CELEX: 62003TJ0340
Konkurencija
Piktnaudžiavimas dominuojančia padėtimi
Didelės spartos interneto prieigos paslaugų rinka
"Grobuoniškos" kainos

Faktinės aplinkybės ir procedūra
Atsižvelgdama į didelės spartos interneto prieigos plėtrą, 1999 m. liepą Komisija nusprendė Europos Sąjungoje pradėti sektorinį
tyrimą pagal 1962 m. vasario 6 d. Tarybos reglamento Nr. 17, Pirmojo reglamento, įgyvendinančio Sutarties (81) ir (82) straipsnius
(OL 1962, 13, p. 204), 12 straipsnio 1 dalį jai suteiktus įgaliojimus, susijusį visų pirma su prieigos prie vietinės linijos
teikimu gyventojams ir jos naudojimu. Atsižvelgdama į atliekant šį sektorinį tyrimą surinktą informaciją, Komisija nusprendė
išsamiai išnagrinėti
Wanadoo Interactive SA
(toliau –
WIN
) už didelės spartos interneto prieigos paslaugas gyventojams Prancūzijoje taikomus tarifus. Šiuo tikslu 2001 m. rugsėjį ji
savo iniciatyva pradėjo procedūrą.
Ginčo nagrinėjimo laikotarpiu WIN buvo
France Télécom
grupės įmonė. 99,9 % jos akcijų kapitalo priklausė
Wanadoo SA
. Šiuo laikotarpiu
France Télécom
turimos
Wanadoo
akcijų dalis svyravo tarp 70 ir 72,2 %.
Wanadoo
ir jos dukterinių įmonių grupė (toliau
Wanadoo
grupė) vykdė visą
France Télécom
įmonių grupės su internetu susijusią veiklą bei užsiėmė telefonų knygų leidimu.
Wanadoo
įmonių grupėje
WIN
atsako už eksploatavimo ir techninius klausimus, susijusius su prieigos prie interneto paslaugų, įskaitant asimetrinę skaitmeninę
abonentinę liniją (toliau –
ADSL
,
Asymmetric Digital Subscriber Line
), teikimu Prancūzijos teritorijoje.
2001 m. kovo 19 d. Komisija išsiuntė
WIN
pirmąjį pranešimą apie kaltinimus (toliau – pirmasis pranešimas apie kaltinimus), o 2002 m. rugpjūčio 9 d. ? papildomą pranešimą
apie kaltinimus (toliau – papildomas pranešimas apie kaltinimus), į kuriuos
WIN
atsakė atitinkamai 2002 m. kovo 4 ir spalio 23 dienomis.
2003 m. sausio 16 d. Komisija
WIN
išsiuntė laišką, kuriame buvo nurodyti faktai (toliau – laiškas apie faktus), suteikdama jai galimybę susipažinti su bylos
medžiaga, kuria remtasi rengiant šį laišką. 2003 m. sausio 23–27 dienomis
WIN
iš tiesų buvo suteikta galimybė susipažinti su bylos medžiaga. 2003 m. vasario 26 d. laišku ji paprašė Komisijos paaiškinti
kelis su laišku apie faktus susijusius aspektus. Komisija atsakė 2003 m. vasario 28 d. laišku, o
WIN
savo ruožtu 2003 m. kovo 4 d. išsiuntė savo atsakymą į laišką apie faktus.
2003 m. liepos 16 d. Sprendimu, susijusiu su EB (82) straipsnio taikymo procedūra (byla COMP/38.233 –
Wanadoo Interactive
) (toliau – sprendimas), Komisija nustatė, kad „
WIN
, už savo paslaugas
eXtense
ir
Wanadoo ADSL
taikydama „grobuoniškas“ kainas, kurios iki 2001 m. rugpjūčio mėn. nepadengė kintamųjų sąnaudų, o nuo 2001 m. rugpjūčio mėn.
– bendrųjų sąnaudų, ir kurios buvo įgyvendinamo didelės spartos interneto prieigos paslaugų rinkos svarbioje jos plėtros stadijoje
užėmimo plano dalis“, pažeidė EB 82 straipsnį (1 straipsnis). Komisija nurodė jai nutraukti šį pažeidimą (2 straipsnis) ir
skyrė 10,35 milijonų eurų dydžio baudą (4 straipsnis).
Sprendime atitinkama rinka apibrėžiama kaip didelės spartos interneto prieigos paslaugų Prancūzijos gyventojams rinka. Su
pažeidimu susijusios paslaugos yra
ADSL
didelės spartos interneto prieigos paslaugos (
Wanadoo ADSL
ir
eXtense
).
Pagal šį sprendimą
Wanadoo ADSL
atveju ginčo nagrinėjimo laikotarpiu abonentas turėjo mokėti
France Télécom
mėnesinį abonentinį mokestį už paslaugos teikimą,
France Télécom
ADSL
vertiklio nuomą bei abonentinį mokestį
WIN
(toliau – interneto paslaugų teikėjas) už interneto prieigos paslaugą.
eXtense
paslaugos atveju abonentas pats įsigydavo vertiklį ir mokėdavo vien abonentinį mokestį
WIN
už
France Télécom
teikiamą paslaugą ir vienodo dydžio mokestį už neribotą interneto prieigos paslaugą.
Išnagrinėjusi įvairią informaciją, susijusią su rinkos dalimis (sprendimo 211–222 konstatuojamosios dalys) ir „ryšio“ su
France Télécom
poveikiu (sprendimo 223–228 konstatuojamosios dalys), Komisija padarė išvadą, kad atitinkamoje rinkoje
WIN
užėmė dominuojančią padėtį. Paskui ji siekė įrodyti, kad
WIN
mažesnių kainų nei patiriamos sąnaudos taikymo politika buvo sąmoningos „grobuoniškos“ politikos, kuria siekiama „užimti“
rinką, dalis ir dėl to yra piktnaudžiavimas dominuojančia padėtimi EB 82 straipsnio prasme (254 konstatuojamoji dalis).
Sprendime nustatoma pažeidimo pradžia (2001 m. kovo 1 d.) ir pabaiga (2002 m. spalio 15 d. – tuomet įsigaliojo 2002 m. kovą
France Télécom
pateikta teisinė priemonė padėčiai pataisyti). Nuo 2001 m. kovo iki rugpjūčio taikytos kainos nepadengė kintamųjų sąnaudų,
o po 2001 m. rugpjūčio – bendrųjų sąnaudų (sprendimo 1 straipsnis, žr. 5 punktą).
2003 m. liepos 23 d. apie šį sprendimą buvo pranešta
WIN
, kuri 2003 m. spalio 2 d. Pirmosios instancijos teismo kanceliarijai pateiktu ieškiniu paprašė jį panaikinti.
Po 2004 m. rugsėjo 1 d. įvykusio susijungimo
France Télécom SA
perėmė
WIN
kontrolę.

Šalių reikalavimai
Ieškovė Pirmosios instancijos teismo prašo:
–        panaikinti ginčijamą sprendimą,
–        nepatenkinus pirmojo reikalavimo, panaikinti skirtą baudą arba sumažinti jos dydį,
–        priteisti iš atsakovės bylinėjimosi išlaidas.
Komisija Pirmosios instancijos teismo prašo:
–        atmesti ieškinį,
–        priteisti iš ieškovės bylinėjimosi išlaidas.

Dėl teisės
I –
Dėl reikalavimo panaikinti sprendimą
Grįsdama savo reikalavimus panaikinti sprendimą, ieškovė nurodė keletą ieškinio pagrindų, susijusių su procedūros reikalavimų,
bausmės individualizavimo principo ir EB 82 straipsnio pažeidimais.
A –
Dėl ieškinio pagrindo, susijusio su teisių į gynybą ir esminių procedūros reikalavimų pažeidimais
1.     Šalių argumentai

WIN
nuomone, su „grobuoniškomis“ kainomis susijusioje byloje sąnaudų apskaičiavimas turi būti pagrindinis nagrinėjamo kaltinimo
elementas. Jos manymu, susipažindama su bylos medžiaga ji ne tik patyrė sunkumų; sprendime nurodyta svarbi su kintamųjų ir
bendrųjų sąnaudų skaičiavimu susijusi informacija niekad nebuvo nurodyta pranešime apie kaltinimus – apie ją buvo pranešta
tik laiške apie faktus. Taip buvo pažeistos
WIN
teisės į gynybą ir esminiai procedūros reikalavimai.
WIN
teigia, kad ji negalėjo tinkamai įvertinti šios informacijos svarbos ir kokią vietą ji užėmė Komisijos svarstymuose bei pateiktuose
kaltinimuose, todėl šiuo klausimu negalėjo tinkamai įgyvendinti savo teisių į gynybą.
Be to, Komisija sprendime taikė skaičiavimus, kurie, tiek atsižvelgiant į naudotą metodą, tiek į gautus rezultatus, skyrėsi
nuo tų, kurie buvo naudojami papildomame pranešime apie kaltinimus. Pakeisdama savo sąnaudų padengimo testą, Komisija pakeitė
savo kaltinimą. Be to, sprendime buvo nustatyta ilgesnė nei pranešime apie kaltinimus pažeidimo trukmė, neleidus šiuo klausimu
šalims pareikšti savo nuomonių.
Komisija mano, kad
WIN
argumentai neatitinka faktų ir yra teisiškai nepagrįsti. Ji teigia, jog laiške apie faktus ji, nepakeisdama nei teksto, nei
kaltinimų, tik ištaisė
WIN
atsakyme į papildomą pranešimą apie kaltinimus nurodytas skaičiavimo klaidas. Tačiau ji pažymi, kad
WIN
buvo išklausyta dėl laiško apie faktus turinio. Konkrečiai kalbant, taip buvo siekiama leisti įmonei veiksmingai pareikšti
savo nuomonę dėl Komisijos nurodytų faktų tikroviškumo ir svarbos, o tai
WIN
ir padarė. 2003 m. vasario 26 d. raštu ji paprašė Komisijos paaiškinti kai kuriuos laiško apie faktus aspektus. Komisija
teigia, kad savo atsakymą ji pateikė 2003 m. vasario 28 d. raštu, palikdama
WIN
galimybę atsakyti 2003 m. kovo 4 d. raštu į laišką apie faktus. Išsiuntusi laišką apie faktus Komisija teigia, jog ji
WIN
suteikė galimybę susipažinti su visa bylos medžiaga, kuria pagrįstas šis laiškas. 2003 m. sausio 23 ir 27 dienomis
WIN
iš tiesų galėjo susipažinti su bylos medžiaga. Kalbant apie pažeidimo trukmę, kadangi po pranešimo apie kaltinimus išsiuntimo
pažeidimas tebesitęsė, Komisija galėjo nustatyti tik jo pradžią.
2.     Pirmosios instancijos teismo vertinimas
Iškart reikia pažymėti, kad pagal nusistovėjusią teismo praktiką pranešime apie kaltinimus, nors ir glaustai, bet aiškiai
turi būti nurodyti pateikiami kaltinimai, kad suinteresuotieji asmenys galėtų tinkamai susipažinti su informacija apie veiksmus,
kuriais Komisija juos kaltina. Tik kai ši sąlyga tenkinama, pranešimas apie kaltinimus gali atlikti savo funkciją, nustatytą
Bendrijos reglamentuose – įmonėms ir įmonių asociacijoms suteikti visą būtiną informaciją, kad jos galėtų veiksmingai gintis
prieš Komisijai priimant galutinį sprendimą. Be to, pagal nusistovėjusią teismo praktiką šio reikalavimo laikomasi, jei sprendimu
suinteresuotieji asmenys nėra kaltinami pažeidimais, kurie skiriasi nuo nurodytųjų pranešime apie kaltinimus, ir jame nurodomi
tik tie faktai, dėl kurių suinteresuotieji asmenys turėjo galimybę pasiaiškinti. Tačiau Komisijos galutinis sprendimas nebūtinai
turi visiškai atitikti pranešimą apie kaltinimus (2002 m. vasario 28 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Compagnie générale maritime ir kt. prieš Komisiją
, T‑86/95, Rink. p. II‑1011, 442 punktas ir jame nurodoma teismų praktika). Taigi leidžiama papildyti pranešimą apie kaltinimus
atsižvelgiant į šalių, iš kurių argumentų matyti, kad jos galėjo veiksmingai įgyvendinti teises į gynybą, atsakymą. Per administracinę
procedūrą Komisija, grįsdama savo suformuluotus kaltinimus, taip pat gali pakeisti ir papildyti faktinius bei teisinius argumentus
(2002 m. spalio 22 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Schneider Electric prieš Komisiją
, T‑310/01, Rink. p. II‑4071, 438 punktas).
Šį ieškinio pagrindą reikia nagrinėti atsižvelgiant būtent į šias aplinkybes.
Pažymėtina, kad, pasibaigus tyrimui, 2001 m. gruodžio 19 d. Komisija išsiuntė
WIN
pirmąjį pranešimą apie kaltinimus. Pastaroji 2002 m. kovo 4 d. atsakyme ir 2002 m. kovo 18 d. vykusioje apklausoje nurodė
savo pastabas (sprendimo 153 konstatuojamoji dalis). 2002 m. rugpjūčio 9 d. Komisija išsiuntė
WIN
papildomą pranešimą apie kaltinimus. 2002 m. spalio 23 d.
WIN
dėl jų pateikė pastabas ir neprašė surengti apklausos (sprendimo 157 konstatuojamoji dalis). Taigi, kiek tai susiję su Komisijos
pranešimuose apie kaltinimus nurodytais kaltinimais,
WIN
galėjo įgyvendinti savo teises į gynybą pateikdama atsakymus dėl šių pranešimų bei per apklausą.
Komisijos sprendime suformuluoti kaltinimai nesiskiria nuo nurodytųjų pranešimuose apie kaltinimus.
Iš tikrųjų Komisija 2001 m. gruodžio 19 d. pranešimo apie kaltinimus įžanginėje dalyje nurodo:
„Šis pranešimas apie kaltinimus yra susijęs su (
WIN
), vienos iš
France Télécom
grupės įmonių, 2001 m. taikomomis kainomis už didelės spartos interneto prieigos
Wanadoo ADSL
ir
Pack (eXtense)
paslaugas.
<…>
Per tyrimą paaiškėjo, kad (
WIN
) nuo pat 2001 m. pradžios nagrinėjamoms paslaugoms taiko sąnaudų nedengiančius tarifus, kurie gali būti laikomi „grobuoniškais“
veiksmais bei sudaryti EB 82 straipsnio pažeidimą.“
Tame pranešime apie kaltinimus Komisija savo analizės pabaigoje daro tokią išvadą:
„(Šiuo etapu) nuo 2001 m. pradžios (
WIN
) taikomomis „grobuoniškomis“ kainomis piktnaudžiaujama dominuojančia padėtimi (EB 82 straipsnio a ir b punktų prasme). Nagrinėjami
veiksmai buvo vykdomi itin svarbiu didelės spartos interneto prieigos paslaugų gyventojams rinkos plėtros laikotarpiu – tuomet
Prancūzijoje buvo diegiamas
ADSL
tinklas. Jie suteikė (
WIN
) ryškų pranašumą jos konkurentų atžvilgiu arba sukliudė jiems įeiti į rinką ar joje išsilaikyti.“
Sprendimo 1 straipsnyje teigiama:
„Nuo 2001 m. kovo mėn. iki 2002 m. spalio mėn.
WIN
, įgyvendindama savo planą užimti didelės spartos interneto prieigos paslaugų rinką itin svarbiu šios rinkos plėtros laikotarpiu,
ir už savo paslaugas
eXtense
ir
Wanadoo ADSL
taikydama „grobuoniškas“ kainas, kurios iki 2001 m. rugpjūčio mėn. nedengė jos kintamųjų sąnaudų, o nuo 2001 m. rugpjūčio
mėn. – bendrųjų sąnaudų, pažeidė EB 82 straipsnį.“
Palyginus pirmąjį pranešimą apie kaltinimus ir sprendimą, matyti, kad juose įmonė, rinka ir atitinkami produktai bei inkriminuojamas
pažeidimas, t. y. EB 82 straipsniu draudžiamas „grobuoniškų“ kainų taikymas, yra tapatūs.
Tačiau, kiek tai susiję su sąnaudų padengimu, sprendimas yra gerokai konkretesnis. Skirtingai nei pirmajame pranešime apie
kaltinimus, sprendime kalbama apie kintamąsias ir bendrąsias sąnaudas bei skiriami šiuo atžvilgiu nagrinėti laikotarpiai.
Tačiau ši informacija buvo pateikta papildomame pranešime apie kaltinimus, kurio 5.4 punktas pavadintas „Pažeidimo sudedamosios
dalys: kintamųjų ir bendrųjų sąnaudų nepadengimas, įgyvendinant rinkos užėmimo strategiją“. Abiejose išnašose, į kurias nukreipia
šis pavadinimas, Komisija nurodo, kad, „šiuo atžvilgiu pranešimas apie kaltinimus papildo pirmojo pranešimo apie kaltinimus 3.4 punktą“
ir kad „bendrųjų sąnaudų padengimo tyrimas yra naujas elementas, palyginti su pirmuoju pranešimu apie kaltinimus“. Taigi tuo
metu
WIN
jau žinojo apie panaudotą metodą, todėl galėjo apie tai pareikšti savo nuomonę.
Laišku apie faktus, kaip rodo jo turinys, buvo siekiama „atskleisti tam tikrus faktus, apie kuriuos aiškiai nebuvo nurodyta
pranešimuose apie kaltinimus ir kuriais Komisija galėjo pasiremti tokiame sprendime; šiuos faktus iš dalies sudaro informacija,
kuri jau buvo nurodyta Komisijos bylos medžiagos dokumentuose – su jais advokatai galėjo susipažinti – ir po 2002 m. rugpjūčio
9 d. vykdant tyrimus surinkta informacija“.
Pasak
WIN
, šis raštas pakeičia sąnaudų padengimo testą, vadinasi, atitinkamą kaltinimą, todėl jis turėjo būti pranešimo apie kaltinimus
dalykas.
Iš karto reikia pažymėti, kad, be paprasčiausio užsiminimo apie skirtingą padalijimą į analizės laikotarpius,
WIN
savo ieškinyje aiškiai nenurodė, kokie buvo metodo arba rezultatų skirtumai arba kokia nauja informacija nurodyta rašte apie
faktus. Ji tik nurodė pirmąjį pranešimą apie kaltinimus, papildomą pranešimą apie kaltinimus ir laišką apie faktus, kuriuos
pridėjo kaip priedą. Tačiau Pirmosios instancijos teismas neturi šiuose prieduose ieškoti ir identifikuoti ieškinį galinčių
pagrįsti įrodymų. Nors konkretūs ieškinio teiginiai gali būti pagrįsti ir papildyti darant nuorodas į konkrečias pridėtų dokumentų
teksto dalis, bendra nuoroda į kitus rašytinius dokumentus, net jeigu jie pridėti prie ieškinio, negali pašalinti esminės
informacijos trūkumo pačiame ieškinyje (2002 m. kovo 20 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
ABB Asea Brown Boveri prieš Komisiją
, T‑31/99, Rink. p. II‑1881, 113 punktas). Todėl neverta išsamiai lyginti pranešimų apie kaltinimus su prie ieškinio pridėtu
laišku apie faktus, siekiant pastarajame rasti metodikos skirtumų ar naujos informacijos. Išsamumo dėlei vis dėlto reikia
pažymėti, kad šiame laiške apie faktus nenurodomas joks kaltinimas ir jame nekalbama ir nėra įvedamas koks nors sąnaudų padengimo
procentinės dalies skaičiavimo metodo pakeitimas. Atsakant į
WIN
pastabas, laiške tik atnaujinama, patikslinama arba pataisoma pranešimuose apie kaltinimus jau esanti informacija. Taigi
jis nekeičia juose nurodytų kaltinimų.
Kalbant apie skirtingą padalijimą į analizės laikotarpius, kuris yra vienintelis ieškinyje nurodytas faktas, pagrindžiantis
tvirtinimą, jog buvo pakeistas sąnaudų padengimo testas, pažymėtina, kad sprendimas iš tikrųjų sutrumpino laikotarpį, kuriuo
nebuvo padengtos kintamosios sąnaudos, ir prailgino laikotarpį, kuriuo nebuvo padengtos bendrosios sąnaudos. Tačiau kaltinimas
dėl sąnaudų nepadengimo, kaip tai nurodyta pranešime apie kaltinimus, apima visą nagrinėjamo pažeidimo laikotarpį. Be to,
tai, kad pranešimuose apie kaltinimus nurodytas pažeidimo pradžios laikas iš 2001 m. sausio mėn. sprendimu buvo perkeltas
į 2001 m. kovą, yra palanku
WIN
. Negalima kaltinti Komisijos, jog ji neatsižvelgė į
WIN
atsakyme į papildomą pranešimą apie kaltinimus nurodytas pastabas. Šiose pastabose teigiama, kad tik dėl skaičiavimo klaidos
Komisija padarė išvadą dėl kintamųjų sąnaudų nepadengimo 2001 m. rugpjūčio – spalio mėn. laikotarpiu. Sprendime Komisija galiausiai
nustatė, jog kintamųjų sąnaudų nepadengimo laikotarpis baigėsi 2001 m. rugpjūtį.
Net jei šiuo argumentu ieškovė teigia, kad buvo pakeistas kintamųjų sąnaudų analizės padalijimas į laikotarpius, pažymėtina,
kad iš tiesų sprendime trečiasis laikotarpis pasibaigia ne 2001 m. gruodžio 31 d., o 2002 m. vasario 15 dieną. Komisijos teigimu,
šis pakeitimas buvo padarytas norint, kad toks suskirstymas į laikotarpius kuo labiau atspindėtų
WIN
patiriamų sąnaudų kaitą. Ji teigia, kad šiuo pakeitimu tik supaprastinami skaičiavimai, nepakeičiant Komisijos papildomame
pranešime apie kaltinimus padarytų bendrų išvadų.
Pažymėtina, kad
WIN
neginčijo šio pagrindo ir nepaaiškino, kodėl prailginus trečią laikotarpį buvo pažeisti jos interesai.
Be to, raštu apie faktus
WIN
raginama pateikti savo pastabas dėl jame nurodytų faktinių įrodymų ir jai suteikiama galimybė susipažinti su visais bylos
medžiagos dokumentais.
Pažymėtina, kad
WIN
įžanginėje ieškinio dalyje tik nurodo sunkumus, patirtus siekiant susipažinti su bylos medžiaga, tačiau dėl to nepateikia
ieškinio pagrindo dėl panaikinimo. Ji taip pat neteigia, jog negavo prašytų dokumentų, bet sako, jog turėjo pateikti pakartotinius
prašymus ir tik dėl to, jog „buvo ypač budri ir atkakli <...> pagal savo galimybes galėjo įgyvendinti savo teisę susipažinti
su bylos medžiaga“. Darytina išvada, kad, nepaisydama sunkumų, su kuriais galėjo susidurti,
WIN
susipažino su bylos medžiaga.
Taigi, atsižvelgiant į 18 punkte nurodytą teismų praktiką, ieškovė buvo informuota apie esminius faktus ir galėjo veiksmingai
pareikšti savo nuomonę. 2002 m. kovo 18 d. buvo surengtas posėdis, o papildomo posėdžio nereikėjo. Be to,
WIN
neprašė jo surengti nei po papildomo pranešimo apie kaltinimus, nei išsiuntus laišką apie faktus.
Iš to, kas pasakyta, aišku, kad argumentas, jog buvo reikalinga pateikti trečiąjį pranešimą, negali būti priimtas. Be to,
WIN
šiuo klausimu turėjo galimybę įgyvendinti teises į gynybą ir ja pasinaudojo. Iš tikrųjų 2003 m. vasario 26 d. raštu ji paprašė
Komisijos paaiškinti kai kuriuos laiško apie faktus aspektus. Komisija į jį atsakė 2003 m. vasario 28 dieną. Tuomet ieškovė
Komisijai išsiuntė atsakymą į laišką apie faktus. Be to, 2003 m. sausio 23 ir 27 d.
WIN
iš tikrųjų susipažino su bylos medžiaga. Taigi
WIN
neįrodė, kad Komisija, išsiųsdama laišką apie faktus, pažeidė esminius procedūros reikalavimus ir teises į gynybą.
Jei manytume, kad Pirmosios instancijos teismas pats turi atlikti išsamų laiško apie faktus ir pranešimų apie kaltinimus palyginimą
ir surasti ieškinį pagrindžiančių įrodymų, išsamumo dėlei pažymėtina, kad laiške apie faktus nurodyti faktai papildė arba
išplėtė pranešimuose apie kaltinimus jau nurodytą informaciją. Iš tikrųjų tame laiške atliktas 2002 m. pradžioje faktiškai
gautų vidutinių ir teorinių pajamų tyrimas, atsižvelgiant į 2002 m. gruodžio 13 d.
WIN
raštą, prailgina papildomame pranešime apie kaltinimus atliktų skaičiavimų laikotarpį. Be to, pirmajame pranešime apie kaltinimus
ir papildomame pranešime apie kaltinimus jau buvo aptartas klausimas dėl
France Télécom
taikomos kainos už praleidimo juostą teikiant srauto persiuntimo paslaugą. Šiuo klausimu laiške apie faktus atsižvelgiama
į 2002 m. lapkričio 3 ir 21 d.
France Télécom
pateiktą informaciją. Pirmajame pranešime apie kaltinimus taip pat buvo aptartos tarptautinio „sujungimo“ sąnaudos. Laiške
apie faktus šiuo klausimu siekiama atsižvelgti į 2002 m. lapkričio 13 d.
France Télécom
pateiktą informaciją. Pagaliau papildomame pranešime apie kaltinimus jau buvo nurodytas pirminis numatomų sąnaudų, susijusių
su naujaisiais abonentais, bei bendrųjų sąnaudų vertinimas.
Be to, tam tikri laiško apie faktus duomenys nurodomi siekiant pateikti informaciją atsakant į
WIN
pastabas. Taigi po 2002 m. rugsėjo 27 d.
WIN
rašto Komisija laiške apie faktus nurodo sąnaudas, susijusias su abonentų judėjimu, ir pažymi, kad neketina šių sąnaudų įtraukti
į savo skaičiavimus. Kalbėdama apie pardavimo sandorių sudarymo raidą, Komisija laiške apie faktus pažymi, kad tai neleidžia
daryti išvados dėl „grobuoniškumo“, bet ja gali būti remiamasi aptariant
WIN
2002 m. spalio 23 d. dublike suformuluotą pasiūlymą atskirai išnagrinėti kiekvieną naują abonentų kartą, neatsižvelgiant
į ankstesnes ar vėlesnes jų kartas. Laiške apie faktus pateikta informacija dėl
WIN
išlaidų, susijusių su reklama ir pardavimo skatinimu, siekiama patvirtinti tai, kad papildomame pranešime apie kaltinimus
buvo atsižvelgta į kintamąsias sąnaudas –
WIN
savo atsakyme į šį pranešimą tai ginčijo.
Vieninteliai įrodymai, kurie gali rodyti, jog pasikeitė Komisijos metodo taikymas, yra skirtingas padalijimas į analizės laikotarpius
ir sąnaudų padengimo svertinių vidurkių apskaičiavimas, atsižvelgiant į iš visų dviejų nagrinėjamų paslaugų abonentų gautas
pajamas.
Kalbant apie skirtingą padalijimą į analizės laikotarpius, darytina nuoroda į 31–33 punktus.
Kalbėdama apie sąnaudų padengimo svertinių vidurkių apskaičiavimą atsižvelgiant į iš visų abonentų gautas pajamas, Komisija
nurodo, kad „šis pakeitimas buvo padarytas tik aritmetiniais sumetimais, atsižvelgiant į didelį paslaugos
eXtense
sąnaudų ir pajamų, (ir) paslaugos
Wanadoo ADSL
sąnaudų ir pajamų, kurie yra du kartus mažesni nei
eXtense
paslaugos, skirtumą“. Sprendimo 77 išnašoje Komisija priduria, kad, „jos nuomone, ji negali būti laikoma atsakinga už ankstesnėje
procedūros stadijoje padarytą skaičiavimo klaidą, nes siekdama įgyvendinti teises į gynybą ji įmonei suteikia galimybę pateikti
savo pastabas dėl klaidos ištaisymo – šioje byloje ji tai padarė išsiųsdama (laišką apie faktus)“.
Kalbant apie klaidų ištaisymą, pažymėtina, kad
WIN
visiškai dėl jo neprieštarauja, kai jis jai palankus. Atsakydama į papildomą pranešimą apie kaltinimus,
WIN
atkreipia Komisijos dėmesį į jos skaičiavimuose padarytas klaidas. Laiške apie faktus Komisija ištaiso klaidas, dėl ko
WIN
neprieštarauja, arba kai Komisija atsisako tai padaryti, ji paaiškina tokio atsisakymo priežastis. Tačiau,
WIN
nuomone, Komisija negali laiške apie faktus ištaisyti klaidą jai nepalankia prasme, nes taip būtų keičiamas jos atžvilgiu
pareikštas kaltinimas.
Reikia patikrinti, ar šiuo ištaisymu yra keičiamas metodas, dėl kurio atsiranda naujas kaltinimas.
Pažymėtina, kad reikia taikyti kintamųjų ir pakoreguotų bendrųjų sąnaudų padengimo procentinės dalies apskaičiavimo metodą
ir kad sąnaudų padengimo svertinio vidurkio apskaičiavimo pataisa ar pakeitimas niekaip nepakeičia dviejuose pranešimuose
apie kaltinimus nurodyto kaltinimo dėl „grobuoniškų“ kainų taikymo nuo 2001 metų. Tai, kad pirmajame pranešime apie kaltinimus
nebuvo apskaičiuotas vidurkis, nekliudo Komisijai daryti išvadą, jog nebuvo padengtos sąnaudos, nes sąnaudų padengimo procentinė
dalis iš pradžių buvo apskaičiuota kiekvienam produktui atskirai (
eXtense
arba
Wanadoo ADSL
).
Be to, iš
WIN
atsakymo į raštą apie faktus matyti: kadangi pagal naujus duomenis, į kuriuos Komisija atsižvelgė laiške apie faktus, nuo
2001 m. rugpjūčio 1 d. pakoreguotų kintamųjų sąnaudų padengimo procentinė dalis yra didesnė nei 100 %, Komisija, siekdama
sumažinti šią procentinę dalį ir paremti savo kaltinimą dėl kintamųjų sąnaudų nepadengimo 2001 m. rugpjūčio 1–15 d. laikotarpiu,
pakeitė skaičiavimo metodą. Tačiau toks tikslas negali būti suderinamas su tuo, kad Komisija sprendime galiausiai nustatė
pakoreguotų kintamųjų sąnaudų nepadengimo laikotarpio pabaigos terminą – 2001 m. liepos 31 dieną. Todėl šis argumentas negali
būti priimtas.
WIN
neįrodė, kad laiške apie faktus buvo pakeistas metodas.

WIN
taip pat teigia, kad sprendime nustatoma ilgesnė pažeidimo trukmė nei nurodyta pranešime apie kaltinimus, o šalims nebuvo
sudaryta galimybė dėl to pareikšti savo nuomonės.
Pažymėtina, kad
WIN
neginčijo pažeidimo pradžios datos ir tai, jog tarp pranešimo apie kaltinimus ir sprendimo Komisija nukėlė šią datą iš 2001 m.
sausio į kovą.
Kalbant apie pažeidimo trukmės prailginimą nuo 2002 m. liepos mėn. iki spalio 15 d., pažymėtina, kad nors pagal abu pranešimus
apie kaltinimus pažeidimo pradžia yra 2001 m. sausio mėn., nei viename, nei kitame nenurodoma, kad pažeidimas pasibaigė. Atvirkščiai,
ir viename, ir kitame nurodoma, kad Komisija ketina priimti sprendimą, ragindama
WIN
„nutraukti pažeidimą“. Komisijos nuomone, panaši formuluotė nedviprasmiškai nurodo, jog nagrinėjamas pažeidimas dar nebuvo
nutrauktas. Tiesa, pirmajame pranešime apie kaltinimus nurodomi faktai, apimantys dvylika mėnesių, o papildomame pranešime
apie kaltinimus – aštuoniolika mėnesių. Šis įrodymų, o ne pažeidimo trukmės apribojimas laiko atžvilgiu pasibaigusiu laikotarpiu
nepaneigia dviejuose dokumentuose padarytos aiškios išvados. Pavyzdžiui, papildomame pranešime apie kaltinimus nurodoma:
„Savo analizėje Komisija šiuo etapu mano, kad (
WIN
) nuo 2001 m. pradžios vykdoma „grobuoniškų“ kainų politika yra piktnaudžiavimas dominuojančia padėtimi <…) Dėl anksčiau nurodytų
priežasčių Komisija siūlo priimti sprendimą, kuriuo (
WIN
) būtų nurodyta nutraukti pažeidimą <...>“
Aiškiai matyti, kad kiekviename pranešime apie kaltinimus nurodoma trukmė, kurią Komisija nustatė remdamasi rengiant tą pranešimą
turėta informacija (šiuo klausimu žr. 1983 m. birželio 7 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Musique diffusion française ir kt. prieš Komisiją
, 100/80–103/80, Rink. p. 1825, 15 punktas), nes pažeidimas nebuvo nutrauktas. Be to,
WIN
neteigė, kad ėmėsi ypatingų priemonių, kurios būtų nutraukusios tariamą pažeidimą. Tik sprendime Komisija nurodo, kad „pažeidimas
pasibaigė 2002 m. spalio 15 d. – šią dieną įsigaliojo 2002 m. kovą
France Télécom
pasiūlyta teisinė priemonė padėčiai pataisyti“.
Laiške apie faktus nurodyta frazė, kad „dėl šių faktų jokiu būdu negali būti pratęstas pranešimuose apie kaltinimus nurodytas
laikotarpis“, turi būti suvokiama atsižvelgiant į prieš tai išdėstytus svarstymus. Tai, kad laiške apie faktus nurodomos „pakoreguotos
2002 m. bendrosios sąnaudos“ (žr. p. 6) ir kad daugelis duomenų apima pirmuosius devynis 2002 m. mėnesius ir net visus metus
(žr. 15.1 ir 15.2, 20, 21 ir 22 priedus), yra susiję su pažeidimo tęsimu. Be to, iš
WIN
atsakymo į laišką apie faktus matyti, kad ji galėjo suprasti, jog pažeidimas yra tęsiamas. Keliuose jos atsakymo teiginiuose
nurodomi pirmieji devyni 2002 m. mėnesiai ir net visi metai. Iš tikrųjų ji pateikė lentelę „Paslaugos
ADSL
reklama (abonentų augimas)“, susijusią su laikotarpiu iki 2002 m. gruodžio mėn., ir grafiką tuo pačiu pavadinimu, apimantį
laikotarpį nuo 2001 m. sausio iki 2002 m. rugsėjo mėnesio. Be to, tame pačiame atsakyme
WIN
išreiškė savo nuomonę dėl kintamųjų sąnaudų padengimo procentinės dalies iki 2002 m. rugsėjo 30 dienos. Galiausiai šiame
atsakyme
WIN
ginčijo 37,03 eurų gaunamas pajamas per abonentą, į kurias Komisija atsižvelgė, kiek tai susiję su laikotarpiu nuo 2002 m.
vasario 15 d. iki 2002 m. rugsėjo mėn. Taigi
WIN
negalėjo teigti, kad buvo pažeistos jos teisės į gynybą (šiuo klausimu žr. 2000 m. kovo 15 d. Pirmosios instancijos teismo
sprendimo
Cimenteries CBR ir kt. prieš Komisiją
, T‑25/95, T‑26/95, T‑30/95– T‑32/95, T‑34/95– T‑39/95, T‑42/95– T‑46/95, T‑48/95, T‑50/95– T‑65/95, T‑68/95– T‑71/95, T‑87/95,
T‑88/95, T‑103/95– T‑104/95, Rink. p. II‑491, 576 punktą).
Taigi ieškovės argumentas, susijęs su pažeidimo trukmės prailginimu, yra atmestinas.
Kadangi joks teisių į gynybą pažeidimas nebuvo įrodytas, šį ieškinio pagrindą reikia atmesti.
B –
Dėl ieškinio pagrindo, susijusio su motyvavimo trūkumu
1.     Šalių argumentai
Kalbant apie kaltinimą, susijusį su esminių procedūros reikalavimų pažeidimu, pažymėtina, jog
WIN
taip pat teigia, kad Komisija, nenurodydama jokių motyvų, ginčija kiekvienai įmonei pripažintą teisę sąžiningai priderinti
savo kainas prie konkurentų kainų. Ši teisė įtvirtinta Teisingumo Teismo bylose ir Komisijos sprendimų praktikoje.
WIN
priduria, kad tuomet, kai sprendime daromos gerokai platesnės apimties nei ankstesniuose sprendimuose išvados, Komisija turi
aiškiai nurodyti motyvus.
Komisija savo ruožtu mano, kad, siekiant konstatuoti, jog ieškinio pagrindas dėl motyvavimo trūkumo šiuo aspektu yra akivaizdžiai
nepagrįstas, pakanka pasiremti sprendimo 314–331 konstatuojamosiomis dalimis.
2.     Pirmosios instancijos teismo vertinimas
Pažymėtina, kad aštuoniolikoje sprendimo konstatuojamųjų dalių (314–331) nagrinėjamas kainų priderinimas prie konkurentų kainų.
Komisija iš pradžių nagrinėja kainų priderinimą iš principo, paskui ? nurodytų konkurentų faktiškai užimamą padėtį rinkoje
ir galiausiai ? faktinius įrodymus, kurie, jos nuomone, paneigia
WIN
teiginį.
Taigi šiuo požiūriu Komisija įvykdė pareigą motyvuoti. Atsižvelgdama į
WIN
nurodomą teismų praktiką, Komisija savo sprendimą motyvavo nurodydama faktus, nuo kurių priklauso priemonės teisinis pagrindimas,
ir argumentus, kuriais remdamasi ji priėmė šį sprendimą (1975 m. lapkričio 26 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Fabricants de papiers peints prieš Komisiją
, 73/74, Rink. p. 1491, 30 punktas).
Bet kuriuo atveju, net jei šioje byloje būtų pripažinta, kad Komisija turėjo pareigą pateikti aiškesnius motyvus, ji šios
pareigos nepažeidė.
Priešingai nei teigė
WIN
, Komisija nesitenkina vien motyvų santrauka teigdama, kad dominuojančią padėtį užimantis ūkio subjektas negali priderinti
savo kainų prie konkurentų kainų, jeigu jo taikoma kaina yra mažesnė nei patiriamos sąnaudos. Savo poziciją ji išsamiai paaiškina
sprendimo 315 konstatuojamojoje dalyje ir išnašoje nurodo kelis teismų sprendimus. Šioje konstatuojamojoje dalyje pažymima:
„Visų pirma iš principo nauji ūkio subjektai arba dominuojančios padėties neužimančios įmonės apibrėžtais laikotarpiais iš
tiesų turi teisę taikyti pardavimą skatinančias kainas. Vienintelis jų tikslas yra kuo įtikinamiau nei vien reklama atkreipti
vartotojo dėmesį į patį produktą – tokie pasiūlymai nesukelia neigiamo poveikio rinkoje. Kita vertus, dominuojančią padėtį
užimančio ūkio subjekto kainų priderinimas prie tokios padėties neužimančio ūkio subjekto pardavimą skatinančių kainų nėra
pagrįstas. Nors tiesa, kad iš principo dominuojančią padėtį užimančiam ūkio subjektui nedraudžiama priderinti savo kainų prie
konkurentų kainų, ši teisė jam nepripažįstama, jei taip veikdama dominuojančią padėtį užimanti įmonė nepadengtų paslaugos
sąnaudų. Nors vien ta aplinkybė, kad įmonė užima dominuojančią padėtį, neatima iš jos teisės apsaugoti savo komercinius interesus,
kai jiems gresia pavojus, tokie veiksmai nepriimtini, jei tikrasis jų tikslas yra sustiprinti šią dominuojančią padėtį ir
ja piktnaudžiauti. Taigi dominuojančią padėtį užimanti įmonė turi ypatingą pareigą – savo veiksmais nepažeisti veiksmingos
konkurencijos ir neiškreipti jos sąlygų bendrojoje rinkoje.“
Ieškinio pagrindas, susijęs su motyvavimo trūkumu šioje srityje, negali būti priimtas, todėl visus kaltinimus dėl procedūros
reikalavimų pažeidimo reikia atmesti.
C –
Dėl ieškinio pagrindo, susijusio su bausmių individualizavimo principu
1.     Šalių argumentai
Pasak
WIN
, Komisija šiurkščiai pažeidė bausmių individualizavimo principą, priskirdama jai su
France Télécom
susijusius faktus, dėl kurių nei
WIN
, nei
France Télécom
negalėjo pateikti savo pastabų. Komisija painioja veiksmus, kuriais kaltinama
WIN
, su veiksmais, kuriais kaltinama
France Télécom
. Ji šiuos veiksmus apibūdina kaip suderintųjų veiksmų arba
France Télécom
apibrėžtos vienodos strategijos įgyvendinimą. Tačiau ši procedūra yra susijusi tik su
WIN
. Dėl to daromas „sunkus procedūros pažeidimas“.
Grįsdama savo teiginį,
WIN
ieškinyje cituoja keletą sprendimo ir papildomo pranešimo apie kaltinimus teksto dalių.

WIN
nurodo Komisijos sprendimo 145 konstatuojamojoje dalyje išreikštą kritiką dėl jos ir pagrindinio akcininko naudojamų metodų,
siekiant sustabdyti konkurentų plėtrą ir pakreipti didelės spartos interneto prieigos paslaugų rinkos augimą savo naudai.
WIN
taip pat cituoja sprendimo 285 konstatuojamąją dalį, kur nurodomas „bendras planas“, ir pažymi, kad „dukterinės įmonės vykdoma
strategija negali būti nagrinėjama visiškai atskirai nuo kontroliuojančios įmonės tikslų“, bei 286 konstatuojamąją dalį, kur
Komisija nurodo, kad būtų „įdomu panagrinėti
France Télécom
veiksmus didmeninėje rinkoje“.
Be to,
WIN
nuomone, papildomame pranešime apie kaltinimus Komisija teigė, kad dalis jos nurodytų faktų buvo „priskirtini
France Télécom
“, nes „(
WIN
) ir
France Télécom
santykiai buvo tokie intensyvūs <...>, kad negalima būtų neigti, jog dviejų įmonių strategijos (buvo) glaudžiai susijusios“.
Taigi Komisija patvirtino, kad
WIN
kainų politika buvo suformuota jos ir
France Télécom
„suderintais veiksmais“.
Komisija nurodo, kad siekiant konstatuoti, jog šis sprendimas taikomas vienintelei įmonei –
WIN
, pakanka pasiremti jo rezoliucine dalimi. Sprendimas nebuvo adresuotas
France Télécom
, nes ji nebuvo kaltinama jokiu piktnaudžiavimu dominuojančia padėtimi. Tačiau Komisija pripažįsta, kad sprendime dažnai nurodoma
France Télécom,
nes tai yra pagrindinė telefono ryšio tinklo operatorė ir daugumos
WIN
akcijų savininkė. Šie faktai yra svarbūs siekiant suvokti rinkos aplinkybes pažeidimo laikotarpiu.
2.     Pirmosios instancijos teismo vertinimas
Primintina, kad, atsižvelgiant į bausmių ir sankcijų individualizavimo principą, įmonė gali būti baudžiama tik už tuos veiksmus,
kuriais ji kaltinama individualiai – šis principas taikomas bet kokioje administracinėje procedūroje, galinčioje baigtis sankcijų
skyrimu pagal Bendrijos konkurencijos normas (šiuo klausimu žr. 2001 m. gruodžio 13 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Krupp Thyssen Stainless ir Acciai speciali Terni prieš Komisiją
, T‑45/98 ir T‑47/98, Rink. p. II‑3757, 63 punktą).
Pažymėtina, kad iš sprendimo nematyti, jog Komisija kaltina
WIN
pažeidimais, kuriuos padarė
France Télécom
, bet kurie priskirti jai. Sprendimo teksto dalys, kuriose,
WIN
nuomone,
France Télécom
elgesys yra kritikuojamas, nurodytos dviejose sprendimo vietose (I dalies G.4 punktas ir II dalies D.3 punkto c pastraipa),
kurios susijusios su pažeidimo faktinėmis aplinkybėmis ir kuriose aiškiai siekiama apibūdinti
WIN
priskiriamų veiksmų įvykdymo aplinkybes.
Taigi nuorodas į
France Télécom
pateisina nagrinėjamos rinkos situacijos apibūdinimas.
France Télécom,
kaip telefono ryšio tinklo operatorė, be kurios negali išsiversti dauguma interneto prieigos teikėjų, užima ypatingą padėtį
nagrinėjamoje rinkoje.
France Télécom
yra specifinį istorinį (monopolio) paveldą turinti telekomunikacijų operatorė Prancūzijoje. Ji eksploatuoja tolimojo telefono
ryšio tinklus Prancūzijos teritorijoje, kurie naudojami interneto srautams persiųsti. Ji yra vietos telekomunikacijų tinklo
prieigos savininkė, kuri savo tinklu sujungia visus telefono ryšio abonentus. Tuo metu siekiant teikti
ADSL
paslaugas, prieiga prie vietos telekomunikacijų tinklo buvo esminė sąlyga (sprendimo 231 konstatuojamoji dalis).
France Télécom
savo paslaugų klientus, įskaitant ir
WIN
, apmokestina (sprendimo 42–59 konstatuojamosios dalys). Todėl
France Télécom
kainų sumažėjimas turi poveikį ir
WIN
sąnaudoms. Atsižvelgiant į šią strateginę
France Télécom
padėtį ir daugumos
WIN
akcijų savininkės statusą, buvo būtinas ir jos dalyvavimas administracinėje procedūroje.
Be to, Komisija patikslina, kad šie faktiniai įrodymai, „nors jie tik iš dalies priskiriami (
WIN
) ir nėra jai pateikiami kaltinimai“, yra labai svarbūs siekiant suprasti bylą (sprendimo 145 konstatuojamoji dalis), bei
pažymi, kad „siekiant tinkamiau įvertinti (
WIN
) politikos reikšmę ir jos vaidmenį bendrajame plane, tikslinga išnagrinėti dukterinės įmonės veiksmus atsižvelgiant į visai
France Télécom
grupei būdingą situaciją“ (sprendimo 285 konstatuojamoji dalis), pridurdama, kad 286–290 konstatuojamosiose dalyse nurodyti
faktai „nėra prieš (
WIN
) pateikti kaltinimai“ bei kad „dukterinės įmonės vykdoma strategija nėra visiškai atskiriama nuo kontroliuojančios įmonės
tikslų“.
Iš sprendimo, kuriame Komisija visuomet aiškiai teigė, kad su susiklosčiusiomis aplinkybėmis susiję faktai nėra kaltinimai
ieškovės atžvilgiu, matyti, jog Komisija nepriskyrė
WIN
veiksmų, kuriuos įvykdė
France Télécom
.
Todėl šį ieškinio pagrindą, susijusį su bausmių individualizavimo principu, reikia atmesti.
D –
Dėl EB 82 straipsnio pažeidimo

WIN
nuomone, Komisija pažeidė EB 82 straipsnį keliais aspektais. Kalbant apie dominuojančią padėtį, pažymėtina, jog Komisija
netiksliai apibrėžė atitinkamą rinką ir klaidingai manė, kad
WIN
joje užėmė dominuojančią padėtį. Kalbant apie piktnaudžiavimą dominuojančia padėtimi, reikėtų pastebėti, jog Komisija taikė
sąnaudų padengimo testą, kuris prieštaravo EB 82 straipsniui, kiek tai susiję su sąnaudomis, į kurias buvo atsižvelgta, ir
su taikomu metodu; be to, ji padarė didelių skaičiavimo klaidų. Atlikdama kainų „grobuoniškumo“ testą, Komisija neleido
WIN
pasinaudoti pagrindine teise suderinti savo veiksmus su konkurentų veiksmais. Be to, ji padarė teisės ir akivaizdžią vertinimo
klaidą: ji priėjo prie išvados, jog egzistavo „grobuoniškų“ veiksmų planas, ir teigė, kad nebuvo būtina įrodyti nuostolių
padengimo.
1.     Dėl dominuojančios padėties
a)     Dėl klaidingo atitinkamos rinkos apibrėžimo
Šalių argumentai

WIN
nuomone, Komisijos daromas skirtumas tarp mažos spartos interneto prieigos ir didelės spartos interneto prieigos paslaugų
gyventojams yra paremtas prieštaringa analize. Jos nuomone, egzistuoja tik vientisa – nuo mažos spartos prieigos iki didelės
spartos prieigos – interneto prieigos paslaugų rinka. Tai įrodo ribotos spartos
ADSL
ryšio prieigos paslaugų atsiradimas.
Komisija pripažino, kad egzistuoja tam tikro laipsnio didelės spartos interneto prieigos ir mažos spartos interneto prieigos
pakeičiamumas, tačiau ji atsisakė remdamasi tuo daryti būtinas išvadas.
Be to, tarp didelės spartos interneto prieigos ir mažos spartos interneto prieigos yra stipri konkurencija, atsirandanti dėl
neribotos abiejų interneto prieigos rūšių pasiūlos, nes šių paslaugų naudotojai sąlygiškai yra abejingi jų savybėms.
Pagaliau pagal nusistovėjusią Komisijos sprendimų praktiką nedidelio patogumo arba kokybės laipsnio skirtumo nepakanka siekiant
atskirti atskiras atitinkamas rinkas, jei naudojimas yra panašus. Taigi iš
WI
N atliktos apklausos matyti, kad 80 % atvejų abonentai naudoja tokias pačias taikomąsias programas ir veikimo funkcijas.
Savo ruožtu Komisija nurodo savo sprendime pateiktus paaiškinimus (169–204 konstatuojamosios dalys), susijusius su didelės
spartos interneto prieigos ir mažos spartos interneto prieigos skirtumais. Ji teigia sprendime atskleidusi naudojimosi, techninių
savybių, spartos bei paslaugų kainų ir pajamų, gaunamų iš kiekvieno abonento, skirtumus, kuriais remiantis reikia atskirti
abi rinkas. Dėl pakeičiamumo laipsnio Komisija teigia, kad buvo nustatytas tik asimetriškas pakeičiamumas, nes jis veikia
viena kryptimi, t. y. nuo mažos spartos interneto prieigos didelės spartos interneto prieigos link. Be to, Komisija mano,
kad šiuo metu yra visuotinai pripažinta, jog didelės spartos interneto prieiga skiriasi nuo mažos spartos interneto prieigos.
Pirmosios instancijos teismo vertinimas
Primintina, kad pagal nusistovėjusią teismų praktiką (1983 m. lapkričio 9 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Michelin prieš Komisiją
, 322/81, Rink. p. 3461, 37 punktas; 2000 m. kovo 30 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Kish Glass prieš Komisiją
, T‑65/96, Rink. p. II‑1885, 62 punktas ir 2003 m. gruodžio 17 d. Sprendimo
British Airways prieš Komisiją
, T‑219/99, Rink. p. II‑5917, 91 punktas), siekiant nustatyti tariamai dominuojančią įmonės padėtį atitinkamoje sektorinėje
rinkoje, konkurencijos galimybės turi būti vertinamos atsižvelgiant į rinką, apimančią visas prekes ir paslaugas, kurios,
paisant jų techninių savybių, yra ypač tinkamos tenkinant nuolatinius poreikius ir yra sunkiai pakeičiamos kitomis prekėmis
ir paslaugomis. Be to, atsižvelgiant į tai, kad atitinkamos rinkos apibrėžimas naudojamas siekiant įvertinti, ar atitinkama
įmonė turi galimybę kliudyti išsaugoti veiksmingą konkurenciją ir gali veikti pakankamai nepriklausomai nuo savo konkurentų
ir, kaip tai yra šioje byloje, nuo su ja konkuruojančių paslaugų teikėjų, negalima apsiriboti vien atitinkamų paslaugų objektyvių
savybių nagrinėjimu; reikia atsižvelgti ir į konkurencijos sąlygas, paklausos bei pasiūlos rinkoje struktūrą.
Kai produkto paskirtis gali būti įvairi ir jei jį naudojant pagal įvairią paskirtį tenkinami įvairūs ekonominiai poreikiai,
reikia pripažinti, kad šis produktas, atsižvelgiant į kiekvieną konkretų atvejį, gali priklausyti skirtingoms rinkoms, kurioms
ir struktūros, ir konkurencijos sąlygų atžvilgiu gali būti būdingos skirtingos savybės. Tačiau tai nepateisina išvados, kad
toks produktas kartu su kitais produktais, kurie, atsižvelgiant į įvairias jo naudojimo paskirtis, gali jį pakeisti, ir su
kuriais jis, atsižvelgiant į kiekvieną konkretų atvejį, konkuruoja, patenka į vieną ir tą pačią rinką.
Atitinkamos rinkos (
relevant market
) sąvoka iš tikrųjų reiškia, kad gali egzistuoti veiksminga konkurencija tarp ją sudarančių produktų, tam būtinas visų toje
pačioje rinkoje esančių produktų pakankamas pakeičiamumas tarpusavyje tam pačiam naudojimui. (1979 m. vasario 13 d. Teisingumo
Teismo sprendimo
Hoffmann-La Roche prieš Komisiją
, 85/76, Rink. p. 461, 28 punktas).
Iš Komisijos pranešimo dėl atitinkamos rinkos apibrėžimo Bendrijos konkurencijos teisės tikslams (OL C 372, 1997, p. 5, 7 punktas)
aišku, kad „atitinkama prekės rinka apima visas prekes ir (arba) paslaugas, kurias vartotojas laiko viena kitą pakeičiančiomis
ar pakeičiamomis pagal prekių savybes, kainas ir paskirtį“ (Pataisytas vertimas).
Pažymėtina, kad tarp didelės spartos interneto prieigos ir mažos spartos interneto prieigos yra tik nedidelis patogumo ir
kokybės skirtumas. Iš Komisijos pateiktos informacijos (sprendimo 175 konstatuojamoji dalis), kurios
WIN
neginčijo, matyti, kad tam tikros taikomosios programos, kurios gali būti prieinamos per didelės spartos interneto prieigą,
negali būti pasiekiamos naudojantis mažos spartos ryšio internetu, pavyzdžiui, didelės apimties filmų parsisiuntimas ir interaktyvūs
tinklo žaidimai. Be to, 2002 m. kovo 4 d. atsakyme į pranešimą apie kaltinimus
WIN
patvirtino, kad būtent
ADSL
paslaugoms yra skirta įvairi „audiovizualinė (daugialypės terpės) veikla“.
Centre de recherche pour l’étude et l’observation des conditions de vie
(
Crédoc
)
WIN
sąskaita atliktame tyrime, kurį ji pridėjo prie savo ieškinio, taip pat aprašomi nauji interneto naudojimo būdai pasinaudojant
paslauga
eXtense
, kurie yra būdingi didelės spartos interneto prieigai, t. y. tinklo žaidimai, interneto radijas, įvairių programų žiūrėjimas
ir pirkimas internetu. Be to, remiantis šiuo tyrimu, didelės spartos interneto prieigos paslaugų abonentas prisijungia prie
interneto gerokai dažniau ir vidutiniškai lieka prisijungęs kur kas ilgiau nei mažos spartos ryšio interneto prieigos paslaugų
vartotojas.
Kiek tai susiję su techninių reikalavimų ir pajėgumų skirtumais, iš Komisijos teiginių (sprendimo 181–187 konstatuojamosios
dalys), kurių ieškovė nepaneigė, matyti, kad didelį didelės spartos interneto techninį skirtumą lemia naudojamų vertiklių
savybės. Didelės spartos interneto prieigos vertiklis negali būti naudojamas mažos spartos ryšio internetui ir, atvirkščiai
(sprendimo 181 konstatuojamoji dalis). Be to, didelės spartos interneto prieigos paslaugų atveju ryšys yra nuolatinis, o telefono
ryšio linija lieka neužimta.
Taip pat, kalbant apie Prancūzijos rinką, pažymėtina, kad nagrinėjamuoju laikotarpiu didelės spartos interneto prieigos pasiūlymuose
nurodoma duomenų parsisiuntimo sparta buvo apie 512 kb/s (sprendimo 185 konstatuojamoji dalis). Įprastas mažos spartos interneto
ryšys (duomenų parsisiuntimo sparta 56 kb/s) ir
ISDN
(skaitmeninis visuminių paslaugų tinklas) (64 arba 128 kb/s) leidžia tik nuo keturių iki dešimties kartų mažesnę duomenų parsisiuntimo
spartą.
ADSL
128 kb/s duomenų parsisiuntimo spartos pasiūlymas, kuris, ieškovės nuomone, rodo vientisumą tarp mažos spartos interneto
ryšio ir didelės spartos interneto ryšio, buvo pateiktas tik sprendime nagrinėjamo laikotarpio pabaigoje. Be to, net 128 kb/s
duomenų parsisiuntimo spartos atveju skirtumas tarp mažos spartos interneto ryšio ir didelės spartos interneto ryšio lieka
labai didelis. Nagrinėjamu laikotarpiu šių ryšio prieigų pajėgumo skirtumas buvo didelis.
Be šių panaudojimo, specifinių charakteristikų ir pajėgumo skirtumų, reikia paminėti ir didelį kainų skirtumą tarp mažos spartos
interneto prieigos paslaugų ir didelės spartos interneto prieigos paslaugų (sprendimo 188–192 konstatuojamosios dalys).
Kalbant apie paslaugų pakeičiamumą, be 78 punkte nurodytos teismų praktikos, reikia priminti Komisijos pranešime dėl atitinkamos
rinkos apibrėžimo Bendrijos konkurencijos teisės tikslams nurodytus vertinimo kriterijus (žr. 81 punktą).
Kaip teigiama pranešime, vertinant paklausos pakeičiamumą reikia nustatyti prekių, kurias vartotojai laiko pakeičiamomis,
asortimentą. Vienu iš būdų tai nustatyti galima laikyti spekuliatyvinį būdą, kai numatomas tariamas nedidelis ilgalaikis santykinių
kainų pakitimas ir įvertinama galima vartotojų reakcija į tokį kainų padidinimą. Šio pranešimo 17 punkte Komisija nurodo,
kad „reikia atsakyti į klausimą, ar dėl tariamo nedidelio, bet pastovaus santykinių kainų padidėjimo nagrinėjamose teritorijose
prekiaujančiųjų šalių pirkėjai ims pirkti lengvai prieinamus pakaitalus, ar pirks iš kitur esančių tiekėjų“.
Sprendimo 193 konstatuojamojoje dalyje Komisija iš tiesų pripažįsta, kad mažos spartos interneto prieigos ir didelės spartos
interneto prieigos paslaugos tam tikra dalimi yra pakeičiamos. Tačiau 194 konstatuojamojoje dalyje ji priduria, kad šis pakeičiamumas
veikia iš esmės asimetriškai, nes klientų migravimas nuo didelės spartos interneto prieigos paslaugų prie mažos spartos ryšio
prieigos paslaugų yra minimalus, palyginti su klientų migracija priešinga kryptimi. Taigi, Komisijos nuomone, jei prekės (arba)
paslaugos būtų visiškai pakeičiamos paklausos atžvilgiu, migravimo procentinės dalys turėtų būti bent panašios, jei ne tapačios.
Šiuo klausimu visų pirma pažymėtina, kad iš
WIN
pateiktos ir sprendimo 7 lentelėje nurodytos informacijos matyti, jog abonentų migravimas iš didelės spartos interneto prieigos
paslaugų prie integruotos mažos spartos ryšio interneto prieigos paslaugų nagrinėjamuoju laikotarpiu buvo labai nežymus, nepaisant
didelio šių paslaugų kainų skirtumo, kuris daug interneto vartotojų turėjo skatinti pereiti prie mažos spartos ryšio interneto.
Toks didelis neproporcingumas tarp migracijos iš didelės spartos interneto prieigos paslaugų prie mažos spartos ryšio interneto
prieigos paslaugų ir atvirkštinės migracijos nepatvirtina to, kad šios paslaugos vartotojų požiūriu yra pakeičiamos. Be to,
ieškinyje
WIN
nepateikė jokios konkrečios informacijos, kuri paneigtų šią išvadą.
Antra, paaiškėjo, kad Komisijos sąskaita atlikta apklausa, kurią
WIN
pateikė savo ieškinio priede, rodo, jog 5?10 % padidėjus didelės spartos interneto prieigos paslaugų kainoms, 80 % šio interneto
prieigos paslaugų abonentų neatsisako abonentinės sutarties. Taigi pagal Komisijos pranešimo dėl atitinkamos rinkos apibrėžimo
Bendrijos konkurencijos teisės tikslams 17 punktą (žr. 87 punktą) toks didelis procentas abonentų, kurie neatsisako didelės
spartos interneto prieigos paslaugų 5?10 % padidėjus kainoms, yra rimtas įrodymas, kad paklausos atžvilgiu paslaugos nėra
pakeičiamos.
Taigi, remiantis visomis pirma nurodytomis aplinkybėmis, pažymėtina, kad Komisija padarė teisingą išvadą, jog didelės spartos
interneto prieigos ir mažos spartos ryšio interneto prieigos paslaugų pakeičiamumas tarpusavyje nėra pakankamas, ir atitinkamą
rinką apibrėžė kaip didelės spartos interneto prieigos paslaugų gyventojams rinką.
b)     Dėl dominuojančios padėties tyrimo
Šalių argumentai

WIN
nuomone, Komisija klaidingai laikė jos užimamą padėtį dominuojančia padėtimi. Komisijos analizėje buvo rimtų trūkumų.
Rinkos galia jokiu būdu negalėjo būti vertinama atsižvelgiant į besivystančioje rinkoje užimamas jos dalis. Tokia rinka turi
būti vertinama atsižvelgiant į jos raidos dinamiškumą, įvertinant ne tik esamą, bet ir galimą konkurenciją.
WIN
nuomone, atsižvelgiant į tai, kad Prancūzijos namų ūkiai dar nesinaudoja pažangiausiomis interneto prieigos paslaugomos,
potencialių abonentų skaičius yra labai didelis.
WIN
mano, kad ji įrodė, jog rinkoje pasirodė nauji ūkio subjektai ir jog paslaugų pasiūlymų padaugėjo, dėl ko sumažėjo kainos.
Šie faktai patvirtina, jog šioje rinkoje, į kurią patekti nėra kliūčių, veikia arši konkurencija, todėl joje
WIN
negalėtų užimti dominuojančios padėties.

WIN
kaltina Komisiją, kad ji niekaip į tai neatsižvelgė ir apsiribojo jos rinkos dalies analize didelės spartos interneto sektoriuje
2000 m. gruodžio 31 d.–2002 m. rugpjūčio 31 d. laikotarpiu. Tačiau rinkos dalies sumažėjimas daugiau nei dešimčia procentų
2002 m. rugpjūčio mėn.–2003 m. kovo mėn. patvirtina, kad rinka yra konkurencinga ir besiplečianti.
Be to,
WIN
nuomone, tai, jog ji priklauso grupei, turinčiai didelių finansinių pajėgumų ir išplėstą platinimo tinklą, negali būti vertinama
neatsižvelgiant į konkurentų padėtį. Tačiau Komisija neatliko jokio išsamesnio įmonių
AOL
,
T‑Online
/
Club-Internet
ir
Tiscali
, kurios turi „ryšį“ su stambiomis grupėmis, pasižyminčiomis išskirtine finansine galia bei išplėstu platinimo tinklu, padėčių
tyrimo.
Galiausiai
WIN
teigia, kad perorganizavus jos telefonų knygų leidybos ir interneto prieigos veiklą nebuvo įgyta finansinė galia, galinti
sukurti dominuojančią padėtį Prancūzijos didelės spartos interneto prieigos rinkoje. Iš tikrųjų kiti konkurentai, pavyzdžiui,
T‑Online
, taip pat galėjo tai padaryti, o
Wanadoo
grupė galėjo puikiausiai tenkinti savo interneto paslaugų teikėjo poreikius nesiremdama lėšomis, įgytomis leidžiant telefonų
knygų geltonuosius puslapius.
Komisija ginčija, kad nagrinėjamuoju laikotarpiu atitinkama rinka plėtėsi. Ji teigia, kad nagrinėjamu laikotarpiu
WIN
rinkos dalis nuosekliai didėjo. Ji mano, kad
WIN
nepaneigė sprendime padarytų išvadų dėl sinergijos ir pranašumų, kurių ši įmonė įgyja dėl techninio, logistinio ir komercinio
„ryšio“ su
France Télécom
.
Pirmosios instancijos teismo vertinimas
Pirmiausia pastebėtina, kad pagal nusistovėjusią teismų praktiką dominuojanti padėtis laikytina įrodyta, kai nagrinėjama įmonė
yra tiek ekonomiškai pajėgi, kad gali sudaryti kliūčių veiksmingai konkurencijai atitinkamoje rinkoje, galėdama veikti pakankamai
nepriklausomai nuo savo konkurentų, klientų ir pagaliau savo vartotojų (78 punkte minėto 2003 m. spalio 23 d. Pirmosios instancijos
teismo sprendimo
Michelin prieš Komisiją
, 30 punktas; sprendimo
Van den Bergh Foods
prieš Komisiją
, T‑65/98, Rink. p. II‑4653, 154 punktas). Pažymėtina, kad Komisija, siekdama įrodyti dominuojančią padėtį, neturi įrodinėti,
kad įmonės konkurentai bus pašalinti iš rinkos, net žiūrint į ilgalaikę perspektyvą.
Be to, nors užimamos rinkos dalies svarba atskirose rinkose skiriasi, labai didelė užimama rinkos dalis, išskyrus ypatingas
aplinkybes, pati savaime yra dominuojančios padėties įrodymas (80 punkte minėto sprendimo
Hoffmann-La Roche prieš Komisiją
41 punktas; 1999 m. balandžio 28 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Endemol prieš Komisiją
, T‑221/95, Rink. p. II‑1299, 134 punktas). Teisingumo Teismas 1991 m. liepos 3 d. Sprendime
AKZO prieš Komisiją
(C‑62/86, Rink. p. I‑3359, 60 punktas) konstatavo, kad įmonė užima dominuojančią padėtį, jeigu ji užima 50 % rinkos.
Net ir stipri konkurencija tam tikroje rinkoje nebūtinai reiškia, kad joje jokia įmonė neužima dominuojančios padėties, nes
pagrindinis dominuojančios padėties rinkoje požymis – tam tikros įmonės gebėjimas įgyvendinti savo pardavimo vadybos strategiją
neatsižvelgiant į konkurentus ir dėl tokio elgesio nepatirti nuostolių (80 punkte minėto sprendimo
Hoffmann-La Roche prieš Komisiją
70 punktas ir 1978 m. vasario 14 d. Sprendimo
United Brands prieš Komisiją
, 27/76, Rink. p. 207, 108–129 punktai). Taigi konkurencijos rinkoje buvimo galimybė neabejotinai yra svarbus, bet ne lemiamas
veiksnys nustatant, ar egzistuoja dominuojanti padėtis.
Atsižvelgiant į šiuos kriterijus reikia patikrinti, ar, kaip teigia Komisija,
WIN
užima dominuojančią padėtį atitinkamoje rinkoje.
Kalbant apie rinkos dalis pažymėtina, kad pagal sprendimo 8-ą lentelę 2001 m. kovo 31 d.
WIN
turima didelės spartos interneto prieigos rinkos dalis siekė 50 %, 2002 m. kovo 31 d. ji padidėjo iki 72 % ir iki 2002 m.
rugpjūčio mėn. liko tokio paties dydžio. Iš Pirmosios instancijos teismui šalių pateiktų atsakymų matyti, kad vėliau,
WIN
teigimu, ši dalis 2002 m. spalį sumažėjo iki 63,6 %, o Komisijos teigimu, atsižvelgiant į šaltinius, ji neperžengia 63,4–71 %
ribų. Taigi
WIN
viso ginčijamojo laikotarpio metu užėmė labai didelę rinkos dalį, o tai įrodo, kad, išskyrus išskirtines aplinkybes, pagal
minėtą teismų praktiką ji užima dominuojančią padėtį.
Kalbant apie 2002 m. rugpjūčio ir spalio mėn. vykusį staigų užimamos rinkos dalies sumažėjimą, pažymėtina, kad vien tai neįrodo,
jog įmonė šioje rinkoje, kurioje tebeturi didelę dalį, neužima dominuojančios padėties (šiuo klausimu žr. 1996 m. spalio 8 d.
Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Compagnie maritime belge transports ir kt. prieš Komisiją
, T‑24/93– T‑26/93 ir T‑28/93, Rink. p II‑1201, 77 punktą). Net remiantis
WIN
pateiktu skaičiumi, pažeidimo laikotarpio pabaigoje jos užimama rinkos dalis iš tikrųjų išliko didelė.
Tačiau
WIN
teigia, kad, atsižvelgiant į tai, jog rinka dar tik plečiasi ir ją sudaro dar labai nedaug klientų, jos dalys nėra patikimas
įrodymas.
Pirmosios instancijos teismas mano, kad, atsižvelgiant į su sprendimo 218 konstatuojamojoje dalyje nurodyta situacija rinkoje
susijusią informaciją, kurios
WIN
neginčijo, 2001 m. kovą, kada, Komisijos teigimu, buvo pradėtas pažeidimas, nagrinėjama rinka iš tikrųjų jau nebuvo pradinėje
ar eksperimentinėje stadijoje. Nuo 1997 m. didelės spartos interneto prieigos rinka Prancūzijoje jau buvo išvystyta.
WIN
ADSL
paslaugos ir pirmieji konkurentų paslaugos komerciniai pasiūlymai buvo pateikti 1999 m. pabaigoje. 2000 m. birželio mėn.
pabaigoje Prancūzijoje didelės spartos interneto prieigos gyventojams paslauga buvo teikiama maždaug 100 000 abonentų, o 2000 m.
pabaigoje ji viršijo 180 000 abonentų skaičių. 2001 m. pirmojo trimestro pabaigoje rinka plėtėsi daugiau kaip 5 000 naujų
abonentų per savaitę. Perkeldama pažeidimo pradžios terminą tik į 2001 m. kovą, kaip tai nurodoma sprendimo 71 konstatuojamojoje
dalyje, nes manė, jog iki tol rinka „nebuvo pasiekusi atitinkamos plėtros stadijos, kurioje būtų tinkama taikyti „grobuoniškumo
testą“, Komisija savo vertinime pagrįstai neatsižvelgė į pradinę rinkos plėtros stadiją.
Rinka iš tiesų buvo sparčiai besiplečianti, tačiau ši aplinkybė neturi kliudyti taikyti konkurencijos normas, ypač EB 82 straipsnį.
Ginčijamo laikotarpio metu ši sparčiai auganti rinka nebuvo nestabili. Panašu, kad joje, atvirkščiai, nusistovėjo gana stabili
hierarchija, kur lyderio poziciją užėmė
WIN
.
Šiuo atžvilgiu pažymėtina, kad sprendimo 213–215 konstatuojamosiose dalyse Komisija papildo savo analizę dėl
WIN
dominuojančios padėties, palygindama ginčijamu laikotarpiu
WIN
ir jos konkurentų užimamas rinkos dalis. Tačiau iš šios analizės, kurios ieškovė neginčija, matyti, kad
WIN
turėjo daugiau nei aštuonis kartus daugiau
ADSL
abonentų nei artimiausias jos konkurentas. Taigi pagal teismų praktiką aptariamos įmonės užimamos rinkos dalys, palyginti
su jos konkurentų užimamomis rinkos dalimis, yra tinkami dominuojančios padėties įrodymai (80 punkte minėto sprendimo
Hoffmann-La Roche prieš Komisiją
48 punktas).
Tačiau
WIN
teigia, kad tokia rinka turi būti vertinama atsižvelgiant į jos raidos dinamiką, įvertinant ne tik faktinę, bet ir potencialią
konkurenciją.
Šiuo klausimu konstatuotina, kad pagal pačios
WIN
2001 m. kovo mėn. perspektyvos analizes 2004 m. birželio mėn. pabaigoje
WIN
užėmė 55 % dydžio rinkos dalį. 2001 m. birželio mėn.
WIN
iš naujo įvertino savo rinkos skvarbos prognozes. Tuomet ji manė, jog 2004 m. pabaigoje ji užims daugiau kaip tris ketvirtadalius
ADSL
paslaugų sektoriaus ir mažiausiai 60 % didelės spartos interneto prieigos paslaugų gyventojams rinkos (sprendimo 220 konstatuojamoji
dalis ir 255 išnaša). Šie įrodymai rodo, kad pati
WIN
potencialią konkurenciją laikė ribota. Todėl nagrinėjamoje rinkoje susiklosčiusios aplinkybės nepatvirtina nuomonės, jog
užimamos rinkos dalys nėra patikimas įrodymas.
Be to, tirdama
WIN
užimamą padėtį rinkoje Komisija sprendimo 223–246 konstatuojamosiose dalyse taip pat atsižvelgė į tai, kad
WIN,
turėdama „ryšį“ su
France Télécom
grupe, naudojosi jos dominuojančią padėtį sustiprinančiais dideliais pranašumais.
Šiuo klausimu pažymėtina, kad, priešingai nei teigia
WIN
, Komisija sprendimo 226–228 konstatuojamojoje dalyse tinkamai išnagrinėjo
WIN
nurodytų konkurentų –
AOL
,
T‑Online
ir
Tiscali
– padėtį. Sprendimo 228 konstatuojamojoje dalyje ji padarė išvadą, kad, neatsižvelgiant į nagrinėjamų grupių siekius remti
investicijas ir jų Prancūzijoje veikiančių dukterinių įmonių komercines iniciatyvas, nė viena iš jų negali teigti galinti
paremti techniniais, logistiniais ir komercinio tinklo Prancūzijoje ryšiais, kurie darytų tokį pat poveikį rinkai kaip ir
France Télécom
teikiama parama
WIN
.
Visų pirma atsakant į argumentą, jog, pasak
WIN
, konkuruojančios grupės taip pat turi platų platinimo tinklą, reikia pabrėžti, kad Prancūzijoje, kurią ir teapima šis sprendimas,
jis jokiu būdu negali prilygti
France Télécom
, specifinį istorinį (monopolio) paveldą turinčio telekomunikacijų operatoriaus Prancūzijoje, turimo tinklo dydžiui.
Reiktų pažymėti, kad vienas iš komercinių pranašumų, kuriuo pasinaudojo
WIN
ir kurio ji, beje, neginčija, visų pirma yra
France Télécom
atstovybių tinklas, kuris platino
WIN
paslaugas visoje Prancūzijos teritorijoje.
Antra,
WIN
neginčijo techninių pranašumų, kurie, pasak Komisijos, atsiranda iš turimų „ryšių“ su
France Télécom
. Komisija teigė ir tam
WIN
neprieštaravo, kad pastaroji visus 2000 metais ir 2001 m. pirmus septynis mėnesius naudojosi lengvatomis, dėl kurių jai užsakoma
paslauga buvo siūloma su gerokai mažesniais apribojimais nei konkurentams ir suteikiama prieiga realiuoju laiku prie konvertuojamomis
linijomis pasiekiamų dokumentų.
Be to, šiuos pranašumus nurodė ir Prancūzijos konkurencijos taryba savo 2002 m. vasario 27 d. Sprendime 02‑MC‑03 dėl skundo
ir įmonės
T‑Online
pateikto prašymo taikyti apsaugos priemones, kuris yra pridėtas prie atsiliepimo į ieškinį. Prancūzijos konkurencijos taryba
nurodė
France Télécom
sudaryti galimybę visiems interneto paslaugų teikėjams prisijungti prie tarnybinės stoties
Extranet
, kuri leistų prieiti prie tokios pat kaip ir
WIN
turimos informacijos ir pateikti užsakymą
France Télécom
specializuotoms tarnyboms sujungti su
ADSL
tinklu tomis pačiomis kaip ir
WIN
veikimo sąlygomis. Kol ši sistema bus įgyvendinta, Prancūzijos konkurencijos taryba nurodė
France Télécom
sustabdyti
WIN
ADSL
paslaugų pardavimą per savo atstovus. Kaip pažymima sprendimo 146 konstatuojamojoje dalyje, Prancūzijos konkurencijos tarybos
sprendimą patvirtino Prancūzijos apeliacinis teismas (
Tribunal d’appel de Paris
) 2002 m. balandžio 9 d. Sprendimu.
Pažymėtina, kad Komisija teisingai manė, jog
WIN
„ryšys“ su
France Télécom
suteikė jai pranašumų jos konkurentų atžvilgiu, kurie gali sustiprinti jos užimamą dominuojančią padėtį.
Paskutinis nagrinėjant
WIN
padėtį atitinkamoje rinkoje Komisijos pateiktas faktas yra
Wanadoo
grupės gaunama nauda iš veiklos telefonų knygų leidybos rinkoje. Ji teigia, kad šioje rinkoje vykdoma labai pelninga veikla
gali gerokai sušvelninti poveikį, kurį grupė patiria dėl nuostolingos
WIN
veiklos didelės spartos interneto prieigos rinkoje.
Šiuo atžvilgiu pažymėtina, kad šis Komisijos vertinimas yra susijęs su kita, o ne didelės spartos interneto, rinka. Šiuo pagrindu,
kaip tai nurodo
WIN
,
Wanadoo
grupės buvimas telefonų knygų leidybos rinkoje galutinai nepatvirtina, jog nagrinėjamoje rinkoje
WIN
užima dominuojančią padėtį.
Todėl, atsižvelgiant į visus pirma išdėstytus svarstymus, konstatuotina, kad Komisija teisingai manė, jog nagrinėjamu laikotarpiu
WIN
užėmė dominuojančią padėtį atitinkamoje rinkoje.
2.     Dėl piktnaudžiavimo dominuojančia padėtimi
a)     Dėl kaltinimų, susijusių su sąnaudų padengimo testu
Šiuo klausimu ginčas yra susijęs su sąnaudų padengimo procentinės dalies skaičiavimo metodu ir Komisijos taikant jį padarytomis
skaičiavimo klaidomis.
Dėl sąnaudų padengimo procentinės dalies skaičiavimo metodo klaidos
–       Šalių argumentai

WIN
teigimu, Komisija, taikydama statinių sąnaudų padengimo testą, kuris jokiu būdu neatspindi iš
WIN
abonentų gaunamo pelno tikrosios padėties, padarė teisės klaidą. Iš tikrųjų, kalbant apie abonentines sutartis, dalis sąnaudų
ir visos pajamos yra išdėstytos per ilgą laikotarpį, kurio metu sąnaudos keičiasi. Tačiau pagal Komisijos metodą prie įsigijimo
sąnaudų pridedamos 48 kartus didesnės nei periodinės mėnesinės sąnaudos, kurios buvo patirtos abonentinės sutarties pasirašymo
dieną, o gauta bendra suma palyginama su 48 kartais padidintomis periodinėmis pajamomis, kurios buvo gautos tą pačią dieną,
neatsižvelgiant į patiriamų mėnesinių sąnaudų kitimą laiko atžvilgiu.
Kalbėdama apie sąnaudas, į kurias reikia atsižvelgti,
WIN
teigia, kad nustatydama, ar sąnaudos iš tiesų yra padengtos, Komisija privalo išnagrinėti bet kokią priimant sprendimą turimą
informaciją, jei ji pripažįsta šios informacijos patikimumą. Tačiau Komisija neatsižvelgė į visus pripažintus sąnaudų sumažėjimus,
atsiradusius tarp abonentinės sutarties pasirašymo ir 2002 m. spalio mėn., arba, konkrečiai kalbant, Komisija atsižvelgė į
sąnaudų sumažėjimą, kiek tai susiję su po šios datos sutartis pasirašiusiais abonentais, tačiau neperskaičiavo sąnaudų, patirtų
prieš šią datą su klientais pasirašant abonentines sutartis. Nurodydama kaip pavyzdį klientą, kuris su ja abonentinę sutartį
pasirašė 2001 m. birželio 1 d.,
WIN
teigia, kad Komisija jam priskyrė 54,39 eurų per mėnesį pradines periodines sąnaudas iki 2005 m. gegužės mėnesio pabaigos
(t. y. daugiau kaip 48 mėnesius), nors šios sąnaudos nuo 2001 m. rugpjūčio mėn. neatitinka realių sąnaudų, nes, atsižvelgiant
į sprendimo 3 priedą, po šios datos jos siekė tik 34,72 eurų per mėnesį.
Siekdama apskaičiuoti abonentų grynąją diskontuotą vertę (toliau – GDV),
WIN
pateikė Komisijai rezultatus, gautus remiantis grynųjų diskontuotų pinigų srautų metodu. Pagal šį metodą apskaičiuojamos
kiekvieno abonento visos sąnaudos ir iš jo gaunamos pajamos, kurios diskontuojamos taikant finansų rinkose patvirtintą diskonto
normą, ir pridedami taip apskaičiuoti grynųjų diskontuotų pinigų srautai. Paslaugos sąnaudas sudaro iš pradžių padarytos įsigijimo
sąnaudos, prie kurių pridedamos periodinės mėnesinės sąnaudos.
WIN
teigia, kad šis metodas, kuris ekonominiu požiūriu – vienintelis patikimas, yra universaliai pripažintas ir atitinka ekonomistų
bei finansų analitikų ekonominius investicijų skaičiavimus. Šį metodą taikė Prancūzijos konkurencijos taryba, o
Oxera pour l’Office of Fair Trading
(
OFT
, Didžiosios Britanijos ir Šiaurės Airijos Karalystės konkurencijos tarnyba) savo ataskaitoje jį pripažino teisėtu. Juo įrodoma,
kad
WIN
bendrosios sąnaudos, išskyrus 2001 m. kovo mėn. patirtąsias, kurios padengtos tik 98 arba 99 % atsižvelgiant į kiekvieną
paslaugą atskirai, ir
a fortiori
jos kintamosios sąnaudos yra padengtos viso laikotarpio atžvilgiu.
Komisija sutinka su
WIN
dėl būtinybės plačiau išdėstyti tam tikras sąnaudas, tačiau nesutinka su taikytinu metodu. Ji teigia, kad siekdama įvertinti
WIN
paslaugų ekonominį balansą ji pasirinko dinaminį metodą, kuriuo atsižvelgiama į tai, kad tam tikras kintamųjų sąnaudų pozicijas,
ypač susijusias su abonento įsigijimu, kompensuoja pajamos, kurių bendrovė komercinės sutarties galiojimo laikotarpiu tikisi
gauti iš to abonento. Šias neperiodines kintamąsias sąnaudas išdėstydama per 48 mėnesių laikotarpį, Komisija taip atsižvelgė
į įprastą abonentinės sutarties galiojimo trukmę, į kurią įmonė, siekianti per protingą laikotarpį gauti investicinę grąžą,
gali orientuotis.
Komisija teigia, kad taikydama šį metodą ji rėmėsi visais
WIN
pateiktoje informacijoje nurodytais skaičiais. Šie skaičiai buvo nustatyti
ex post
. Nėra jokios sąnaudų pozicijos, kuri būtų fiktyvi. Komisija teigia visų abonentų atžvilgiu visiškai atsižvelgusi į sąnaudų
sumažėjimus būtent tuo metu, kai jie atsirado.
Be to, šioje byloje Komisija ginčijo ieškinio grindimą
WIN
siūlomu grynųjų diskontuotų pinigų srautų metodu. Jos nuomone, remiantis šiuo metodu negalima daryti išvados dėl „grobuoniškumo“.
Be to, nagrinėjamų paslaugų atžvilgiu
WIN
praktiškai nepanaudojo GDV skaičiavimų faktinių aplinkybių susiklostymo metu. Šioje byloje grynųjų diskontuotų pinigų srautų
metodo naudojimas nėra pagrįstas Bendrijos teise arba Komisijos sprendimų praktika. Bet kuriuo atveju ieškovės siūlomas metodas
nėra tradicinis metodas, nes
WIN
siūlo padalyti naujų klientų srautus į „grupes“ ir kiekvienos grupės atžvilgiu išnagrinėti, ar diskontuoti pinigų srautai
penkerių metų laikotarpiu yra pozityvūs. Analizuodama
WIN
atsižvelgė dėl pažeidimo nutraukimo padidėjusį pelningumą.
–       Pirmosios instancijos teismo vertinimas
Preliminariai primintina: kadangi pasirinkdama sąnaudų padengimo procentinės dalies apskaičiavimo metodą Komisija turi atlikti
sudėtingą ekonominį vertinimą, jai reikia pripažinti didelę diskreciją (šiuo klausimu žr. 1998 m. gegužės 28 d. Teisingumo
Teismo sprendimo
Deere prieš Komisiją
, C‑7/95 P, Rink. p. I‑3111, 34 punktą ir jame cituojamą teismo praktiką). Pirmosios instancijos teismas turi apsiriboti tik
procedūrinių ir motyvavimo nuostatų laikymosi, faktinių aplinkybių, tikslumo, akivaizdžios vertinimo klaidos nebuvimo, taip
pat piktnaudžiavimo įgaliojimais nebuvimo patikrinimu.
Iš teismo praktikos, susijusios su „grobuoniškomis“ kainomis, matyti, kad jei taikomos kainos yra mažesnės nei kintamųjų sąnaudų
vidurkis, galima daryti išvadą, jog tokia kainų politika siekiama pašalinti iš rinkos konkurentus ir kad kainos, kurios yra
mažesnės nei bendrųjų sąnaudų vidurkis, bet didesnės nei kintamųjų sąnaudų vidurkis, turi būti laikomos piktnaudžiaujančiomis,
tik jei jomis siekiama pašalinti iš rinkos konkurentus (100 punkte minėto sprendimo
AKZO prieš Komisiją
, 71 ir 72 punktai; 1994 m. spalio 6 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Tetra Pak prieš Komisiją
, T‑83/91, Rink. p. II‑755, kuris buvo patvirtintas 1996 m. lapkričio 14 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Tetra Pak prieš Komisiją
, C‑333/94 P, Rink. p. I‑5951, 41 punktu, 148 ir 149 punktai).
Komisija, siekdama paaiškinti savo veiksmus, sprendime pateikė tris skirtingas analizes. Pirmoji, nurodyta sprendimo 73–75 konstatuojamosiose
dalyse, pagrįsta paprasta apskaita, kurioje nurodomos momentinės sąnaudos ir gautos pajamos.
WIN
teigimu, ši analizė remiasi jos apskaitoje nurodytų pajamų ir sąnaudų bruto vertės nustatymu. Abi šalys sutinka, jog šis
metodas yra netinkamas. Nors
WIN
neigia bet kokią šios analizės reikšmę, ji neginčija joje naudotų skaičių. Bendrai kalbant, ji pripažįsta, kad „beveik visus
su sąnaudomis susijusius duomenis pateikė
WIN
ir tik nedidelę šių duomenų dalį pateikė
France Télécom
“.
Antroje analizėje, kuri apibūdinta sprendimo 76–86 konstatuojamosiose dalyse, kalbama apie faktinį pakoreguotų sąnaudų padengimą.
Atsižvelgdama į turto nusidėvėjimo principą, Komisija išdėstė klientų įsigijimo sąnaudas per 48 mėnesių laikotarpį. Šiuo pagrindu
ji atskirai išnagrinėjo pakoreguotų kintamųjų sąnaudų ir pakoreguotų bendrųjų sąnaudų padengimą teigdama, kad Teisingumo Teismas,
atsižvelgdamas į tai, ar dominuojančią padėtį užimančios įmonės veiksmai gali būti laikomi konkurentų pašalinimo iš rinkos
plano dalimi, numato du sąnaudų padengimo testus. Būtent šia analize yra pagrįstas Komisijos sprendimas.
Be to, Komisija sprendimo 97–106 konstatuojamosiose dalyse atliko papildomą trečią analizę dėl
ex ante
prognozuojamų pakoreguotų sąnaudų. Tiesa, kaip atsakydama į Pirmosios instancijos teismo pateiktus klausimus, nurodo
WIN
, šioje trečioje analizėje laikomasi visiškai kitokio metodo, nes Komisija nesiekia išsiaiškinti sąnaudų ir faktinių pajamų.
Tačiau, remiantis sprendimu, šia analize siekiama „tik pateikti papildomų paaiškinimų“. Iš tikrųjų Komisija sprendimo 72 konstatuojamojoje
dalyje aiškiai nurodo, kad „tik pakoreguotų sąnaudų metodas leidžia padaryti tinkamas išvadas“. Taigi Komisija, prieidama
prie išvados dėl sąnaudų nepadengimo, rėmėsi antruoju, pakoreguotų sąnaudų, metodu. Vadinasi, reikia patikrinti šio metodo
teisėtumą, nesant reikalo spręsti dėl papildomos analizės, susijusios su
ex ante
prognozuojamų sąnaudų padengimu, teisėtumo.
Iš sprendimo 73–75 konstatuojamųjų dalių aiškiai išplaukia, kad naudojant apskaitos metodą, kuris buvo taikomas 100 punkte
nurodytame sprendime
AKZO prieš Komisiją
ir 130 punkte nurodytuose 1994 m. spalio 6 d. ir 1996 m. lapkričio 14 d.
Tetra Pak prieš Komisiją
sprendimuose, kuriuose atsižvelgiama tik į sąnaudas, paprasčiausia įregistruotas įmonės apskaitoje, šioje byloje gaunamos
labai nedidelės sąnaudų padengimo procentinės dalys, būtent 30 % 2001 m. sausio ir liepos mėn. laikotarpiu, 60 % 2001 m. rugpjūčio–gruodžio
mėn. ir 83 % sausio–birželio mėn. (sprendimo 2 lentelė).
Tačiau Komisija sprendimo 75 konstatuojamojoje dalyje laikėsi nuomonės: kadangi besiplečiančioje rinkoje klientų įsigijimo
sąnaudos sudarė didelę išlaidų dalį, „2 lentelėje nurodytos padengimo procentinės dalys pačios savaime „(ne)gali“ būti lemiamos
darant išvadą dėl „grobuoniškų“ kainų.
Kaip Komisija nurodo sprendimo 76 konstatuojamojoje dalyje, ji manė, kad šiomis aplinkybėmis „įmonės tikslas buvo ne nedelsiant
gauti teigiamą rezultatą“, bet „pakankamai padengti periodines (tinklo ir gamybos) sąnaudas, kad gautų pajamų ir periodinių
sąnaudų skirtumas protingu laikotarpiu taip pat padengtų ir neperiodines kintamąsias sąnaudas, kurios investuojamos į nagrinėjamos
paslaugos plėtrą“. Taigi Komisija, atsižvelgdama į nusidėvėjimo principą, nusprendė pakoreguoti neperiodines kintamąsias sąnaudas
išdėstydama jas tam tikros trukmės laikotarpiu.
Taigi Komisija išdėstė klientų įsigijimo sąnaudas 48 mėnesių laikotarpiu, su tokiu metodu sutiko ir
WIN
nurodydama, kad šiuo metu vidutinis abonentinės sutarties galiojimo laikotarpis yra penkeri metai, o ketveri metai – numatomas
trumpiausias laikotarpis. Tačiau pažymėtina, kad
WIN
netaiko tokių nusidėvėjimo verčių, nes nagrinėjamos išlaidos, kaip ir įprastos einamosios išlaidos, apskaičiuojamos tuomet,
kai jos patiriamos. Be to, kai kurie jos konkurentai planuodami savo veiklą neperiodines kintamąsias sąnaudas išdėsto per
tam tikrą laikotarpį, kuris yra vis dėlto trumpesnis nei Komisijos šiuo atveju nustatytas (sprendimo 79 konstatuojamoji dalis
ir sprendimo 70 ir 71 išnašos). Taigi pasirinktas sąnaudų išdėstymo laikotarpis nėra klaidingas.
Taikydama šį metodą Komisija manė, kad
WIN
taikomos kainos neleidžia padengti jos kintamųjų sąnaudų iki 2001 m. rugpjūčio mėn. nei jos 2001 m. sausio–2002 mėn. spalio
mėn. patirtų bendrųjų sąnaudų (sprendimo 3 ir 4 lentelės), nes nėra abejonių, jog, atsižvelgiant į kintamųjų sąnaudų padengimo
lygį, iki 2001 m. rugpjūčio mėn. bendrosios sąnaudos nebuvo padengtos.
Taigi Komisijos taikytą metodą reikia vertinti atsižvelgiant į siekiamą tikslą – sąnaudų padengimo testą pagal EB 82 straipsnį
– ir į
WIN
pareikštą kritiką.
Visų pirma pažymėtina, kad, priešingai nei teigia
WIN
, Komisija nesivadovavo statinių sąnaudų padengimo testu, kuris, beje, buvo gerokai mažiau palankus
WIN
(žr. 134 punktą).
Iš sprendimo (76 ir 77 konstatuojamosios dalys) aiškiai išplaukia, kad, siekdama atsižvelgti į tai, jog pasirašant abonentines
sutartis kiekvieno abonento atveju patirtos sąnaudos ir gautos pajamos yra išdėstomos per ilgą laikotarpį, Komisija nusprendė
pakoreguoti klientų įsigijimo sąnaudas 48 mėnesių laikotarpiu.
Be to, priešingai nei nurodo
WIN
, naudojant šį metodą nepridedamos 48 kartus didesnės nei periodinės mėnesinės įsigijimo sąnaudos, kurios buvo patirtos abonentines
sutarties pasirašymo dieną, ir bendra suma nėra lyginama su 48 kartus padaugintais tuo metu taikomais mėnesiniais mokesčiais.
Atvirkščiai, pažymėtina, kad Komisija, kaip matyti iš sprendimo ir jo priedų formuluočių, atsižvelgdama į kiekvieno nagrinėjamo
pažeidimo laikotarpį ir bendrą abonentų skaičių, įtraukė ginčo nagrinėjamo laikotarpiu paeiliui padarytus tarifų sumažinimus.
Savo analizę ji net struktūravo pagal šiuos sumažinimus.
Iš tikrųjų pirmojo laikotarpio, į kurį Komisija atsižvelgė analizuodama pakoreguotas kintamąsias sąnaudas, pabaiga, 2001 m.
liepos 31 d. (sprendimo 3 lentelė), sutampa su nacionalinio ar regioninio srauto persiuntimo tarifų sumažinimu. Antruoju laikotarpiu
atsižvelgiama į šį sąnaudų sumažėjimą taikant naujas kainas. Antrojo laikotarpio pabaiga – 2001 m. spalio 15 d. – sutampa
su laikotarpio, kurio metu
France Télécom
paslaugos įdiegimas, už kurį
France Télécom
paprastai iš savo klientų ima mokestį, buvo nemokamas, pradžia. Šiuo atveju taip pat buvo atsižvelgta į patirtų sąnaudų sumažėjimą.
Pagaliau trečiojo ir ketvirtojo laikotarpio skiriamoji riba – 2002 m. vasario 15 d. – nurodo tarptautinio paslaugos sujungimo
tarifų pakeitimą ir
France Télécom
tarifų taikymo už paslaugos prijungimą atnaujinimą.
Taigi, priešingai nei teigia WIN, aiškiai matyti, kad nustatant skirtingus laikotarpius, į kuriuos atsižvelgiama, iš tiesų
siekiama atsižvelgti į nurodytų sąnaudų sumažėjimą.
Be to, pavyzdžiui, palyginus sprendimo 1, 3, 5 ir 7 priedus paslaugos
eXtense
atveju ir sprendimo 2, 4, 6 ir 8 priedus
Wanadoo
paslaugos
ADSL
atveju, matyti, kad kiekvienu nagrinėjamu laikotarpiu nauji tarifai ir kiti sąnaudų komponentai yra taikomi ne tik nuo pažeidimo
laikotarpio pradžios pasirašytoms abonentinėms sutartims, bet ir visiems turimiems abonentams.
Jei palygintume, pavyzdžiui, periodines kintamąsias sąnaudas, kurios nurodytos su
eXtense
paslauga susijusioje lentelėje (1 priedas prie sprendimo), apimančioje 2001 m. sausio 8 d.–2001 m. liepos 31 d. laikotarpį,
su 3 priede nurodytomis lentelėmis, apimančiomis 2001 m. rugpjūčio 1 d.–2001 m. spalio 15 d. laikotarpį, pamatytume, kad,
atsižvelgiant į laikotarpį, nacionalinio ar regioninio srauto persiuntimo kaina sumažėja nuo 151 iki 52,43 Prancūzijos frankų
(FRF), o
ADSL
prieigos paslaugos sąnaudos – nuo 185 iki 140 FRF. Taigi į šiuos kainų sumažinimus buvo tinkamai atsižvelgta ne tik, kiek
tai susiję su abonentinėmis sutartimis, kurios buvo pasirašytos nuo pažeidimo laikotarpio pradžios (sprendimo 3 priedo 3.2
lentelės), bet ir kiek tai susiję su visais turimais abonentais (to paties priedo 3.1 lentelė).
Be to, iš sprendimo 2 ir 4 priedų palyginimo, kiek tai susiję su
Wanadoo ADSL
paslaugos pakoreguotomis kintamosiomis sąnaudomis, matyti, kad nacionalinio srauto ar regioninio srauto persiuntimo kaina
visų turimų abonentų atžvilgiu nuo pirmo iki antro laikotarpio sumažėjo nuo 151 iki 52 FRF.
Be to, nuo 2001 m. spalio 15 d. nemokamai įdiegiant
eXtense
paslaugą naujiems abonentams (sprendimo 5 priedo 5.2 lentelė) paslaugos įdiegimo išlaidos sumažėjo visiems abonentams nuo
53,40 iki 27,16 eurų (to paties priedo 5.1 lentelė). Ir atvirkščiai, šios išlaidos padidėjo iki 32,37 eurų (sprendimo 7 priedo
7.1 lentelė), kai nuo 2002 m. vasario 15 d. naujiems
eXtense
paslaugos abonentams vėl buvo pradėtas taikyti įdiegimo mokestis (to paties priedo 7.2 lentelė).
Kalbant apie tarptautinio „sujungimo“ sąnaudas, palyginus sprendimo 5 ir 7 priedus, susijusius su
eXtense
paslauga, ir jo 6 ir 8 priedus, susijusius su
Wanadoo ADSL
paslauga, matyti, kad tarp trečio ir ketvirto laikotarpio atsiradęs jų sumažėjimas nuo 3,19 iki 1,62 euro paveikė ne tik naujus
abonentus, bet ir visus turimus abonentus (sprendimo 7 priedo 7.1 lentelė arba sprendimo 8 priedo 8.1 lentelė, atsižvelgiant
į konkrečią paslaugą).
Taigi Komisija vertindama sąnaudas atsižvelgė į įvairius tarifų pakeitimus.
Šiuo klausimu pažymėtina, kad Komisija teisingai mano, jog į po pažeidimo gautas pajamas ir patirtas sąnaudas negalima atsižvelgti
siekiant įvertinti procentinę sąnaudų padengimo dalį nagrinėjamo laikotarpio metu. Pagal teismo praktiką EB 82 straipsnis
taikomas atitinkamos įmonės bendrojoje rinkoje užimamai padėčiai tuo metu, kai ji tariamai piktnaudžiavo (1975 m. gruodžio
16 d. Teisingumo Teismo sprendimas
Suiker Unie ir kt. prieš Komisiją
, 40/73–48/73, 50/73, 54/73–56/73, 111/73, 113/73 ir 114/73, Rink. p. 1663, 450 punktas).
WIN
negali įtraukti į savo skaičiavimus po 2002 m. spalio mėn. taikytų kainų ir patirtų sąnaudų. Todėl ieškovės tvirtinimai, pagrįsti
po 2002 m. spalio mėn. taikytomis kainomis ir patirtomis sąnaudomis, negali paneigti Komisijos vertinimo.
Galiausiai, kalbant apie
WIN
tvirtinimą, kad šioje byloje taikytinas grynųjų diskontuotų pinigų srautų metodas apskaičiuojant procentinę sąnaudų padengimo
dalį, pažymėtina, kad nors
WIN
įrodė, jog daugeliu atžvilgiu jos siūlomas metodas yra tinkamas taikyti, to nepakanka siekiant įrodyti, kad šioje byloje
Komisijos naudotas metodas yra neteisėtas. Pareiga įrodyti, kad metodas neteisėtas, tenka ieškovei. Tačiau anksčiau atliktame
vertinime buvo nurodyta, jog Komisija, pasirinkdama šį metodą, nepadarė akivaizdžios vertinimo klaidos.
Darytina išvada, kad
WIN
neįrodė, jog Komisija, atsižvelgdama į ypatingas atitinkamos rinkos aplinkybes ir laikydamasi pagal EB 82 straipsnį atliekamo
tyrimo reikalavimų,
WIN
naudai ištaisiusi jos apskaitoje įregistruotus duomenis, šioje byloje taikė neteisėtą sąnaudų padengimo testą.
Išsamumo dėlei pažymėtina, kad iš teismo praktikos nematyti, jog šioje byloje turėjo būti taikomas grynųjų diskontuotų pinigų
srautų metodas ir kad
WIN
nepateikė jokio argumento, įrodančio, jog Komisija šiuo klausimu padarė akivaizdžią vertinimo klaidą.
Taigi kaltinimą, susijusį su sąnaudų padengimo procentinės dalies apskaičiavimo metodu, reikia atmesti.
Dėl skaičiavimo klaidų, padarytų taikant pasirinktą metodą
–       Šalių argumentai

WIN
nuomone, Komisija, apskaičiuodama fiksuotąsias ir kintamąsias sąnaudas ir taikydama savąjį skaičiavimo metodą, padarė klaidų.
Komisija, siekdama atvaizduoti tas pačias sąnaudas, sistemingai
WIN
nenaudai rėmėsi skirtingomis vertėmis. Ji taip pat darė savavališkas išvadas dėl kainų skirtumų, kurie atspindi tai, kad
tam tikrais mėnesiais klientams paslaugos buvo teikiamos nemokamai. Šios klaidos didžia dalimi paaiškina, kodėl Komisija padarė
išvadą dėl sąnaudų nepadengimo. Dėl kitų argumentų, susijusių su skaičiavimo klaidomis,
WIN
nurodo vieną iš prie savo ieškinio pridėtų priedų.
Komisija mano, kad pačiame ieškinyje nėra identifikuojamos sprendime tariamai padarytos klaidos, nes į priedą pateikiamos
tik bendros nuorodos. Taigi šis papildomas ieškinio pagrindas turi būti pripažintas nepriimtinu.
Be to, Komisijos nuomone,
WIN
neteigia, kad ištaisius šias klaidas būtų gautas skirtingas rezultatas, nes sąnaudų padengimo procentinė dalis išliko mažesnė
nei 100 %. Šis ieškinio pagrindas bet kuriuo atveju nėra tinkamas.
Dublike
WIN
nurodė: kadangi priede išsamiai nurodomos skaičiavimo klaidos, konkrečiai ieškinyje suformuotas kaltinimas yra priimtinas.
Jos nuomone, jis taip pat yra tinkamas. Iš tikrųjų šiuo ieškinio pagrindu įrodoma, kad bendrųjų sąnaudų padengimo procentinės
dalys nuo 90–91 % ribos padidėja iki 98–99 % ribos. Tačiau Komisija manė, kad 99,7 % padengimas nėra pažeidimas.
Dublike
WIN
, kiek tai susiję su abiem nagrinėjamomis paslaugomis, ginčijo tai, jog į kintamąsias sąnaudas yra įtrauktos reklamos sąnaudos,
bei sąnaudų padengimo procentinės dalies vidurkio apskaičiavimą.
–       Pirmosios instancijos teismo vertinimas
Visų pirma reikia atskirti sąnaudų padengimo procentinės dalies apskaičiavimo metodo įgyvendinimą ir pačius skaičiavimus,
kurie atliekami vien tik matematiniais veiksmais. Iš
WIN
rašytinių dokumentų matyti, jog ji iš esmės ginčija ne aritmetinius skaičiavimus, bet tai, jog buvo atsižvelgta į tam tikrus
klaidingus dalykus.
Įgyvendindama sąnaudų padengimo procentinės dalies skaičiavimo metodą, skirtingai nuo pačių skaičiavimų, Komisija turi atlikti
sudėtingą ekonominį vertinimą, todėl jai reikia pripažinti didelę diskreciją (šiuo klausimu žr. 129 nurodyto sprendimo
Deere prieš Komisiją
34 punktą). Pirmosios instancijos teismas turi apsiriboti tik procedūrą reglamentuojančių nuostatų laikymosi ir motyvavimo,
aplinkybių, kuriomis remiantis buvo priimti sprendimai, tikslumo, akivaizdžios vertinimo klaidos nebuvimo, taip pat piktnaudžiavimo
įgaliojimais nebuvimo patikrinimu.
Neatsižvelgiant į šio ieškinio pagrindo priimtinumą, pažymėtina, kad, kaip nurodo Komisija, net jei ir būtų atsižvelgta į
visas tariamas klaidas ir jos būtų įrodytos,
WIN
bendrųjų sąnaudų padengimo procentinė dalis, jos pačios teigimu, liktų mažesnė kaip 99 %, o
eXtense
paslaugos atveju ? mažesnė kaip 98 %. Dėl to kaltinimas, jog per visą nagrinėjamą laikotarpį nebuvo padengtos bendrosios sąnaudos,
yra priimtinas.
Šiuo klausimu pažymėtina, kad tai, jog Komisija, remdamasi savo diskrecija, pripažino, kad 99,7 % kintamųjų sąnaudų padengimo
procentinė dalis nėra pažeidimas, negali jos įpareigoti laikytis tokio paties požiūrio, kiek tai susiję su atitinkamai 98
arba 99 % bendrųjų sąnaudų padengimu. Taigi šį ieškinio pagrindą reikia atmesti kaip neveiksmingą.
Išsamumo dėlei primintina, kad pagal Procedūros reglamento 44 straipsnio 1 dalies c punktą ieškinyje turi būti nurodomas bylos
dalykas ir teisinių pagrindų, kuriais remiamasi, santrauka. Jie turi būti pakankamai aiškūs ir tikslūs, kad atsakovas galėtų
pasirengti gynybai, o Pirmosios instancijos teismas prireikus išspręsti bylą nesiremdamas jokia kita informacija (1993 m.
lapkričio 29 d. Pirmosios instancijos teismo nutarties
Kelman
prieš Komisiją
, T‑56/92, Rink. p. II‑1267, 21 punktas).
Taip pat primintina, kad nors ieškinys konkrečiais klausimais gali būti pagrįstas ir papildytas darant nuorodas į prie jo
pridėtų dokumentų konkrečias ištraukas, priedai turi tik įrodomąją ir pagalbinę reikšmę (1997 m. lapkričio 7 d. Pirmosios
instancijos teismo sprendimo
Cipeke prieš Komisiją
, T‑84/96, Rink. p. II‑2081, 34 punktas). Priedai nėra skirti plačiau išvystyti ieškinyje glaustai nurodytus ieškinio pagrindus,
nurodant jame nepateiktus reikalavimus ar argumentus. Pareikštame ieškinyje ieškovas turi tiksliai pateikti reikalavimus,
dėl kurių Teisingumo Teismas turi priimti sprendimą, ir bent glaustai išdėstyti teisines ir faktines aplinkybes, kuriomis
šie reikalavimai grindžiami (1992 m. kovo 31 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Komisija prieš Daniją
, C‑52/90, Rink. p. I‑2187, 17 punktas ir 1993 m. balandžio 28 d. Pirmosios instancijos teismo nutarties
De Hoe prieš Komisiją
, T‑85/92, Rink. p. II‑523, 20 punktas).
Taigi šis ieškinio pagrindas yra priimtinas tiek, kiek ieškinyje aiškiai nurodytos klaidos, t. y. skirtingų verčių, siekiant
atvaizduoti tas pačias sąnaudas, pasirinkimas ir išvada dėl kainų skirtumų, kurie atsirado dėl to, kad tam tikrais mėnesiais
klientams paslaugos buvo teikiamos nemokamai. Kita vertus, teiginiai, susiję su dviejų išnagrinėtų paslaugų reklamos sąnaudų
priskyrimu kintamosioms sąnaudoms ir sąnaudų padengimo procentinės dalies vidurkio apskaičiavimu, kurie buvo nurodyti ir paaiškinti
tik viename ieškinio priede, yra nepriimtini.
Todėl šį ieškinio pagrindą reikia atmesti kaip iš dalies nepriimtiną ir bet kuriuo atveju neveiksmingą, kaip tai nurodyta
165 punkte.
b)     Dėl kaltinimų, susijusių su „grobuoniškumo“ testu

WIN
teigimu, Komisija, atlikdama grobuoniškumo testą, kuriuo remiantis sprendimas turėjo būti panaikintas dėl EB 82 straipsnio
pažeidimo, padarė teisės klaidą ir akivaizdžių vertinimo klaidų.
WIN
remiasi šiais argumentais:
WIN
turėjo teisę priderinti savo kainas prie konkurentų kainų, nebuvo „grobuoniško“ ir konkurencijos sumažinimo plano, ir tuo,
jog nereikia įrodyti, ar nuostoliai bus padengti.
Dėl argumento, susijusio su
WIN
teise priderinti savo kainas prie konkurentų kainų
–       Šalių argumentai

WIN
teigimu, ūkio subjekto teisė sąžiningai priderinti savo kainas prie konkuruojančios įmonės anksčiau pradėtų taikyti kainų
yra konkurencijos proceso esmė. Šią teisę savo sprendimų praktikoje pripažįsta pati Komisija, ji įtvirtinta teismo praktikoje,
vieningose teisinės doktrinos išvadose bei ekonominiuose tyrimuose. Tai, kad konkurentų taikomos kainos yra mažesnės nei aptariamos
įmonės patiriamos sąnaudos, šiuo klausimu neturi jokios reikšmės.
Dėl šios priežasties pati Komisija savo 1983 m. liepos 29 d. Sprendime 83/462/EEB, susijusiame su (EB 82) straipsnio taikymo
procedūra (IV/30.698 –
ECS/Akzo
– Laikinosios apsaugos priemonės, OL L 252, p. 13), aiškiai leido suinteresuotajai dominuojančią padėtį užimančiai įmonei
taikyti mažesnes kainas už jos patiriamas sąnaudas, siekiant sąžiningai priderinti savo kainas prie anksčiau konkurentų pradėtų
taikyti kainų. Savo ruožtu Teisingumo Teismas, nagrinėdamas ieškinį dėl šio sprendimo, aiškiai nurodė, kad Komisija iš principo
negali ginčyti dominuojančią padėtį užimančios įmonės teisės priderinti kainas, ir taip įtvirtino šį principą.
Be to, savo papildomose išvadose Komisija, nepagrįstai ginčydama
WIN
kainų priderinimą prie konkurentų kainų, iškraipė faktus.
Komisija mano, kad nors dominuojančią padėtį užimančiai įmonei nėra visiškai draudžiama priderinti kainas prie konkurentų
kainų, šios teisės ji netenka, jeigu jos taikomos kainos yra mažesnės nei nagrinėjamos paslaugos sąnaudos. Šioje byloje, Komisijos
nuomone, dominuojančią padėtį užimančios įmonės taikomos kainos nepadengia jos patiriamų sąnaudų, todėl kainų priderinimas
prie kito, dominuojančios padėties neužimančio ūkio subjekto taikomų pardavimą skatinančių kainų negali būti pateisinamas.
Be to, Komisija manė, kad
WIN
konkurentai neužėmė dominuojančios padėties ir išsamumo dėlei ginčijo šios teiginių, kad taikomos kainos buvo nustatytos
priderinant jas prie konkurentų kainų, teisingumą.
Bet kuriuo atveju, Komisijos nuomone, diskusija dėl kainų priderinimo yra beprasmė. Sprendime iš tikrųjų nurodomas tik kaltinimas,
jog
WIN
tokias savo kainas taikė ir po 2001 m. kovo mėn. – šiuo laikotarpiu įmonės
Noos
ir
Mangoosta
padidino savo kainas daugiau kaip 20 %, ir todėl jau nebebuvo galima kelti klausimo dėl kainų priderinimo. Šiuo atžvilgiu
ji nurodo sprendimo 331 konstatuojamąją dalį.
–       Pirmosios instancijos teismo vertinimas
Visų pirma konstatuotina, kad Komisija visiškai neginčija ūkio subjekto teisės sąžiningai priderinti savo kainas prie konkuruojančios
įmonės anksčiau pradėtų taikyti kainų. Sprendimo 315 konstatuojamojoje dalyje ji teigia, kad „nors tiesa, kad iš principo
dominuojančią padėtį užimančiai įmonei nedraudžiama priderinti kainų prie savo konkurentų kainų, vis dėlto šios teisės ji
netenka, kai priderinant kainas jos nepadengia dominuojančią padėtį užimančios įmonės nagrinėjamų paslaugų sąnaudų“.
Tačiau
WIN
mano, kad Komisija nesilaikė savo sprendimų ir Teisingumo Teismo praktikos.
Šiuo klausimu pažymėtina, kad pagal
WIN
nurodytą teismo praktiką dominuojančią padėtį užimančiai įmonei pripažinta teisė priderinti kainas yra ribota. Šis pastebėjimas
tinka ir Sprendimui 83/462, kuriuo nurodoma taikyti laikinąsias apsaugos priemones, ir vėlesniam Teisingumo Teismo sprendimui
(100 punkte nurodyto sprendimo
AKZO prieš Komisiją
134 punktas).
Iš tikrųjų Sprendimu 83/462 Komisija
AKZO
nesuteikė teisės priderinti visų kainų prie konkurentų taikomų, bet tik vieno konkretaus kliento atžvilgiu leido jas priderinti
prie kito tiekėjo, galinčio tiekti prekes (arba) suteikti paslaugas šiam klientui, kainų. Be to, apie tokį leidimą priderinti
kainas konkrečiomis aplinkybėmis nėra nurodyta šioje byloje priimtame galutiniame sprendime (1985 m. gruodžio 14 d. Komisijos
sprendimas 85/609/EEB, susijęs su (EB 82) straipsnio taikymo procedūra (IV/30.698 −
ECS/AKZO Chemie
), OL L 374 p. 1).
Taigi vien tuo remdamasi
WIN
negali teigti, jog savo sprendimų praktikoje Komisija dominuojančią padėtį užimančioms įmonėms pripažino teisę priderinti
savo kainas prie konkurentų taikomų kainų, net jei priderintos kainos yra mažesnės nei patiriamos sąnaudos.
100 punkte minėtame sprendime
AKZO prieš Komisiją,
kurį vienintelį grįsdama savo teiginį nurodo
WIN
, Teisingumo Teismas iš tiesų iš principo neginčijo dominuojančią padėtį užimančios įmonės teisės priderinti kainas. Tačiau
nustačius, kad Komisija teisingai konstatavo, jog šiuo atveju nebuvo jokio konkuruojančios įmonės pasiūlymo, Teisingumo Teismui
nereikėjo spręsti dėl dominuojančią padėti užimančios įmonės kainų priderinimo prie konkurentų taikomų kainų, kai priderintos
kainos yra mažesnės nei patiriamos sąnaudos, teisėtumo.
Taigi negalima teigti, kad dominuojančią padėtį užimančios įmonės teisė priderinti kainas prie konkurentų kainų yra absoliuti
ir kad tokia teisė buvo pripažinta Komisijos sprendimuose bei nusistovėjusioje teismo praktikoje, ypač jei ši teisė pateisintų
draudžiamų „grobuoniškų“ kainų, kurias, beje, draudžia Sutartis, taikymą.
Šioje byloje Komisija mano, kad ši dominuojančią padėtį užimančios įmonė teisė priderinti kainas turi būti atmesta, jei taip
veikdama dominuojanti įmonė nepadengtų nagrinėjamos paslaugos sąnaudų.
Taigi reikia patikrinti, ar šis apribojimas atitinka Bendrijos teisę.
Primintina, kad pagal nusistovėjusią teismo praktiką, nors užimama dominuojanti padėtis neatima iš tokią padėtį užimančios
įmonės teisės ginti savo pačios komercinius interesus, kai jiems kyla pavojus, ir nors jai reikia pripažinti teisę imtis pagrįstų
veiksmų, kuriuos ji laiko tinkamais apsaugoti šiuos interesus, tokie veiksmai yra nepriimtini, jeigu jais iš tikrųjų siekiama
sustiprinti turimą dominuojančią padėtį ir ja piktnaudžiauti (101 punkte minėto sprendimo
United Brands prieš Komisiją
189 punktas; 1993 m. balandžio 1 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
BPB Industries ir British Gypsum prieš Komisiją
, T‑65/89, Rink. p. II‑389, 117 punktas ir 104 punkte minėto sprendimo
Compagnie maritime belge transports ir kt. prieš Komisiją
146 punktas).
Dominuojančią padėtį užimančiai įmonei nustatytus specialius reikalavimus daugelį kartų patvirtino teismo praktika. Pirmosios
instancijos teismas 1998 m. liepos 17 d. Sprendime
ITT Promedia prieš Komisiją
(T‑111/96, Rink. p. II‑2937, 139 punktas) nusprendė, kad iš šių EB 82 straipsniu nustatytų įpareigojimų pobūdžio išplaukia,
jog ypatingomis aplinkybėmis dominuojančią padėtį užimanti įmonė gali netekti teisės nustatyti savo strategijos arba vykdyti
veiksmų, kurie patys savaime nėra piktnaudžiavimas ir net būtų nebaustini, jeigu juos įgyvendintų arba vykdytų dominuojančią
padėtį neužimančios įmonės.

WIN,
siekdama pateisinti savo veiksmus, negali remtis absoliučia teise priderinti savo kainas prie konkurentų kainų. Nors tiesa,
kad dominuojančią padėtį užimančios įmonės kainų priderinimas prie konkurentų taikomų kainų pats savaime nėra piktnaudžiavimas
ir baustinas, negalima atmesti to, kad jis tokiu taps, jei šiais veiksmais siekiama ne vien apsaugoti savo interesus, bet
ir sustiprinti turimą dominuojančią padėtį ir ja piktnaudžiauti.
Dėl „grobuoniško“ ir konkurencijos sumažinimo plano tariamo nebuvimo
–       Šalių argumentai
Pasak
WIN,
„grobuoniškumas“ reiškia, kad iš esmės turi sumažėti konkurencija. Jos teigimu, jei nėra galimybės, jog iš atitinkamos rinkos
bus pašalinti konkurentai arba bent jau žlugdomi ar apribojami jų veiksmai, „grobuoniškumo“ strategija jokiu būdu negali būti
laikoma racionalia. Taigi nubausdama
WIN
, nors ši ir pripažino, kad jos rinkos dalis tariamu pažeidimo laikotarpiu stipriai sumažėjo ir kad šio nagrinėjamo laikotarpio
pabaigoje konkurencija buvo gyvybinga, Komisija šiurkščiai pažeidė EB 82 straipsnį.
WIN
, taikydama pernelyg mažas kainas, niekaip negalėjo pašalinti savo konkurentų iš rinkos. Be to, kadangi įėjimo į rinką kliūtys
šiame sektoriuje yra nedidelės, būtų ypač neprotinga siekti iš jo pašalinti konkurentus, nes net jei egzistuotų kliūtys, reikėtų
konkuruoti su bet kuriuo momentu į rinką įeisiančiais naujais ūkio subjektais, o tai panaikintų galimą interesą pašalinti
konkurentus iš rinkos.
Komisija, kaltindama
WIN
dėl įmonės
Mangoosta
pašalinimo iš rinkos, padarė rimtą vertinimo klaidą. Iš tikrųjų ši įmonė bankrutavo dėl jos įgyvendinamos ypač pavojingos
strateginės politikos, bet jokiu būdu ne dėl
WIN
taikomų kainų.
Be to,
WIN
ginčija Komisijos kaltinimą, jog tam tikrų konkurentų pažanga buvo lėta, nes jie negalėjo priderinti savo kainų prie
WIN
taikomų kainų. Komisija neatsižvelgė į
WIN
konkurentų tikslą plėstis mažos spartos ryšio interneto paslaugų rinkoje, nes
ADSL
paslaugas laikė neperspektyviomis.
Komisija, laikydama kainas, kurios buvo visiškai protingos intensyvios konkurencijos sąlygomis, padėjo plėsti rinką ir paskatino
šiuo metu vykstančią intensyvią konkurenciją, „grobuoniškomis“, padarė akivaizdžią vertinimo klaidą. Bet kuriuo atveju vartotojams
nebuvo padaryta žala, nes dėl mažų kainų jie gavo naudos.
Pagaliau,
WIN
teigimu, jos įgyvendinama strategija bet kuriuo atveju negali būti laikoma atskleidžiančia kokį nors „grobuonišką“ ketinimą.
Komisija paprasčiausia nurodė kai kuriuos aspektus, kuriais siekė įrodyti tariamą
WIN
ketinimą pašalinti iš rinkos konkurentus, tačiau neįrodė, jog egzistuoja objektyvus konkurentų pašalinimo planas. Komisijos
esminiai argumentai, susiję su tariamu ketinimu pašalinti konkurentus iš rinkos, yra pagrįsti savavališkai ir tendencingai
atrinktais vidaus dokumentais, kurie buvo paimti
WIN
patalpose.
Komisija savo ruožtu mano, kad, siekiant konstatuoti nagrinėjamą pažeidimą, konkretaus
WIN
taikomų „grobuoniškų“ kainų poveikio atskleidimas nėra lemiamas. Ji teigia, kad EB 82 straipsnis turi būti taikomas, jei
yra pavojus, kad bus panaikinta konkurencija, nelaukiant, kol bus pasiektas pašalinimo iš rinkos tikslas.
Kalbėdama apie „grobuonišką“ planą Komisija teigia, kad iš nusistovėjusios teismo praktikos aišku, jog tyčia preziumuojama
tuomet, kai taikomos mažesnės kainos nei kintamųjų sąnaudų vidurkis, ir ją reikia įrodyti remiantis rimtais bei nuosekliais
įrodymais, kai taikomos kainos yra mažesnės nei bendrųjų sąnaudų vidurkis, bet didesnės nei kintamųjų sąnaudų vidurkis. Komisija
mano, kad sprendime ji išdėstė rimtus įrodymus, jog įmonė tyčia pradėjo įgyvendinti rinkos „užėmimo“ ir konkurencijos apribojimo
strategiją.
–       Pirmosios instancijos teismo vertinimas
Kalbant apie EB 82 straipsnio taikymo sąlygas ir piktnaudžiavimo veiksmų tikslo bei poveikio skirtumą pažymėtina, kad taikant
šį straipsnį antikonkurencinis tikslas ir poveikis, kaip ir šiuo atveju, gali sutapti. Iš tikrųjų, nors ir buvo įrodyta, kad
dominuojančią padėtį užimanti įmonė savo veiksmais siekia apriboti konkurenciją, šie veiksmai taip pat gali turėti tokį patį
poveikį. Taigi, kalbėdamas apie veiksmus kainų srityje, Teisingumo Teismas savo 100 punkte minėtame sprendime
AKZO prieš Komisiją
nusprendė, kad dominuojančią padėtį užimančios įmonės taikomos mažesnės kainos nei kintamųjų sąnaudų vidurkis
per se
laikomos piktnaudžiavimu, nes vienintelis tokias kainas taikančios įmonės interesas yra pašalinti savo konkurentus, o mažesnės
kainos nei bendrųjų sąnaudų vidurkis, bet didesnės nei kintamųjų sąnaudų vidurkis, jeigu jos nustatytos siekiant pašalinti
konkurentą, yra piktnaudžiavimas. Toje byloje Teisingumo Teismas nereikalavo įrodyti jokio konkretaus aptariamų veiksmų poveikio
(šiuo klausimu žr. 2003 m. rugsėjo 30 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Michelin prieš Komisiją
, T‑203/01, Rink. p. II‑4071, 241 ir 242 punktus).
Be to, reikia pridurti, kad kai dominuojančią padėtį užimanti įmonė iš tikrųjų vykdo veiksmus, kuriais siekiama pašalinti
iš rinkos konkurentą, to, jog planuotas rezultatas nebuvo pasiektas, nepakanka, kad šie veiksmai nebūtų vertinami kaip piktnaudžiavimas
dominuojančia padėtimi EB 82 straipsnio prasme (104 punkte minėto Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Compagnie maritime belge transports ir kt. prieš Komisiją
149 punktas ir 1999 m. spalio 7 d. Sprendimo
Irish Sugar prieš Komisiją
, T‑228/97, Rink. p. II‑2969, 191 punktas).
Iš to aiškiai matyti, kad, kalbant apie „grobuoniškas“ kainas, dominuojančią padėtį užimančios įmonės pirmasis piktnaudžiavimo
požymis yra sąnaudų nepadengimas. Kai nepadengiamos kintamosios sąnaudos, antrasis požymis ? ketinimas taikyti „grobuoniškas“
kainas ? yra preziumuojamas, o kai taikomos kainos yra mažesnės nei bendrųjų sąnaudų vidurkis, reikia įrodyti, jog siekiama
panaikinti konkurenciją. Pagal 1994 m. spalio 6 d. Sprendimą
Tetra Pak prieš Komisiją
(minėtas 130 punkte, 151 punktas) šis ketinimas panaikinti konkurenciją turi būti įrodytas remiantis rimtais ir nuosekliais
įrodymais.
Šiuo atveju Komisija nustatė, kad
WIN
užima dominuojančią padėtį, ir sprendimo 1 punkte apkaltino ją, jog iki 2001 m. rugpjūčio mėn. nepadengė savo kintamųjų bei
nuo šios datos iki 2002 m. spalio mėnesio – bendrųjų sąnaudų. Taigi laikotarpio, per kurį nebuvo padengtos bendrosios sąnaudos,
atžvilgiu Komisija, siekdama įrodyti pažeidimą, turėjo pateikti rimtų įrodymų dėl rinkos „užėmimo“ strategijos egzistavimo.
Sprendimo 110 konstatuojamojoje dalyje Komisija nurodo keletą su visu nagrinėjamu laikotarpiu susijusių dokumentų, kurie patvirtina
WIN
didelės spartos interneto prieigos paslaugų rinkos „užėmimo“ strategijos buvimą, pavyzdžiui:
–        2000 m. liepos mėn. dokumentą, kuriame nurodomas toks antrojo 2000 m. semestro ir 2001 m. tikslas: „užimti
ADSL
rinką pateikiant visapusišką pasiūlymą (plius) paslaugų paketą bei pagreitinti 2001 m. numatytas investicijas, nors balansas
bus neigiamas“;
–        2000 m. liepos mėn. elektroninę žinutę, susijusią su diskusija dėl atitinkamo kainų lygio, kurioje teigiama: „jeigu bus taikomos
pernelyg didelės kainos, mums bus sunku užimti šią rinką“;
–        bendrąjį laišką dėl 2001 m., kuriame nurodomi šie teiginiai: „mums būtina užimti
ADSL
rinką“;
–        2001 m. vasario 28 d. pranešimą, kuriame kalbama apie „(
WIN
) didelės spartos interneto prieigos paslaugų rinkos užėmimo kampaniją“;
–        2002–2004 m. strateginį planą, kuriame primenama, jog 2001–2003 plačiai vystėsi didelės spartos interneto prieigos paslaugų
rinka ir tikslas „užimti rinką, kuri didins paslaugų vertę“.
Be to,
WIN
dokumentai rodo, kad ji siekė įsigyti bei išsaugoti labai dideles rinkos dalis. Bendrajame laiške dėl 2001 m., pavyzdžiui,
nurodoma, kad „(
WIN
) turi tekti 70 (…)–80 %
ADSL
paslaugų rinkos“. 2001 m. birželio mėn.
WIN
generalinio direktoriaus pranešime
France Télécom
valdybai nurodoma, jog 2001–2004 laikotarpiu turėtų būti užimta 80 % dydžio paslaugų rinkos dalis „atskirų paslaugų“, kaip
antai,
Wanadoo ADSL
tipo paslaugų, sektoriuje, 2001 m. turima 50 % rinkos dalis 2004 m. vidutiniškai padidės iki 72 %
eXtense
tipo „paslaugų paketų“ sektoriuje“.
Iš tiesų
WIN
ginčijo šių dokumentų svarbą ir visų pirma juose nurodytos sąvokos „užėmimas“ reikšmę. Jos nuomone, tokie neoficialūs ir spontaniški,
gal net neapgalvoti žodžiai teatspindi sprendimų priėmimo proceso dialektiką. Už juos yra atsakingi jų autoriai, o ne įmonė.
Tačiau reikia pažymėti, kad šias kalbas paskleidė įmonės vadovaujantis personalas ir kad kai kurios iš šių kalbų buvo pasakytos
oficialiuose pranešimuose, siekiant priimti sprendimą, arba labai išsamiame bendrajame laiške. Todėl abejotina, jog šie žodžiai
buvo išsakyti spontaniškai ir neapgalvotai.
Be to,
WIN
savo ieškinyje ir ypač tam tikruose jo prieduose nurodė, kad dauguma tariamai kaltinimą patvirtinančių dokumentų ir pranešimų
buvo vertinami neatsižvelgiant į buvusias aplinkybes ir kad Komisija sąmoningai neatsižvelgė į daugelį išteisinančių pareiškimų.
Reikia pažymėti, kad savo ieškinyje
WIN
tik teigė, jog Komisija rėmėsi daugelio vidaus dokumentų ištraukomis neatsižvelgdama į jų kontekstą. Tokio neaiškaus teiginio
nepakanka, kad atsakovas galėtų pasirengti gynybai, o Pirmosios instancijos teismas prireikus išspręsti bylą nesiremdamas
jokia kita informacija. (166 punkte minėtos nutarties
Kelman prieš Komisiją
21 punktas). Priedų išimtinai įrodomajai ir pagalbinei funkcijai prieštarautų tikslas juos naudoti detaliam argumentų, kurie
ieškinyje neatskleisti pakankamai aiškiai ir tiksliai, nurodymui.
Taigi šį
WIN
kaltinimą, kad tariamai kaltinimą patvirtinantys dokumentai buvo vertinami neatsižvelgiant į jų kontekstą ir kad nebuvo atsižvelgta
į daugelį išteisinančių pareiškimų, reikia atmesti.
Išsamumo dėlei reikia pažymėti, kad net ištrauką, „jeigu bus taikomos pernelyg didelės kainos, mums bus sunku užimti šią rinką“,
sugrąžinus atgal į visą tekstą, t. y. kai prieš ją eina sakinys „mes taikome pernelyg dideles kainas“, o po jos ? „mūsų konkurentai
taiko mažesnes nei mūsų kainas“, mintis panaikinti konkurenciją niekur nedingsta.
Panašiai, ištrauka „mums yra būtina užimti
ADSL
paslaugų rinką“ negali būti suvokiama kitaip nei ketinimas „užimti“ rinką, net jeigu ji patalpinama į
WIN
nurodytą bendros konkurencijos kontekstą. Tai, kad Komisijos nurodytą teiginį lydi pareiškimas, jog „atsiradus konkurencijai
ADSL
paslaugų rinkoje
Netissimo
nuo 2001 m. pradžios mažins tarifus (mažmeninėje ir didmeninėje rinkose)“, o „nustačius tarifines sąlygas, susijusias su
vietinės linijos atsiejimu, be abejonės, bus daroma įtaka
ADSL
tarifų sumažinimui“, nepaneigia
WIN
nurodytos būtinybės „užimti“ rinką.
Ištrauka „70 (…)–80 %
ADSL
rinkos turi atitekti
Wanadoo
“ nėra iš tikrųjų ginčijama.
WIN
tik teigia, kad ten visiškai neužsimenama apie galimą mažų kainų taikymą ir todėl nėra jokio ryšio tarp nustatytų kainų ir
WIN
tikslų, susijusių su rinkos dalimi. Tačiau, kalbant apie siekiamą tikslą, tai, kad nėra nurodyta, kaip bus siekiama užimti
70–80 %
ADSL
paslaugų rinkos, nieko nekeičia.
Bet kuriuo atveju šie įmonės vidaus dokumentuose išdėstyti teiginiai įrodo „grobuoniško“ plano buvimą, o kitos aplinkybės
tai tik patvirtina.
Pagal sprendimo 279 ir paskesnes konstatuojamąsias dalis ketinimas apriboti konkurenciją akivaizdžiai matyti iš to, jog
WIN
žinojo, kad jos įgyvendinamos pelno neduodančių tarifų taikymo strategijos, derinamos su dideliais pardavimo kiekiais, konkurentai
ekonomiškai negalėjo atlaikyti.
2001 m. balandžio mėn. už
ADSL
paslaugas atsakingo darbuotojo
WIN
generaliniam direktoriui adresuotoje elektroninėje žinutėje (sprendimo 279 konstatuojamoji dalis ir 319 išnaša) kalbama apie
konkurentus, kurie arba nepasirašo sutarties dėl
France Télécom
techninės paramos paslaugos, arba „vos egzistuoja“.

WIN
taip pat žinojo, kad tai, jog neįmanoma laikytis jos mažmeninės rinkos kainų nepatiriant nuostolių,
AOL
atgrasino įeiti į didelės spartos interneto prieigos paslaugų rinką. Iš tikrųjų prie
France Télécom
2001 m. birželio 29 d. elektroninės žinutės
WIN
marketingo strategijos direktoriui buvo pridėtas
AOL France
generalinio direktoriaus dokumentas (sprendimo 321 išnaša), kuriame sakoma:
„Tuomet, kai mūsų įmonę kontroliavo
Cégétel
, kartu su
Monaco Telecom
mes pateikėme paslaugos pasiūlymą ir turėjome 500 abonentų. Mes tokio pasiūlymo nepateikėme Prancūzijoje, nes
France Télécom
taikomos mažmeninės rinkos kainos neleidžia gauti pelno. Iš techninės pusės mes esame pasirengę teikti paslaugas, tačiau nenorime
prarasti pinigų.“
Iš 2001 m. liepos 20 d. dokumento, pavadinto „Analizės pažyma – Telekomunikacijos – Ypatingi klausimai, susiję su interneto
reglamentavimu Prancūzijoje“, išplaukia, kad
WIN
išsamiai išanalizavo pranašumus, kuriuos ji turėjo kaip rinkos lyderis (sprendimo 280 konstatuojamosios dalies 322 išnaša).
Iš šio dokumento aišku, kad mažesnį srautą nei
WIN
persiunčiantis konkurentas turėjo keliais punktais mažesnes tinklo sąnaudų maržas nei tos, kurios buvo nustatytos
WIN
atveju.
Iš to, kas išdėstyta, matyti, kad
WIN
2001 m. ir 2002 m. pradžioje gana ambicingų komercinių tikslų, kuriuos tuo metu esant nepalankioms pelnui gauti sąlygoms
dominuojančios padėties neužimančiai įmonei galėjo būti sunku pasiekti, paskelbimas galėjo atgrasinti konkuruojančias įmones.
Tai leido suprasti
WIN
siekiamas konkurencijos pašalinimo tikslas.
Remiantis visais išdėstytais svarstymais, reikia pažymėti, kad Komisija pateikė rimtų ir nuoseklių įrodymų, susijusių su „grobuoniško“
plano egzistavimu viso pažeidimo laikotarpiu. Tokios strategijos logika aiškiai išplaukia iš 2001 m. gruodžio mėn.
WIN
strateginio planavimo vadovybės pažymos, kurioje skelbiama:
„Didelės spartos interneto ir
ADSL
paslaugų rinkoje dar keletą metų vyraus „užkariavimo“ logika, pagal kurią strateginis tikslas yra užimti dominuojančią padėtį
rinkos dalyje, nes pelningumo etapas ateis vėliau.“
Atsižvelgdama į 100 punkte minėtą sprendimą
AKZO prieš Komisiją
ir 130 punkte nurodytus 1994 m. spalio 6 d. ir 1996 m. lapkričio 14 d. Sprendimus
Tetra Pak prieš Komisiją
, Komisija nustatė du elementus, kuriuos turi atitikti įrodymas, jog dominuojančią padėtį užimanti įmonė taiko mažesnes nei
bendrosios sąnaudos „grobuoniškas“ kainas.

WIN
pateikti argumentai dėl masto ekonomijos ir įgytų žinių, kurie šioje byloje pateisintų mažesnių kainų nei patiriamos sąnaudos
taikymą, negali paneigti Pirmosios instancijos teismo padarytos išvados. Iš tikrųjų „grobuoniškas“ kainas taikanti įmonė gali
pasinaudoti masto ekonomija ir įgytomis žiniomis būtent dėl tokių veiksmų dėka padidėjusio produktyvumo. Dėl masto ekonomijos
ir įgytų žinių įmonė negali būti atleidžiama nuo atsakomybės pagal EB 82 straipsnį.
Darytina išvada, kad kaltinimas, susijęs su „grobuoniško“ plano nebuvimu, yra nepriimtinas.
Dėl galimybės padengti nuostolius
–       Šalių argumentai

WIN
teigia, kad galimybė padengti nuostolius yra nesusijusi su „grobuoniškumo“, kurį Komisija turi įrodyti, testu. Ji mano, jog
jei dominuojančią padėtį užimanti įmonė negali pagrįstai tikėtis per ilgą laikotarpį sumažinti konkurenciją, kad padengtų
nuostolius, visų pirma dėl to, kad yra paprasta patekti į rinką, jai nėra prasmės pradėti taikyti „grobuoniškas“ kainas. Tokiomis
aplinkybėmis įmonės vykdoma mažų kainų politika iš tiesų gali būti paaiškinama kitomis priežastimis, o ne „grobuoniškumo“
strategija.
Pasak
WIN
, tokią nuomonę visiškai pagrindžia ekonomikos ir teisės doktrinos bei daugelio valstybių, įskaitant Jungtinių Amerikos Valstijas
bei nemažai Europos Sąjungos valstybių narių, teismai ir konkurencijos tarnybos. Pačioje Bendrijos teismų praktikoje niekad
nebuvo neigiama, jog tai reikia įrodinėti.
Konkurencijos sąlygos didelės spartos interneto prieigos paslaugų sektoriuje visiškai skiriasi nuo tų, kurias Pirmosios instancijos
teismas ir Teisingumo Teismas nagrinėjo ankstesnėse su „grobuoniškumu“ susijusiose bylose. Iš tikrųjų įėjimo į šią rinką kliūtys
yra nedidelės, rinka sparčiai vystosi, konkurencija nėra sustingusi ir yra daug naujų ar potencialių rinkos ūkio subjektų.
Taigi Komisija, teigdama, kad nėra būtina įrodyti, jog nuostolius bus galima padengti, padarė rimtą teisės klaidą.
Be to, pasak
WIN
, Komisija, manydama, kad ji pateikė įrodymą dėl galimybės padengti nuostolius, padarė kitą akivaizdžią vertinimo bei teisės
klaidą.
Komisija teigia, kad, siekiant konstatuoti EB 82 straipsniui prieštaraujančias „grobuoniškas“ kainas, nėra būtina įrodyti
galimybės padengti nuostolius. Ji mano, kad teismo praktika šiuo klausimu yra aiški. Papildomai Komisija pažymi, kad, atsižvelgiant
į rinkos struktūrą ir į su ja susijusias pajamų perspektyvas, galimybė padengti nuostolius šioje byloje yra tikėtina.
–       Pirmosios instancijos teismo vertinimas
100 punkte minėtame sprendime
AKZO prieš Komisiją
(71 ir 72 punktai) Teisingumo Teismas patvirtino du skirtingus analizės metodus, siekdamas išsiaiškinti, ar įmonė taikė „grobuoniškas“
kainas. Visų pirma mažesnės kainos nei kintamųjų sąnaudų vidurkis visuomet turi būti laikomos piktnaudžiaujančiomis. Šiuo
atveju ekonominis tikslas yra tik vienas ? pašalinti konkurentą, nes tiekdama kiekvieną prekę ar suteikdama paslaugą įmonė
patiria nuostolių. Antra, kainos, mažesnės nei bendrųjų sąnaudų vidurkis, bet didesnės nei kintamųjų sąnaudų vidurkis, gali
būti laikomos piktnaudžiaujančiomis, jei įrodoma, jog siekiama pašalinti iš rinkos konkurentus (130 punkte minėto 1996 m.
lapkričio 14 d. Sprendimo
Tetra Pak prieš Komisiją
41 punktas).
130 punkte minėtame 1996 m. lapkričio 14 d. Sprendime
Tetra Pak prieš Komisiją
(42 ir 43 punktai) Teisingumo Teismas konstatavo, kad ginčijamajame sprendime Pirmosios instancijos teismas laikėsi tokio
paties aiškinimo, kurį Teisingumo Teismas patvirtino. Jis pažymėjo:
„42      Nagrinėdamas prekybą neaseptinėmis sąlygomis pagamintu kartonu Italijoje 1976–1981 m., (Pirmosios instancijos teismas) konstatavo,
kad kainos buvo gerokai mažesnės nei kintamųjų sąnaudų vidurkis. Todėl nebuvo būtina įrodyti ketinimą pašalinti konkurentus.
1982 m. šio kartono kainos svyravo tarp kintamųjų sąnaudų vidurkio ir bendrųjų sąnaudų vidurkio. Dėl šios priežasties ginčijamojo
sprendimo 151 punkte, ieškovei neginčijant, Pirmosios instancijos teismas siekė įrodyti, kad
Tetra Pak
ketino pašalinti iš rinkos konkurentą.
43      Pirmosios instancijos teismas ginčijamo sprendimo 189–191 punktuose vadovavosi lygiai tuo pačiu metodu kaip ir nagrinėdamas
prekybą neaseptinės gamybos mašinomis Jungtinėje Karalystėje 1981–1984 metais.“
Nagrinėdamas galimybę padengti nuostolius, Teisingumo Teismas jau to sprendimo 44 punkte nurodė:
„Šios bylos aplinkybėmis nėra tinkama reikalauti pateikti, be kita ko, papildomų įrodymų, kad
Tetra Pak
turėjo realią galimybę padengti patirtus nuostolius. Iš tikrųjų už „grobuoniškų“ kainų politiką turi būti baudžiama, kai
tik atsiranda pavojus, jog bus pašalinti iš rinkos konkurentai. Pirmosios instancijos teismas tokį pavojų nustatė ginčijamojo
sprendimo 151 ir 191 punktuose. Atsižvelgiant į tikslą – apsaugoti neiškreiptą konkurenciją – negalima laukti, kol įgyvendinant
tokią strategiją bus iš tikrųjų pašalinti konkurentai.“
Atsižvelgdama į Bendrijos teismo praktiką Komisija galėjo kainas, kurios yra mažesnės nei kintamųjų sąnaudų vidurkis, laikyti
piktnaudžiaujančiomis. Šiuo atveju preziumuojama, kad tokia kainų politika pasižymi šalinimo poveikiu (šiuo klausimu žr. 130 punkte
minėto 1994 m. spalio 6 d. Sprendimo
Tetra Pak prieš Komisiją
148 punktą). Be to, kiek tai susiję su bendrosiomis sąnaudomis, Komisija turi pateikti įrodymą, kad
WIN
taikomos „grobuoniškos“ kainos yra rinkos „užėmimo“ dalis. Šiais abiem atvejais nėra būtina pateikti papildomų įrodymų, susijusių
su
WIN
turima realia galimybe padengti nuostolius.
Taigi Komisija teisingai nustatė, kad, siekiant konstatuoti „grobuoniškas“ kainas, nebuvo būtina įrodyti galimybės padengti
nuostolius.
Kita vertus, pagal 130 punkte minėtą 1994 m. spalio 6 d. Sprendimą
Tetra Pak prieš Komisiją
ir 100 punkte minėtą 1996 m. lapkričio 14 d. Sprendimą
Tetra AKZO prieš Komisiją
reikia patikrinti, ar kainos, kai jos yra mažesnės nei bendrosios sąnaudos, bet didesnės nei kintamosios sąnaudos, yra konkurencijos
panaikinimo plano dalis. Šio sprendimo 215 punkte Pirmosios instancijos teismas padarė išvadą, kad Komisija pateikė rimtų
ir nuoseklių „grobuoniško“ plano įrodymų, susijusių su visu pažeidimo laikotarpiu.
Taigi visus kaltinimus, kurie buvo pateikti grindžiant prašymą panaikinti sprendimą, reikia atmesti.
II –
Dėl alternatyvių reikalavimų, susijusių su baudos panaikinimu arba jos dydžio sumažinimu
Nurodydama alternatyvius reikalavimus
WIN
ginčija jai skirtos baudos dydį ir prašo ją panaikinti arba jos dydį gerokai sumažinti. Grįsdama savo reikalavimus, ji nurodo
bausmių individualizavimo principą ? tai, kad nagrinėjami veiksmai neturėjo jokio poveikio, klaidingą pažeidimo trukmės nustatymą
ir proporcingumo principo pažeidimą.
A –
Bausmių individualizavimo ir teisėtumo principų pažeidimas
1.     Dėl bausmių individualizavimo principo pažeidimo
a)     Šalių argumentai
Pasak
WIN
, Komisija, siekdama ją nubausti ir savo išvadas grįsdama
France Télécom
veiksmais, pažeidė bausmių individualizavimo principą. Komisija pripažino, kad būtent įsikišus
France Télécom
buvo nutrauktas pažeidimas. Be to, Komisija, siekdama nustatyti
WIN
tariamai padaryto pažeidimo tyčinį pobūdį, vertino
France Télécom
veiksmus.
Komisija, iš esmės nurodydama savo atsakymą į tą patį
WIN
pagrindiniuose reikalavimuose nurodytą ieškinio pagrindą, šį ieškinio pagrindą atmeta. Ji priduria, kad
WIN
ketinimas pašalinti iš rinkos konkurentus yra visiškai pagrindžiamas įmonės vidaus dokumentais, o pavienės nuorodos į
France Télécom
jokiu būdu nėra lemiamos.
b)     Pirmosios instancijos teismo vertinimas
Šis ieškinio pagrindas didžia dalimi sutampa su
WIN
pagrindiniuose reikalavimuose nurodytu pagrindu dėl panaikinimo. Taigi reikia remtis 66–71 punktais.
Be to, nustatymas, jog
WIN
nutraukė pažeidimą tuo metu, kai
France Télécom
sumažino taikomas kainas, nereiškia, kad Komisija nubaudė
WIN
remdamasi
France Télécom
veiksmais. Nagrinėjamas pažeidimas yra aiškiai priskiriamas
WIN
, o ne
France Télécom
.
WIN
galėjo nutraukti šį pažeidimą prieš
France Télécom
imantis veiksmų ir be jų. Kiek tai susiję su pažeidimu, tai, kad pažeidimas buvo nutrauktas ne
WIN
veiksmais, nieko nekeičia. Pažeidimas yra tiesiogiai susijęs su patiriamų sąnaudų lygiu. Kadangi tam tikros sąnaudos tiesiogiai
susijusios su paslaugas teikiančių įmonių taikomomis kainomis, logiškai mąstant, tam tikrais atvejais pažeidimas galėjo būti
nutrauktas šių įmonių veiksmais.
Taigi šį argumentą, susijusį su bausmių individualizavimo principu, reikia atmesti.
2.     Dėl ieškinio pagrindo, susijusio su bausmių teisėtumo principu
a)     Šalių argumentai
Pasak
WIN
, sprendimu ji nubausta remiantis dviejomis naujomis teisės normomis. Pirma, kainų priderinimo atveju yra kardinaliai keičiama
ankstesnė Komisijos sprendimų praktika. Antra, Komisija taikė niekur neaprašytą ir nenuspėjamą „grobuoniškumo“ testą.
Kiek tai susiję su besivystančia rinka, dar nebuvo precedento dėl „grobuoniškų“ kainų taikymo. Komisija šioje byloje pirmą
kartą taikė skaičiavimo metodą, kurį ji apibrėžė vykstant procesui. Atsižvelgdama į keleto nacionalinių konkurencijos institucijų
taikomą metodą,
WIN
mano, kad ji savo taikomas kainas teisėtai galėjo laikyti „negrobuoniškomis“.
Komisija savo ruožtu teigia, kad EB 82 straipsnis ir Reglamento Nr. 17 15 straipsnio 2 dalis yra vieninteliai teisiniai pagrindai,
kuriais remiantis šioje byloje gali būti skiriama bauda, ir kad šiose nuostatose nėra nieko nauja. Ji nurodo nusistovėjusią
teismo praktiką, pagal kurią, skiriant baudas konkurencijos srityje, jos pačios ankstesnė sprendimų praktika nesudaro teisinio
pagrindo.
Papildomai ji priduria, kad teismo praktikoje „grobuoniškos“ kainos buvo pripažintos EB 82 straipsnio pažeidimu.
b)     Pirmosios instancijos teismo vertinimas

WIN
negali teigti, kad veiksmai, už kuriuos buvo skirta bauda, nesudarė pažeidimo tuomet, kai jie buvo įvykdyti. Iš tikrųjų bet
kokiam įmonės piktnaudžiavimui dominuojančia padėtimi bendrojoje rinkoje arba didelėje jos dalyje taikomas EB 82 straipsnis.
Be to, kiek tai susiję su Sutartyje draudžiamu piktnaudžiavimu dominuojančia padėtimi, pagal nusistovėjusią teismo praktiką
EB 82 straipsnyje nustatytas piktnaudžiavimo veikų sąrašas nėra išsamus (1973 m. vasario 21 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Europemballage ir Continental Can prieš Komisiją
, 6/72, Rink. p. 215, 26 punktas ir 2000 m. kovo 16 d. Sprendimo
Compagnie maritime belge transports ir kiti prieš Komisiją
, C‑395/96 P et C‑396/96 P, Rink. p. I‑1365, 112 punktas).
Be to, „grobuoniškos“ kainos anksčiau buvo pripažintos EB 82 straipsnio pažeidimu. Komisija už tokius veiksmus skyrė baudas,
dėl jų buvo priimtas 100 punkte minėtas 1994 m. spalio 6 d. Sprendimas
AKZO prieš Komisiją
ir 130 punkte minėtas 1996 m. lapkričio 14 d. Sprendimas
Tetra Pak prieš Komisiją
, kuriuose buvo taikomas „grobuoniškumo“ testas, pagrįstas kintamųjų sąnaudų ir bendrųjų sąnaudų skirtumu, kaip ir nustatyta
šioje byloje.
Vis dėlto šioje byloje Komisija taikė šį testą
WIN
naudai išdėstydama klientų įsigijimo sąnaudas, kad būtų atsižvelgta į atitinkamos rinkos savybes.
Šiuo klausimu pažymėtina, jog šiose bylose pasirinkto metodo taikymas bet kuriuo atveju galėjo leisti
WIN
numatyti, kad ji bus nubausta pagal EB 82 straipsnį.
WIN
negali remtis tuo, kad ji negalėjo numatyti, jog šis metodas bus pakoreguotas, nes korekcija buvo jai palanki.
Nei Komisijos sprendimų praktika, nei teismo praktika neduoda pagrindo manyti, kad
WIN
galėjo teisėtai tikėtis, jog šios bylos aplinkybėmis jai bus pripažinta teisė priderinti savo kainas prie konkurentų kainų
(žr. 176–187 punktus) arba jog bus taikomas grynųjų diskontuotų pinigų srautų metodas (žr. 153–156 punktus) ir atsižvelgta
į pasibaigus pažeidimui gaunamas pelno maržas (žr. 152 punktą). Nagrinėjamuoju laikotarpiu rinka jau nebuvo pradinėje vystymosi
stadijoje (žr. 106 punktą).
Vis dėlto
WIN
rėmėsi 2001 m. kovo 20 d. Komisijos sprendimu 2001/354/EB, susijusiu su EB 82 straipsnio taikymo procedūra (byla COMP/35.141
−
Deutsche Post AG
) (OL L 125, p. 27, 47 konstatuojamoji dalis), kuriame Komisija neskyrė baudos už ribinių sąnaudų nepadengimą, nes iki šiol
nebuvo atsakyta į klausimą, kokia sąnaudų padengimo norma turėtų būti taikoma paslaugoms, konkuruojančioms su daug produktų
gaminančios ar daug paslaugų teikiančios įmonės, veikiančios išimtinai priskirtoje srityje, produkcija.
Toje byloje skundą padavęs asmuo teigė, kad
Deutsche Post AG
iš savo pelningų korespondencijos siuntų gabenimo paslaugų, kurios yra išimtinai jai priskirta sritis, gautas pajamas panaudojo
finansuodama nuostolingus komercinių siuntų gabenimo srityje sudarytus pardavimo sandorius, kad būtų pašalinti jos konkurentai
iš šios rinkos. Savo sprendime Komisija nubaudė
Deutsche Post
už taikomas lojalumo nuolaidas ir skyrė jai 24 milijonų eurų baudą. Tačiau bauda nebuvo skirta už tai, kad komercinės siuntos
buvo gabenamos taikant mažesnes kainas nei ribinės sąnaudos.
Pažymėtina, kad
Deutsche Post
byla buvo susijusi su labai ypatingomis aplinkybėmis. Įmonė užsiėmė veikla, kuri buvo vykdoma arba bendro intereso tenkinimo
užduotimi grindžiamos monopolijos, arba atviros konkurencijos sąlygomis. Toje byloje nagrinėtas klausimas dėl daug produktų
gaminančios ar daug paslaugų teikiančios įmonės, veikiančios išimtinai priskirtoje atitinkamoje srityje ir galinčios panaudoti
šioje srityje gautas pajamas siekiant padengti savo nuostolius kitame sektoriuje, kuriame yra konkurencija, sąnaudų padengimo
normos apibrėžimo. Tokiomis aplinkybėmis įmonė galėjo nežinoti, kokias normas taikyti. Tačiau
WIN
, kuri veikė tik konkurencingoje rinkoje, padėtis negali būti lyginama su
Deutsche Post
padėtimi ir šiuo požiūriu yra artimesnė
AKZO
ir
Tetra Pak
padėčiai.
Be to, jei dėl šios priežasties sprendime nenustatoma bauda, Sprendimo 2001/354 2 straipsnyje pažymima, kad
Deutsche Post
, teikdama komercinių siuntų gabenimo paslaugas pardavimo paštu rinkoje mažesnėmis kainomis nei ribinės sąnaudos, pažeidė
EB 82 straipsnį. Kadangi šis sprendimas priimtas 2001 m. kovo 20 d. ir paskelbtas 2001 m. gegužės 5 d. Oficialiajame leidinyje,
WIN
nagrinėjamo pažeidimo laikotarpiu nuo 2001 m. kovo iki 2002 m. spalio mėn. turėjo žinoti, kad tokie veiksmai sudarė pažeidimą.
Taip pat pažymėtina, kad šioje byloje pati
WIN
ginčijo papildomas sąnaudas ir savo atsakyme į papildomą pranešimą apie kaltinimus džiaugėsi, kad Komisija atsisakė šio metodo.
Todėl
WIN
negali kaltinti Komisijos dėl šio pakeitimo padarymo.
Pagaliau, net jei reikėtų atsižvelgti į šiai didelės spartos interneto prieigos paslaugų rinkai būdingas aplinkybes kartu
pripažįstant, kad „grobuoniškų“ kainų taikymas nėra naujas pažeidimas, Komisijos sprendimas ankstesniame sprendime neskirti
baudos, nes konstatuoti pažeidimai buvo sąlygiškai nauji, nesuteikia imuniteto pažeidimus, už kuriuos anksčiau Komisija neskyrė
baudos, darančioms įmonėms. Iš tikrųjų kiekvienoje konkrečioje byloje Komisija, įgyvendindama savo diskreciją, sprendžia dėl
atitinkamos baudos skyrimo tikslingumo, kad būtų nubausta už nustatytą pažeidimą ir apsaugotas konkurencijos teisės veiksmingumas
(1997 m. spalio 22 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
SCK ir FNK prieš Komisiją
, T‑213/95 ir T‑18/96, Rink. p. II‑1739, 239 punktas).
Vadinasi, Komisija šioje byloje nepažeidė bausmių teisėtumo principo.
B –
Nagrinėjamų veiksmų poveikio nebuvimas
1.     Šalių argumentai

WIN
teigimu, Komisija nesugebėjo įrodyti, kad jos veiksmai tariamai padarė poveikį rinkai. Dėl šios priežasties skirtos baudos
dydis taip pat turi būti sumažintas.

WIN
dėl savo rinkos dalies teigia, jog Komisija pati savo sprendime nurodo, kad
WIN
išlaikys apie 50 % dydžio rinkos dalį, nors jos rinkos dalis 2002 m., tuomet, kai buvo nutrauktas pažeidimas, siekė 72 %,
? t. y. vien per devynis mėnesius sumažėjo trečdaliu. To pakanka, siekiant įrodyti, kad rinkos struktūroms šiais tariamais
antikonkurenciniais veiksmais nebuvo daromas ilgalaikis poveikis.
Be to, net ginčijamo laikotarpio metu konkurencija interneto prieigos paslaugų rinkoje buvo labai aktyvi. 2002 m. vartotojams
buvo siūloma daugiau kaip 70 paslaugų pasiūlymų. Paslaugų kainoms sumažėjus dėl konkurentų poveikio, į rinką įėjo nauji interneto
paslaugų teikėjai. Konkurentų plėtra nebuvo žlugdoma, o įmonė
Mangoosta
pasitraukė iš rinkos ne dėl
WIN
veiksmų.
Šiuo klausimu
WIN
mano, jog Komisijos teiginys, kad
WIN
veiksmai darė didelį poveikį rinkos struktūrai, tėra prezumpcija, kuri nėra pagrįsta jokiais konkrečiais faktiniais įrodymais,
jog
WIN
konkurentams iš tiesų kilo problemų.
Komisija ginčija
WIN
pateiktus duomenis teigdama, kad jie susiję arba su visa interneto – didelės ir mažos spartos – prieigos veikla, arba su didelės
spartos interneto
ADSL
prieigos sektoriumi, atsižvelgiant į tai, kas labiau atitinka
WIN
argumentus.
Komisija teigia, kad palyginus skirtingų ūkio subjektų pardavimo sandorių skaičiaus padidėjimą rinkoje nuo 2001 m. iki 2002 m.
rudens aiškiai matyti, jog
WIN
įgyvendinama strategija jai leido apriboti konkurenciją ir sustiprinti savo poziciją rinkoje. Pavyzdžiui, ginčijamu laikotarpiu
nebuvo rimtų naujų ūkio subjektų, įėjusių į rinką.
2.     Pirmosios instancijos teismo vertinimas
Pagal Baudų, skiriamų pagal Reglamento Nr. 17 15 straipsnio 2 dalį ir EAPB sutarties 65 straipsnio 5 dalį, nustatymo metodo
gaires (OL C 9, 1998, p. 3) vertinant pažeidimo sunkumą reikia atsižvelgti į jo pobūdį, įtaką rinkai, jeigu ji gali būti įvertinta,
ir atitinkamos geografinės rinkos dydį.

WIN
ginčijo, kad nagrinėjamas pažeidimas padarė poveikį rinkai. Vis dėlto įvairūs įrodymai liudija priešingai.
Pirma, nuo pažeidimo pradžios iki 2002 m. rugpjūčio mėn.
WIN
dalis didelės spartos interneto prieigos paslaugų rinkoje padidėjo nuo 50 iki 72 % (sprendimo 400 konstatuojamoji dalis ir
8 lentelė), net jei pagal
WIN
atsakymuose į Pirmosios instancijos teismo rašytinius klausimus pateiktus duomenis ši dalis vėliau, 2002 m. spalio mėn., sumažėjo
iki 63,6 %. Be to, pažymėtina, kad artimiausias
WIN
konkurentas užėmė 8 % dydžio rinkos dalį, o kiti konkurentai – mažiau kaip 2,5 % (sprendimo 376 konstatuojamoji dalis). Iš
sprendimo 9 lentelės matyti – to
WIN
neginčijo, – kad per visą šį laikotarpį
WIN
gerokai atitolo nuo savo artimiausio konkurento.
Antra, iš rinkos pasitraukė vienas konkurentas – įmonė
Mangoosta
(sprendimo 400 konstatuojamoji dalis). Tiesa,
WIN
mano, kad
Mangoosta
bankrutavo ne dėl jos taikomų kainų, bet dėl labai rizikingos verslo politikos strategijos taikymo. Tačiau pažymėtina, kad
pateikusi savo paslaugas į rinką šiek tiek didesne nei
WIN
kaina
Mangoosta
patyrė nuostolių, todėl galiausiai 2001 m. kovą savo paslaugų kainas ji pakėlė 20 %, nors tai neužkirto kelio 2001 m. rugpjūčio
2 d. iškelti šiai įmonei bankroto bylą (sprendimo 384 konstatuojamoji dalis). Labai nedidelio konkurento bankrotas taikant
kainas, kurios mažesnės nei patiriamos sąnaudos, bet šiek tiek didesnės nei
WIN
taikoma kaina, šioje byloje bent jau rodo, jog įeiti į rinką buvo sunku.
Trečia, per nagrinėjamą laikotarpį buvo nustatytas didelis konkuruojančių kabelinio tinklo operatorių rinkos dalių sumažėjimas
(sprendimo 14 lentelė), o konkurentai
ADSL
sektoriuje užėmė tik labai nedideles rinkos dalis.
WIN
neginčija, kad sumažėjo kabelinio tinklo operatorių rinkos dalys, manydama, jog taip atsitiko ne dėl jos taikomų kainų, tačiau
dėl
ADSL
sektoriaus plėtros, kuri nebuvo palanki kabelinio tinklo operatoriams. Tačiau reikia pažymėti, kad 2001 m. rugsėjį
WIN
manė, jog tik kabelinio tinklo operatoriai iš tikrųjų konkuravo didelės spartos interneto prieigos rinkoje (sprendimo 444 išnaša)
ir kad
ADSL
sektorius 2001 m. pabaigoje buvo „rinka, kurioje ji dominavo, tačiau kuri apskritai nebuvo labai aktyvi“.
Ketvirta, kiek tai susiję su įėjimu į rinką arba konkurentų plėtra,
WIN
veiksmai turėjo atgrasantį poveikį. Keletas konkurentų iš tikrųjų patvirtino, kad, atsižvelgiant į sąnaudas, be nuostolių
buvo neįmanoma priderinti kainų prie
WIN
kainų (žr. 379 konstatuojamąją dalį ir sprendimo 451 išnašą). Į rinką įeinančių naujų ūkio subjektų skaičius buvo labai nedidelis.
WIN
nurodė įmonių
Dixinet
ir
Net pratique
atvejus. Tačiau 2002 m. rugpjūčio mėn. pabaigoje
Dixinet
turėjo tik 10
ADSL
ir telefono ryšio paslaugų abonentų, o
Net pratique
, kuri paslaugą pradėjo teikti tik 2002 m., t. y. po pažeidimo nutraukimo, praėjus šešiems mėnesiams turėjo vos 1 400 abonentų.
Šiuo klausimu
WIN
argumentas, kad kai kurių konkurentų pažanga vyko lėtai dėl pasirinktos strategijos ir dėl noro savo veiklą koncentruoti
mažos spartos ryšio interneto paslaugų,o ne neperspektyviu laikomo
ADSL
, sektoriuje nėra įtikinamas. Nors tiesa, kad kai kurie konkurentai iš pradžių galėjo abejoti dėl didelės spartos interneto
prieigos plėtros, negalima manyti, kad šios nuomonės jie laikėsi, kai ši rinka sparčiai augo. Įmonės
T‑Online
, teikiančios interneto prieigos paslaugą
Club Internet
, Prancūzijos konkurencijos tarnyboms paduotas skundas suteikia pagrindą manyti priešingai. Be to, 212 punkte cituojamas
AOL France
generalinio direktoriaus pareiškimas leidžia manyti, kad priežastis, dėl kurios ši įmonė neveikė didelės spartos interneto
prieigos paslaugų rinkoje, buvo tuo metu jos patiriami nuostoliai, nes
WIN
paslaugas teikė palankiomis sąlygomis, o ne jos noras teikti tik mažos spartos ryšio interneto paslaugas.
Kalbant apie
WIN
argumentą, jog taikant tokias kainas vartotojai žalos nepatyrė, bet, atvirkščiai, gavo iš to naudos, primintina, kad Teisingumo
Teismas nustatė, jog EB 82 straipsnis taikomas ne tik veiksmams, kuriais vartotojams žala padaroma tiesiogiai, bet ir veiksmams,
kuriais jiems padaroma žala dėl poveikio veiksmingos konkurencijos struktūrai (242 punkte minėto sprendimo
Europemballage ir Continental Can prieš Komisiją
26 punktas).
Taigi ieškinio pagrindą, susijusį su nagrinėjamų veiksmų poveikio nebuvimu, reikia atmesti.
C –
Klaidingas pažeidimo trukmės apibrėžimas
1.     Šalių argumentai
Pirma,
WIN
teigia, kad, Komisijos nuomone, pažeidimas, kuriuo ji kaltinama, buvo nutrauktas 2002 m. spalio 15 d.
France Télécom
sumažinus taikomas kainas. Nors
France Télécom
paskelbė apie šį kainų sumažinimą nuo 2002 m. balandžio mėn., dėl Ryšių reguliavimo tarnybos (
Autorité de régulation des télécommunications
, ART) tarifų subalansavimo procedūros buvo vėluojama šią priemonę įgyvendinti. Taigi
WIN
bet kuriuo atveju negalėjo būti laikoma atsakinga už pažeidimą po 2002 m. kovo mėnesio, todėl jo trukmė gali būti tik trylika
mėnesių.
Antra, Komisija savo sprendime nustatė ilgesnę pažeidimo trukmę nei ta, kuri buvo nurodyta pranešimuose apie kaltinimus. Taigi
Pirmosios instancijos teismas turėjo konstatuoti, kad maksimali pažeidimo trukmė, kuri galėjo būti priskirta
WIN
, yra 17 mėnesių ir, atsižvelgiant į tai, sumažinti skirtos baudos dydį.
Į šį argumentą Komisija atsako, kad pranešimo apie kaltinimus negalima aiškinti kaip nustatančio pažeidimo laikotarpio ribas,
nes jis tuo metu tęsėsi.
Kalbėdama apie argumentą, grindžiamą
France Télécom
vėlavimu sumažinti kainas dėl tuo metu vykusio Ryšių reguliavimo tarnybos tarifų subalansavimo proceso, Komisija mano, kad
WIN
negali juo remtis.
2.     Pirmosios instancijos teismo vertinimas
Kiek tai susiję su ilgesne pažeidimo trukme nei nustatyta pranešime apie kaltinimus, reikia nurodyti 49–52 punktus, iš kurių
aišku, kad šį argumentą reikia atmesti.
Kalbant apie
France Télécom
paskelbtą pranešimą dėl didmeninių paslaugų tarifų sumažinimo nuo 2002 m. balandžio, pažymėtina, kad pažeidimas pasibaigė
ne tuo metu, bet tada, kai faktiškai buvo sumažinti tarifai. Dėl šio
France Télécom
tarifų sumažinimo savaime sumažėjo sąnaudos.
WIN
kainos nustojo būti mažesnės nei bendrosios sąnaudos ir pažeidimas pasibaigė. Nelaukdama, kol
France Télécom
sumažins tarifus,
WIN
bet kada galėjo nutraukti pažeidimą, pavyzdžiui, padidindama savo kainas arba sumažindama kitas sąnaudų rūšis. Tačiau šiuo
atžvilgiu ji nesiėmė jokių priemonių.
Iš to darytina išvada, kad nėra pagrindo sumažinti skirtos baudos dydį atsižvelgiant į tariamo pažeidimo trukmę.
D –
Proporcingumo principo pažeidimas
1.     Šalių argumentai
Visų pirma
WIN
ginčija, jog apskaičiuojant skirtos baudos dydį nebuvo atsižvelgta į tai, kad ji bendradarbiavo ir buvo atvira. Antra, ji
kritikuoja tai, kad Komisija, nustatydama pagrindinės baudos dydį ar spręsdama dėl lengvinančių aplinkybių, neatsižvelgė į
tai, jog pažeidimas buvo nutraukiamas laipsniškai. Pažeidimo apimtis sumažėjo nuo 2001 m. rugpjūčio mėn., nes
France Télécom
sumažino didmeninių paslaugų tarifus dar prieš ją informuojant apie Komisijos tyrimą.
France Télécom
nuolat stengėsi kuo greičiau išspręsti Komisijos nurodytą problemą.
Komisija mano, kad byloje nėra nei lengvinančių, nei sunkinančių aplinkybių.
2.     Pirmosios instancijos teismo vertinimas
Pirma, dėl tariamo bendradarbiavimo primintina, kad pagal nusistovėjusią teismo praktiką bendradarbiavimas vykstant tyrimui,
neviršijantis įpareigojimų, kurie tenka įmonei pagal Reglamento Nr. 17 11 straipsnio 4 ir 5 dalis, nepateisina baudos dydžio
sumažinimo (šiuo klausimu žr. 1992 m. kovo 10 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Solvay prieš Komisiją
, T‑12/89, Rink. p. II‑1235, 341 ir 342 punktus ir 1992 m. kovo 14 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Weig prieš Komisiją
, T‑317/94, Rink. p. II‑1235, 283 punktą).
Sprendimo 412 konstatuojamojoje dalyje Komisija pažymi, kad
WIN
kaip lengvinančią aplinkybę nurodė savo atvirumą ir glaudų bendradarbiavimą per šią procedūrą. Tačiau Komisija konstatuoja,
kad „įmonė paprasčiausia laikėsi pagal Reglamentą Nr. 17 tenkančių įpareigojimų informuoti Komisiją“.
Savo ieškinyje
WIN
teigia, jog Komisija neatsižvelgė į tai, kad ji visuomet glaudžiai bendradarbiavo per procedūrą ir buvo visiškai atvira.
WIN
priduria, kad būtent jos kvietimu Komisija apsilankė patalpose ir padarė dokumentų, susijusių su jos sąnaudomis bei paslaugų
pasiūlymų rengimu, kopijas. Nei ieškinyje, nei atsiliepime į ieškinį nenurodomos kitos aplinkybės dėl šio bendradarbiavimo.
Pažymėtina, kad
WIN
nepateikė jokios informacijos, galinčios paneigti argumentą, jog ji paprasčiausia laikėsi pagal Reglamentą Nr. 17 tenkančių
įpareigojimų informuoti Komisiją. Konkrečiai kalbant,
WIN
neįrodė, kad ji savo iniciatyva pakvietė Komisiją į savo patalpas prieš pradedant tyrimą. Iš tikrųjų Komisija savo atsiliepime
apie ieškinį teigia, kad ieškovė negalėjo remtis lengvinančia aplinkybe dėl to, jog Komisija nusprendė atlikti patikrinimus
vietoje pagal Reglamento Nr. 17 14 straipsnio 2 dalį „iš anksto susitardama su įmone dėl susitikimo jos patalpose“.
Be to, net jeigu ji pati pakvietė Komisiją apsilankyti jos patalpose, nelaukdama, kol pastaroji sprendimu nurodys atlikti
patikrinimus, to nepakanka, kad šiuo klausimu būtų įrodytas glaudus bendradarbiavimas, siekiant pateisinti atsižvelgimą į
jį kaip į lengvinančią aplinkybę. Pažymėtina, kad Reglamento Nr. 17 14 straipsnyje numatyta, jog atlikdama pareigas, pavestas
jai pagal EB 81 straipsnį, Komisija gali atlikti visus būtinus įmonių tyrimus. Tam Komisijos įgaliotiems pareigūnams suteikiama
teisė patekti į visas patalpas ir daryti verslo dokumentų kopijas. Komisijos tyrimai atliekami remiantis paprastu įgaliojimu
(14 straipsnio 2 dalis) arba kai yra nurodyti sprendime. Vien tai, kad Komisija nenurodė sprendimu atlikti tyrimų, negali
reikšti „veiksmingo įmonės bendradarbiavimo procedūroje“ Baudų, skiriamų pagal Reglamento Nr. 17 15 straipsnio 2 dalį ir EAPB
sutarties 65 straipsnio 5 dalį, nustatymo metodo gairių prasme.
Antra, kalbant apie argumentus, susijusius su laipsnišku pažeidimo nutraukimu, pažymėtina, kad šiuo klausimu pati
WIN
nesiėmė jokių priemonių. Siekdama save pateisinti ji negali remtis jokiais
France Télécom
veiksmais. Be to, net jei pastarosios veiksmai galėjo padaryti teigiamą poveikį rinkai prieš nutraukiant pažeidimą, jie negali
pakeisti
WIN
padaryto pažeidimo kvalifikavimo ir padaryti jį mažiau sunkų. Iš tikrųjų
WIN
atitinkamoje rinkoje taikomos „grobuoniškos“ kainos yra sunkus konkurencijos taisyklių pažeidimas. Tai, kad ginčijamu laikotarpiu
galėjo skirtis kai kurių piktnaudžiavimo veiksmų intensyvumas, negali pakeisti tokio pažeidimo kvalifikavimo (šiuo klausimu
žr. 195 punkte minėto 2003 m. rugsėjo 30 d. Sprendimo
Michelin prieš Komisiją
278 punktą).
Iš to, kas išdėstyta, darytina išvada, kad
WIN
nurodytą ieškinio pagrindą, susijusį su proporcingumo principo pažeidimu, reikia atmesti, todėl reikalavimai panaikinti baudą
arba sumažinti jos dydį turi būti atmesti.
Remiantis visais pirma nurodytais motyvais, ieškinį reikia atmesti.

Dėl bylinėjimosi išlaidų
Pagal Pirmosios instancijos teismo Procedūros reglamento 87 straipsnio 2 dalį pralaimėjusiai šaliai nurodoma padengti bylinėjimosi
išlaidas, jei laimėjusi šalis to prašė. Kadangi ieškovė pralaimėjo bylą, ji turi padengti Komisijos išlaidas pagal šios pateiktus
reikalavimus.
Remdamasis šiais motyvais,
PIRMOSIOS INSTANCIJOS TEISMAS (penktoji išplėstinė kolegija)
nusprendžia:
1.
Atmesti ieškinį.
2.
Priteisti iš ieškovės bylinėjimosi išlaidas.
Vilaras
Martins Ribeiro
Dehousse
Šváby

Jürimäe
Paskelbta 2007 m. sausio 30 d. viešame posėdyje Liuksemburge.
Kancleris

Pirmininkas
E. Coulon

M. Vilaras
Turinys
Faktinės aplinkybės ir procedūra
Šalių reikalavimai
Dėl teisės
I –  Dėl reikalavimo panaikinti sprendimą
A –  Dėl ieškinio pagrindo, susijusio su teisių į gynybą ir esminių procedūros reikalavimų pažeidimais
1.  Šalių argumentai
2.  Pirmosios instancijos teismo vertinimas
B –  Dėl ieškinio pagrindo, susijusio su motyvavimo trūkumu
1.  Šalių argumentai
2.  Pirmosios instancijos teismo vertinimas
C –  Dėl ieškinio pagrindo, susijusio su bausmių individualizavimo principu
1.  Šalių argumentai
2.  Pirmosios instancijos teismo vertinimas
D –  Dėl EB 82 straipsnio pažeidimo
1.  Dėl dominuojančios padėties
a)  Dėl klaidingo atitinkamos rinkos apibrėžimo
Šalių argumentai
Pirmosios instancijos teismo vertinimas
b)  Dėl dominuojančios padėties tyrimo
Šalių argumentai
Pirmosios instancijos teismo vertinimas
2.  Dėl piktnaudžiavimo dominuojančia padėtimi
a)  Dėl kaltinimų, susijusių su sąnaudų padengimo testu
Dėl sąnaudų padengimo procentinės dalies skaičiavimo metodo klaidos
–  Šalių argumentai
–  Pirmosios instancijos teismo vertinimas
Dėl skaičiavimo klaidų, padarytų taikant pasirinktą metodą
–  Šalių argumentai
–  Pirmosios instancijos teismo vertinimas
b)  Dėl kaltinimų, susijusių su „grobuoniškumo“ testu
Dėl argumento, susijusio su WIN teise priderinti savo kainas prie konkurentų kainų
–  Šalių argumentai
–  Pirmosios instancijos teismo vertinimas
Dėl „grobuoniško“ ir konkurencijos sumažinimo plano tariamo nebuvimo
–  Šalių argumentai
–  Pirmosios instancijos teismo vertinimas
Dėl galimybės padengti nuostolius
–  Šalių argumentai
–  Pirmosios instancijos teismo vertinimas
II –  Dėl alternatyvių reikalavimų, susijusių su baudos panaikinimu arba jos dydžio sumažinimu
A –  Bausmių individualizavimo ir teisėtumo principų pažeidimas
1.  Dėl bausmių individualizavimo principo pažeidimo
a)  Šalių argumentai
b)  Pirmosios instancijos teismo vertinimas
2.  Dėl ieškinio pagrindo, susijusio su bausmių teisėtumo principu
a)  Šalių argumentai
b)  Pirmosios instancijos teismo vertinimas
B –  Nagrinėjamų veiksmų poveikio nebuvimas
1.  Šalių argumentai
2.  Pirmosios instancijos teismo vertinimas
C –  Klaidingas pažeidimo trukmės apibrėžimas
1.  Šalių argumentai
2.  Pirmosios instancijos teismo vertinimas
D –  Proporcingumo principo pažeidimas
1.  Šalių argumentai
2.  Pirmosios instancijos teismo vertinimas
Dėl bylinėjimosi išlaidų
*
Proceso kalba: prancūzų.