CELEX: 62003CJ0020
Tavaroiden vapaa liikkuvuus
EY 28 artikla
Vaikutukseltaan vastaavat toimenpiteet
Liikkuva kauppa
Aikakauslehtitilausten tekeminen
Ennakkolupa

Ennakkoratkaisupyyntö koskee EY 28, EY 39 ja EY 49 artiklan tulkintaa.
Tämä pyyntö on esitetty rikosasiassa, jossa vastaajina olevia Alankomaiden kansalaisia Burmanjer, Van Der Linden ja De Jong
syytetään aikakauslehtitilausten myymisestä ilman ennakkolupaa yleisellä tiellä Oostendessa (Belgia) Saksan oikeuden mukaan
perustetun yhtiön Alpina GmbH:n (jäljempänä Alpina) lukuun.

Asiaa koskevat oikeussäännöt
Wet van 25 juni 1993 betreffende de uitoefening van ambulante aktiviteiten en de organisatie van openbare markten (liikkuvan
kaupan harjoittamisesta ja yleisten markkinoiden järjestämisestä 25.6.1993 annettu laki) (Belgisch Staatsblad 30.9.1993, s.
21526; jäljempänä liikkuvan kaupan harjoittamisesta annettu laki) tuli voimaan 18.6.1995, ja sen 3 §:n 1 kohdassa säädetään,
että liikkuvan kaupan harjoittaminen ”[Belgian] kuningaskunnan alueella edellyttää ministerin tai tämän valtuuttaman 1‑tason
virkamiehen etukäteen antamaa lupaa” ja että ”tämä lupa on määräaikainen ja henkilökohtainen eikä sitä voi siirtää toiselle”.
Liikkuvan kaupan harjoittamisesta annetun lain 2 §:n 1 kohdassa säädetään, että ”liikkuvana kauppana pidetään kaikkea sellaista
myyntiä, myytäväksi tarjoamista tai esillepanoa, jonka tarkoituksena on tuotteiden myynti kuluttajalle ja jonka suorittaa
liikkeenharjoittaja muualla kuin kaupparekisteri-ilmoituksessaan mainituissa toimitiloissa tai henkilö, jolla ei ole tällaista
toimitilaa”.
Kyseisen lain 5 §:n 3 alakohdan mukaan tämän lain säännökset eivät koske ”sanomalehtien ja aikakauslehtien myyntiä eivätkä
sanomalehtien tilaamista, mikäli kyse on vakituiselle paikalliselle asiakaskunnalle tarjotusta säännöllisestä palvelusta,
eivätkä postimyyntiä tai automaateista tapahtuvaa myyntiä”.
Liikkuvan kaupan harjoittamisesta annetun lain 13 §:n 1 momentin 1 ja 3 alakohdassa säädetään, että ilman ennakkolupaa tai
vastoin tässä luvassa mainittuja edellytyksiä tai kieltoja tapahtuvasta liikkuvan kaupan harjoittamisesta tuomitaan vankeuteen
ja sakkoihin tai vain jompaankumpaan näistä rangaistuksista.
Liikkuvan kaupan harjoittamisesta annetun lain täytäntöönpanotoimet annettiin 3.4.1995 tehdyllä kuninkaan päätöksellä (Belgisch
Staatsblad 3.4.1995, s. 16398). Tämän päätöksen mukaan liikkuvan kaupan harjoittamista koskevassa luvassa on nimenomaisesti
mainittava kyseessä olevan toiminnan kohde. Tällainen lupa on voimassa enintään kuusi vuotta. Luvan haltijan on pidettävä
lupa hallussaan toimintaansa harjoittaessaan. Kyseinen lupa on esitettävä aina, kun poliisi, santarmi tai tällaisen toiminnan
valvonnasta vastaavat virkamiehet sitä vaativat.

Pääasia ja ennakkoratkaisukysymykset
Burmanjer, Van Der Linden ja De Jong on asetettu syytteeseen aikakauslehtitilausten myymisestä yleisellä tiellä Oostendessa
Alpinan lukuun. Yhteisöjen tuomioistuin esitti työjärjestyksensä 54 a artiklan nojalla pääasian asianosaisille ja Belgian
hallitukselle kirjallisia kysymyksiä, ja niihin annetuista vastauksista ilmenee, että syytetyt työskentelivät kyseisen yhtiön
lukuun itsenäisinä myyntiedustajina ja että kyse oli Alankomaihin ja Saksaan sijoittautuneiden yhtiöiden kustantamien hollannin‑
ja saksankielisten aikakauslehtien tilausten liikkuvasta kaupasta.
De Jongilla ei ollut mitään lupaa harjoittaa liikkuvaa kauppaa. Burmanjerilla ollut lupa koski ainoastaan paperi‑ ja toimistotarvikkeiden
myyntiä, ja Van Der Lindenillä taas oli ainoastaan kotimyyntilupa. Openbaar Ministerie katsoi, että nämä henkilöt olivat rikkoneet
useita liikkuvan kaupan harjoittamisesta annetun lain säännöksiä, ja saattoi siksi vireille rikosasian heitä vastaan rechtbank
van eerste aanleg te Bruggessa. Tämä tuomioistuin totesi 8.5.2002 antamassaan yksipuolisessa tuomiossa kyseisten henkilöiden
syyllistyneen liikkuvan kaupan harjoittamiseen ilman ennakkolupaa.
Koska kyseiset syytetyt hakivat tätä tuomiota vastaan takaisinsaantia, rechtbank van eerste aanleg te Brugge kumosi tuomion
ja ryhtyi käsittelemään asiaa uudelleen.
Rechtbank van eerste aanleg te Brugge katsoi, että niiden kansallisten säännösten soveltaminen, joihin syytettyjä vastaan
nostetut syytteet perustuvat, edellyttää tiettyjen yhteisön oikeuden määräysten tulkintaa, ja päätti siksi lykätä asian käsittelyä
ja esittää yhteisöjen tuomioistuimelle seuraavat ennakkoratkaisukysymykset:
”1)      Ovatko liikkuvan kaupan harjoittamisesta – – annetun – – lain 2 ja 3 §, 5 §:n 3 alakohta ja 13 §, joko erikseen tai yhdessä
tarkasteltuina ja tulkittuina siten, että Belgian alueella liikkuvana kauppana tapahtuva aikakauslehtitilausten myynti edellyttää
sekä Belgian kansalaisilta että muiden [Euroopan unionin] jäsenvaltioiden kansalaisilta ministerin tai tämän valtuuttaman
1‑tason virkamiehen etukäteen myöntämää lupaa ja että niissä myös säädetään tämän velvollisuuden laiminlyönti rangaistavaksi,
vastoin – – [EY 28], [EY 29] ja [EY 30] artiklaa – – [EY 39] artiklaa ja sitä seuraavia artikloja – – tai [EY 49] artiklaa
ja sitä seuraavia artikloja – – siltä osin kuin kyseisistä pykälistä seuraa, että saksalainen yhtiö, joka myy tai aikoo myydä
Belgiassa aikakauslehtien tilauksia Alankomaihin sijoittautuneiden myyjien välityksellä, on lähtökohtaisesti velvollinen hankkimaan
etukäteen määräajaksi myönnettävän luvan, ja että kyseisten säännösten rikkominen säädetään myös rangaistavaksi, vaikka edut,
joita lainsäätäjä tällä tavoin pyrkii suojelemaan, voitaisiin turvata muilla, vähemmän rajoittavilla keinoilla[?]
2)      Onko sillä seikalla, että tätä etukäteen myönnettävää lupaa ei saman – – lain mukaan vaadita sanomalehtien, aikakauslehtien
eikä edes sanomalehtitilausten myyntiin, jotakin merkitystä ensimmäiseen kysymykseen annettavan vastauksen kannalta?”

Ennakkoratkaisukysymykset
Kysymyksillään, joita on syytä käsitellä yhdessä, ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin tiedustelee, ovatko EY 28, EY 39
tai EY 49 artikla esteenä sellaiselle liikkuvan kaupan harjoittamisesta annetussa laissa säädetyn kaltaiselle kansalliselle
järjestelmälle, jossa valtion alueella ilman ennakkolupaa tapahtuva aikakauslehtitilausten liikkuva kauppa on säädetty rangaistavaksi
(jäljempänä kansallinen liikkuvan kaupan järjestelmä).
Kyseinen tuomioistuin kysyy erityisesti tällaisen järjestelmän ja tavoitellun päämäärän välisestä oikeasuhteisuudesta, koska
se katsoo, että ne edut, joita kansallinen lainsäätäjä haluaa kyseisellä järjestelmällä suojata, voitaisiin turvata muilla
vähemmän rajoittavilla keinoilla. Se kiinnittää huomiota erityisesti siihen, että liikkuvan kaupan harjoittamisesta annetun
lain 5 §:n 3 alakohdan mukaan sanoma‑ ja aikakauslehtien myyntiin sekä sanomalehtitilausten tekemiseen ei tarvita ennakkolupaa,
mikäli kyse on vakituiselle paikalliselle asiakaskunnalle tarjotusta säännöllisestä palvelusta.

Yhteisöjen tuomioistuimelle esitetyt huomautukset
Euroopan yhteisöjen komissio katsoo, että liikkuvan kaupan järjestelmää on arvioitava yksinomaan EY 28–EY 30 artiklan perusteella.
Komission mukaan kyseinen järjestelmä koskee ”myyntijärjestelyjä” siinä merkityksessä, joka tälle käsitteelle annetaan yhdistetyissä
asioissa C‑267/91 ja C‑268/91, Keck ja Mithouard, 24.11.1993 annetussa tuomiossa (Kok. 1993, s. I‑6097, Kok. Ep. XIV, s. I‑477),
ja se voi kyseisessä tuomiossa vahvistettujen edellytysten täyttyessä jäädä EY 28 artiklan soveltamisalan ulkopuolelle.
Komissio katsoo, että ennakkoratkaisupyynnön perusteella ei voida arvioida riittävästi sitä, täyttyvätkö kyseiset edellytykset
pääasiassa kyseessä olevissa olosuhteissa. Se esittää kuitenkin tämän osalta joitakin arvioita. Komission mukaan muista jäsenvaltioista
kuin Belgian kuningaskunnasta peräisin olevia aikakauslehtiä on Belgian markkinoilla yleensä paljon vähemmän kuin belgialaisia
aikakauslehtiä, ja kuluttajat tuntevat nämä belgialaiset lehdet paljon paremmin. Komissio väittää, että aikakauslehtitilausten
liikkuva kauppa on ihanteellinen keino tutustuttaa kuluttajat ulkomaisiin aikakauslehtiin ja että lisäksi se yksinkertaistaa
näiden lehtien tilaamista. Komission mukaan näiden seikkojen valossa ei voida pitää mahdottomana, että kansallinen liikkuvan
kaupan järjestelmä on omiaan haittaamaan enemmän muista jäsenvaltioista peräisin olevien tuotteiden kuin kotimaisten tuotteiden
markkinoille pääsyä. Komission mukaan ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen tehtävänä on kuitenkin tutkia, onko tilanne
tällainen sen käsiteltäväksi saatetussa asiassa.
Komissio väittää, että mikäli ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin katsoo kansallisen liikkuvan kaupan järjestelmän kuuluvan
EY 28 artiklan soveltamisalaan, sen on selvitettävä, pyritäänkö tällaisella järjestelmällä asiassa 120/78, Rewe‑Central, 20.2.1979
annettuun tuomioon (Kok. 1979, s. 649, Kok. Ep. IV, s. 403, ns. Cassis de Dijon ‑tapaus) perustuvassa oikeuskäytännössä tarkoitettuun
yleisen edun mukaiseen tavoitteeseen ja onko järjestelmä suhteellisuusperiaatteen mukainen. Komissio katsoo tämän osalta,
että liikkuvan kaupan harjoittamisesta annetussa laissa tehtyä eroa yhtäältä aikakauslehtitilausten liikkuvan kaupan ja toisaalta
sanomalehtitilausten liikkuvan kaupan välillä on vaikea ymmärtää.

Yhteisöjen tuomioistuimen arviointi asiasta
Jotta ennakkoratkaisua pyytäneelle tuomioistuimelle voitaisiin antaa hyödyllinen vastaus, on yksilöitävä pääasian olosuhteissa
sovellettavat EY:n perustamissopimuksen määräykset ja tutkittava kansallinen liikkuvan kaupan järjestelmä näiden määräysten
perusteella.
Ensinnäkin on todettava EY 39 artiklan sovellettavuudesta, että Burmanjer, Van Der Linden ja De Jong toimivat Alpinan lukuun
itsenäisinä edustajina. Suoritustensa vastikkeeksi he saivat tältä yhtiöltä komission.
Vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan työsuhteen keskeisenä piirteenä on se, että henkilö suorittaa määrätyn ajanjakson aikana
toisen hyväksi ja tämän valvonnan alaisena tehtäviä, joista hänelle suoritetaan vastike (ks. erityisesti asia 66/85, Lawrie‑Blum,
tuomio 3.7.1986, Kok. 1986, s. 2121, Kok. Ep. VIII, s. 687, 16 ja 17 kohta; asia C‑85/96, Martínez Sala, tuomio 12.5.1998,
Kok. 1998, s. I‑2691, 32 kohta ja asia C‑43/99, Leclere ja Deaconescu, tuomio 31.5.2001, Kok. 2001, s. I‑4265, 55 kohta).
Pääasiassa on selvää, ettei syytettyjen ja Alpinan välillä ollut tässä oikeuskäytännössä tarkoitettua työsuhdetta.
EY 39 artiklaa ei näin ollen voida soveltaa ennakkoratkaisua pyytäneessä tuomioistuimessa vireillä olevassa asiassa.
Toiseksi on palautettava mieleen EY 28 artiklan sovellettavuudesta, että liikkuvan kaupan harjoittamisesta annettu laki koskee
sen 2 §:n 1 kohdan mukaan kaikkea sellaista myyntiä, myytäväksi tarjoamista tai esillepanoa, jonka tarkoituksena on tuotteiden
myynti kuluttajalle ja jonka suorittaa liikkeenharjoittaja muualla kuin kaupparekisteri-ilmoituksessaan mainituissa toimitiloissa
tai henkilö, jolla ei ole tällaista toimitilaa. Kansallisesta liikkuvan kaupan järjestelmästä on erityisesti todettava, että
sillä pyritään aikakauslehtitilausten osalta sääntelemään tiettyä myyntijärjestelyä, nimittäin liikkuvan kaupan välityksellä
tapahtuvaa myyntiä. Nämä aikakauslehdet ovat riidattomasti tavaroita. Pääasian oikeudenkäynnin lähtökohtana taas on tilanne,
jossa Saksan oikeuden mukaan perustettu yhtiö myy tai haluaa myydä Belgiassa itsenäisten myyjien, jotka ovat Alankomaiden
kansalaisia, välityksellä Alankomaihin ja Saksaan sijoittautuneiden yhtiöiden kustantamien aikakauslehtien tilauksia.
Näin ollen on todettava, että kansallinen liikkuvan kaupan järjestelmä liittyy tavaroiden vapaaseen liikkuvuuteen. Tämän osalta
yhteisöjen tuomioistuimella on jo ollut tilaisuus lausua myyntitapoja koskevien eri kansallisten säännösten yhteensoveltuvuudesta
EY 28–EY 30 artiklan kanssa (ks. erityisesti asia 382/87, Buet ja EBS, tuomio 16.5.1989, Kok. 1989, s. 1235, 7–9 kohta; asia
C‑239/90, Boscher, tuomio 30.4.1991, Kok. 1991, s. I‑2023, 13–21 kohta; asia C‑254/98, TK‑Heimdienst, tuomio 13.1.2000, Kok.
2000, s. I‑151, 29–31 kohta ja asia C‑71/02, Karner, tuomio 25.3.2004, Kok. 2004, s. I‑3025, 39 kohta).
Sen selvittämiseksi, kuuluuko kyseinen järjestelmä EY 28 artiklassa määrätyn kiellon soveltamisalaan, on palautettava mieleen,
että vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan määrällisiä rajoituksia vaikutukseltaan vastaavina toimenpiteinä on pidettävä kaikkia
kauppaa koskevia jäsenvaltioiden säädöksiä, jotka voivat tosiasiallisesti tai mahdollisesti rajoittaa yhteisön sisäistä kauppaa
suoraan tai välillisesti, ja ne ovat tämän vuoksi kiellettyjä EY 28 artiklan nojalla (ks. erityisesti asia 8/74, Dassonville,
tuomio 11.7.1974, Kok. 1974, s. 837, Kok. Ep. II, s. 349, 5 kohta; asia C‑420/01, komissio v. Italia, tuomio 19.6.2003, Kok.
2003, s. I‑6445, 25 kohta ja em. asia Karner, tuomion 36 kohta).
Yhteisöjen tuomioistuin kuitenkin täsmensi edellä mainituissa yhdistetyissä asioissa Keck ja Mithouard antamansa tuomion 16
kohdassa, että tiettyjä myyntijärjestelyjä rajoittavilla tai ne kieltävillä kansallisilla oikeussäännöillä, joita yhtäältä
sovelletaan kaikkiin jäsenvaltion alueella toimiviin toimijoihin ja joilla toisaalta on oikeudellisesti ja tosiasiallisesti
sama vaikutus sekä kotimaisten tuotteiden että muista jäsenvaltioista maahantuotujen tuotteiden myyntiin, ei tosiasiallisesti
tai mahdollisesti rajoiteta jäsenvaltioiden välistä kauppaa suoraan tai välillisesti edellä mainitussa asiassa Dassonville
annettuun tuomioon perustuvassa oikeuskäytännössä tarkoitetulla tavalla.
Tämän jälkeen yhteisöjen tuomioistuin on katsonut, että erityisesti tiettyjä myyntitapoja koskevat säännökset ovat edellä
mainituissa yhdistetyissä asioissa Keck ja Mithouard annetussa tuomiossa tarkoitettuja myyntijärjestelyjä koskevia säännöksiä
(ks. mm. asia C‑292/92, Hünermund ym., tuomio 15.12.1993, Kok. 1993, s. I‑6787, Kok. Ep. XIV, s. I‑515, 21 ja 22 kohta; yhdistetyt
asiat C‑401/92 ja C‑402/92, Tankstation ’t Heukske ja Boermans, tuomio 2.6.1994, Kok. 1994, s. I‑2199, 12–14 kohta ja em.
asia TK‑Heimdienst, tuomion 24 kohta).
Kuten tämän tuomion 21 kohdasta ilmenee, kansallinen liikkuvan kaupan järjestelmä koskee myyntitapaa. On varmaa, ettei sillä
pyritä sääntelemään jäsenvaltioiden välistä tavaroiden kauppaa. Se voi kuitenkin jäädä EY 28 artiklassa määrätyn kiellon soveltamisalan
ulkopuolelle vain, jos se täyttää tämän tuomion 24 kohdassa mainitut kaksi edellytystä.
Ennakkoratkaisupyynnöstä ja Belgian hallituksen yhteisöjen tuomioistuimelle toimittamista tiedoista ilmenee näistä edellytyksistä
ensimmäisen osalta, että ennakkolupamenettelyä sovelletaan kyseessä olevien tuotteiden alkuperästä riippumatta kaikkiin kyseessä
oleviin Belgian alueella toimiviin toimijoihin ja että Belgian kansalaisilla ja muiden jäsenvaltioiden kansalaisilla on samat
mahdollisuudet päästä harjoittamaan liikkuvaa kauppaa.
Näin ollen on todettava, että edellä mainituissa yhdistetyissä asioissa Keck ja Mithouard annetussa tuomiossa mainittu ensimmäinen
edellytys täyttyy pääasian olosuhteissa.
Toisesta edellytyksestä on todettava, että kansallisessa liikkuvan kaupan järjestelmässä ei säädetä ehdotonta kieltoa tietylle
myyntijärjestelylle jäsenvaltiossa siellä laillisesti myytävän tuotteen osalta. Tässä järjestelmässä vain säädetään rangaistavaksi
sellainen aikakauslehtitilausten liikkuva kauppa, jota harjoitetaan ilman ennakkolupaa, ja tällainen rangaistavuus perustuu
Belgian hallituksen mukaan erityisesti kuluttajansuojaa koskeviin syihin. Lisäksi kaikki tilausten liikkuva kauppa ei ole
rangaistavaa. Kyseisen hallituksen mukaan erityistä suojaa eivät tarvitse sellainen aikakauslehtitilausten myynti, jota harjoitetaan
muun muassa vuosittaisten markkinoiden ja näyttelyjen yhteydessä, eikä myöskään sanomalehtitilausten tekeminen, mikäli kyseessä
on vakituiselle paikalliselle asiakaskunnalle tarjottu säännöllinen palvelu.
On varmaa, että liikkuvan kaupan järjestelmän kaltainen kansallinen järjestelmä on lähtökohtaisesti omiaan rajoittamaan kyseessä
olevien tuotteiden myynnin kokonaismäärää kyseessä olevassa jäsenvaltiossa ja näin ollen omiaan vähentämään myös toisista
jäsenvaltioista peräisin olevien tavaroiden myyntiä. Tilausten liikkuva kauppa voi myös kiistatta osoittautua hyväksi tavaksi
tutustuttaa kuluttajat alkuperältään monenlaisiin aikakauslehtiin. Komission mukaan tämä viimeinen toteamus pätee erityisesti
ulkomaisiin aikakauslehtiin.
Yhteisöjen tuomioistuin ei kuitenkaan voi käytettävissään olevien tietojen perusteella selvittää varmasti, vaikuttaako kansallinen
liikkuvan kaupan järjestelmä enemmän muista jäsenvaltioista kuin Belgian kuningaskunnasta peräisin olevien tuotteiden myyntiin.
Yhteisöjen tuomioistuimelle toimitetusta asiakirja-aineistosta näyttää kuitenkin ilmenevän, että vaikka kyseisellä järjestelmällä
olisikin tällainen vaikutus, se olisi niin vähäinen ja satunnainen, ettei sen voitaisi katsoa olevan omiaan rajoittamaan tai
haittaamaan muulla tavalla jäsenvaltioiden välistä kauppaa.
Näin ollen ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen, jossa pääasia on vireillä ja jonka on annettava siinä tuomio, tehtävänä
on tutkia pääasian olosuhteiden ja varsinkin tämän tuomion 29–31 kohdassa esitettyjen näkemysten valossa, onko kansallisen
oikeuden soveltaminen omiaan takaamaan, että kansallisella liikkuvan kaupan järjestelmällä on oikeudellisesti ja tosiasiallisesti
sama vaikutus sekä kotimaisten tuotteiden että muista jäsenvaltioista maahantuotujen tuotteiden myyntiin. Mikäli tämä vaikutus
ei ole sama, kyseisen tuomioistuimen tehtävänä on selvittää, voidaanko tällaista järjestelmää perustella edellä mainitussa
Cassis de Dijon ‑tapauksessa annettuun tuomioon perustuvassa oikeuskäytännössä tarkoitetulla yleisen edun mukaisella tavoitteella
ja onko järjestelmä tähän tavoitteeseen nähden oikeasuhteinen.
Kolmanneksi on palautettava mieleen EY 49 artiklan sovellettavuudesta, että kuten tämän tuomion 21 kohdasta jo ilmenee, kansallinen
liikkuvan kaupan järjestelmä koskee tietyntyyppisten tavaroiden myynnille asetettuja edellytyksiä. Yhteisöjen tuomioistuimen
oikeuskäytännön mukaan tällaiseen järjestelmään sovelletaan lähtökohtaisesti tavaroiden vapaata liikkuvuutta koskevia perustamissopimuksen
määräyksiä eikä palvelujen tarjoamisen vapautta koskevia määräyksiä (ks. vastaavasti em. asia Boscher, tuomion 8–10 kohta).
Ei voida kuitenkaan pitää mahdottomana, että tuotteen myyntiin voisi liittyä palvelujen tarjoamisen kaltaista toimintaa. Yksistään
tämä seikka ei kuitenkaan voi riittää siihen, että pääasiassa kyseessä olevan liikkuvan kaupan kaltainen taloudellinen toiminta
katsottaisiin EY 49 artiklassa tarkoitetuksi palvelujen tarjoamiseksi. Kussakin yksittäistapauksessa nimittäin on selvitettävä,
onko tällainen palvelujen tarjoaminen luonteeltaan täysin toissijaista verrattuna seikkoihin, jotka koskevat tavaroiden vapaata
liikkuvuutta. Pääasian olosuhteiden perusteella on selvää, että kyseessä oleva toiminta koskee enemmän tavaroiden vapaata
liikkuvuutta kuin palvelujen tarjoamisen vapautta.
Tämän osalta vakiintuneessa oikeuskäytännössä katsotaan, että kun kansallinen toimenpide liittyy sekä tavaroiden vapaaseen
liikkuvuuteen että palvelujen tarjoamisen vapauteen, yhteisöjen tuomioistuin tutkii toimenpiteen pääsääntöisesti ainoastaan
yhden perusvapauden osalta, jos toinen näistä perusvapauksista on täysin toissijainen ensimmäiseen perusvapauteen nähden ja
voidaan liittää siihen (ks. vastaavasti asia C‑275/92, Schindler, tuomio 24.3.1994, Kok. 1994, s. I‑1039, Kok. Ep. XV, s.
I‑79, 22 kohta; asia C‑390/99, Canal Satélite Digital, tuomio 22.1.2002, Kok. 2002, s. I‑607, 31 kohta ja em. asia Karner,
tuomion 46 kohta).
Näin ollen kansallista liikkuvan kaupan järjestelmää ei ole tarpeen arvioida EY 49 artiklaan nähden.
Kaikesta edellä esitetystä seuraa, että esitettyihin kysymyksiin on vastattava seuraavasti:
–        EY 28 artikla ei ole esteenä sellaiselle kansalliselle järjestelmälle, jossa jäsenvaltio on säätänyt rangaistavaksi sellaisen
aikakauslehtitilausten liikkuvan kaupan, jota harjoitetaan sen alueella ilman ennakkolupaa, kun tällaista järjestelmää sovelletaan
kyseessä olevien tuotteiden alkuperästä riippumatta kaikkiin kyseessä oleviin tällä alueella toimiviin toimijoihin, mikäli
tällaisella järjestelmällä on oikeudellisesti ja tosiasiallisesti sama vaikutus sekä tästä jäsenvaltiosta peräisin olevien
tuotteiden että muista jäsenvaltioista maahantuotujen tuotteiden myyntiin.
–        Ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen tehtävänä on tutkia pääasian olosuhteiden valossa, onko kansallisen oikeuden soveltaminen
omiaan takaamaan, että kyseisellä järjestelmällä on oikeudellisesti ja tosiasiallisesti sama vaikutus sekä kotimaisten tuotteiden
että muista jäsenvaltioista maahantuotujen tuotteiden myyntiin, ja mikäli tämä vaikutus ei ole sama, kyseisen tuomioistuimen
tehtävänä on selvittää, voidaanko järjestelmä perustella yhteisöjen tuomioistuimen oikeuskäytännössä tarkoitetulla yleisen
edun mukaisella tavoitteella ja onko järjestelmä tähän tavoitteeseen nähden oikeasuhteinen.

Oikeudenkäyntikulut
Pääasian asianosaisten osalta asian käsittely yhteisöjen tuomioistuimessa on välivaihe kansallisessa tuomioistuimessa vireillä
olevan asian käsittelyssä, minkä vuoksi kansallisen tuomioistuimen asiana on päättää oikeudenkäyntikulujen korvaamisesta.
Oikeudenkäyntikuluja, jotka ovat aiheutuneet muille kuin näille asianosaisille huomautusten esittämisestä yhteisöjen tuomioistuimelle,
ei voida määrätä korvattaviksi.
Näillä perusteilla yhteisöjen tuomioistuin (ensimmäinen jaosto) on ratkaissut asian seuraavasti:
EY 28 artikla ei ole esteenä sellaiselle kansalliselle järjestelmälle, jossa jäsenvaltio on säätänyt rangaistavaksi sellaisen
aikakauslehtitilausten liikkuvan kaupan, jota harjoitetaan sen alueella ilman ennakkolupaa, kun tällaista järjestelmää sovelletaan
kyseessä olevien tuotteiden alkuperästä riippumatta kaikkiin kyseessä oleviin tällä alueella toimiviin toimijoihin, mikäli
tällaisella järjestelmällä on oikeudellisesti ja tosiasiallisesti sama vaikutus sekä tästä jäsenvaltiosta peräisin olevien
tuotteiden että muista jäsenvaltioista maahantuotujen tuotteiden myyntiin.
Ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen tehtävänä on tutkia pääasian olosuhteiden valossa, onko kansallisen oikeuden soveltaminen
omiaan takaamaan, että kyseisellä järjestelmällä on oikeudellisesti ja tosiasiallisesti sama vaikutus sekä kotimaisten tuotteiden
että muista jäsenvaltioista maahantuotujen tuotteiden myyntiin, ja mikäli tämä vaikutus ei ole sama, kyseisen tuomioistuimen
tehtävänä on selvittää, voidaanko järjestelmä perustella yhteisöjen tuomioistuimen oikeuskäytännössä tarkoitetulla yleisen
edun mukaisella tavoitteella ja onko järjestelmä tähän tavoitteeseen nähden oikeasuhteinen.
Allekirjoitukset
*
Oikeudenkäyntikieli: hollanti.