CELEX: 62002CJ0327
Asociācijas nolīgums starp Kopienām un Bulgāriju, Kopienām un Poliju un Kopienām un Slovākiju
Tiesības veikt uzņēmējdarbību
Valsts tiesību akti, kas paredz bez izskatīšanas noraidīt uzturēšanās atļaujas pieteikumus ar mērķi veikt uzņēmējdarbību, pamatojoties uz to, ka pieteikuma iesniedzējam nav pagaidu uzturēšanās atļaujas

Lūgums sniegt prejudiciālo nolēmumu ir par to, kā interpretēt Eiropas Nolīguma starp Eiropas Kopienām un to dalībvalstīm,
no vienas puses, un Bulgārijas Republiku, no otras puses, kas apstiprināts ar 1994. gada 19. decembra Padomes un Komisijas
lēmumu Nr. 94/908/EOTK, EK,
Euratom
(OV L 358, 1. lpp., turpmāk tekstā – “Nolīgums starp Kopienām un Bulgāriju”), 45. panta 1. punktu un 59. panta 1. punktu,
Eiropas Nolīguma starp Eiropas Kopienām un to dalībvalstīm, no vienas puses, un Polijas Republiku, no otras puses, kas apstiprināts
ar 1993. gada 13. decembra Padomes un Komisijas lēmumu Nr. 93/743/EOTK, EK,
Euratom
, 44. panta 3. punktu un 58. panta 1. punktu (OV L 348, 1. lpp., turpmāk tekstā – “Nolīgums starp Kopienām un Poliju”), kā
arī Eiropas Nolīguma starp Eiropas Kopienām un to dalībvalstīm, no vienas puses, un Slovākijas Republiku, no otras puses,
kas apstiprināts ar 1994. gada 19. decembra Padomes un Komisijas lēmumu Nr. 94/909/EOTK, EK,
Euratom
, 45. panta 3. punktu un 59. panta 1. punktu (OV L 359, 1. lpp., turpmāk tekstā – “Nolīgums starp Kopienām un Slovākiju”,
un minētie nolīgumi kopā – “Asociācijas nolīgumi”).
Šis lūgums ir iesniegts prāvās starp Bulgārijas pilsonēm Panajotovu un Kalčevu, kā arī Polijas pilsonēm Lisu, Topu un Rusiecku,
un Slovākijas pilsoni Sopovu un
Minister voor Vreemdelingenzaken en Integratie
(ministrs ārvalstnieku un integrācijas jautājumos) par pēdējā atteikumu izsniegt tām uzturēšanās atļauju, lai veiktu profesionālo
darbību kā pašnodarbinātas personas.

Atbilstošās tiesību normas

Kopienu tiesiskais regulējums
Nolīguma starp Kopienām un Bulgāriju 45. panta 1. punkts, kas iekļauts tā IV sadaļā, noteic:
“Katra dalībvalsts, sākot ar šī līguma spēka stāšanās brīdi piešķir nosacījumus Bulgārijas uzņēmumu un pilsoņu uzņēmējdarbības
dibināšanai, Bulgārijā dibinātu uzņēmumu un tās teritorijā uzņēmējdarbību veicošu pilsoņu darbībai, kas nav mazāk labvēlīgi
kā tie, kas piešķirti tās pašas uzņēmumiem un pilsoņiem, izņemot jautājumus, kas ietverti Pielikumā XVa.”
Saskaņā ar šī paša nolīguma 59. panta 1. punktu:
“Attiecībā uz IV sadaļas piemērošanu nekas no šī nolīguma nevar aizkavēt puses pielietot savus likumus un noteikumus par fizisko
personu iebraukšanu un uzturēšanos, darbu, darba apstākļiem un fizisko personu uzņēmējdarbības dibināšanu un pakalpojumu sniegšanu
ar nosacījumu, ka, to darot, tās tos nepielieto tādā veidā, kas atceļ vai pasliktina tās priekšrocības, kas jebkurai no pusēm
ir paredzētas saskaņā ar kādu konkrētu šī nolīguma noteikumu [..].”
Nolīguma starp Kopienām un Poliju 44. panta 3. punkts un 58. panta 1. punkts, kā arī Nolīguma starp Kopienām un Slovākiju
45. panta 3. punkts un 59. panta 1. punkts ir formulēti līdzīgi kā Nolīguma starp Kopienām un Bulgāriju 45. panta 1. punkts
un 59. panta 1. punkts.

Nīderlandes tiesiskais regulējums
1994. gada
Vreemdelingenwet
(1994. gada Likums par ārvalstniekiem, turpmāk tekstā – “
Vreemdelingenwet
”) 16.a panta 1. punkts noteic, ka uzturēšanās atļaujas pieteikums tiek izskatīts tikai tad, ja ārvalstniekam ir derīga pagaidu
uzturēšanās atļauja. Šī paša panta 3. un 4. punkts atbrīvo no šiem nosacījumiem noteiktu kategoriju ārvalstniekus, kamēr šī
panta 6. punkts noteic, ka pieteikuma iesniedzēji var tikt atbrīvoti ļoti īpašos individuālos gadījumos.
Pagaidu uzturēšanās atļauja ārvalstniekam ir jāpieprasa tuvākajā Nīderlandes diplomātiskajā vai konsulārajā pārstāvniecībā
savā valstī vai valstī, kur tas ilgstoši uzturas. Tā tiek izsniegta ar nosacījumu, ka pieprasītājs atbilst uzturēšanās atļaujas
saņemšanas pamatnosacījumiem. Ja apstākļi no izdošanas brīža nemainās vai neizrādās, ka atļauja ir iegūta, pamatojoties uz
neprecīziem datiem, šādas atļaujas turētājs var pēc ierašanās Nīderlandē iegūt [pastāvīgās] uzturēšanās atļauju.
Attiecībā uz īstermiņa uzturēšanos, kas nepārsniedz trīs mēnešus, Bulgārijas pilsoņiem ir jāsaņem vīza. Saskaņā ar
Vreemdelingenwet
8. pantu un 1994. gada
Vreemdelingenbesluit
(1994. gada Dekrēts par ārvalstniekiem) 46. panta 1. punkta c) apakšpunktu Polijas un Slovākijas pilsoņiem ir tiesības brīvi
uzturēties vienu trīs mēnešu periodu (turpmāk tekstā – “brīvais periods”). Tomēr saskaņā ar 1994. gada
Vreemdelingenbesluit
46. panta 2. punktu šis brīvais periods izbeidzas automātiski, ja tā laikā ieinteresētā persona iesniedz uzturēšanās atļaujas
pieteikumu.

Pamata prāvas un prejudiciālie jautājumi
Prasītāju iesniegtos uzturēšanās, lai veiktu profesionālu darbību Nīderlandē kā pašnodarbinātas personas, atļauju pieteikumus
noraidīja Groningenas (Nīderlande) reģionālās policijas priekšnieks, motivējot atteikumu ar to, ka šīm personām nav pagaidu
uzturēšanās atļaujas, ko pieprasa
Vreemdelingenwet
16. panta 1. punkts. Sūdzības, kas tika iesniegtas par šo atteikumu, ar
Minister voor Vremdelingenzaken en Integratie
laika posmā no 2001. gada 22. janvāra līdz 1. maijam pieņemtiem lēmumiem tika atzītas par nepamatotām.
Izskatot sūdzību par šiem lēmumiem,
Rechtbank te `s‑Gravenhage
, pirmkārt, nolēma, ka prasītājas pamata prāvā nevar atsaukties ne uz vienu no
Vreemdelingenwet
16. panta 3., 4. un 6. punktā paredzētajiem izņēmumiem.
Tālāk iepriekš minētā tiesa norāda, ka savos 2001. gada 27. septembra spriedumos lietā C‑63/99
Gloszczuk
(
Recueil
, I‑6369. lpp., 86. punkts), C‑235/99
Kondova
(
Recueil
, I‑6427. lpp., 91. punkts), kā arī C‑257/99
Barkoci
un
Malik
(
Recueil
, I‑6557. lpp., 83. punkts), kas pasludināti prāvās, kurās bija piemērojami Lielbritānijas tiesību akti, Eiropas Kopienu Tiesa
ir izspriedusi, ka noteikumi par uzņēmējdarbības tiesībām, ko satur Asociācijas nolīgumi, ko noslēgušas Kopienas, principā
nav pretrunā ar to, ka dalībvalstis piekļuvi teritorijai pakļauj prasībai par pagaidu uzturēšanās atļaujas saņemšanu.
Tā šajā sakarā īpaši atzīmē, ka iepriekš minētā
Barkoci
un
Malik
sprieduma 4. punktā Eiropas Kopienu Tiesa sprieda saistībā ar noteikumiem, kas formulēti identiski Nolīguma starp Kopienām
un Slovākiju 45. panta 3. punkta un 59. panta 1. punkta normām, tas ir, Eiropas Nolīguma starp Eiropas Kopienām un to dalībvalstīm,
no vienas puses, un Čehijas Republiku, no otras puses, kas apstiprināts ar 1994. gada 19. decembra Padomes un Komisijas lēmumu
Nr. 94/910/EOTK, EK,
Euratom
(OV L 360, 1. lpp., turpmāk tekstā – “Nolīgums starp Kopienām un Čehiju”) 45. panta 3. punktu un 59. panta 1. punktu:
“Asociācijas nolīguma 59. panta 1. punkta pirmā teikuma beigās izteiktais nosacījums ir jāinterpretē tādējādi, ka Čehijas
pilsoņa pienākuma pirms došanās uz uzņemošo dalībvalsti savā mītnes zemē saņemt iebraukšanas atļauju, kuras piešķiršanai ir
jāveic pamatnosacījumu, tādu kā [
United Kingdom
]
Immigration Rules
[(
House of Commons Paper 395
), turpmāk tekstā – “
Immigration Rules
”] 212. punktā paredzētie, pārbaude, ne mērķis, ne sekas nav padarīt par neiespējamu vai pārmērīgi sarežģītu iespēju Čehijas
pilsoņiem izmantot tiesības, kuras piešķir šī nolīguma 45. panta 3. punkts, ar nosacījumu, ka uzņemošās dalībvalsts kompetentās
iestādes izmanto savu rīcības brīvību attiecībā uz iebraukšanas, lai veiktu uzņēmējdarbību, atļaujas pieteikumiem, kas ir
iesniegti saskaņā ar šo līgumu, iebraucot šajā valstī, tādējādi, ka iebraukšanas atļauju var piešķirt Čehijas pilsonim, kuram
nav atļaujas iebraukt, pamatojoties uz ko citu, nevis
Immigration Rules
, ja šīs personas pieteikums skaidri un acīmredzami atbilst tām pašām pamatprasībām, ko piemērotu tad, ja viņš pieprasītu
iebraukšanas atļauju, atrazdamies Čehijas Republikā.”
Iesniedzējtiesa uzsver, ka iepriekšminētā
Barkoci
un
Malik
sprieduma 69. punktā Eiropas Kopienu Tiesa tomēr precizēja:
“[..] nepieskaroties jautājumam, vai Asociācijas nolīguma 59. panta 1. punkts atļauj uzņemošās dalībvalsts kompetentajām iestādēm
atteikt ielaist savā teritorijā Čehijas pilsoni bez iebraukšanas atļaujas, pietiek pārbaudīt to, vai britu iestāžu veiktā
valsts tiesību aktu piemērošana attiecībā uz imigrāciju kā tādu, ieskaitot
Secretary of State
[
for the Home Department
] rīcības brīvību, kuras mērķis ir noteikt to, vai individuālos gadījumos nosacījums par iebraukšanas atļaujas esamību var
tikt neievērots, atbilst 59. panta 1. punkta pirmā teikuma beigās ietvertajam nosacījumam.”
Šajos apstākļos iesniedzējtiesa jautā, vai atbilde, kas parādās iepriekš minētā sprieduma lietā
Barkoci
un
Malik
4. punktā, lasot to saskaņā ar šī paša sprieduma 69. punktu, nav izstrādāta tikai atbilstoši Apvienotās Karalistes tiesību
aktu īpatnībām. Šajā sakarā tā norāda, ka atšķirībā no tām Nīderlandes tiesības neļauj kompetentajām iestādēm, izņemot
Vreemdelingenwet
16. pantā noteikti paredzētos gadījumus, izsniegt uzturēšanās atļauju prasītājām pamata prāvās, ja viņām nav pagaidu uzturēšanās
atļaujas.
Iepriekš minētā tiesa, visbeidzot, uzsver, ka, nesaņemot prasīto vīzu, Panajotova un Kalčeva, iesniedzot savus uzturēšanās
atļaujas pieteikumus uzņēmējdarbības veikšanai šajā dalībvalstī, Nīderlandē atradās nelegāli. No otras puses, situācija ir
neskaidrāka attiecībā uz citām prasītājām pamatprāvās, kuras, nebūdamas pakļautas vīzas nepieciešamībai, lai uzturētos Nīderlandē
ne vairāk par trīs mēnešiem, un izmantojot brīvo periodu atbilstoši šī sprieduma 8. punktam, varēja uzturēties šajā valstī
pirms pieteikuma par uzturēšanās atļaujas saņemšanu iesniegšanas.
Šajos apstākļos
Rechtbank `s
‑
Gravenhage
pieņēma lēmumu apturēt lietas izskatīšanu un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:
“1)      Vai atbilde, ko Tiesa sniedza uz ceturto jautājumu 2001. gada 27. [septembra] spriedumā lietā C‑257/99 (
Barkoci
un
Malik
), ir jāinterpretē tādējādi, ka fakts, ka kompetentā iestāde, saņemot Nīderlandē iesniegtu uzturēšanās, lai veiktu uzņēmējdarbību
Asociācijas nolīguma ietvaros, atļaujas pieteikumu, atturas no jebkādas tā izskatīšanas pēc būtības sakarā ar pagaidu uzturēšanās
atļaujas trūkumu, ir nesaderīgs ar, respektīvi, Bulgārijas Asociācijas nolīguma 45. panta 1. punktu, lasot to kopā ar 59. panta
1. punktu, 44. panta 3. punktu, lasot to kopā ar Polijas Asociācijas nolīguma 58. pantu, un 45. panta 3. punktu, lasot to
kopā ar Slovākijas Republikas Asociācijas nolīguma 59. pantu? Vai fakts, ka ieceļošanas pamatnosacījumi ir precīzi un acīmredzami
ievēroti, ietekmē atbildi uz šo jautājumu?
2)      Vai fakts, ka uzturēšanās atļaujas pieteikuma [iesniegšanas] brīdī tā autors [iesniedzējs] legāli uzturas Nīderlandē uz cita,
nevis pagaidu uzturēšanās atļaujas pamata, piemēram, sakarā ar laika periodu, kas pazīstams kā “brīvais” [periods], ko paredz
Vreemdelingenwet
8. pants, ietekmē atbildi uz pirmo jautājumu, un, ja jā, tad – kādā mērā?”

Par prejudiciālajiem jautājumiem
Ar saviem diviem jautājumiem, kas jāizskata kopā, iesniedzējtiesa pēc būtības jautā, vai attiecīgo Asociācijas nolīgumu noteikumi
ir jāinterpretē tādējādi, ka tie nepieļauj dalībvalsts tiesisko regulējumu, saskaņā ar kuru uzturēšanās, lai veiktu tur uzņēmējdarbību
kā pašnodarbināta persona saskaņā ar iepriekš minētajos nolīgumos noteikto, atļaujas pieteikums, kas iesniegts tās teritorijā,
ir noraidāms bez izskatīšanas, ja pieteicējam nav pagaidu uzturēšanās atļaujas, ko pirms tam izdevušas minētās dalībvalsts
diplomātiskās vai konsulārās iestādes ieinteresētās puses izcelsmes valstī vai valstī, kur tā ilgstoši uzturas, pat ja pieteikuma
iesniegšanas brīdī tā legāli uzturas minētajā dalībvalstī citādi nekā pašnodarbināta persona un ja persona uzskata, ka tā
nepārprotami un acīmredzami atbilst pamatnosacījumiem par šādas pagaidu atļaujas un uzturēšanās atļaujas piešķiršanu pašnodarbinātai
personai.
Tiešā iedarbība, kas ir jāatzīst attiecībā uz Nolīguma starp Kopienām un Bulgāriju 45. panta 1. punktu, Nolīguma starp Kopienām
un Poliju 44. panta 3. punktu un Nolīguma starp Kopienām un Slovākiju 45. panta 3. punktu, paredz, ka Bulgārijas, Polijas
un Slovākijas pilsoņiem uz šo nolīgumu pamata ir tiesības uz tiem atsaukties uzņemošās dalībvalsts tiesā, neņemot vērā faktu,
ka tās iestādes ir kompetentas attiecībā pret šiem pilsoņiem piemērot valsts tiesību aktus par ieceļošanas, uzturēšanās un
uzņēmējdarbības veikšanu saskaņā ar Nolīguma starp Kopienām un Bulgāriju 59. panta 1. punktu, Nolīguma starp Kopienām un Poliju
58. panta 1. punktu un Nolīguma starp Kopienām un Slovākiju 59. panta 1. punktu (skat. iepriekš minēto spriedumu lietā
Gloszczuk
, 38. punkts, un iepriekš minēto spriedumu lietā
Kondova
, 39. punkts, kā arī 2001. gada 20. novembra spriedumu lietā C‑268/99
Jany
u.c.,
Recueil
, I‑8615. lpp., 28. punkts).
Ja tiesības veikt uzņēmējdarbību, tādas, kādas tās ir definētas iepriekšējā punktā minētajos pirmajos trīs noteikumos, nozīmē,
ka tiesības iebraukt un tiesības uzturēties ir atvasinātas no šīm tiesībām, no šiem trim noteikumiem tomēr izriet, ka tiesības
iebraukt un uzturēties neveido absolūtas priekšrocības, jo to izmantošana, ja vajadzīgs, var tikt ierobežota ar uzņemošās
dalībvalsts noteikumiem par šādu pilsoņu ieceļošanu, uzturēšanos un uzņēmējdarbības veikšanu (iepriekš minētais spriedums
lietā
Gloszczuk
, 51. punkts, iepriekš minētais spriedums lietā
Kondova
, 54. punkts, un iepriekš minētais spriedums lietā
Jany
u.c., 28. punkts).
Lai atbilstu Nolīguma starp Kopienām un Bulgāriju 59. panta 1. punkta, Nolīguma starp Kopienām un Poliju 58. panta 1. punkta
un Nolīguma starp Kopienām un Slovākiju 59. panta 1. punkta nosacījumam, tiesību veikt uzņēmējdarbību ierobežojumiem, kurus
noteic uzņemošās dalībvalsts tiesību akti imigrācijas jomā, ir jāīsteno paredzētais mērķis un tie nevar radīt iejaukšanos,
kas skartu tiesību, kuras ar šo līgumu 45. panta 1. punktu, 44. panta 3. punktu un 45. panta 3. punktu attiecīgi piešķirtas
Bulgārijas, Polijas un Slovākijas pilsoņiem, pašu būtību, padarot šo tiesību izmantošanu par neiespējamu vai pārmērīgi sarežģītu
(iepriekš minētais spriedums lietā
Gloszczuk
, 56. punkts, un iepriekš minētais spriedums lietā
Kondova
, 59. punkts).
Šajā sakarā tādi noteikumi kā Nolīguma starp Kopienām un Bulgāriju 45. panta 1. punkts un 59. panta 1. punkts, lasot tos kopā,
Nolīguma starp Kopienām un Poliju 44. panta 3. punkts un 58. panta 1. punkts, lasot tos kopā, Nolīguma starp Kopienām un Slovākiju
45. panta 3. punkts un 59. panta 1. punkts, lasot tos kopā, principā neiestājas pret iepriekšējās kontroles sistēmu, kas ieceļošanas
un uzturēšanās atļaujas izdošanu, ko veic imigrācijas jomā kompetentas iestādes, pakļauj nosacījumam, ka pieteikuma iesniedzējs
pierāda, ka tam ir nodoms kļūt par pašnodarbināto, ne strādājot vienlaicīgi jebkādu algotu darbu, ne [arī] izmantojot valsts
līdzekļus, un ka viņam no paša sākuma ir pietiekoši finanšu līdzekļi, lai veiktu attiecīgo pašnodarbinātā darbību, un saprātīgas
iespējas, lai tas izdotos (iepriekš minētais spriedums lietā
Gloszczuk
, 86. punkts, iepriekš minētais spriedums lietā
Kondova
, 91. punkts, un iepriekš minētais spriedums lietā
Jany
u.c
.
, 31. punkts).
Šāda valsts sistēma pieteikuma iesniedzēja paredzētās darbības īstās būtības kontrolei, kas veicama pirms tā izceļošanas uz
uzņemošo dalībvalsti, ir vērsta uz leģitīmu mērķi tiktāl, ciktāl tā atļauj attiecināt respektīvo valstu pilsoņu ieceļošanas
un uzturēšanās tiesības, kas balstās uz šiem noteikumiem, tikai uz tajos paredzētajiem labuma guvējiem (iepriekš minētais
spriedums lietā
Gloszczuk
, 58. punkts, iepriekš minētais spriedums lietā
Kondova
, 61. punkts, kā arī iepriekš minētais spriedums lietā
Barkoci
un
Malik
, 62. punkts).
Turklāt šāda kontroles sistēma var tikt attaisnota, ņemot vērā faktu, ka pamatnosacījumu pārbaudi un detalizētu izpēti, ko
tā paredz, var daudz vieglāk veikt izcelsmes valstī, īpaši ņemot vērā kā lingvistiskus apsvērumus, tā arī apsvērumus attiecībā
uz pieeju informācijai par ārvalstu pilsoņu, kas vēlas veikt uzņēmējdarbību kādā dalībvalstī, situāciju (skat. iepriekš minētā
sprieduma
Barkoci
un
Malik
lietā 65. un 66. punktu).
Pieprasot uzņemošajai dalībvalstij, kurai ir izveidota šāda iepriekšējās kontroles sistēma, turklāt nodrošināt, ka tās iestādēm
būtu pienākums pārbaudīt jebkuru pieteikumu, kas ir iesniegts tās teritorijā Asociācijas nolīgumu ietvaros, tiktu radīts it
sevišķi pieteikumu, kas formulēti tūristu uzturēšanās vai cita veida uzturēšanās, kam nebūtu jāpārsniedz īss laika posms,
laikā, pieplūduma risks. Šāda situācija, kā uzsvēra Nīderlandes, Grieķijas un Francijas valdība, visdrīzāk apdraudētu attiecīgo
dalībvalstu izveidoto obligātās iepriekšējās kontroles sistēmu, ņemot vērā nepieciešamo laiku pieteikumu pārbaudei un iespējamo
sūdzību, kas tiktu iesniegtas par atteikumiem, izskatīšanai, un dalībvalstu brīvību piešķirt brīvu vai vienkāršotu iekļūšanu
tās teritorijā tikai ar noteikumu, ka uzturēšanās nepārsniedz īsu laika posmu. Tāpat tiktu vājināta Nolīguma starp Kopienām
un Poliju 58. panta 1. punkta, Nolīguma starp Kopienām un Bulgāriju nolīguma 59. panta 1. punkta un Nolīguma starp Kopienām
un Slovākiju 59. panta 1. punkta iedarbība.
Tā kā rīkojumā par prejudiciālā jautājuma uzdošanu nav precizējumu par pamatnosacījumiem, kurus saskaņā ar Nīderlandes tiesisko
regulējumu piemēro attiecībā uz pagaidu uzturēšanās atļaujas izsniegšanu, iesniedzējtiesai [pašai], ja vajadzīgs, ir jāpārbauda,
vai šie nosacījumi ir piemēroti, lai sasniegtu šī sprieduma 22. punktā norādīto mērķi (par Nīderlandes tiesisko regulējumu,
kāds saskaņā ar lietas apstākļiem bija spēkā tajā laikā, skat. iepriekš minēto spriedumu lietā
Jany
, 31. punkts).
Jānorāda arī, ka procesuālajiem noteikumiem, kas noteic šādas pagaidu uzturēšanās atļaujas izsniegšanu, ir jābūt tādiem, lai
tie nodrošinātu, ka Asociācijas nolīgumos noteikto tiesību veikt uzņēmējdarbību izmantošana nav padarīta par neiespējamu vai
pārmērīgi sarežģītu.
No tā īpaši izriet, ka shēmai, ko pielieto attiecībā uz šādām pagaidu uzturēšanās atļaujām, ir jābūt balstītai uz procesuālo
sistēmu, kas ir viegli pieejama un var nodrošināt, ka attiecīgo personu pieteikumi tiek izskatīti objektīvi un saprātīgos
termiņos un atļaujas izsniegšanas atteikumus ir iespējams pārsūdzēt tiesas procesā (skat. pēc analoģijas 2001. gada 12. jūlija
spriedumu lietā C‑157/99
Smits
un
Peerboms
,
Recueil
, I‑5473. lpp., 90. punkts). Šajā sakarā ir jāatceras, ka Kopienu tiesības pieprasa efektīvu tiesisko kontroli attiecībā uz
valsts iestāžu lēmumiem, kas pieņemti, piemērojot Kopienas tiesības, un ka efektīvas tiesiskās kontroles princips veido vispārēju
principu, kas izriet no dalībvalstīm kopējām konstitucionālajām tradīcijām un ko paplašina Eiropas Cilvēktiesību un pamatbrīvību
aizsardzības konvencija, kas parakstīta 1950. gada 4. novembrī Romā, [t.i.], konvencijas 6. un 13. pants (sevišķi skat. 1986. gada
15. maija spriedumu lietā C‑222/84
Johnston
,
Recueil
, 1651. lpp., 18. un 19. punkts, kā arī 2003. gada 19. jūnija spriedumu lietā C‑467/01
Eribrand
,
Recueil
, I‑6471. lpp., 61. punkts).
No iepriekš minētā izriet, ka, ja dalībvalsts ir izvēlējusies sistēmu, kas uzturēšanās atļauju ar mērķi veikt uzņēmējdarbību,
pamatojoties uz Asociācijas nolīgumu, izsniegšanu pakļauj kontroles mehānismam pirms ieceļošanas tās teritorijā, dalībvalstij
principā ir atļauts noteikt, ka tās imigrācijas iestādes bez tālākas izskatīšanas noraida uzturēšanās atļaujas pieteikumu,
ko šiem mērķiem tās teritorijā iesniedzis Bulgārijas, Polijas vai Slovākijas pilsonis, ja tam nav pieprasītās pagaidu uzturēšanās
atļaujas, kas viņam būtu bijis jāsaņem šīs dalībvalsts diplomātiskajās vai konsulārajās iestādēs izcelsmes valstī vai valstī,
kurā viņš ilgstoši uzturas, pirms izceļošanas uz šo dalībvalsti.
Iesniedzējtiesa tomēr jautā, vai šāds atteikums atbilst Asociācijas nolīgumu noteikumiem, ja brīdī, kad attiecīgā persona
iesniedz savu uzturēšanās, lai veiktu uzņēmējdarbību, atļaujas pieteikumu, tā uzņemošajā dalībvalstī uzturas legāli citā,
nevis pašnodarbinātas personas statusā un apgalvo, ka nepārprotami un acīmredzami atbilst pamatnosacījumiem, kas attiecas
uz pagaidu uzturēšanās atļaujas un uzturēšanās atļaujas pašnodarbinātām personām izsniegšanu.
Runājot par apstākli, ka personas ir legāli uzturējušās Nīderlandē saskaņā ar brīvo periodu, ko nodrošina Nīderlandes tiesību
akti, pirmkārt, ir jāatzīmē, ka valsts sistēmas, kas balstīta uz pārbaudes pasākumiem pirms ārvalstu pilsoņa izceļošanas uz
dalībvalsti, lai veiktu tur uzņēmējdarbību kā pašnodarbināta persona, ietvaros viņa pagaidu ielaišana šīs valsts teritorijā
uz citiem pamatiem, ja viņam trūkst ieceļošanas atļaujas, kas var tikt izsniegta pēc minētās pārbaudes, nav ekvivalenta šādai
atļaujai tādējādi, ka viņš nevar paļauties tikai uz šādas pagaidu ielaišanas faktu, lai uzskatītu, ka ir ieguvis tiesības
veikt uzņēmējdarbību šajā dalībvalstī kā pašnodarbināta persona (skat. pēc analoģijas iepriekš minēto spriedumu lietā
Barkoci
un
Malik
, 77.–79. punkts).
Turklāt no Tiesas judikatūras izriet, ka ar Nolīguma starp Kopienām un Poliju 58. panta 1. punktu un līdz ar to ar Nolīguma
starp Kopienām un Bulgāriju un Nolīguma starp Kopienām un Slovākiju 59. panta 1. punktu ir saderīgs uzņemošās dalībvalsts
kompetento iestāžu atteikums pieteikumam, kas iesniegts saskaņā ar šo nolīgumu, respektīvi – 44. panta 3. punktu, 45. panta
1. punktu vai 45. panta 3. punktu, pamatojoties uz to, ka tad, kad pieteikums tika iesniegts, pieteicējs tās teritorijā uzturējās
nelegāli, deklarējot šīm iestādēm nepatiesus faktus, lai iegūtu sākotnējo atļauju ieceļošanai šajā dalībvalstī uz kādiem citiem
pamatiem, vai neievērojot kādu skaidri izteiktu ieceļošanas nosacījumu, kas attiecas uz viņam atļauto uzturēšanās laiku dalībvalstī
(iepriekšminētais spriedums lietā
Gloszczuk
, 77. punkts).
Tas pats ir jāpiemēro, ja izrādās, ka pieteikums, kas iesniegts atbilstoši šiem noteikumiem, neatbilst precīziem nosacījumiem
par attiecīgās personas ieceļošanu uzņemošajā dalībvalstī un jo īpaši tiem, kas attiecas uz atļauto uzturēšanās ilgumu šajā
valstī.
Kā konstatēts šī sprieduma 24. punktā, ja Bulgārijas, Polijas vai Slovākijas pilsoņiem būtu atļauts iesniegt pieteikumu par
uzņēmējdarbības veikšanu dalībvalstī saskaņā ar Asociāciju nolīgumiem, neskatoties uz faktu, ka viņi tās teritorijā ir ieceļojuši
ar skaidru nosacījumu, ka uzturēsies tur tikai, maksimums, trīs mēnešus, šie pilsoņi varētu viegli apiet valsts tiesību normas
par ārvalstnieku ieceļošanu un uzturēšanos, tā rezultātā mazinot Nolīguma starp Kopienām un Poliju 58. panta 1. punkta un
Nolīguma starp Kopienām un Bulgāriju un Nolīguma starp Kopienām un Slovākiju 59. panta 1. punkta iedarbību.
Šajā sakarā ir jāņem vērā, ka Bulgārijas, Polijas vai Slovākijas pilsoņi, kas nepakļaujas attiecīgajai valsts iestāžu kontrolei,
neievērojot nosacījumus, ar kuriem tiem tikušas piešķirtas tiesības ieceļot valsts teritorijā, nevar [savai] aizstāvībai izmantot
Asociāciju nolīgumu noteikumus par tiesībām veikt uzņēmējdarbību, lai izvairītos no šādiem nosacījumiem.
Otrkārt, runājot par situāciju, kad Bulgārijas, Polijas vai Slovākijas pilsonis, kurš Nīderlandē piesakās uzturēšanās, lai
veiktu uzņēmējdarbību saskaņā ar Asociācijas nolīgumiem, atļaujas saņemšanai, apgalvo, ka nepārprotami un acīmredzami atbilst
pamatprasībām, kas būtu bijušas jāpārbauda Nīderlandes tiesību aktos noteiktās iepriekšējās kontroles sistēmas ietvaros, ir
pilnīgi skaidrs, ka Tiesa iepriekš minētā sprieduma
Barkoci
un
Malik
lietā 74. punktā izsprieda, ka Nolīguma starp Kopienām un Čehiju 45. panta 3. punkts un 59. panta 1. punkts neaizliedz kompetentajām
uzņemošās dalībvalsts imigrācijas iestādēm pieprasīt Čehijas pilsonim pirms tā izceļošanas uz šo valsti saņemt ieceļošanas
atļauju, kuras piešķiršana ir atkarīga no pamatnosacījumu par [tiesībām veikt] uzņēmējdarbību, tādu kā to, kas izteikti
Immigration Rule
s 212. pantā, pārbaudes, ar nosacījumu, ka šīs iestādes izmanto savu rīcības brīvību attiecībā uz ieceļošanas, lai veiktu
uzņēmējdarbību, atļaujas pieteikumiem, kas iesniegti saskaņā ar šo līgumu, iebraucot valstī, tādējādi, ka atļauja Čehijas
pilsonim var tikt piešķirta uz citiem, nevis
Immigration Rules
pamatiem, ja personas pieteikums precīzi un acīmredzami atbilst tādiem pašiem pamatnosacījumiem kā tie, kas tiktu piemēroti,
ja viņš būtu pieprasījis atļauju Čehijas Republikā.
Tomēr, kā Tiesa ir precizējusi lietas
Barkoci
un
Malik
72. pantā, tas tā ir tiktāl, ciktāl kompetentās imigrācijas iestādes uzņemošajā dalībvalstī piekopj politiku, kas neievēro
ieceļošanas atļaujas obligātās prasības, ka tā atbilst iepriekšējās kontroles sistēmas loģikai, kā arī ir attaisnojama attiecībā
uz Nolīgumu starp Kopienām un Čehiju, ka, izmantojot savu rīcības brīvību attiecībā uz pieteicēja individuālo stāvokli, šīs
iestādes veic pārbaudi par pieteikuma par uzņēmējdarbības veikšanu pamatotību, kas, ieceļojot šajā dalībvalstī, iesniegts
saskaņā ar šo nolīgumu, kura nav tik apjomīga kā tā, ko veic gadījumā, ja Čehijas pilsonis pieteikumu ieceļošanas atļaujas
saņemšanai ir iesniedzis savā uzturēšanās valstī.
Kā savos Tiesai iesniegtajos apsvērumos ir norādījusi iesniedzējtiesa un valdības, Nīderlandes tiesību sistēmā pretēji situācijai
Apvienotajā Karalistē imigrācijas iestādēm nav šādu pilnvaru. Ja nav pagaidu uzturēšanās atļaujas, kas izsniegta Nīderlandes
diplomātiskajās vai konsulārajās iestādēs personas izcelsmes valstī, saskaņā ar valsts tiesībām šīs iestādes principā nevar
izsniegt uzturēšanās, lai veiktu uzņēmējdarbību saskaņā ar Asociācijas nolīgumiem, atļauju un šajā nolūkā pārbaudīt, vai ir
ievēroti pamatnosacījumi šīs atļaujas piešķiršanai.
Nekaitējot dalībvalsts iespējai noteikt iepriekšējās kontroles sistēmu, kas apvienota ar iespēju pārbaudīt pieteikumus, kuri
iesniegti tieši valsts teritorijā, atbilstoši tādas iepriekšējās kontroles sistēmas, kādu izmanto Nīderlandē un kāda ir atļauta
saskaņā ar Asociācijas nolīgumiem, loģikai dalībvalstij ir atļauts tās tiesību aktos noteikt, ka, ja nav ievērota prasība
iepriekš iesniegt pieteikumu pagaidu uzturēšanās, lai veiktu uzņēmējdarbību, atļaujas saņemšanai izcelsmes valstī vai valstī,
kur viņi ir pastāvīgie iedzīvotāji, Bulgārijas, Polijas vai Slovākijas pilsoņiem, kas attiecīgi paļaujas uz Nolīguma starp
Kopienām un Bulgāriju 45. panta 1. punktu, Nolīguma starp Kopienām un Poliju 44. panta 3. punktu un Nolīguma starp Kopienām
un Slovākiju 45. panta 3. punktu, šīs dalībvalsts kompetentās iestādes atsaka uzturēšanās atļauju, ko tie ir pieprasījuši,
neatkarīgi no tā, vai faktiski ir ievēroti pamatnosacījumi, kuri attiecas uz pagaidu uzturēšanās atļaujas izsniegšanu (skat.
pēc analoģijas iepriekš minēto spriedumu lietā
Gloszczuk
, 70. punkts, un iepriekš minēto spriedumu lietā
Kondova
, 75. punkts).
No iepriekš teiktā izriet, ka uz uzdotajiem jautājumiem ir jāatbild šādi:
–        Nolīguma starp Kopienām un Bulgāriju 45. panta 1. punkts un 59. panta 1. punkts, lasot tos kopā, Nolīguma starp Kopienām un
Poliju 44. panta 3. punkts un 58. panta 1. punkts, lasot tos kopā, un Nolīguma starp Kopienām un Slovākiju 45. panta 3. punkts
un 59. panta 1. punkts, lasot tos kopā, principā neiestājas pret dalībvalsts tiesību aktiem, kuros ietverta iepriekšējās kontroles
sistēma, kas pakārto ieceļošanu šīs dalībvalsts teritorijā, lai veiktu uzņēmējdarbību kā pašnodarbināta persona, pagaidu uzturēšanās
atļaujas izsniegšanai šīs dalībvalsts diplomātiskajās vai konsulārajās iestādēs attiecīgās personas izcelsmes valstī vai valstī,
kur tā ilgstoši uzturas. Šāda sistēma var likumīgi pakārtot šādas atļaujas piešķiršanu nosacījumam, ka attiecīgajai personai
ir jāpierāda, ka tai ir nodoms kļūt par pašnodarbināto, nestrādājot vienlaicīgi jebkādu algotu darbu, ne [arī] izmantojot
valsts līdzekļus, un ka tai no paša sākuma ir pietiekoši finanšu līdzekļi, lai veiktu attiecīgo pašnodarbinātā darbību, un
saprātīgas iespējas, lai tas izdotos. Sistēmai, ko piemēro šādām iepriekšējām uzturēšanās atļaujām, tomēr ir jābūt balstītai
uz procesuālo sistēmu, kas ir viegli pieejama un var nodrošināt, ka attiecīgo personu pieteikumi tiek izskatīti objektīvi
un saprātīgos termiņos un atļaujas izsniegšanas atteikumus ir iespējams pārsūdzēt tiesas procesā.
–        Asociācijas nolīgumu noteikumi ir jāinterpretē tā, ka tie principā neiestājas pret to, ka valsts tiesību aktos tādējādi noteic,
ka uzņemošās dalībvalsts kompetentās iestādes noraida uzturēšanās, lai veiktu uzņēmējdarbību saskaņā ar Asociācijas nolīgumiem,
atļaujas pieteikumu, kas ir iesniegts šīs valsts teritorijā, ja pieteikuma iesniedzējam nav pagaidu uzturēšanās atļaujas,
ko pieprasa šie valsts tiesību akti.
–        šajā sakarā mazsvarīgs ir pieteikuma iesniedzēja apgalvotais fakts, ka viņš nepārprotami un acīmredzami atbilst nepieciešamajiem
pamatnosacījumiem pagaidu uzturēšanās atļaujas un uzturēšanās atļaujas izsniegšanai ar nodomu veikt šādu uzņēmējdarbību vai
ka pieteikuma iesniedzējs pieteikuma iesniegšanas dienā legāli uzturas uzņemošajā dalībvalstī uz citiem pamatiem, ja izrādās,
ka tas neatbilst precīzajiem nosacījumiem par attiecīgās personas ieceļošanu šajā dalībvalstī un īpaši tiem, kas attiecas
uz atļauto uzturēšanās ilgumu.

Par tiesāšanās izdevumiem
Attiecībā uz lietas dalībniekiem pamata lietā šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par
tiesāšanās izdevumiem. Tiesāšanās izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, izņemot minēto lietas dalībnieku tiesāšanās
izdevumus, nav atlīdzināmi.
Ar šādu pamatojumu Tiesa (virspalāta) nospriež:
1)
Nolīguma starp Kopienām un Bulgāriju 45. panta 1. punkts un 59. panta 1. punkts, lasot tos kopā, Nolīguma starp Kopienām un
Poliju 44. panta 3. punkts un 58. panta 1. punkts, lasot tos kopā, un Nolīguma starp Kopienām un Slovākiju 45. panta 3. punkts
un 59. panta 1. punkts, lasot tos kopā, principā neiestājas pret dalībvalsts tiesību aktiem, kuros ietverta iepriekšējās kontroles
sistēma, kas pakārto ieceļošanu šīs dalībvalsts teritorijā, lai veiktu uzņēmējdarbību kā pašnodarbināta persona, pagaidu uzturēšanās
atļaujas izsniegšanai šīs dalībvalsts diplomātiskajās vai konsulārajās iestādēs attiecīgās personas izcelsmes valstī vai valstī,
kur tā ilgstoši uzturas. Šāda sistēma var likumīgi pakārtot šādas atļaujas piešķiršanu nosacījumam, ka attiecīgajai personai
ir jāpierāda, ka tai ir nodoms kļūt par pašnodarbināto, nestrādājot vienlaicīgi jebkādu algotu darbu, ne [arī] izmantojot
valsts līdzekļus, un ka tai no paša sākuma ir pietiekoši finanšu līdzekļi, lai veiktu attiecīgo pašnodarbinātā darbību, un
saprātīgas iespējas, lai tas izdotos. Sistēmai, ko piemēro šādām iepriekšējām uzturēšanās atļaujām, tomēr ir jābūt balstītai
uz procesuālo sistēmu, kas ir viegli pieejama un var nodrošināt, ka attiecīgo personu pieteikumi tiek izskatīti objektīvi
un saprātīgos termiņos un atļaujas izsniegšanas atteikumus ir iespējams pārsūdzēt tiesas procesā;
2)
Asociācijas nolīgumu noteikumi ir jāinterpretē tā, ka tie principā neiestājas pret to, ka valsts tiesību aktos tādējādi noteic,
ka uzņemošās dalībvalsts kompetentās iestādes noraida uzturēšanās, lai veiktu uzņēmējdarbību saskaņā ar Asociācijas nolīgumiem,
atļaujas pieteikumu, kas ir iesniegts šīs valsts teritorijā, ja pieteikuma iesniedzējam nav pagaidu uzturēšanās atļaujas,
ko pieprasa šie valsts tiesību akti;
3)
šajā sakarā mazsvarīgs ir pieteikuma iesniedzēja apgalvotais fakts, ka viņš nepārprotami un acīmredzami atbilst nepieciešamajiem
pamatnosacījumiem pagaidu uzturēšanās atļaujas un uzturēšanās atļaujas izsniegšanai ar nodomu veikt šādu uzņēmējdarbību vai
ka pieteikuma iesniedzējs pieteikuma iesniegšanas dienā legāli uzturas uzņemošajā dalībvalstī uz citiem pamatiem, ja izrādās,
ka tas neatbilst precīzajiem nosacījumiem par attiecīgās personas ieceļošanu šajā dalībvalstī un īpaši tiem, kas attiecas
uz atļauto uzturēšanās ilgumu.
[Paraksti]
*
Tiesvedības valoda – holandiešu.