CELEX: 62005CJ0238
Konkurencija
EB 81 straipsnis
Finansų institucijų keitimosi informacija apie klientų mokumą sistema
Prašymas priimti prejudicinį sprendimą
Priimtinumas
Poveikis prekybai tarp valstybių narių
Konkurencijos ribojimas
Nauda vartotojams

Prašymas dėl prejudicinio sprendimo priėmimo yra dėl EB 81 straipsnio išaiškinimo.
Šis prašymas buvo pateiktas nagrinėjant ginčą tarp
Asnef-Equifax, Servicios de Información sobre Solvencia y Crédito, SL
(toliau –
Asnef-Equifax
) kartu su
Administración del Estado
ir
l’Asociación de Usuarios de Servicios Bancarios
(toliau –
Ausbanc
) dėl finansų institucijų keitimosi duomenimis apie klientų mokumą sistemos (toliau – duomenų bazė).

Teisinis pagrindas

Bendrijos teisė
Pagal 2002 m. gruodžio 16 d. Tarybos reglamento (EB) Nr. 1/2003 dėl konkurencijos taisyklių, nustatytų Sutarties 81 ir 82 straipsniuose,
įgyvendinimo (OL 2003, L 1, p. 1) ketvirtą konstatuojamąją dalį, vienas iš šio reglamento tikslų, be kita ko, yra valstybių
narių konkurencijos institucijoms ir teismams suteikti įgaliojimus taikyti ne tik Sutarties 81 straipsnio 1 dalį ir 82 straipsnį,
bet ir to paties straipsnio 3 dalį.
Reglamento Nr. 1/2003 3 straipsnio 1 ir 2 dalyse nurodoma:
„1. Valstybių narių konkurencijos institucijos ar nacionaliniai teismai, taikydami nacionalinius konkurencijos įstatymus susitarimams,
įmonių asociacijų sprendimams ar suderintiems veiksmams tokia prasme, kaip apibrėžta Sutarties 81 straipsnio 1 dalyje, jei
jie gali paveikti prekybą tarp valstybių narių tokia prasme, kaip apibrėžta minėtoje straipsnio dalyje, tokiems susitarimams,
sprendimams ar suderintiems veiksmams taiko ir Sutarties 81 straipsnio nuostatas. <...>
2. Nacionaliniais konkurencijos įstatymais negali būti draudžiami susitarimai, įmonių asociacijų sprendimai ar suderinti veiksmai,
kurie gali paveikti prekybą tarp valstybių narių, tačiau neribojantys konkurencijos, kaip apibrėžta Sutarties 81 straipsnio
1 dalyje, arba tenkinantys Sutarties 81 straipsnio 3 dalies reikalavimus, arba apimami reglamento dėl Sutarties 81 straipsnio
3 dalies taikymo. Šis reglamentas nedraudžia valstybėms narėms priimti ir taikyti savo teritorijoje griežtesnius nacionalinius
įstatymus, draudžiančius įmonių vienašališkus veiksmus ar nustatančius už juos sankcijas.“

Nacionalinės teisės aktai
Pagrindinis įstatymas, reglamentuojantis konkurencijos teisę Ispanijoje, yra 1989 m. liepos 17 d. Įstatymas 16/1989 dėl konkurencijos
apsaugos (
Ley 16/1989 de Defensa de la Competencia
, toliau ? LDC).
Tribunal Supremo
nurodo, kad šio įstatymo 1 ir 3 straipsniai yra praktiškai identiški EB 81 straipsnio 1 ir 3 dalims. Pagal LDC 4 straipsnio
1 dalį,
Tribunal de Defensa de la Competencia
(konkurencijos teismas) gali leisti šio įstatymo 1 straipsnyje nurodytus susitarimus, sprendimus, rekomendacijas ir veiksmus,
jei yra šio įstatymo 3 straipsnyje nurodytos prielaidos ir sąlygos.

Pagrindinė byla ir prejudiciniai klausimai
1998 m. gegužės 21 d.
Asnef-Equifax
, kurios asocijuota narė yra
Asociación Nacional de Entidades Financieras
(Nacionalinė finansų įstaigų asociacija), pagal LDC 4 straipsnį paprašė leidimo duomenų bazei, kurią ji pati būtų turėjusi
valdyti.
Pagal duomenų bazės veikimo taisykles, jos paskirtis yra „teikti informacijos apie mokumą ir kreditus paslaugas automatiškai
tvarkant duomenis apie riziką, su kuria susidūrė paskolų ir kredito veiklą vykdančios įstaigos“. Duomenų bazėje renkama informacija
yra identiška numatytai cirkuliare 3/1995, reglamentuojančiame
Central de Información de Riesgos
(pagrindinė informacijos apie rizikas duomenų bazė, toliau – CIR), kurią valdo centrinis Ispanijos bankas ir kuria jau gali
naudotis Ispanijos finansų įstaigos. Ši informacija apima skolininkų identifikavimo ir ūkio veiklos duomenis, o taip pat konkrečią
jų būklę, pavyzdžiui, bankrotą ar nemokumą.
Nepaisydamas neigiamos
Servicio de Defensa de la Competencia
(administratinio organo, kuriam pavesta konkurencijos apsauga) nuomonės, 1999 m. lapkričio 3 d.
Tribunal de Defensa de la Competencia,
taikydamas LDC 3 straipsnyje numatytus išimties suteikimo kriterijus, leido duomenų bazę naudoti penkerius metus su sąlyga,
kad, viena vertus, ja nediskriminuojamos už atitinkamą mokestį galės naudotis visos finansų įstaigos, ir, kita vertus, jame
saugoma informacija apie kreditorius nebus atskleidžiama. Teismo sprendime nenagrinėjamas EB 81 straipsnio taikymo klausimas.

Ausbanc
pareiškė apeliacinį skundą dėl šio teismo sprendimo
Audiencia Nacional
. Šis teismas pagrindinėje byloje ginčijamu sprendimu patenkino apeliacinį skundą.
Audiencia Nacional
nusprendė, kad duomenų bazei tiek, kiek ja ribojama laisva konkurencija, yra taikomos LDC 1 straipsnio nuostatos, ir jos negalima
leisti pagal šio įstatymo 3 straipsnį, nes neįvykdytos jo taikymui būtinos sąlygos. Iš
Audiencia Nacional
sprendimo, kuris buvo priimtas balsų dauguma, motyvų aišku, kad šis teismas vadovavosi ne tik Ispanijos teise, bet ir 1998 m.
gegužės 28 d. Teisingumo Teismo sprendimu
Deere prieš Komisiją
(C‑7/95 P, Rink. p. I‑3111) ir visų pirma jo 5, 10, 88 ir 123 punktais.
Gavęs
Asnef-Equifax
ir
Administración del Estado
kasacinį skundą,
Tribunal Supremo
mano, kad yra pagrįstų abejonių dėl to, ar labai suskaidytos rinkos atveju dėl kredito duomenų bazės sudaryti susitarimai
potencialiai gali riboti konkurenciją tiek, kiek jie gali skatinti ar palengvinti įmonių veiksmų derinimą, ir ar, jei taip
būtų, juos vis vien galima leisti dėl to, kad yra visos EB 81 straipsnio 3 dalyje išvardytos išimties suteikimo sąlygos.
Šiomis aplinkybėmis
Tribunal Supremo
nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir užduoti Teisingumo Teismui šiuos prejudicinius klausimus:
„1)      Ar EB 81 straipsnio 1 dalį galima aiškinti taip, kad su bendrąja rinka yra suderinami tarp finansų institucijų sudaryti susitarimai
dėl informacijos apie jų klientų finansinę situaciją ir įsipareigojimų laikymąsi, atsižvelgiant į tai, kad tokie susitarimai
turi įtakos Bendrijos ekonominėms politikoms ir bendrai kredito rinkai bei riboja konkurenciją finanso ir kredito įstaigų
sektoriuje?
2)      Ar EB 81 straipsnio 3 dalį galima aiškinti taip, kad valstybė narė, veikdama per savo konkurencijos tarnybas, gali leisti
finansų įstaigų susitarimus tarpusavyje keistis informacija sukuriant kredito duomenų bazę tai motyvuodama tuo, kad tokios
duomenų bazės sukūrimas yra naudingas vartotojams ir finansinių paslaugų naudotojams?“

Dėl prejudicinių klausimų

Dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą priimtinumo
Pirma, Europos Bendrijų Komisija pastebi, kad
Tribunal de Defensa de la Competencia
sprendimas yra grindžiamas ne EB 81 straipsniu, bet LDC 1 ir 3 straipsniais, ir kelia klausimą dėl prašymo priimti prejudicinį
sprendimą priimtinumo. Ji abejoja, ar
Tribunal Supremo,
kaip kasacinė instancija, gali taikyti kitas teisines nuostatas nei tos, kurias taikė žemesniosios instancijos. Nors prašymą
dėl prejudicinio sprendimo pateikęs teismas nurodo, kad pagrindinėje byloje yra taikomas EB 81 straipsnis, ji nepaaiškina
šio savo teiginio motyvų. Be to, Komisija pastebi, kad šis sprendimas, kurio teisėtumu abejojama, buvo priimtas 2001 m., t. y. prieš
įsigaliojant Reglamentui Nr. 1/2003.
Antra, Komisija teigia, kad sprendime dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą nepateikiama informacija apie tai, ar duomenų
bazė gali daryti didelį poveikį valstybių narių tarpusavio prekybai, nes tam, kad būtų taikomos iš Reglamento Nr. 1/2003 3 straipsnio
ar 1969 m. vasario 13 d. Sprendimo
Wilhelm ir kt.
(14/68, Rink. p. 1) kylančios pareigos, visų pirma turi būti taikomas EB 81 straipsnis
rationae materiae
.
Visų pirma pažymėtina, kad nagrinėjant bylas pagal EB 234 straipsnį, atsižvelgiant į kompetencijos pasidalijimą tarp Teisingumo
Teismo ir nacionalinių teismų, pirmasis negali tikrinti, ar sprendimas, kuriuo į jį buvo kreiptasi, buvo priimtas laikantis
nacionalinių teismų santvarkos ir teismo proceso normų (žr. 1993 m. spalio 20 d. Sprendimo
Ballochi
, C‑10/92, Rink. p. I‑5105, 16 ir 17 punktus; 1999 m. rugsėjo 16 d. Sprendimo
WWF ir kt
., C‑435/97, Rink. p. I‑5613, 33 punktą).
Reikia priminti, kad, pagal nusistovėjusią Teisingumo Teismo praktiką, Teisingumo Teismui ir nacionaliniam teismui bendradarbiaujant
pagal EB 234 straipsnį, tik bylą nagrinėjantis nacionalinio teismo teisėjas, kuriam tenka atsakomybė priimti teismo sprendimą,
atsižvelgdamas į bylos ypatumus, gali įvertinti, ar būtina pateikti prašymą priimti prejudicinį sprendimą, kad galėtų priimti
savo sprendimą, bei Teisingumo Teismui pateikiamų klausimų tinkamumą. Vadinasi, kai prejudiciniai klausimai yra susiję su
Bendrijos teisės aiškinimu, Teisingumo Teismas iš esmės turi priimti sprendimą (žr., be kita ko, 1995 m. gruodžio 15 d. Sprendimo
Bosman
, C‑415/93, Rink. p. I‑4921, 59 punktą ir 2006 m. liepos 13 d. Sprendimo
Manfredi ir kt.
, C‑316/04, Rink. p. I‑9759, 26 punktą).
Tačiau Teisingumo Teismas taip pat nurodė, kad išimtinėmis aplinkybėmis, siekdamas įvertinti, ar byla jam teisminga, jis gali
nagrinėti sąlygas, kuriomis jam bylą perdavė nacionalinis teismas (šiuo klausimu žr. minėto sprendimo
Manfredi ir kt
. 27 punktą). Iš tikrųjų bendradarbiavimo principas, kuriuo reikia vadovautis procese dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą,
reikalauja, kad nacionalinis teismas atsižvelgtų į Teisingumo Teismui patikėtą uždavinį prisidėti prie teisingumo vykdymo
valstybėse narėse, o ne teikti konsultacines nuomones apie bendruosius ar hipotetinius klausimus (2005 m. lapkričio 22 d.
Sprendimo
Mangold
, C‑144/04, Rink., p. I‑9981, 36 punktas).
Šiuo atžvilgiu iš nusistovėjusios teismo praktikos matyti, kad nacionalinio teismo pateiktą prašymą priimti prejudicinį sprendimą
galima atmesti, tik jei yra akivaizdu, kad prašymas išaiškinti Bendrijos teisę niekaip nesusijęs su pagrindinės bylos faktais
ar dalyku, kai problema yra hipotetinė arba kai Teisingumo Teismui nežinomos faktinės ar teisinės aplinkybės, jam būtinos
norint pateikti naudingą atsakymą į jam pateiktus klausimus (žr., be kita ko, minėto sprendimo
Bosman
61 punktą ir 2006 m. sausio 10 d. Sprendimo
IATA ir ELFAA
C‑344/04, Rink p. I‑403, 24 punktą).
Šioje byloje nėra akivaizdu, kad EB 81 straipsnio aiškinimas neturi jokio ryšio su prašymą dėl prejudicinio sprendimo pateikusio
teismo nagrinėjamos pagrindinės bylos, kuri aiškiai nėra hipotetinė, aplinkybėmis ar dalyku.
Iš tiesų, priešingai nei per posėdį teigė Komisija,
Tribunal Supremo
savo sprendime dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą nurodė, kad „(
Audiencia Nacional
) sprendimas remiasi principais, įtvirtintais LDC 1 ir 3 straipsnyje ir Europos ekonominės bendrijos (steigimo) sutarties
buvusiu 85 straipsniu, kaip jis buvo išaiškintas Teisingumo Teismo praktikoje <…>“.
Taigi įmanoma, kad pati faktinė situacija gali būti susijusi ir su Bendrijos, ir su nacionaline konkurencijos teise, nors
jos nagrinėjamus veiksmus vertina įvairiais aspektais (šiuo klausimu žr. 1998 m. lapkričio 26 d. Sprendimo
Bronner
, C‑7/97, Rink. p. I‑7791, 19 punktą ir jame nurodytą Teisingumo Teismo praktiką).
Be to,
Tribunal Supremo
aiškiai motyvavo savo prašymą priimti prejudicinį sprendimą būtinybe išvengti prieštaringo ar skirtingo aiškinimo, be kita
ko, nurodydamas, kad šis prašymas yra „bendradarbiavimo pareigos tarp nacionalinių teismų ir Bendrijos teismų išraiška“. Taip
prašymą dėl prejudicinio sprendimo pateikęs teismas iš esmės siekia užtikrinti Bendrijos teisės viršenybės principo laikymąsi.
Be to,
Ausbanc
argumentai, kad duomenų bazė neturi didesnio poveikio valstybių narių tarpusavio prekybai ir kad dėl to Teisingumo Teismas
neturi kompetencijos atsakyti į prašymą priimti prejudicinį sprendimą, yra susiję su užduotų klausimų esme. Kadangi tokio
poveikio buvimą ar nebuvimą turi nustatyti nacionalinis teismas, tai šie argumentai iš principo nėra svarbūs svarstant šių
klausimų priimtinumą.
Galiausia, dėl sprendime dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą esančių duomenų dėl galimo poveikio valstybių narių tarpusavio
prekybai išsamumo reikia priminti, kad faktinių ir teisinių aplinkybių tikslumo reikalavimas yra ypač svarbus konkurencijos
srityje, kuriai būdingos sudėtingos teisinės ir faktinės situacijos (žr. 2000 m. balandžio 13 d. Sprendimo
Lehtonen ir Castors Braine
, C‑176/96, Rink. p. I‑2681, 22 punktą bei 2002 m. spalio 8 d. Nutarties
Viacom
, C‑190/02, Rink. p. I‑8287, 22 punktą).
Žinoma, šioje byloje sprendime dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą nepateikiama tiksli ir detali informacija apie tokį
poveikį. Tačiau tame sprendime pateikiama pakankamai informacijos, kad Teisingumo Teismas, aiškindamas su pagrindinėje byloje
nagrinėjama situacija susijusias Bendrijos teisės normas, galėtų prašymą dėl prejudicinio sprendimo pateikusiam teismui duoti
naudingą atsakymą.
Taigi šiomis aplinkybėmis prašymą priimti prejudicinį sprendimą reikia laikyti priimtinu.

Dėl esmės
Savo dviem klausimais, kuriuos reikia nagrinėti kartu, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės klausia,
ar EB 81 straipsnį reikia aiškinti taip, kad jis draudžia tokią informacijos apie kreditus sistemą, kokia yra šiuo atveju
nagrinėjama duomenų bazė, ir, jei taip, ar tokiai sistemai galima taikyti to paties straipsnio 3 dalyje numatytą išimtį, be
kita ko, dėl naudos, kurią naudodami šią sistemą, galėtų gauti jos vartotojai.

Ausbanc
teigia, kad ši duomenų bazė riboja konkurenciją, nes ji grindžiama informacijos, kuri paprastai laikoma konkurentų komercine
paslaptimi, keitimusi ir taip pašalina įmonės sprendimams būdingos rizikos faktorių bei skatina vienodą finansų institucijų
požiūrį į tą patį paskolos prašantį asmenį.
Asnef-Equifax
, Lenkijos Vyriausybė ir Komisija teigia, kad iš esmės tokia duomenų bazė, kokia aptariama pagrindinėje byloje, konkurencijos
neriboja.
EB 81 straipsnio 1 dalyje kaip nesuderinami su bendrąja rinka yra draudžiami visi įmonių susitarimai, įmonių asociacijų sprendimai
ir suderinti veiksmai, kurie gali paveikti valstybių narių tarpusavio prekybą ir kurių tikslas ar poveikis yra konkurencijos
trukdymas, ribojimas arba iškraipymas bendrojoje rinkoje.
Reikia išnagrinėti, ar šios sąlygos gali būti tenkinamos pagrindinėje byloje.
Visų pirma reikia pažymėti, kad iš bylos medžiagos matyti jog, viena vertus,
Asociación Nacional de Entidades Financieras
yra
Asnef-Equifax
, kuriai buvo patikėtas duomenų bazės valdymas, narė, o kita vertus, kad būtinas kredito įstaigų dalyvavimas šioje duomenų
bazėje neišvengiamai reiškia tam tikrą konkurentų bendradarbiavimą netiesiogiai keičiantis informacija apie kreditus.
Iš to darytina išvada, kad EB 81 straipsnio 1 dalis gali būti taikoma tokios duomenų bazės kūrimui ir taikymui ir nebūtina
tiksliai nurodyti, kokia yra bendradarbiavimo tarp šių įstaigų forma.
Iš tiesų kadangi minėta nuostata atskiria „suderintų veiksmų“ sąvoką nuo „įmonių susitarimų“ bei „įmonių asociacijų sprendimų“
sąvokos, taip yra dėl to, kad ji apimtų įvairias įmonių veiksmų derinimo ir suokalbio formas (1999 m. liepos 8 d. Sprendimo
Komisija prieš Anic Partecipazioni
, C‑49/92 P, Rink. p. I‑4125, 112 punktas). Todėl šiuo atveju tikslus pagrindinėje byloje nagrinėjamo bendradarbiavimo pobūdžio
nustatymas negali pakeisti teisinio vertinimo pagal EB 81 straipsnį.
Dėl poveikio valstybių narių tarpusavio prekybai
EB 81 straipsnio 1 dalyje nurodytos sąlygos, susijusios su poveikiu valstybių narių tarpusavio prekybai, aiškinimo ir taikymo
atskaitos taškas turi būti tas, kad jos tikslas yra konkurencijos reglamentavimo srityje apibrėžti Bendrijos teisės sritį
valstybių narių reglamentavimo srities atžvilgiu. Į Bendrijos teisės taikymo sritį patenka visi įmonių karteliai ir veiksmai,
kurie gali paveikti valstybių narių tarpusavio prekybą taip, kad būtų pakenkta vieningos rinkos tarp valstybių narių tikslų
įgyvendinimui, ypač tie, kuriais atskiriamos nacionalinės rinkos arba pakeičiamos konkurencijos sąlygos bendrojoje rinkoje
(žr. minėto sprendimo
Manfredi ir kt.
41 punktą).
Kad būtų daromas poveikis valstybių narių tarpusavio prekybai, įmonių susitarimai, sprendimai ar veiksmai, atsižvelgiant į
objektyvių faktinių ir teisinių aplinkybių visumą, turi leisti pakankamai tiksliai numatyti, kad jie gali tiesiogiai ar netiesiogiai,
realiai ar potencialiai daryti poveikį valstybių narių tarpusavio prekybai ir trukdyti kurti vieningą valstybių narių rinką
(žr. 1985 m. liepos 11 d. Sprendimo
Remia ir kt. prieš Komisiją
, 42/84, Rink. p. 2545, 22 punktą ir minėto sprendimo
Ambulanz Glöckner
48 punktą). Be to, ši poveikis neturi būti nedidelis (1998 m. balandžio 28 d. Sprendimas
Javico
, C‑306/96, Rink. p. I‑1983, 16 punktas ir minėto sprendimo
Manfredi ir kt.
42 punktas).
Taigi Bendrijos vidaus prekybai poveikis paprastai daromas, kai veikia keletas veiksnių, kurie, nagrinėjami atskirai, nebūtinai
yra lemiami (žr. minėto sprendimo
Bagnasco ir kt
. 47 punktą ir 2004 m. balandžio 29 d. Sprendimo
British Sugar prieš Komisiją
, C‑359/01 P, Rink. p. I‑4933, 27 punktą). Norint nustatyti, ar kartelis daro didelį poveikį valstybių narių tarpusavio prekybai,
jį reikia nagrinėti atsižvelgiant į visą jo ekonominį ir teisinį kontekstą (šiuo klausimu žr. 1994 m. balandžio 27 d. Sprendimo
Almelo
, C‑393/92, Rink. p. I‑1477, 37 punktą).
Šiuo atžvilgiu, viena vertus, paprasčiausia aplinkybė, jog nacionaliniame kartelyje dalyvauja ir kitų valstybių narių ūkio
subjektai, vertinant yra svarbi, tačiau pati savaime ji nėra lemiama, kad būtų galima daryti išvadą, jog tenkinama sąlyga,
susijusi su poveikiu valstybių narių tarpusavio prekybai (žr. minėto sprendimo
Manfredi ir kt.
44 punktas).
Kita vertus, Teisingumo Teismas jau yra nusprendęs, jog aplinkybė, kad kartelio objektas yra tik prekyba produktais vienoje
valstybėje narėje, nėra pakankama, norint atmesti poveikio valstybių narių tarpusavio prekybai galimybę (žr. 1989 m. liepos
11 d. Sprendimo
Belasco ir kt. prieš Komisiją
, 246/86, Rink. p. I‑2117, 33 punktą). Iš tiesų visoje vienos valstybės teritorijoje taikomas kartelis vien tik dėl savo pobūdžio
sustiprina valstybės rinkos atskyrimą ir taip trukdo Sutartimi siekiamai ekonominei skvarbai (1972 m. spalio 17 d. Teisingumo
Teismo sprendimo
Vereeniging van Cementhandelaren prieš Komisiją
, 8/72, Rink. p. 977, 29 punktas; minėto sprendimo
Manfredi ir kt.
45 punktas).
Be to, ta aplinkybė, kad kokie nors susitarimas ar veiksmai sudaro palankias sąlygas didėti valstybių narių tarpusavio prekybai,
nepanaikina galimybės, kad toks susitarimas ar veiksmai gali turėti šio sprendimo 34 punkte nurodytą poveikį valstybių narių
tarpusavio prekybai (šia klausimu žr. 1996 m. liepos 13 d. Sprendimo
Consten ir Grundig prieš Komisiją
, 56/64 ir 58/64, Rink. p. 429, 495).
Nacionalinis teismas turi patikrinti, ar atsižvelgiant į nagrinėjamos nacionalinės rinkos savybes yra pakankamai didelė tikimybė,
kad duomenų bazės veikimas gali tiesiogiai ar netiesiogiai, realiai ar potencialiai daryti poveikį kitų valstybių narių ūkio
subjektų siūlomiems kreditams Ispanijoje ir kad šis poveikis nėra nedidelis.
Vis dėlto priimdamas prejudicinį sprendimą, Teisingumo Teismas prireikus gali pateikti paaiškinimus, kurie nacionaliniam teismui
padėtų atlikti savąjį aiškinimą (žr., pavyzdžiui, 2002 m. spalio 17 d. Sprendimo
Payroll ir kt.
, C‑79/01, Rink. p. I‑8923, 29 punktą ir minėto sprendimo
Manfredi ir kt.
48 punktą).
Nagrinėjamu atveju iš bylos medžiagos matyti, kad duomenų bazė iš principo yra atvira visoms įstaigoms, besiverčiančioms paskolų
ir kredito veikla, t. y. plačiam skirtingų įmonių ratui. Kitaip nei Ispanijos centrinio banko valdomam CIR, šioje duomenų
bazėje nėra numatyta minimalių įrašymo į ją sumų, todėl į duomenų bazę yra įtraukta daugiau informacijos apie kredito operacijas
nei į CIR. Be to, informacija iš šios duomenų bazės yra perduodama elektroniniu būdu ir todėl daug efektyviau nei ją pateikia
CIR.
Todėl galimybė naudotis duomenų baze ir tokio naudojimosi sąlygos, atrodo, gali turėti didelį poveikį kitose valstybėse nei
Ispanijos Karalystė įsikūrusioms įmonėms sprendžiant dėl veiklos šioje valstybėje vykdymo.
Pagal nusistovėjusią Teisingumo Teismo praktiką ir kaip matyti iš šio sprendimo 34 punkto, EB 81 straipsnio 1 dalis nenumato
reikalavimo, kad šia nuostata draudžiami karteliai būtų padarę didelį poveikį prekybai Bendrijos viduje, tačiau numato reikalavimą
nustatyti, kad kartelių pobūdis gali sukelti tokias pasekmes (šiuo klausimu žr. 1978 m. vasario 1 d. Sprendimo
Miller prieš Komisiją
, 19/77, Rink. p. 131, 15 punktą; 1997 m. liepos 17 d. Sprendimo
Ferriere Nord prieš Komisiją
, C‑219/95 P, Rink. p. I‑4411, 19 punktą bei minėtą sprendimą
Bagnasco ir kt.
48 punktą).
Taip pat reikia atsižvelgti į numatomus konkurencijos sąlygų pokyčius ir valstybių narių tarpusavio prekybos srautus. Šiuo
aspektu prašymą dėl prejudicinio sprendimo pateikęs teismas turi atsižvelgti, pavyzdžiui, į galimą tarpvalstybinės veiklos
vystymąsi ir numatomą galimų politinių ar teisinių iniciatyvų, skirtų sumažinti teisines ar technines kliūtis prekybai, įtaką.
Jei prašymą dėl prejudicinio sprendimo pateikęs teismas mano, kad duomenų bazė gali turėti poveikį valstybių narių tarpusavio
prekybai šio sprendimo 34 punkte nurodyta prasme, jis turi ištirti, ar jos tikslas ar pasekmė yra konkurencijos ribojimas
EB 81 straipsnio 1 dalies prasme.
Dėl konkurencijos ribojimo buvimo
Aišku, kad pagrindinė keitimosi informacija apie kreditus sistemos, tokios kaip duomenų bazė, paskirtis yra pateikti kreditus
teikiančioms įstaigoms svarbią informaciją apie esamus ar potencialius paskolų gavėjus, įskaitant tai, kaip jie anksčiau grąžino
savo skolas. Pateikiamos informacijos pobūdis priklauso nuo naudojamos sistemos tipo. Pagrindinėje byloje nagrinėjamoje duomenų
bazėje, kaip nurodė generalinis advokatas savo išvados 46 ir 47 punktuose, yra nurodomos neigiamos aplinkybės, pvz., skolos
nemokėjimas, ir teigiamos, pvz., kreditų likučiai, laidavimas, užstatai ir garantijos, lizingo operacijos arba laikinas turto
perdavimas.
Tokios duomenų bazės, kurios, kaip nurodo Lenkijos vyriausybė, egzistuoja daugelyje valstybių narių, padidina informacijos,
kurią gali sužinoti kredito įstaigos apie potencialius skolininkus, kiekį ir taip sušvelnina kredito davėjo ir kredito gavėjo
turimos informacijos skirtumą, tuo padėdamos geriau numatyti kredito grąžinimo tikimybę. Atlikdamos tokį vaidmenį, šios duomenų
bazės iš principo gali sumažinti savo įsipareigojimų nesilaikančių skolininkų skaičių ir taip pagerinti kreditų pasiūlą.
Tokios duomenų bazės, kaip aptariamos šioje byloje, savo esme nėra skirtos trukdyti, riboti arba iškraipyti konkurenciją bendrojoje
rinkoje EB sutarties 81 straipsnio 1 dalies prasme, todėl prašymą dėl prejudicinio sprendimo pateikęs teismas turi patikrinti,
ar jos nesukelia tokių pasekmių.
Šiuo požiūriu reikia pabrėžti, kad susitarimų ar veiksmų pagal EB 81 straipsnį vertinimas reiškia, kad būtina atsižvelgti
į konkrečią situaciją, kurioje jie atsiranda, įskaitant ekonominį ir teisinį kontekstą, kuriame veikia įmonės, prekių ar paslaugų,
kuriems jie taikomi, pobūdį, o taip pat realias nagrinėjamos rinkos ar rinkų veikimo sąlygas ir struktūrą (šia prasme žr.
1994 m. gruodžio 15 d. Sprendimo
DLG
, C‑250/92, Rink. p. I‑5641, 31 punktą; 1995 m. gruodžio 12 d. Sprendimo
Oude Luttikhuis ir kt
., C‑399/93, Rink. p. I‑4515, 10 punktą, o taip pat minėto sprendimo
Javico
22 punktą).
Nors EB 81 straipsnio 1 dalis tokio vertinimo neapriboja vien tik pasireiškusiu poveikiu, nes vertinimas turi atsižvelgti
ir į nagrinėjamo susitarimo ar veiksmų galimą poveikį, susitarimui EB 81 straipsnis netaikomas, jei jo įtaka rinkai yra tik
nereikšminga (1969 m. liepos 9 d. Sprendimo
Völk
, 5/69, Rink. p. 295, 7 punktas; minėto sprendimo
Deere prieš Komisiją
77 punktas ir minėto sprendimo
Bagnasco ir kt.
34 punktas).
Pagal Teisingumo Teismo praktiką, bylose dėl keitimosi informacija ši veikla pažeidžia konkurencijos taisykles, kai ji sumažina
arba panaikina tam tikrą netikrumą dėl to, kaip toliau vystysis rinka, ir to pasekmė yra konkurencijos tarp įmonių ribojimas
(minėto sprendimo
Deere prieš Komisiją
90 punktas ir 2003 m. spalio 2 d. Sprendimo
Thyssen Stahl prieš Komisiją
, C‑194/99 P, Rink. p. I‑10821, 81 punktas).
Iš tiesų iš pačios EB sutarties konkurencijos nuostatų prigimties išplaukia, kad kiekvienas ūkio subjektas turi savarankiškai
spręsti, kokios politikos jis laikysis bendrojoje rinkoje. Taigi pagal Teisingumo Teismo praktiką, toks savarankiškumo reikalavimas
draudžia bet kokius tiesioginius ar netiesioginius kontaktus tarp ūkio subjektų, kurie galėtų arba daryti įtaką esamo ar galimo
konkurento veiklai rinkoje, arba atskleisti tokiam konkurentui, kaip pats ūkio subjektas ketina toliau elgtis rinkoje arba
kokių naujų veiksmų joje imtis, kai tokių kontaktų tikslas arba pasekmė yra nenormalių konkurencijos sąlygų atitinkamoje rinkoje
atsiradimas, atsižvelgiant į tiriamų produktų ar paslaugų pobūdį, įmonių skaičių ir dydį bei rinkos apimtį (žr. minėto sprendimo
Komisija prieš Anic Partecipazioni
, 116 ir 117 punktus bei ten nurodytą Teisingumo Teismo praktiką).
Bet kokiu atveju šis savarankiškumo reikalavimas neatima iš ūkio subjektų teisės protingai prisiderinti prie savo konkurentų
esamo ar numanomo elgesio (minėti sprendimai
Deere prieš Komisiją,
87 punktas;
Komisija prieš Anic Partecipazioni
, 117 punktas ir
Thyssen Stahl prieš Komisiją
, 83 punktas).
Todėl, kaip yra aišku iš šio sprendimo 49 punkto, negali būti įvertinta abstrakčiai, ar tokia keitimosi informacija sistema,
kaip ši duomenų bazė, atitinka Bendrijos konkurencijos taisykles. Tai priklauso nuo ekonomikos sąlygų nagrinėjamose rinkose
ir pačios sistemos charakteristikų, ypač nuo jos tikslo, prieigos ir dalyvavimo keičiantis informacija sąlygų, o taip pat
informacijos, kuria keičiamasi, pobūdžio – ji gali būti, pavyzdžiui, vieša arba konfidenciali, detali arba apibendrinta, apie
praeitį arba apie dabartį – jos dažnumo ir reikšmės nustatant kainas bei apimčių ir teikimo sąlygų.
Kaip nurodyta šio sprendimo 47 punkte, tokios duomenų bazės, kokia aptariama šioje byloje, sumažindamos paskolas paėmusių
asmenų įsipareigojimų nevykdymų atvejų skaičių, iš esmės pagerina kreditų pasiūlą. Iš tiesų, kaip savo išvadų 54 punkte nurodė
generalinis advokatas, jei finansų įstaigos dėl to, kad neturi informacijos apie riziką, jog paskolas paėmę asmenys neįvykdys
savo įsipareigojimų, negali iš jų išskirti tų paskolas paėmusių asmenų, kurių įsipareigojimų neįvykdymo rizika yra didesnė,
šių įstaigų prisiimama rizika neišvengiamai padidės ir jos bus linkusios šią riziką įskaičiuoti į visų paskolas imančių asmenų
sąnaudas, net ir tų, dėl kurių kyla mažiausia rizika, todėl pastarieji turės mokėti brangiau nei tuo atveju, jei šios įstaigos
turėtų galimybę tiksliau įvertinti paskolos sugrąžinimo galimybę. Iš principo tokios duomenų bazės, kaip minima šioje byloje,
sušvelnina šią tendenciją.
Be to, tokios duomenų bazės, sumažindamos pačių finansų įstaigų turimų duomenų apie savo klientus svarbą, iš principo, atrodo,
gali padėti padidinti kreditus imančių asmenų mobilumą. Be to, šios duomenų bazės gali palengvinti naujų konkurentų atėjimą
į rinką.
Vis dėlto tai, ar egzistuoja konkurencijos apribojimas EB 81 straipsnio 1 dalies prasme, priklauso nuo ekonominio ir teisinio
duomenų bazės veikimo konteksto ir ypač nuo ekonominių rinkos sąlygų ir pačios duomenų bazės savybių.
Šiuo atžvilgiu visų pirma reikia pabrėžti, kad jei pasiūla rinkoje yra labai koncentruota, tai keitimasis tam tikra informacija,
atsižvelgiant visų pirma į jos pobūdį, gali sudaryti sąlygas įmonėms sužinoti savo konkurentų situaciją ir jų komercinę strategiją
rinkoje ir taip sumažinti rungtyniavimą rinkoje bei padidinti suokalbių sudarymo galimybę ar net tai paskatinti. Ir atvirkščiai,
jei pasiūla yra labai suskaidyta, tai informacijos skleidimo ir keitimosi ja tarp konkurentų įtaka konkurencijai rinkoje gali
būti vertinama neutraliai arba netgi teigiamai (šiuo klausimu žr. minėto sprendimo
Thyssen Stahl prieš Komisiją
84 ir 86 punktus). Nagrinėjamu atveju yra aišku, kad, kaip nurodyta šio sprendimo 10 punkte, nacionalinis teismas sprendimą
dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą priėmė darydamas prielaidą, kad „rinka yra suskaidyta“, kurią jis turi patikrinti.
Antra, kad iš tokios duomenų bazės, kokia yra nagrinėjama pagrindinėje byloje, negalima būtų suprasti konkurentų pozicijos
rinkoje ar komercinės strategijos, labai svarbu, kad tiesiogiai ar netiesiogiai nebūtų atskleista kreditoriaus tapatybė. Šioje
byloje iš sprendimo dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą aišku, kad
Tribunal de Defensa de la Competencia
Asnef-Equifax
įpareigojo neatskleisti duomenų bazėje esančios informacijos ape kreditorius, o pastaroji su šiuo įpareigojimu sutiko.
Trečia, taip pat labai svarbu, kad prieiga prie duomenų bazės būtų teisiškai ir faktiškai nediskriminacinė visų šioje srityje
veikiančių ūkio subjektų atžvilgiu. Iš tiesų, jei tokia prieiga nebūtų užtikrinta, tai kai kurie iš jų atsidurtų nepalankesnėje
padėtyje, nes jie turėtų mažiau informacijos apie prisiimamą riziką, o tai taip pat neskatintų naujų subjektų atėjimo į rinką.
Iš to darytina išvada, kad jei nagrinėjamos rinkos nėra labai koncentruotos, jei sistema nesudaro galimybių identifikuoti
kreditorių ir jei prieigos ir naudojimo sąlygos visoms finansų įstaigoms yra nediskriminacinės, tokia keitimosi informacija
sistema kaip duomenų bazė iš principo negali turėti konkurenciją ribojančio poveikio EB 81 straipsnio 1 dalies prasme.
Iš tiesų šiomis sąlygomis tokios sistemos padeda sumažinti su kredito prašančių asmenų įsipareigojimų nevykdymo rizika susijusį
netikrumą, tačiau jos nesumažina su konkurencijos sąlygomis susijusio netikrumo. Kiekvienas ūkio subjektas, priimdamas tam
tikrą sprendimą, paprastai veiktų nepriklausomai ir savarankiškai, atsižvelgdamas į su kredito prašančiais asmenimis susijusią
riziką. Priešingai nei teigia
Ausbanc
, vien tik iš tokio keitimosi informacija apie kreditus negalima automatiškai daryti išvados, kad tai nulemtų galimą kolektyvinį
konkurenciją pažeidžiantį elgesį, pavyzdžiui, tam tikrų potencialių paskolos gavėjų boikotą.
Be to, kaip savo išvados 56 punkte iš esmės nurodė generalinis advokatas, galimiems klausimams, susijusiems su jautriais asmens
duomenų aspektais konkurencijos teisė netaikoma, ir jie gali būti sprendžiami vadovaujantis tokių duomenų apsaugą reglamentuojančiomis
nuostatomis. Iš bylos medžiagos matyti, kad pagrindinėje byloje pagal duomenų bazei taikomas taisykles suinteresuoti vartotojai
pagal Ispanijos įstatymus gali patikrinti su jais susijusius duomenis ir, jei reikia, pareikalauti juos ištaisyti arba panaikinti.
Dėl EB 81 straipsnio 3 dalies taikymo
Prašymą dėl prejudicinio sprendimo pateikusiam teismui sprendžiant pagrindinę bylą gali prireikti svarstyti klausimą dėl EB 81 straipsnio
3 dalies taikymo, tik jei šis teismas, atsižvelgdamas į šio sprendimo 58–62 punktuose išdėstytus argumentus, nuspręstų, kad
šiuo atveju konkurencija tikrai buvo apribota EB 81 straipsnio 1 dalies prasme.
EB 81 straipsnio 3 dalyje numatytą išimtį galima taikyti tik tuomet, jei yra įvykdytos keturios šioje nuostatoje nurodytos
kumuliacinės sąlygos. Visų pirma reikia, kad kartelis padėtų tobulinti prekių gamybą ir paskirstymą arba skatinti technikos
ir ekonomikos pažangą, antra, kad kartu sudarytų sąlygas vartotojams sąžiningai dalytis gaunama nauda, trečia, kad atitinkamoms
įmonėms nenustatytų jokių apribojimų, nebūtinų šiems tikslams pasiekti, ir, ketvirta, kad nesuteiktų tokioms įmonėms galimybės
panaikinti konkurenciją didelei atitinkamų produktų daliai (žr. šiuo klausimu 1984 m. sausio 17 d. Sprendimo
VBVB ir VBBB prieš Komisiją
, 43/82 ir 63/82, Rink. p. 19, 61 punktą ir minėto sprendimo
Remia ir kt. prieš Komisiją
38 punktą).
Iš bylos medžiagos ir, be kita ko, iš antro prašymą dėl prejudicinio sprendimo pateikusio teismo klausimo išeitų, kad jis
ypač norėtų gauti Teisingumo Teismo išaiškinimą dėl antrosios iš šių sąlygų, kuri numato, kad sąžininga iš susitarimo gaunamos
naudos dalis turi būti skirta vartotojams. Iš tiesų šis teismas iš esmės klausia, ar tuo atveju, jei naudos iš duomenų bazės
gauna ne visi vartotojai, jai vis tiek galėtų būti taikoma EB 81 straipsnio 3 dalyje numatyta išimtis.
Tokios duomenų bazės, kokia aptariama šioje byloje, be galimo šio sprendimo 55 ir 56 punktuose nurodyto poveikio, gali padėti
išvengti pernelyg didelio kredito vartotojų įsiskolinimo, o taip pat bendrai sudaryti didesnes galimybes gauti kreditą. Šie
objektyvūs ekonominiai privalumai galėtų, jei kartais būtų pripažinta, kad duomenų bazė riboja konkurenciją EB 81 straipsnio
1 dalies prasme, kompensuoti tokio galimo apribojimo keliamas neigiamas pasekmes; tai prireikus turėtų įvertinti prašymą dėl
prejudicinio sprendimo pateikęs teismas.
Žinoma, negalima atmesti galimybės, kad, kaip teigia
Ausbanc
, kai kuriems kredito prašantiems asmenims yra padidinamos palūkanos arba net atsisakoma suteikti kreditą dėl to, kad egzistuoja
tokia duomenų bazė.
Tačiau nenagrinėjant klausimo, ar tokie kredito prašantys asmenys vis vien gauna naudos iš to, kad kredito sistemoje yra tvarka
ar apsauga nuo pernelyg didelio įsiskolinimo, vien tik ši aplinkybė nereiškia, kad neįvykdoma sąlyga, pagal kurią sąžininga
iš susitarimo gaunamos naudos dalis turi būti skirta vartotojams.
Iš tiesų, pagal EB 81 straipsnio 3 dalį, reikia atsižvelgti į bendrą poveikį visiems vartotojams atitinkamose rinkose, o ne
kiekvienam šios kategorijos vartotojui atskirai.
Be to, reikia pažymėti, kad, kaip išplaukia iš šio sprendimo 55 ir 67 punktų, tokios duomenų bazės, kokia yra aptariama pagrindinėje
byloje, esant tinkamoms sąlygoms, gali pagerinti kreditų pasiūlą, taip pat ir tiems kredito prašantiems asmenims, kuriems
dėl to, kad kreditoriai gerai nežino jų asmeninės situacijos, būtų tekę mokėti pernelyg dideles palūkanas.
Atsižvelgiant į visa tai, kas išdėstyta, į pateiktus klausimus reikia atsakyti taip:
–        EB 81 straipsnio 1 dalis turi būti aiškinama taip, kad tokia informacijos apie kreditus sistema, kokia yra šiuo atveju nagrinėjama
duomenų bazė, iš principo neriboja konkurencijos, jei nagrinėjamos rinkos nėra labai koncentruotos, jei sistema nesudaro galimybių
identifikuoti kreditorius ir jei prieigos bei naudojimosi sąlygos visoms finansų įstaigoms yra teisiškai ir faktiškai nediskriminacinės.
–        Jei tokia informacijos apie kreditus sistema, kokia yra šiuo atveju nagrinėjama duomenų bazė, ribotų konkurenciją EB 81 straipsnio
1 dalies prasme, tai šio straipsnio 3 dalyje numatytą išimtį galima taikyti tik tuomet, kai yra įvykdytos keturios šioje nuostatoje
nurodytos kumuliacinės sąlygos. Nacionalinis teismas turi patikrinti, ar šios sąlygos yra įvykdytos. Norint įvykdyti sąlygą,
pagal kurią sąžininga iš susitarimo gaunamos naudos dalis turi būti skirta vartotojams, iš principo nebūtina, kad kiekvienas
vartotojas individualiai gautų naudos iš susitarimo, sprendimo ar suderintų veiksmų. Tačiau reikia, kad bendras poveikis visiems
vartotojams aptariamose rinkose būtų palankus.

Dėl bylinėjimosi išlaidų
Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą dėl prejudicinio sprendimo pateikusio teismo nagrinėjamoje
byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo Teismui,
išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.
Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (trečioji kolegija) nusprendžia:
1.
EB 81 straipsnio 1 dalis turi būti aiškinama taip, kad tokia finasų įstaigų informacijos apie kreditus sistema, kokia yra
šiuo atveju pagrindinėje byloje nagrinėjama duomenų bazė, iš principo neriboja konkurencijos, jei nagrinėjamos rinkos nėra
labai koncentruotos, jei sistema nesudaro galimybių identifikuoti kreditorius ir jei prieigos bei naudojimo sąlygos visoms
finansų įstaigoms yra teisiškai ir faktiškai nediskriminacinės.
2.
Jei tokia informacijos apie kreditus sistema, kokia yra šiuo atveju nagrinėjama duomenų bazė, ribotų konkurenciją EB 81 straipsnio
1 dalies prasme, tai šio straipsnio 3 dalyje numatytą išimtį galima taikyti tik tuomet, kai yra įvykdytos keturios šioje nuostatoje
nurodytos kumuliacinės sąlygos. Nacionalinis teismas turi patikrinti, ar šios sąlygos yra įvykdytos. Norint įvykdyti sąlygą,
pagal kurią sąžininga iš susitarimo gaunamos naudos dalis turi būti skirta vartotojams, iš principo nebūtina, kad kiekvienas
vartotojas individualiai gautų naudos iš susitarimo, sprendimo ar suderintų veiksmų. Tačiau reikia, kad bendras poveikis visiems
vartotojams aptariamose rinkose būtų palankus.
Parašai.
*
Proceso kalba: ispanų.