CELEX: 62008CJ0453
Yhteinen kalastuspolitiikka
Kalastus Välimerellä
Asetus (EY) N:o 1626/94
1 artiklan 2 ja 3 kohta
Tietyntyyppisten pyydysten käyttökielto
Ennen kyseisen asetuksen voimaantuloa toteutetut lisätoimenpiteet tai toimenpiteet, jotka ylittävät tämän asetuksen vähimmäisvaatimukset
Voimassaolon edellytykset

Ennakkoratkaisupyyntö koskee tietyistä Välimeren kalavarojen teknisistä säilyttämistoimenpiteistä 27.6.1994 annetun neuvoston
asetuksen (EY) N:o 1626/94 (EYVL L 171, s. 1), sellaisena kuin se on muutettuna 17.11.2000 annetulla neuvoston asetuksella
(EY) N:o 2550/2000 (EYVL L 292, s. 7; jäljempänä asetus N:o 1626/94), 1 artiklan 2 ja 3 kohdan tulkintaa.
Tämä pyyntö on esitetty asiassa, jossa asianosaisina ovat yhtäältä Karanikolas ja 18 muuta kalastajaa sekä Kavalan rannikkokalastusosuuskunta
ja toisaalta Ypourgos Agrotikis Anaptyxis kai Trofimon (maatalouden kehittämisestä ja elintarvikkeista vastaava ministeri)
ja Nomarchiaki Aftodioikisi Dramas, Kavalas, Xanthis (Draman, Kavalan ja Xanthin prefektuurin viranomainen) ja joka koskee
sitä, että nämä kieltäytyivät myöntämästä kalastuslupia sellaisen kansallisen säännöstön perusteella, jossa kielletään lupien
myöntäminen pienillä saartopyydyksillä tapahtuvaan kalastukseen.

Asiaa koskevat oikeussäännöt

Unionin säännöstö
Asetus (EY) N:o 2371/2002
Elollisten vesiluonnonvarojen säilyttämisestä ja kestävästä hyödyntämisestä yhteisessä kalastuspolitiikassa 20.12.2002 annetun
neuvoston asetuksen (EY) N:o 2371/2002 (EYVL L 358, s. 59) 1 artiklan, jonka otsikko on ”Soveltamisala”, sanamuoto on seuraava:
”1. Yhteiseen kalastuspolitiikkaan kuuluvat elollisten vesiluonnonvarojen säilyttäminen, hoito ja hyödyntäminen, vesiviljely
sekä kalastus- ja vesiviljelytuotteiden jalostus ja kaupan pitäminen, jos tällaista toimintaa harjoitetaan jäsenvaltioiden
alueella tai yhteisön vesillä taikka jos sitä harjoittavat yhteisön kalastusalukset tai, lippuvaltion ensisijaista vastuuta
rajoittamatta, jäsenvaltioiden kansalaiset.
2. Yhteisessä kalastuspolitiikassa säädetään johdonmukaisista toimenpiteistä, jotka koskevat:
a)      elollisten vesiluonnonvarojen säilyttämistä, hoitoa ja hyödyntämistä,
b)      kalastuksen ympäristövaikutusten rajoittamista,
c)      kalastusvyöhykkeille pääsyn ja vesiluonnonvarojen käytön edellytyksiä,
d)      rakennepolitiikkaa ja laivastokapasiteetin sääntelyä,
e)      valvontaa ja täytäntöönpanoa,
f)      vesiviljelyä,
g)      yhteistä markkinajärjestelyä, ja
h)      kansainvälisiä suhteita.”
Tämän asetuksen 2 artiklassa, jonka otsikko on ”Tavoitteet”, säädetään seuraavaa:
”1.      Yhteisellä kalastuspolitiikalla varmistetaan sellaisen elollisten vesiluonnonvarojen hyödyntäminen, joka luo talouden, ympäristön
ja sosiaalisten tekijöiden osalta kestävät olosuhteet.
Tässä tarkoituksessa yhteisö noudattaa ennalta varautumisen periaatetta toteuttamalla toimenpiteitä, jotka on tarkoitettu
suojelemaan ja säilyttämään elollisia vesiluonnonvaroja, mahdollistamaan niiden kestävä hyödyntäminen ja saattamaan kalastustoimien
vaikutukset meriekosysteemeihin mahdollisimman vähäisiksi. Sen tavoitteena on ottaa kalastuksenhoidossa asteittain käyttöön
ekosysteemiin perustuva lähestymistapa. Sen tavoitteena on edistää taloudellisesti kannattavalla ja kilpailukykyisellä kalastus-
ja vesiviljelyalalla harjoitettavaa tehokasta kalastustoimintaa tarjoamalla kohtuullinen elintaso niille, jotka ovat riippuvaisia
kalastustoiminnasta, ja ottamalla huomioon kuluttajien edut.
2.      Yhteisessä kalastuspolitiikassa sovelletaan seuraavia hyvän hallintotavan periaatteita:
a)      vastuiden selkeä määrittely sekä yhteisön että kansallisella ja paikallisella tasolla;
b)      moitteettomille tieteellisille lausunnoille perustuva päätöksentekomenettely, joka tuottaa oikea-aikaisia tuloksia;
c)      alan toimijoiden laaja osallistuminen kaikkiin harjoitettavan politiikan vaiheisiin sen laatimisesta täytäntöönpanoon;
d)      yhdenmukaisuus yhteisön muiden politiikkojen, erityisesti ympäristö-, sosiaali-, alue-, kehitysyhteistyö-, terveys- ja kuluttajansuojapolitiikan
kanssa.”
Kyseisen asetuksen 4 artiklan 1 kohdassa säädetään seuraavaa:
”Edellä 2 artiklan 1 kohdassa mainittujen tavoitteiden saavuttamiseksi neuvosto vahvistaa yhteisön toimenpiteitä, jotka koskevat
vesialueille pääsyä ja vesiluonnonvarojen käyttöoikeutta sekä kestävän kalastustoiminnan harjoittamista.”
Asetus N:o 1626/94
Asetuksen N:o 1626/94 johdanto-osan toinen, neljäs ja kahdeksas perustelukappale kuuluvat seuraavasti:
”on kuitenkin aika tullut ratkaista Välimeren kalavaroihin liittyviä ongelmia ottamalla käyttöön yhdenmukaistettu, Välimerelle
soveltuva hoitojärjestelmä ottaen huomioon alueella voimassa olevan kansallisen sääntelyn ja tehden siihen tasapainoisella
tavalla ja tarvittaessa asteittain kalakantojen suojelun tarpeellisiksi tekemiä mukautuksia,
– –
olisi kiellettävä pyydykset, joiden käyttö Välimerellä vahingoittaa voimakkaasti meriympäristöä tai kalakantojen tilaa; rannikkoalueesta
olisi varattava osa valikoivimmille pyydyksille, joita käyttävät lähivesikalastajat; – –
– –
olisi voitava soveltaa kansallisia toimenpiteitä, jotka täydentävät tässä asetuksessa käyttöön otetun järjestelmän vähimmäisvaatimuksia
tai ylittävät ne, tai kalastustoimintaa harjoittavien eri toimijoiden välisiä suhteita säänteleviä toimenpiteitä; tällaisia
toimenpiteitä voidaan pitää voimassa tai ottaa käyttöön, jollei komission suorittamasta niiden yhteensopivuutta yhteisön oikeuden
kanssa ja niiden yhdenmukaisuutta yhteisen kalastuspolitiikan kanssa koskevasta tutkimuksesta muuta johdu.”
Tämän asetuksen 1 artiklan sanamuoto on seuraava:
”1.      Tätä asetusta sovelletaan kaikkeen kalastustoimintaan tai kaikkeen siihen liittyvään toimintaan 5°36' läntisen pituuspiirin
itäpuolella olevilla Välimeren merivesillä, jotka kuuluvat jäsenvaltioiden suvereniteettiin ja lainkäyttövaltaan, laguuneja
ja lampia lukuun ottamatta. Sitä sovelletaan myös tällaiseen toimintaan, jota yhteisön alukset harjoittavat Välimerellä kyseisten
vesialueiden ulkopuolella.
2.      Jäsenvaltiot, joilla on rantaa Välimerellä, voivat säätää lakeja 1 kohtaan kuuluvilla aloilla, muu kuin ammattimaisesti harjoitettu
kalastus mukaan lukien, toteuttaen lisätoimenpiteitä tai tässä asetuksessa käyttöön otetun järjestelmän vähimmäisvaatimukset
ylittäviä toimenpiteitä, jotka ovat yhteisön lainsäädännön kanssa yhteensopivia ja yhteisen kalastuspolitiikan mukaisia.
Näitä toimenpiteitä toteuttaessaan jäsenvaltioiden on valvottava – – herkkien tai uhanalaisten lajien ja ympäristöjen suojelua.
3.      Komissiolle on – – ilmoitettava kaikista hankkeista, joilla aiotaan ottaa käyttöön tai muuttaa kansallisia kalavarojen säilyttämis-
ja hoitotoimenpiteitä.”
Kyseisen asetuksen 2 artiklan 3 kohdassa säädetään seuraavaa:
”Pesäverkkojen ja hinattavien verkkojen, jotka asetetaan veteen veneestä ja koetaan rannalta (rannalta vedettävät nuotat),
käyttö on kielletty 1 päivästä tammikuuta 2002 alkaen, ellei neuvosto päätä toisin määräenemmistöllä komission ehdotuksesta
ja sellaisten tieteellisten tietojen perusteella, jotka osoittavat, että kyseisten pyydysten käyttö ei vaikuta kalavaroihin
kielteisesti.”
Tämän asetuksen 3 artiklan 1, 1 a ja 4 kohdassa säädetään seuraavaa:
”1.      Troolien, nuottien tai vastaavien hinattavien verkkojen käyttö on kielletty 3 merimailin päähän rannikosta ulottuvalla alueella
tai [alle] 50 metrin isobaatin alueella, jos kyseinen syvyys saavutetaan jo lyhyemmällä etäisyydellä, vedettiinpä pyydyksiä
millä tavalla tahansa, lukuun ottamatta kansallisessa lainsäädännössä olevaa poikkeusta silloin, kun 3 merimailin rannikkoalue
ulottuu jäsenvaltioiden aluevesien ulkopuolelle.
Kuitenkin kaikkia pyydyksiä, joita käytetään [ensimmäisessä alakohdassa] säädettyä etäisyyttä lähempänä rannikkoa 1 päivänä
tammikuuta 1994 voimassa olevan kansallisen lainsäädännön mukaisesti, voidaan käyttää 31 päivään joulukuuta 2002 asti, ellei
neuvosto päätä toisin määräenemmistöllä komission ehdotuksesta ja sellaisten tieteellisten tietojen perusteella, jotka osoittavat
että kyseisten pyydysten käyttö ei vaikuta kalavaroihin kielteisesti.
1 a. Pyydysten käyttö 1 kohdan toisen alakohdan mukaisin edellytyksin on kielletty, lukuun ottamatta gangui-troolien avulla
harjoitettavaa kalastusta, jos kyseinen jäsenvaltio ei kyseisen kalastuksen osalta ole toteuttanut toimenpiteitä varmistaakseen,
että
–        3 kohdassa tarkoitettua kieltoa ei vaaranneta,
–        kalastus ei vaikuta sellaisten alusten kalastukseen, jotka käyttävät muita välineitä kuin trooleja, nuottia tai vastaavia
hinattavia verkkoja,
–        kalastus on rajoitettu kohdelajeihin, joiden osalta ei ole asetettu vähimmäiskokoja aluksesta purkamiselle 8 artiklan mukaisesti,
–        kalastus on rajoitettu siten, että liitteessä IV mainittujen lajien saaliit ovat mahdollisimman pieniä,
–        aluksilla on erityiskalastuslupia koskevista yleisistä säännöksistä 27 päivänä kesäkuuta 1994 annetun neuvoston asetuksen
(EY) N:o 1627/94 [(EYVL L 171, s. 7)] mukaisesti annetut erityiskalastusluvat.
Näistä toimenpiteistä on ilmoitettava komissiolle ennen 31 päivää joulukuuta 2000.
– –
4.      Kaikkien saartopyydysten asettaminen [lähemmäksi kuin] 300 metrin etäisyydelle rannikosta tai [alle] 30 metrin isobaatin alueelle,
jos kyseinen syvyys saavutetaan jo lyhyemmällä etäisyydellä, on kiellettyä.”
Asetuksen N:o 1626/94 5 artiklan 1 kohdassa säädetään seuraavaa:
”Jäsenvaltioiden on vahvistettava tärkeimpien pyydystyyppien teknisiä ominaisuuksia koskevat rajoitukset liitteessä II olevien
vähimmäisvaatimusten mukaisesti.”
Tämän asetuksen liitteen II mukaan saartopyydysten verk[ko-osan] pituus rajoitetaan 800 metriin ja verkon korkeus 120 metriin.
Kyseisen asetuksen 6 artiklan 1 kohdassa säädetään seuraavaa:
”Troolien tai vastaavien hinattavien verkkojen, pintaverkkojen tai pesäverkkojen käyttö ja säilyttäminen aluksella on kielletty,
ellei niiden silmäkoko siinä verkon osassa, jossa silmäkoko on pienin, ole sama tai suurempi kuin jokin liitteessä III lueteltu
silmäkoko.
– –”
Kyseisen asetuksen liitteessä III vahvistetaan saartopyydysten vähimmäissilmäkooksi 14 mm.
Asetus N:o 1626/94 kumottiin 21.12.2006 annetulla neuvoston asetuksella (EY) N:o 1967/2006 (EUVL L 409, s. 9).

Kansallinen säännöstö
Ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen mukaan pääasiassa kyseessä oleva kansallinen säännöstö on käynyt läpi useita peräkkäisiä
vaiheita.
Pienillä saartopyydyksillä kalastamisesta 15.8.1958 annetulla kuninkaan asetuksella (FEK A’ 132) sallittiin kaikkien lajien
kalastaminen pienillä saartopyydyksillä ja vahvistettiin näiden pyydysten enimmäispituus ja -korkeus sekä verkkojen vähimmäissilmäkoko.
Tässä asetuksessa vahvistettiin myös vuotuiset ajanjaksot ja ajat, joina kyseisiä pyydyksiä voitiin käyttää.
Presidentin asetuksen 587/1984 (FEK A’ 210) mukaan kaikkien pieniä saartopyydyksiä käyttäville kalastusaluksille myönnettyjen
lupien voimassaolo päättyi 31.12.1986.
Presidentin asetuksella 542/1985 (FEK A’ 191) kumottiin presidentin asetus 587/1984 ja pysytettiin kalastukseen pieniä saartopyydyksiä
käyttäen annettujen lupien viimeinen voimassaolopäivä eli 31.12.1986. Lisäksi presidentin asetuksella 542/1985 kiellettiin
vastaisuudessa kalastuslupien myöntäminen aluksille, jotka käyttävät pieniä saartopyydyksiä.
Tähän kieltotoimenpiteeseen sovellettiin tilapäistä poikkeusta. Presidentin asetuksella 526/1988 (FEK A’ 237) nimittäin suljettiin
presidentin asetuksen 542/1985 säännösten ulkopuolelle luvat, jotka koskivat kalastusta nokkakalaverkoilla. Näitä lupia myönnettiin
yksinomaan nokkakalojen (Belone belone) ja makrillihaukien (Scomberesox saurus saurus) kalastamiseen tietyin edellytyksin,
jotka koskivat muun muassa verkon ominaispiirteitä ja kalastusajanjaksoja. Tämän jälkeen presidentin asetuksella 320/1997
(FEK A’ 224) kumottiin 31.12.1998 lukien presidentin asetus 526/1988 ja säädettiin, että lupien myöntäminen nokkakalaverkolla
tapahtuvaan kalastukseen oli vastaisuudessa kiellettyä ja että kaikkien tällä pyydyksellä suoritettavan kalastuksen sallivien
lupien voimassaolo päättyi kyseisenä päivänä.
Ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen mukaan tästä säännöstöstä ilmenee, että lupien myöntäminen pienten saartopyydysten
käyttöön on ollut kiellettyä 1.1.1987 lähtien kaikkien kalalajien osalta ja että yksinomaan 26.10.1988–31.12.1998 oli lupien
myöntäminen mahdollista mutta vain nokkakalojen ja makrillihaukien.

Pääasia ja ennakkoratkaisukysymykset
Pyydys, josta kansallisessa säännöstössä on kyse, on pieni saartopyydys. Tämäntyyppistä pyydystä käytetään makrillien ja sardiinien
kaltaisten pienten pelagisten lajien pyydystämiseen. Käytettävä menetelmä muodostuu kalaparven saartamisesta verkolla ja sen
sulkemisesta verkon alaosaan kourun avulla siten, että verkosta tulee pussi, kaikkien saarrettujen kalojen pidättämiseksi.
Vaikuttaa siltä, että Kreikassa kalastajat käyttävät monentyyppisiä pieniä saartopyydyksiä eli sardiineille ja silleille tarkoitettuja
pyydyksiä sekä nokkakaloille ja makrillihauille tarkoitettuja pyydyksiä. Jälkimmäiset ovat lyhyempiä ja matalampia, ja niiden
silmäkoko on pienempi. On lisäksi olemassa suuria nuottia, joita käytetään sardiinien pyydystämiseen ja joita kutsutaan nimellä
gri-gri, mutta kieltotoimenpide ei koske niitä.
Karanikolas ja 18 muuta ammattikalastajaa ja kalastusalusten omistajaa, joiden kotipaikka on Kavalassa, sekä Kavalan rannikkokalastusosuuskunta,
jonka jäseniä nämä ovat, pyysivät 20.5.2003 päivätyllä hakemuksella, että heille myönnettäisiin lupa kalastaa sardiineja pienillä
saartopyydyksillä niiden rajoitusten ja ominaisuuksien mukaisesti, joista säädetään asetuksessa N:o 1626/94.
Tämä pyyntö osoitettiin Nomarchiaki Aftodioikisi Dramas, Kavalas, Xanthisille, joka selvitti mahdollisuutta tällaisten lupien
myöntämiseen Ypourgos Agrotikis Anaptyxis kai Trofimonilta. Kyseisen ministeriön merikalastusosasto vastasi 8.8.2003 päivätyllä
kirjeellä nro 172603, että kyseisen hakemuksen hyväksyminen ei ollut mahdollista pääasiassa kyseessä olevan kieltotoimenpiteen,
joka oli asetuksessa N:o 1626/1994 tarkoitettu kalastusta koskeva lisätoimenpide, vuoksi.
Tämä päätös annettiin tiedoksi pääasian kantajille kyseisen viranomaisen 29.8.2003 päivätyllä kirjeellä nro 19/760.
Pääasian kantajat saattoivat asian ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen käsiteltäväksi kirjeiden nro 172603 ja nro 19/760
kumoamiseksi.
Alieftikos Agrotikos Synetairismos gri-gri nomou Kavalas (Makedonia) (Kavalan alueen gri-gri-nimellä kutsuttujen alusten omistajien
kalastusosuuskunta) sekä Panellinia Enosi Ploioktiton Mesis Alieias (PEPMA) (Kreikan rannikkokalastusalusten liitto) olivat
väliintulijoina kyseisessä oikeudenkäynnissä.
Symvoulio tis Epikrateias katsoo, että jäsenvaltiot voivat toteuttaa lisätoimenpiteitä, jotka ovat asetuksessa N:o 1626/94
säädettyjä toimenpiteitä tiukempia, suvereniteettiinsa kuuluvilla merialueilla herkkien tai uhanalaisten merieläinlajien suojelemiseksi.
Nämä toimenpiteet eivät rajoitu siihen, että määrätään tiukempia teknisiä vaatimuksia pyydyksille tai lyhyempiä kalastusajanjaksoja,
vaan niihin voi myös kuulua tietyntyyppisten pyydysten käytön täydellinen kieltäminen. Tämä tuomioistuin katsoo myös, että
tiettyjen pyydysten käyttöä koskeviin kieltoihin, jotka oli asetettu kansallisissa säännöksissä, jotka oli annettu ennen kuin
asetus N:o 1626/94 tuli voimaan, eivät vaikuta tämän asetuksen myöhemmät säännökset ja että nämä kiellot ovat voimassa, vaikka
kyseisten pyydysten käyttö olisi sallittua asetuksessa.
Koska Symvoulio tis Epikrateias ei kuitenkaan ole varma asetuksen N:o 1626/94 tulkinnasta, se päätti lykätä asian käsittelyä
ja esittää unionin tuomioistuimelle seuraavat ennakkoratkaisukysymykset:
”1)      Voivatko jäsenvaltiot – – asetuksen N:o 1626/94 1 artiklan 2 kohdan mukaan toteuttaa lisätoimenpiteitä, jotka muodostuvat
sellaisten pyydysten käytön täydellisestä kieltämisestä, joiden käyttäminen on lähtökohtaisesti sallittua kyseisen asetuksen
säännösten nojalla?
2)      Onko asetuksen N:o 1626/94 säännösten mukaan sallittua käyttää jäsenvaltion, jolla on rantaa Välimerellä, merialueella pyydyksiä,
jotka eivät kuulu tämän asetuksen 2 artiklan 3 kohdassa ja 3 artiklan 1 kohdassa ja 1a kohdassa lähtökohtaisesti kiellettyihin
pyydyksiin ja joiden käyttö oli kyseisen jäsenvaltion kansallisen säännöksen nojalla kiellettyä ennen tämän asetuksen voimaantuloa?”

Ennakkoratkaisukysymysten tarkastelu
Kysymyksillään, joita on tarkasteltava yhdessä, ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin tiedustelee lähinnä, onko asetuksen
N:o 1626/94 1 artiklan 2 ja 3 kohtaa tulkittava siten, että ne ovat esteenä pääasiassa kyseessä olevan kaltaiselle kansalliselle
toimenpiteelle, jossa kielletään pienten saartopyydysten käyttö, vaikka yhtäältä tämä toimenpide toteutettiin ennen kyseisen
asetuksen voimaantuloa ja toisaalta kyseisessä asetuksessa ei kielletä tämäntyyppisten pyydysten käyttöä.
Jotta näihin kysymyksiin voidaan vastata, on ensinnäkin selvitettävä, sallitaanko asetuksen N:o 1626/94 säännöksissä kyseisen
asetuksen 1 artiklan 2 kohdassa tarkoitettujen ”lisätoimenpiteiden tai tässä asetuksessa käyttöön otetun järjestelmän vähimmäisvaatimukset
ylittävien toimenpiteiden” pysyttäminen. Jos tähän vastataan myöntävästi, on toiseksi selvitettävä, täyttääkö pääasiassa kyseessä
oleva kansallinen toimenpide 1 artiklan 2 kohdassa säädetyt edellytykset.
Mitä tulee ensinnäkin mahdollisuuteen pysyttää lisätoimenpiteitä asetuksen N:o 1626/94 voimaantulon jälkeen, tämän asetuksen
1 artiklan 3 kohdassa täsmennetään, että komissiolle on ilmoitettava kaikista hankkeista, joilla aiotaan ottaa käyttöön tai
muuttaa kansallisia kalavarojen säilyttämis- ja hoitotoimenpiteitä. Tämän säännöksen kirjaimellisesta tulkinnasta seuraa,
että velvollisuus ilmoittaa komissiolle kansallisista toimenpiteistä koskee yksinomaan toimenpiteitä, jotka on toteutettu
tai joita on muutettu kyseisen asetuksen voimaantulon jälkeen, eikä tätä päivämäärää edeltäneitä toimenpiteitä.
Kuten julkisasiamies totesi ratkaisuehdotuksensa 31 kohdassa, tämä tulkinta saa vahvistuksen siitä, että asetuksen N:o 1626/94
johdanto-osan toisessa perustelukappaleessa täsmennetään, että on otettava käyttöön ”yhdenmukaistettu, Välimerelle soveltuva
hoitojärjestelmä ottaen huomioon alueella voimassa oleva kansallinen sääntely”.
Tämän asetuksen johdanto-osan kahdeksannesta perustelukappaleesta toki ilmenee, että kansallisia toimenpiteitä, jotka täydentävät
tässä asetuksessa käyttöön otetun järjestelmän vähimmäisvaatimuksia tai ylittävät ne, voidaan pitää voimassa edellyttäen,
että komissio tutkii, ovatko ne unionin oikeuden ja yhteisen kalastuspolitiikan mukaisia.
Komission huomautuksista ilmenee kuitenkin yhtäältä, että valmistellessaan asetusta N:o 1626/94 komissio otti huomioon olemassa
olleet kansalliset toimenpiteet, ja toisaalta, että tämän asetuksen voimaantulo ei vaikuttanut pääasiassa kyseessä olevan
kieltotoimenpiteen soveltamiseen. Kuten julkisasiamies totesi ratkaisuehdotuksensa 32 kohdassa, sen ehdotuksen 11.12.1992
annettavaksi neuvoston asetukseksi (ETY) eri teknisten toimenpiteiden yhdenmukaistamisesta Välimeren kalastuksessa (KOM(92)
533 lopullinen; EYVL 1993, C 5, s. 6), joka johti asetuksen N:o 1626/94 antamiseen, perusteluista ilmenee, että ”neljän Välimeren
alueen jäsenvaltion toimittaman noin 400 lakitekstin perusteella komission yksiköt ovat suorittaneet vertailevan tutkimuksen
säännöksistä, joita sovelletaan Välimeren kalastukseen, erottaakseen niistä olennaisimmat säännöt, jotka on pantava täytäntöön
yhteisön tasolla”.
Asetuksen N:o 1626/94 1 artiklan 2 ja 3 kohtaa on näin ollen tulkittava siten, että tämän asetuksen voimaantulo ei vaikuta
ennen tätä voimaantuloa toteutetun kansallisen lisätoimenpiteen pätevyyteen. Näiden toimenpiteiden on kuitenkin oltava 1 artiklan
2 kohdassa vahvistettujen vaatimusten mukaisia.
Mitä tulee toiseksi kansallisen toimenpiteen luokitteluun asetuksen N:o 1626/94 1 artiklan 2 kohdassa tarkoitetuksi ”lisätoimenpiteeksi”,
tämän säännöksen sanamuodosta ilmenee, että jäsenvaltiot, joilla on rantaa Välimerellä, voivat toteuttaa lisätoimenpiteitä
tai tässä asetuksessa käyttöön otetun järjestelmän vähimmäisvaatimukset ylittäviä toimenpiteitä, jotka ovat unionin oikeuden
ja yhteisen kalastuspolitiikan mukaisia. Näitä toimenpiteitä toteuttaessaan jäsenvaltioiden on valvottava herkkien tai uhanalaisten
lajien ja ympäristöjen suojelua.
Sen määrittämiseksi, onko pääasiassa kyseessä oleva toimenpide, joka koskee pienten saartopyydysten käyttökieltoa, asetuksen
N:o 1626/94 1 artiklan 2 kohdan vaatimusten mukainen, on ensiksi selvitettävä, kuuluuko tämäntyyppinen pyydys pyydyksiin,
joiden käyttö on kielletty tässä asetuksessa. Jos tähän vastataan kieltävästi, on seuraavaksi selvitettävä, onko tämä kieltotoimenpide
sellainen toimenpide, joka ylittää kyseisessä asetuksessa käyttöön otetut vaatimukset. Jos näin on, on kyseisen 1 artiklan
2 kohdan mukaisesti tarpeen selvittää, onko kyseinen toimenpide unionin oikeuden mukainen, onko se yhteisen kalastuspolitiikan
mukainen ja onko Helleenien tasavalta sen toteuttaessaan valvonut herkkien tai uhanalaisten lajien ja ympäristöjen suojelua.
Sen kysymyksen osalta, kuuluvatko pienet saartopyydykset pyydyksiin, joiden käyttö kielletään asetuksessa N:o 1626/94, kyseisen
asetuksen 3, 5 ja 6 artiklan sanamuodosta ilmenee, kun näitä kahta jälkimmäistä artiklaa tarkastellaan yhdessä saman asetuksen
liitteiden II ja III kanssa, että saartopyydyksiä ei kielletä ehdottomasti, vaan niiden käyttöä yksinomaan rajoitetaan. Tästä
seuraa, että pienet saartopyydykset eivät kuulu pyydyksiin, joiden käyttö kielletään asetuksessa N:o 1626/94.
Siitä kysymyksestä, onko pienten saartopyydysten käyttökielto toimenpide, joka ylittää asetuksessa N:o 1626/94 käyttöön otetun
järjestelmän vähimmäisvaatimukset, on todettava, että tämän asetuksen 3 artiklan 4 kohdasta ilmenee, että saartopyydysten
asettaminen lähemmäksi kuin 300 metrin etäisyydelle rannikosta tai alle 30 metrin isobaatin alueelle, jos kyseinen syvyys
saavutetaan jo lyhyemmällä etäisyydellä, on kiellettyä. Lisäksi kyseisen asetuksen 5 artiklan 1 kohdassa, tarkasteltuna yhdessä
tämän asetuksen liitteen II kanssa, täsmennetään, että saartopyydysten verkko-osan pituus rajoitetaan 800 metriin ja verkon
korkeus 120 metriin. Lopuksi asetuksen N:o 1626/94 6 artiklan 1 kohdassa, tarkasteltuna yhdessä tämä asetuksen liitteen III
kanssa, kielletään saartopyydysten, joiden silmäkoko on pienempi kuin 14 mm, käyttö ja säilyttäminen aluksella.
Kaikesta edellä esitetystä seuraa, että asetuksen N:o 1626/94 mukaisesti saartopyydysten käyttö on sallittua edellyttäen,
että tätä pyydystä käytetään vähintään 300 metrin etäisyydellä rannikosta tai vähintään 30 metrin isobaatin alueella, jos
kyseinen syvyys saavutetaan jo lyhyemmällä etäisyydellä, että verkko-osan pituus rajoitetaan 800 metriin ja verkon korkeus
120 metriin ja että silmäkoko on suurempi kuin 14 mm. Näin ollen kielto myöntää lupia pienten saartopyydysten käyttöön niiden
käyttöpaikasta, verkko-osan pituudesta, verkon korkeudesta ja silmäkoosta riippumatta on toimenpide, joka ylittää vaatimukset,
jotka asetuksella N:o 1626/94 otetaan käyttöön, tämän asetuksen 1 artiklan 2 kohdassa tarkoitetulla tavalla.
Pääasian kantajat esittävät useita argumentteja siitä, onko pääasiassa kyseessä oleva kieltotoimenpide unionin oikeuden mukainen
ja onko se erityisesti yhteisen kalastuspolitiikan mukainen. He väittävät ensinnäkin, että sardiinit, jotka pyydystetään pienillä
saartopyydyksillä, ovat olleet vain kuudesta yhdeksään prosenttia Kavalan alueella pyydettyjen sardiinien määrästä ja että
vain 30 alusta käyttää tällaisia pyydyksiä tällä alueella. He toteavat seuraavaksi, että tätä pienten saartopyydysten käyttökieltoa
sovelletaan yksinomaan pieniin aluksiin eikä suuriin eli niihin, jotka ovat yli 14 metriä pitkiä. Koska pienet alukset voivat
käyttää vain pieniä saartopyydyksiä, kyseisellä kieltotoimenpiteellä evätään kantajien mukaan näiltä kaikki kalastusmahdollisuudet.
Asetuksen N:o 1626/94 johdanto-osan neljännen perustelukappaleen mukaan rannikkoalueesta olisi varattava osa valikoivimmille
pyydyksille, joita käyttävät lähivesikalastajat, mistä on kantajien mukaan kyse pienten saartopyydysten osalta. Kantajien
mukaan pelkät käytön rajoittamista koskevat toimenpiteet olisivat olleet parempia. He toteavat lopuksi, että tätä toimenpidettä
ei ole rajattu ajallisesti, se syrjii kalastajia, jotka käyttävät pieniä saartopyydyksiä, ja sillä on kielteisiä vaikutuksia
heidän toimintaansa.
Kreikan hallitus väittää, että pieniä saartopyydyksiä käytetään rannikkoalueella, jolla tietyt vesieliöt lisääntyvät ja kehittyvät
ja jolla tietyt kalat, joihin sardiinit kuuluvat, talvehtivat. Pienet saartopyydykset tuhoavat sen mukaan tämän merialueen
ja lisääntymispaikat, mikä vaikuttaa vesiluonnonvaroihin. Tiettyjä näillä alueilla eläviä lajeja uhkaa sukupuuttoon kuoleminen,
vaikka tämä ei koskekaan sardiineja. Tämä hallitus täsmentää, että kalastuskielto pieniä saartopyydyksiä käyttäen ei estä
kalastustoiminnan kehittymistä, koska tämä on mahdollista sellaisia muita pyydyksiä käyttämällä, joita varten myönnetään lupia.
Pääasiassa kyseessä oleva kieltotoimenpide on siis oikeutettu, tarkoituksenmukainen ja oikeasuhteinen.
Komissio väittää, että siitä varmistumiseksi, että pääasiassa kyseessä oleva kieltotoimenpide on Välimeren yhteisen kalastuspolitiikan
mukainen, on selvitettävä, onko tämä luonteeltaan ehdoton toimenpide oikeasuhteinen ja tehokas, kun otetaan huomioon elollisten
vesiluonnonvarojen säilyttämistä ja hoitoa koskeva tavoite. Tätä varten on sen mukaan otettava tasapainoisesti huomioon taloudelliset,
sosiaaliset ja ympäristölliset tekijät. On selvitettävä, onko pääasiassa kyseessä olevan kieltotoimenpiteen toteuttamishetkellä
todettu, että rannikkovyöhykkeen kalakannat ovat vähentyneet vakavasti, ja oliko ehdoton kielto ainoa mahdollisuus vai olisivatko
muut toimenpiteet, joihin kuuluvat esimerkiksi vilpillisen kalastuksen estäminen tai saaliiden rajoittaminen, olleet yhtä
tehokkaita. Lopuksi on selvitettävä, kohdeltiinko talouden toimijoita eli lähivesikalastajia ja gri-gri-pyydysten käyttäjiä
yhdenvertaisesti. Kansallisen tuomioistuimen on selvitettävä kaikki tämä käytössään olevien seikkojen valossa.
Suullisessa käsittelyssä komissio esitti, että ehdoton kielto vaikutti siitä suhteettomalta, kun otetaan huomioon pieniä saartopyydyksiä
käyttävien alusten vähäisyys ja niiden saamien saaliiden pienuus prosentuaalisesti. Se katsoo, että tämäntyyppisen pyydyksen
käytön rajoittaminen muutamiin aluksiin tiettynä vuodenaikana riittäisi. Komission mukaan vaikuttaa kiistattomalta, että sardiinikanta
ei ole vaarassa, mutta sillä ei ole tietoa siitä, uhkaako pyynti pienillä saartopyydyksillä muita kalalajeja. Komissio huomauttaa
lopuksi, että pääasiassa kyseessä oleva kieltotoimenpide on peräisin vuodelta 1985 ja että tilanne on arvioitava uudelleen
tieteellisten lausuntojen valossa.
On muistutettava, että asetuksen N:o 2371/2002 2 artiklan 1 kohdan mukaan ”yhteisellä kalastuspolitiikalla varmistetaan sellaisen
elollisten vesiluonnonvarojen hyödyntäminen, joka luo talouden, ympäristön ja sosiaalisten tekijöiden osalta kestävät olosuhteet.
Tässä tarkoituksessa yhteisö noudattaa ennalta varautumisen periaatetta toteuttamalla toimenpiteitä, jotka on tarkoitettu
suojelemaan ja säilyttämään elollisia vesiluonnonvaroja, mahdollistamaan niiden kestävä hyödyntäminen ja saattamaan kalastustoimien
vaikutukset meriekosysteemeihin mahdollisimman vähäisiksi”.
Ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen mukaan presidentin asetus 587/1984 annettiin kalastuslautakunnan 12.4.1984 antaman
lausunnon 75 perusteella. Tästä lausunnosta ilmenee sen mukaan, että pienten saartopyydysten kieltäminen katsottiin tarpeelliseksi,
koska näitä pyydyksiä käytettiin alueella, joka sijaitsi yhden tai kahden meripeninkulman päässä rannikosta, jolla vesieliöt
kehittyvät ja lisääntyvät ja jolla käytetään muita pyydyksiä, mikä on johtanut kalakantojen vähenemiseen. Lisäksi Kreikan
hallituksen suullisessa käsittelyssä esittämien huomautusten mukaan tietyt vesieliöt lisääntyvät ja kehittyvät tällä alueella,
ja sardiinien kaltaiset tietyt kalat talvehtivat sillä. Pieniä saartopyydyksiä käytettiin tämän kalalajin pyyntiin kyseisellä
alueella, ja tämä käyttö tuhosi sen mukaan tämän merialueen. Näiden pyydysten kiellolla pyrittiin näin ollen estämään tämän
rannikkoalueen luonnonvarojen tuhoutuminen tai jopa sukupuuttoon kuoleminen.
Näistä selityksistä ilmenee, että pääasiassa kyseessä olevaa kieltotoimenpidettä ei toteutettu sardiinikantojen suojelemiseksi
vaan herkän ympäristön ja meriekosysteemin suojelemiseksi. Sillä, että vain vähäinen prosenttiosuus Kavalan alueella pyydetyistä
sardiineista pyydettiin pienillä saartopyydyksillä, ei siis ole merkitystä tämän kieltotoimenpiteen pätevyyden arvioimiseksi.
On näin ollen ilmeistä, että pääasiassa kyseessä olevalla kieltotoimenpiteellä vastataan ennalta varautumisen periaatteeseen,
jota unionin ja jäsenvaltioiden on sovellettava, kun ne toteuttavat toimenpiteitä, joilla pyritään suojelemaan ja säilyttämään
elollisia vesiluonnonvaroja, mahdollistamaan niiden kestävä hyödyntäminen tai saattamaan kalastustoimien vaikutukset meriekosysteemeihin
mahdollisimman vähäisiksi.
Jotta kyseinen kieltotoimenpide olisi unionin oikeuden ja yhteisen kalastuspolitiikan mukainen, sen on kuitenkin noudatettava
suhteellisuusperiaatetta ja syrjintäkiellon periaatetta, jotka ovat unionin oikeuden yleisiä periaatteita, ja ne on ilmaistu
maatalouden alalla, mukaan lukien kalastus, EY 34 artiklan 2 kohdan toisessa alakohdassa (ks. asia C-535/03, Unitymark ja
North Sea Fishermen’s Organisation, tuomio 23.3.2006, Kok., s. I‑2689, 53 kohta).
Suhteellisuusperiaatteen osalta on tarpeen, että kyseessä oleva tavoite on saavutettavissa kieltotoimenpiteellä ja että sillä
ei ylitetä sitä, mikä on tarpeen tämän tavoitteen saavuttamiseksi (ks. em. asia Unitymark ja North Sea Fishermen’s Organisation,
tuomion 56 kohta).
Kansallisen tuomioistuimen on selvitettävä, ylitetäänkö pääasiassa kyseessä olevalla kieltotoimenpiteellä se, mikä on tarpeen
tavoitellun päämäärän saavuttamiseksi. Koska tässä toimenpiteessä määrätään ehdottomasta kiellosta, on selvitettävä, olisivatko
erityisesti pienten saartopyydysten käyttöä tiettyinä ajanjaksoina tai tiettyinä aikoina päivästä koskevien rajoitusten sekä
myönnettyjen lupien määrän rajoittamisen kaltaiset toimenpiteet riittäneet rannikkoalueen ekosysteemin suojelemiseen.
Syrjintäkiellon periaatteesta on todettava, että tämä periaate edellyttää, että toisiinsa rinnastettavia tilanteita ei kohdella
eri tavalla ja että erilaisia tilanteita ei kohdella samalla tavalla, ellei tällaista kohtelua voida objektiivisesti perustella
(ks. asia C-44/94, Fishermen’s Organisations ym., tuomio 17.10.1995, Kok., s. I‑3115, 46 kohta).
On todettava, että pääasiassa kyseessä oleva kieltotoimenpide koskee lupia kalastaa tietyntyyppisellä pyydyksellä eikä siinä
tehdä eroa tämän pyydyksen eri käyttäjäryhmien välillä. Tämä toimenpide ei näin ollen vaikuta sisältävän suoraan syrjiviä
säännöksiä.
Suullisessa käsittelyssä väitettiin, että pienet rannikkokalastusalukset käyttävät yksinomaan pieniä saartopyydyksiä eivätkä
mitään muita pyydyksiä ja että kyseinen kieltotoimenpide poistaa tosiasiassa niiltä kaikki kalastusmahdollisuudet.
Se, että lainsäädännöllinen toimi vaikuttaa tiettyyn ryhmään voimakkaammin kuin toiseen ryhmään, ei kuitenkaan välttämättä
merkitse sitä, että kyseinen toimenpide on suhteeton tai syrjivä, siltä osin kuin kyseisellä toimenpiteellä pyritään sääntelemään
kokonaisvaltaisesti yleistä etua koskevaa ongelmaa (ks. em. asia Unitymark ja North Sea Fishermen’s Organisation, tuomion
63 kohta).
Kuten julkisasiamies totesi ratkaisuehdotuksensa 47 kohdassa, tämän osalta se, että asetuksen N:o 1626/94 johdanto-osan neljännen
perustelukappaleen mukaan osa rannikosta on varattava lähivesikalastajien käyttämille valikoivammille pyydyksille, ei tämän
saman perustelukappaleen mukaisesti estä sitä, että kielletään pyydykset, joiden käyttö vahingoittaa voimakkaasti meriympäristöä.
Koska pääasiassa kyseessä oleva kielto on omiaan epäämään kalastustoiminnan harjoittamisen tietyltä kalastajaryhmältä, kansallisen
tuomioistuimen on selvitettävä, onko gri-grin ja pienten saartopyydysten välillä objektiivisia eroja niiden ominaisuuksien
ja käytön osalta ja ovatko nämä erot sellaisia, että niiden perusteella jälkimmäisten muttei edellisten kieltäminen oli oikeutettua.
Kaikesta tästä seuraa, että esitettyihin kysymyksiin on vastattava siten, että asetuksen N:o 1626/94 1 artiklan 2 ja 3 kohtaa
on tulkittava siten, että yhtäältä tämän asetuksen voimaantulo ei vaikuta sellaisen kansallisen kieltolisätoimenpiteen pätevyyteen,
joka on toteutettu ennen tätä voimaantuloa, ja toisaalta se ei ole esteenä tällaiselle toimenpiteelle edellyttäen, että tämä
kielto on yhteisen kalastuspolitiikan mukainen, että sillä ei ylitetä sitä, mikä on tarpeen tavoitellun päämäärän saavuttamiseksi,
ja että sillä ei loukata yhdenvertaisen kohtelun periaatetta, mikä ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen on selvitettävä.

Oikeudenkäyntikulut
Pääasian asianosaisten osalta asian käsittely unionin tuomioistuimessa on välivaihe kansallisessa tuomioistuimessa vireillä
olevan asian käsittelyssä, minkä vuoksi kansallisen tuomioistuimen asiana on päättää oikeudenkäyntikulujen korvaamisesta.
Oikeudenkäyntikuluja, jotka ovat aiheutuneet muille kuin näille asianosaisille huomautusten esittämisestä unionin tuomioistuimelle,
ei voida määrätä korvattaviksi.
Näillä perusteilla unionin tuomioistuin (toinen jaosto) on ratkaissut asian seuraavasti:
Tietyistä Välimeren kalavarojen teknisistä säilyttämistoimenpiteistä 27.6.1994 annetun neuvoston asetuksen (EY) N:o 1626/94,
sellaisena kuin se on muutettuna 17.11.2000 annetulla neuvoston asetuksella (EY) N:o 2550/2000, 1 artiklan 2 ja 3 kohtaa on
tulkittava siten, että yhtäältä tämän asetuksen voimaantulo ei vaikuta sellaisen kansallisen kieltolisätoimenpiteen pätevyyteen,
joka on toteutettu ennen tätä voimaantuloa, ja toisaalta se ei ole esteenä tällaiselle toimenpiteelle edellyttäen, että tämä
kielto on yhteisen kalastuspolitiikan mukainen, että sillä ei ylitetä sitä, mikä on tarpeen tavoitellun päämäärän saavuttamiseksi
ja että sillä ei loukata yhdenvertaisen kohtelun periaatetta, mikä ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen on selvitettävä.
Allekirjoitukset
*
Oikeudenkäyntikieli: kreikka.