra OHIM [egy kagyló formája] ügyben 2009. március 10‑én hozott
ítéletének [az EBHT‑ban nem tették közzé] 36. és 41. pontját, valamint a T‑75/08. sz., JOOP! kontra OHIM [!] ügyben 2009.
szeptember 30‑án hozott ítéletének [az EBHT‑ban nem tették közzé] 41. pontját; analógia útján lásd továbbá a Bíróság C‑108/05. sz.
Bovemij Verzekeringen ügyben 2006. szeptember 7‑én hozott ítéletének [EBHT 2006., I‑7605. o.] 22. pontját).
Harmadsorban a Bíróság ítélkezési gyakorlatából kiderül, hogy annak meghatározásához, hogy a szóban forgó megjelölés használata
révén megszerezte‑e a megkülönböztető képességet, átfogóan kell értékelni azon bizonyítékokat, amelyek alátámaszthatják, hogy
a védjegy alkalmassá vált az érintett áruk vagy szolgáltatások adott vállalkozástól származókként történő azonosítására, következésképpen
ezen áruk vagy szolgáltatások más vállalkozások áruitól vagy szolgáltatásaitól történő megkülönböztetésére (analógia útján
lásd a fent hivatkozott Windsurfing Chiemsee ügyben hozott ítélet 49. pontját).
Valamely védjegy megkülönböztető képességének a használata révén történő megszerzése megítélésénél tekintetbe vehető többek
között a védjegy által elfoglalt piaci részesedés, e védjegy használatának intenzitása, földrajzi kiterjedése és tartama,
a vállalkozás által a védjegy reklámozása céljából megvalósított beruházások jelentősége, azon érdekelt fogyasztók hányada,
akik a védjegy miatt úgy azonosítják az árukat vagy szolgáltatásokat, mint amelyek egy meghatározott vállalkozástól származnak,
továbbá a kereskedelmi és iparkamaráktól és egyéb szakmai szervezetektől származó nyilatkozatok (a fent hivatkozott !‑ügyben
hozott ítélet 44. pontja; analógia útján lásd továbbá a fent hivatkozott Windsurfing Chiemsee ügyben hozott ítélet 51. pontját
és a fent hivatkozott a Nestlé‑ügyben hozott ítélet 31. pontját).
Negyedsorban valamely megjelölés megkülönböztető képességét, beleértve a használata révén megszerzett megkülönböztető képességet,
egyrészt azon áruk vagy szolgáltatások tekintetében kell mérlegelni, amelyekre nézve a védjegy lajstromozását kérték, másrészt
figyelembe véve a szóban forgó áru‑ vagy szolgáltatási kategória szokásosan tájékozott, ésszerűen figyelmes és körültekintő
átlagfogyasztója részéről történő feltételezett észlelést (analógia útján lásd a fent hivatkozott Philips‑ügyben hozott ítélet
59. és 63. pontját, valamint a fent hivatkozott a Nestlé‑ügyben hozott ítélet 25. pontját).
Végül a megkülönböztető képesség használat révén történő megszerzésének meg kell előznie a védjegybejelentés benyújtását (a
Bíróság C‑542/07. P. sz., Imagination Technologies kontra OHIM ügyben 2009. június 11‑én hozott ítéletének [az EBHT‑ban még
nem tették közzé] 60. pontja és a Törvényszék T‑289/08. sz., Deutsche BKK kontra OHIM [Deutsche BKK] ügyben 2010. február
11‑én hozott ítéletének [az EBHT‑ban nem tették közzé] 60. pontja).
A fent említett ítélkezési gyakorlat fényében kell megvizsgálni, hogy a jelen ügyben a fellebbezési tanács jogi hibát követett‑e
el, amikor elvetette a felperes érvelését, mely szerint a bejelentett védjegy használata révén megkülönböztető képességet
szerzett a Közösség jelentős részén, és a lajstromozást a 40/94 rendelet 7. cikkének (3) bekezdése alapján az érintett áruk
tekintetében engedélyezni kellett volna.
Ezzel kapcsolatban meg kell jegyezni, hogy a felperes vitatja az érintett vásárlóközönség fellebbezési tanács által adott
meghatározását, valamint azon megállapítását, miszerint a szóban forgó megjelölés használata révén nem szerezte meg a megkülönböztető
képességet a Közösség jelentős részén.
Elsőként, azon érintett vásárlóközönség meghatározását illetően, amelynek tekintetében a bejelentett védjegy használata révén
megszerezte a megkülönböztető képességet, a felperes e meghatározást a jelenlegi traktortulajdonosokra és a jövőbeni traktorvásárlókra
szűkíti, míg a fellebbezési tanács valamennyi mezőgazdasági termelőre kiterjeszti azt.
A Törvényszék úgy ítéli meg, hogy az érintett vásárlóközönség meghatározása az érintett áruk célközönségének vizsgálatához
kapcsolódik, mivel e személyek viszonylatában kell a védjegynek az alapvető funkcióját kifejtenie. E közönség meghatározását
tehát a védjegyek alapvető funkciójára figyelemmel kell elvégezni, ami abból áll, hogy a fogyasztók vagy a végfelhasználók
számára biztosítja a védjeggyel megjelölt az áruk vagy szolgáltatások eredetének azonosíthatóságát úgy, hogy ezen árut vagy
szolgáltatást a máshonnan származó áruktól vagy szolgáltatásoktól összetéveszthetetlenül megkülönböztethessék (a fent hivatkozott
„az üvegfelület szerkezete”‑ügyben hozott ítélet 23. pontja és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
Ha ezen ítélkezési gyakorlat fényében vizsgáljuk, nem relevánsak a felperes által felhozott azon érvek, amelyek vitatják,
hogy az érintett vásárlóközönséget általánosságban a mezőgazdasági termelők alkotják, és amelyek kizárják ebből a meghatározásból
mindazt a lakosságot, amely csak potenciálisan érdeklődik az érintett áruk iránt.
Egyfelől a mezőgazdasági termelők – földművelői minőségükben – a földműveléshez szükséges eszközök, nevezetesen a traktorok
megjelölt célközönsége. A felperes maga is erre a következtetésre jut, amikor a Törvényszékhez benyújtott egyik iratban elismeri,
hogy a mezőgazdasági termelők a traktorok tipikus vásárlói. Bizonyos mezőgazdasági vállalkozások kis méretére, valamint a
mezőgazdasági termelők költségvetési keretére vonatkozó érvek nem kérdőjelezik meg ezt a következtetést. Amint ugyanis a felperes
által a Törvényszékhez benyújtott iratokból kiderül, a különböző traktorgyártóknak sikerült a kis vállalkozásokban használható,
kisméretű gépeket kifejleszteniük. Ehhez hasonlóan az, hogy egyes mezőgazdasági termelők nem rendelkeznek a traktor megvásárlásához
szükséges forrásokkal, olyan körülmény, amely az idők során változhat, és amely leküzdhető például a mezőgazdasági gépek forgalmazói
által tett finanszírozási ajánlatokkal.
Másfelől mesterséges a felperes által a jövőbeni traktorvásárlók és azon személyek között tett megkülönböztetés, akik csak
potenciálisan érdeklődnek az ilyen gépek iránt. A védjegyjogot, és ezáltal a forgalomba hozott áruk kereskedelmi származásának
azonosítását tekintve ugyanis csak a jövőbeni vásárlók lehetnek a traktorok iránt potenciálisan érdeklődő személyek. Így azonnal
ki kell zárni más olyan „érdeklődőket”, mint a szerelők, a történészek, a szociológusok és a politológusok, akik számára a
védjegy alapvető funkciója, vagyis a fenti áruk kereskedelmi származásának a vásárlási szándék meghozatala céljából történő
azonosítása nem játszik semmilyen szerepet.
A felperes által előterjesztett azon érvek alapján, amelyek vitatják az érintett vásárlóközönség fellebbezési tanács által
adott meghatározását, nem bizonyítható, hogy a szóban forgó megjelölésnek a jelenlegi traktortulajdonosok és a potenciális
traktorvásárlók általi észlelése különbözne e megjelölésnek általánosságban a mezőgazdasági termelők általi észlelésétől.
Az érintett vásárlóközönség ezen megszorító meghatározásának elfogadása azzal a következménnyel járna továbbá, hogy lehetővé
tenné, hogy a felperes mesterségesen korlátozza a vásárlóközönséget ahhoz képest, amelynek tekintetében bizonyítania kell
a bejelentett védjegy megkülönböztető képességének a használat révén történő megszerzését.
A fentiekből következik, hogy a fellebbezési tanács helyesen állapította meg a megtámadott határozat 13. pontjában, hogy az
érintett vásárlóközönség a mezőgazdasági termelőkből áll, nem téve az alapján különbséget, hogy a traktor megvásárlásához
fűződő érdekük jelenleg is fennáll‑e vagy potenciális.
Másodsorban, a fellebbezési tanács által a megtámadott határozat 25. pontjában levont következtetéssel szemben a felperes
azt állítja, hogy bizonyította, hogy a bejelentett védjegy használata révén megkülönböztető képességet szerzett a Közösség
jelentős részén, ahogyan azt az ítélkezési gyakorlat megköveteli.
E tekintetben emlékeztetni kell arra, hogy a 40/94 rendelet 1. cikke (2) bekezdésének (jelenleg a 207/2009 rendelet 1. cikkének
(2) bekezdése) megfelelően a „közösségi védjegyoltalom egységes,” ami azt jelenti, hogy „a Közösség egész területén azonos
hatállyal rendelkezik”. A közösségi védjegyoltalom egységes jellegéből következik, hogy a lajstromozhatósághoz a megjelölésnek
megkülönböztető képességgel kell rendelkeznie az egész Közösségben. Ezért a 40/94 rendelet 7. cikkének (2) bekezdése (jelenleg
a 207/2009 rendelet 7. cikkének (2) bekezdése) értelmében egy megjelölés nem részesülhet védjegyoltalomban, ha a Közösség
egy részén nem rendelkezik megkülönböztető képességgel (a Törvényszék T‑91/99. sz., Ford Motor kontra OHIM [OPTIONS] ügyben
2000. március 30‑án hozott ítéletének [EBHT 2000., II‑1925. o.] 23–25. pontja).
E követelmény fényében kell értelmezni a 40/94 rendelet 7. cikkének (3) bekezdését, amely lehetővé teszi azon megjelölések
lajstromozását, amelyek használat révén megkülönböztető képességet szereztek. A fenti 30. pontban hivatkozott ítélkezési gyakorlat
értelmében a megkülönböztető képesség használat révén történő megszerzését azon az egész területen bizonyítani kell, ahol
a védjegy nem rendelkezett ilyen képességgel.
A felperes állításaival ellentétben ez az ítélkezési gyakorlat nem keverendő össze azzal az ítélkezési gyakorlattal, amely
a védjegyekre vonatkozó tagállami jogszabályok közelítéséről szóló, 1988. december 21‑i 89/104/EGK első tanácsi irányelv (HL 1989.
L 40., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 17. fejezet, 1. kötet, 92. o.) 5. cikkének (2) bekezdése, valamint a 40/94 rendelet
9. cikke (1) bekezdésének c) pontja (jelenleg a 207/2009 rendelet 9. cikke (1) bekezdésének c) pontja) szerinti, a tagállamban
vagy a Közösségben „jóhírnevet élvez” kifejezés értelmének pontosítására irányul, e feltételt kell a lajstromozott védjegynek
teljesítenie ahhoz, hogy a nem hasonló árukra vagy szolgáltatásokra kiterjedő védelemben részesüljön. Ebben az esetben ugyanis
nem annak vizsgálatáról van szó, hogy egy megjelölés teljesíti‑e azokat a feltételeket, hogy közösségi védjegyként lajstromozható
legyen az egész Közösségben. Inkább valamely megjelölés használatának megakadályozásáról van szó, amikor valamely létező védjegy
valamely tagállamban vagy a Közösségben jóhírnévvel rendelkezik és a megjelölés alapos ok nélkül történő használata sértené
vagy tisztességtelenül kihasználná az említett védjegy megkülönböztető képességét vagy jóhírnevét. Így a Bíróság úgy ítélte
meg, hogy területi szempontból a megjelölés használatának megtiltásához elegendő, ha a 89/104/EGK irányelv tekintetében valamely
tagállam, illetve a 40/94 rendelet tekintetében a Közösség jelentős részén jóhírnevet élvez a védjegy (a Bíróság C‑375/97. sz.
General Motors ügyben 1999. szeptember 14‑én hozott ítéletének [EBHT 1999., I‑5421. o.] 28. és 29. pontja, valamint a C‑301/07. sz.
PAGO International ügyben 2009. október 6‑án hozott ítéletének [az EBHT‑ban még nem tették közzé] 27. és 30. pontja).
A jelen esetben az előzőekből az következik, hogy a felperes állításával, valamint a fellebbezési tanács által a megtámadott
határozat 19. pontjában levont következtetéssel szemben a bejelentett védjegy megkülönböztető képességének a használat révén
történő megszerzését a Közösség egész területén bizonyítani kell ahogyan erre a közösségi védjegy lajstromozása iránti kérelem
benyújtásának időpontjáig, vagyis 2004. július 15‑ig sor került, kivéve a Közösség azon részét, ahol a bejelentett védjegy
már eredetileg is rendelkezett ilyen képességgel. A fenti 28. pontban hivatkozott ítélkezési gyakorlat értelmében az érintett
vásárlóközönség legalább egy jelentős részének ezen a területen – amely magában foglalja azon tíz új tagállam területét, amelyek
a 2004. május 1‑jei bővítéssel csatlakoztak az Európai Unióhoz – kell az érintett árukat a bejelentett védjegynek köszönhetően
úgy azonosítania, mint amely valamely meghatározott vállalkozástól származik.
A fellebbezési tanács ezen értékelési hibája azonban nem eredményezi a megtámadott határozat jogellenességét, mivel azok a
feltételek, amelyeket figyelembe kell venni annak megállapításakor, hogy a bejelentett védjegy használata révén megszerezte‑e
a megkülönböztető képességet, szigorúbbak a fellebbezési tanács által alkalmazott feltételeknél. A fenti 30. pontban hivatkozott
ítélkezési gyakorlat értelmében ugyanis a bejelentett ábrás megjelölés lajstromozhatóságához a felperesnek bizonyítania kellett
volna, hogy a szóban forgó megjelölés a lajstromozás iránti kérelem benyújtását megelőzően használata révén megszerezte a
megkülönböztető képességet a Közösség egész területén, az érintett vásárlóközönség jelentős része tekintetében. E célból a
felperes különböző, a fenti 32. pontban megjelölt típusú bizonyítékokat nyújthatott volna be az OHIM‑hoz az egyes tagállamokban
elérhető adatoktól függően (lásd ebben az értelemben fent hivatkozott „zöld és sárga szín kombinációja”‑ügyben hozott ítélet
39. pontját).
A felperes a bizonyítás terén számára ily módon biztosított széles mozgástér ellenére sem szolgáltatott egyetlen bizonyítékot,
amely lehetővé tenné annak megállapítását, hogy megszerezte a fenti megkülönböztető képességet a tíz új tagállamban. Egyrészt
ugyanis nem terjesztett elő egyetlen bizonyítékot sem azon állításai alátámasztására, miszerint „jelentős előrelépéseket”
tett a fent említett tagállamokban, másfelől elismerte, hogy „a bizonyítékokból egyértelműen kiderül, hogy a bejelentett védjeggyel
rendelkező árukat (az akkori) 25 tagállamból 23‑ban értékesítették”. Ezenfelül, amint a Törvényszékhez benyújtott iratokból
kiderül, a felperes elismerte, hogy a lajstromozás iránti kérelem benyújtásának időpontjában nem volt olyan helyzetben, hogy
bizonyítsa, hogy a szóban forgó megjelölés használata révén megszerezte a megkülönböztető képességet a fent említett tagállamokban.
Ezért a 40/94 rendelet 7. cikke (2) bekezdésének megfelelően a bejelentett védjegy lajstromozását megakadályozza, ha nem rendelkezik
megkülönböztető képességgel a Közösség egy részén.
A felperes által hivatkozott, a bejelentett védjegy megkülönböztető képességének a használat révén történő megszerzésének
igazolására irányuló, általa előterjesztett bizonyos iratok bizonyító erejére vonatkozó érvek egyike sem olyan jellegű, amely
e következtetést megkérdőjelezné.
Elsőként, a szakértő vásárlóközönség felperes által előterjesztett nyilatkozatait illetően meg kell állapítani, hogy azok
nem minden tagállamból származnak. A felperes által benyújtott nyilatkozatok ugyanis kizárólag Belgium és az Egyesült Királyság
szakmai csoportosulásainak képviselőitől származnak, és azok kizárólag Belgiumra és az Egyesült Királyságra vonatkoznak, azokra
az országokra, amelyekre valószínűleg a fent említett képviselők ismeretei korlátozódnak.
Kétségtelen, hogy ezek a nyilatkozatok közvetlen bizonyítékoknak minősülnek a bejelentett védjegy megkülönböztető képességének
használat révén történő megszerzésére, amit a felek nem vitattak. Az ítélkezési gyakorlat értelmében azonban a védjegy lajstromozása
iránti kérelem benyújtásának időpontjában 25 tagállam közül kettőből származó szakmai nyilatkozat nem alkalmas annak bizonyítására,
hogy a szóban forgó megjelölés megkülönböztető képességet szerzett a Közösség többi országában (lásd ebben az értelemben a
fent hivatkozott „az üvegfelület szerkezete”‑ügyben hozott ítélet 39. pontját). Ezen túlmenően a tárgyaláson tett állításai
ellenére a felperes nem bizonyította, hogy páneurópai szervezetek képviselői lennének, akiknek a nyilatkozatai az egész Közösségre
kiterjednek. Ezért ezek a nyilatkozatok nem tekinthetők úgy, mint amelyek elegendők annak bizonyítására, hogy a bejelentett
védjegy használata révén a fent említett tagállamokon kívül megszerezte a megkülönböztető képességet.
Másodsorban, az eladási mennyiséget és a hirdetési anyagokat illetően meg kell jegyezni, hogy az ítélkezési gyakorlat értelmében
ezek másodlagos bizonyítékoknak minősülnek, amelyek adott esetben megerősíthetik a használat révén megszerzett megkülönböztető
képességre vonatkozó olyan közvetlen bizonyítékokat, mint amilyeneket a nyilatkozatok tartalmaznak. Az eladási mennyiség és
a hirdetési anyagok önmagukban ugyanis mindössze azt bizonyítják, hogy a szóban forgó áruk célközönsége a megjelölést a kereskedelmi
származás megjelöléseként észleli. Ezért azon tagállamokat tekintve, amelyekre vonatkozóan semmilyen bizonyítékot nem terjesztett
elő a felperes, a használat révén megszerzett megkülönböztető képesség nem bizonyítható kizárólag az eladási mennyiséggel
és a hirdetési anyagokkal (lásd ebben az értelemben a fent hivatkozott „az üvegfelület szerkezete”‑ügyben hozott ítélet 41. pontját).
A jelen esetben a felperes által előterjesztett iratok vizsgálatából kiderül, hogy az eladási mennyiségre és a kifejtett hirdetési
tevékenységre vonatkozó egyetlen irat alapján sem állapítható meg, hogy az érintett vásárlóközönség mekkora része azonosítja
a szóban forgó megjelölést a kereskedelmi származás megjelöléseként. Ezen túlmenően az elterjesztett hirdetési anyag meglehetősen
csekély, néhány angol és német nyelvű iratra és a bejelentett védjegy nyolc tagállamban való közzétételére vonatkozó költségjegyzékre
korlátozódik.
Kétségtelen, hogy a felperes a szóban forgó piacra való intenzív és tartós belépés bizonyítása céljából előterjesztett olyan
iratokat is, amelyek a bejelentett védjegy piaci részesedését bizonyítják a különböző tagállamokban. Miután azonban a Törvényszék
összevetette e piaci részesedéseket a felperes által benyújtott értékesítési adatokkal, valamint egy – szintén a felperes
által benyújtott – független tanulmány adataival, jelentős ellentmondások fennállását állapította meg. Következésképpen a
felperes által előterjesztett piaci részesedések nem megbízhatók, és így nem elegendők a bejelentett védjegynek a közösségi
piacra való intenzív és tartós belépésének bizonyításához.
Végezetül, a fényképeket illetően, ezek mindössze azt bizonyítják, hogy a felperes a piros, a fekete és a szürke szín kombinációját
használta a traktorjain. Az eladási mennyiséghez és a hirdetési anyagokhoz hasonlóan önmagukban azonban nem bizonyítják, hogy
a szóban forgó áruk célközönsége a szóban forgó megjelölést a kereskedelmi származás megjelöléseként észleli.
Mindezekből az következik, hogy – amint a fenti 49. pontban megállapításra került – a fellebbezési tanács által a releváns
terület meghatározása során elkövetett hiba csak nem lehet hatással a megtámadott határozat jogszerűségére nézve, mivel a
felperes nem bizonyította a bejelentett védjegy megkülönböztető képességének a használata révén történő megszerzését a Közösség
egész területén.
Következésképpen az egyetlen jogalapot el kell utasítani, és ebből következően a keresetet teljes egészében el kell utasítani.

A költségekről
Az eljárási szabályzat 87. cikkének 2. §‑a alapján a Törvényszék a pervesztes felet kötelezi a költségek viselésére, ha a
pernyertes fél ezt kérte. Mivel a felperes pervesztes lett, az OHIM kérelmének megfelelően kötelezni kell a költségek viselésére.
A fenti indokok alapján
A TÖRVÉNYSZÉK (második tanács)
a következőképpen határozott:
1)
A keresetet elutasítja.
2)
A CNH Global NV‑t kötelezi a költségek viselésére.
Pelikánová
Jürimäe
Soldevila Fragoso
Kihirdetve Luxembourgban, a 2010. szeptember 29‑i nyilvános ülésen.
Aláírások
*
Az eljárás nyelve: angol.