CELEX: 62009CJ0250
Direktiivi 2000/78/EY
6 artiklan 1 kohta
Ikään perustuvan syrjinnän kielto
Yliopiston professorit
Kansallinen säännös, jossa säädetään määräaikaisten työsopimusten tekemisestä 65 ikävuoden jälkeen
Automaattinen eläkkeelle siirtäminen 68 vuoden iässä
Ikään perustuvan erilaisen kohtelun perusteleminen

Ennakkoratkaisupyynnöt koskevat yhdenvertaista kohtelua työssä ja ammatissa koskevista yleisistä puitteista 27.11.2000 annetun
neuvoston direktiivin 2000/78/EY (EYVL L 303, s. 16) 6 artiklan 1 kohdan tulkintaa.
Nämä pyynnöt on esitetty asioissa, joissa asianosaisina ovat Vasil Ivanov Georgiev ja Tehnicheski universitet – Sofia, filial
Plovdiv (Sofian teknillinen yliopisto – Plovdivin sivutoimipaikka, jäljempänä yliopisto) ja joissa on kyse yhtäältä Georgievin
palveluksessa pitämisestä määräaikaisella sopimuksella, joka tehtiin hänen kanssaan hänen täytettyään 65 vuotta, ja toisaalta
hänen automaattisesta siirtämisestään eläkkeelle 68 vuoden iässä.

Asiaa koskevat oikeussäännöt

Unionin oikeus
Direktiivi 2000/78
Direktiivin 2000/78 johdanto-osan 25 perustelukappaleessa todetaan seuraavaa:
”Ikää koskevan syrjinnän kieltäminen on oleellinen tekijä pyrittäessä työllisyyden suuntaviivoissa asetettuihin tavoitteisiin
ja lisättäessä työn moninaisuutta. Tietyissä tilanteissa ikään perustuva erilainen kohtelu voi olla perusteltua, ja tämän
vuoksi tarvitaan erityisiä säädöksiä, jotka voivat vaihdella jäsenvaltioissa vallitsevan tilanteen mukaan. On siis syytä erottaa
toisistaan erilainen kohtelu, joka on perusteltua erityisesti työllisyyspolitiikan, työmarkkinoiden ja ammatillisen koulutuksen
oikeutettujen tavoitteiden nojalla, sekä syrjintä, joka on kiellettävä.”
Kyseisen direktiivin 1 artiklan mukaan direktiivin ”tarkoituksena on luoda yleiset puitteet uskontoon tai vakaumukseen, vammaisuuteen,
ikään tai sukupuoliseen suuntautumiseen perustuvan syrjinnän torjumiselle työssä ja ammatissa yhdenvertaisen kohtelun periaatteen
toteuttamiseksi jäsenvaltioissa”.
Saman direktiivin 2 artiklan 1 kohdassa ja 2 kohdan a alakohdassa säädetään seuraavaa:
”1.      Tässä direktiivissä ’yhdenvertaisen kohtelun periaatteella’ tarkoitetaan, ettei minkäänlaista 1 artiklassa tarkoitettuun seikkaan
perustuvaa välitöntä tai välillistä syrjintää saa esiintyä.
2.      Sovellettaessa 1 kohtaa:
a)      välittömänä syrjintänä pidetään sitä, että henkilöä kohdellaan jonkin 1 artiklassa tarkoitetun seikan perusteella epäsuotuisammin
kuin jotakuta muuta kohdellaan, on kohdeltu tai voitaisiin kohdella vertailukelpoisessa tilanteessa.”
Direktiivin 2000/78 3 artiklan, jonka otsikkona on ”Soveltamisala”, 1 kohdan c alakohdassa säädetään seuraavaa:
”Yhteisölle annetun toimivallan puitteissa tätä direktiiviä sovelletaan kaikkiin henkilöihin sekä julkisella että yksityisellä
sektorilla, julkisyhteisöt mukaan lukien, kun kyseessä on:
– –
c)      työolot ja -ehdot, myös irtisanominen ja palkka;”
Direktiivin 6 artiklan 1 kohdassa säädetään seuraavaa:
”Sen estämättä, mitä 2 artiklan 2 kohdassa säädetään, jäsenvaltiot voivat säätää, että ikään perustuvaa erilaista kohtelua
ei pidetä syrjintänä, jos [se on kansallisessa oikeudessa] objektiivisesti ja asianmukaisesti perusteltu [oikeutetulla tavoitteella,
erityisesti työllisyyspoliittisella, työmarkkinoita tai ammatillista koulutusta koskevalla oikeutetulla tavoitteella,] ja
jos tämän tavoitteen toteuttamiskeinot ovat asianmukaiset ja tarpeen.
Tällaista erilaista kohtelua voi olla erityisesti:
a)      erityisten työhönpääsyä ja ammatillista koulutusta koskevien ehtojen sekä työehtojen, myös irtisanomis- ja palkkaehtojen,
käyttöön ottaminen nuorille ja ikääntyville työntekijöille sekä työntekijöille, joilla on huollettavia, heidän työelämään
pääsynsä tukemiseksi tai heidän suojelunsa varmistamiseksi,
b)      ikään, ammatilliseen kokemukseen tai palveluajan pituuteen liittyvien vähimmäisehtojen asettaminen työhönpääsylle tai tiettyjen
työhön liittyvien etujen saaminen,
c)      enimmäisiän vahvistaminen työhönoton edellytykseksi kyseisen toimen koulutusvaatimusten perusteella tai jotta työ voisi kestää
kohtuullisen ajan ennen eläkkeelle siirtymistä.”
Määräaikaista työtä koskeva puitesopimus
Euroopan ammatillisen yhteisjärjestön (EAY), Euroopan teollisuuden ja työnantajain keskusjärjestön (UNICE) ja julkisten yritysten
Euroopan keskuksen (CEEP) tekemästä määräaikaista työtä koskevasta puitesopimuksesta 28.6.1999 annetun neuvoston direktiivin
1999/70/EY (EYVL L 175, s. 43) liitteenä olevan, 18.3.1999 tehdyn määräaikaista työtä koskevan puitesopimuksen 5 lausekkeen
1 kohdassa määrätään seuraavaa:
”Perättäisten määräaikaisten työsopimusten tai työsuhteiden väärinkäytösten estämiseksi jäsenvaltio[iden] kuultuaan työmarkkinaosapuolia
kansallisen lainsäädännön, työehtosopimusten tai käytännön mukaan ja/tai työmarkkinaosapuolten on otettava käyttöön erityisten
alojen ja/tai työntekijäryhmien tarpeiden mukaan yksi tai useita seuraavista toimenpiteistä, jos käytettävissä ei ole vastaavia
oikeudellisia toimenpiteitä väärinkäytösten estämiseksi:
a)      perustellut syyt tällaisen työsopimuksen tai työsuhteen uudistamista varten;
b)      perättäisten määräaikaisten työsopimusten tai työsuhteiden enimmäiskokonaiskesto;
c)      tällaisten työsopimusten tai työsuhteiden uudistamisten lukumäärä.”

Kansallinen säännöstö
Bulgarian työlain (kodeks na truda; DV nro 26, 1.4.1986), sellaisena kuin se on muutettuna ja julkaistuna DV:ssä nro 105,
29.12.2005 (jäljempänä työlaki), 68 §:n 1 momentin 1 kohdassa ja 4 momentissa säädetään seuraavaa:
”1)      Määräaikainen työsopimus tehdään:
1.      määräajaksi, joka ei voi ylittää kolmea vuotta, jollei laissa tai ministerineuvostossa tehdyssä päätöksessä toisin määrätä
– –
4)      Vähintään yksivuotinen 1 momentin 1 kohdassa tarkoitettu määräaikainen työsopimus voidaan poikkeuksellisesti tehdä sellaista
työtä tai ammattia varten, joka ei ole tilapäinen, kausiluonteinen tai lyhytaikainen. Tällainen työsopimus voidaan jopa tehdä
lyhyemmäksi ajaksi työntekijän kirjallisesta pyynnöstä. Tässä tapauksessa 1 momentin 1 kohdassa tarkoitettu määräaikainen
työsopimus saman työntekijän kanssa samaa työtä varten voidaan uudistaa vain yhden kerran vähintään yhden vuoden ajaksi.”
Työlain 325 §:n 3 momentin mukaan työsopimus päättyy ilman irtisanomisaikaa sopimuksessa vahvistetun määräajan päättyessä.
Työlain 328 §:ssä säädetään seuraavaa:
”1) Työnantaja voi irtisanoa työsopimuksen kirjallisesti toimittamalla työntekijälle osoitetun ilmoituksen 326 §:n 2 momentissa
säädetyssä määräajassa seuraavissa tapauksissa:
– –
10)      kun oikeus eläkkeeseen on saavutettu, sekä professorien, yliopiston lehtorien, tason I tai II assistenttien ja luonnontieteiden
tohtoreiden tapauksessa, kun nämä täyttävät 65 vuotta
– –”
Korkeakouluopetuksesta annetun lain (zakon za vissheto obrazovanie; DV nro 112, 27.12.1995), sellaisena kuin se on muutettuna
ja julkaistuna DV:ssä nro 103, 23.12.2005, siirtymä- ja loppusäännösten 11 §:ssä säädetään seuraavaa:
”Tiedekuntaneuvoston ja pääyksikön ja/tai sivutoimipaikan neuvoston ehdotuksesta voidaan akateemisen neuvoston päätöksellä
pidentää ’professorin’ toimessa olevien opetushenkilöstön jäsenten työsopimuksia työlain 328 §:n 1 momentin 10 kohdan mukaisen
iän saavuttamisen jälkeen yhdeksi vuodeksi kerrallaan, ei kuitenkaan yhteensä pidempään kuin kolmeksi vuodeksi, ja sellaisten
opetushenkilöstön jäsenten työsopimuksia, joilla on ’yliopiston lehtorin’ toimi, yhdeksi vuodeksi kerrallaan, ei kuitenkaan
yhteensä pidempään kuin kahdeksi vuodeksi.”
Syrjintäkiellosta annetun lain (zakon za zashtita ot diskriminatsia; DV nro 86, 30.9.2003), sellaisena kuin se on muutettuna
ja julkaistuna DV:ssä nro 105, 29.12.2005, 7 §:n 1 momentin 6 kohdan mukaan ”enimmäisiän vahvistaminen palvelukseen ottamiselle
ei merkitse syrjintää, jos se liittyy kyseistä toimea koskevaan koulutustarpeeseen tai vaatimukseen työskennellä kyseisessä
toimessa kohtuullinen aika ennen eläkkeelle jäämistä, kunhan tämä syy on objektiivisesti perusteltavissa oikeutetun tavoitteen
saavuttamisella eikä käytetyllä keinolla ylitetä sitä, mikä on tämän tavoitteen saavuttamiseksi tarpeen”.

Pääasiat ja ennakkoratkaisukysymykset
Georgiev aloitti työskentelyn tuntiopettajana yliopistossa vuonna 1985.
Hänen työsopimuksensa päätettiin 6.2.2006 sillä perusteella, että hän oli saavuttanut eläkeiän, joka oli 65 vuotta.
Yliopiston akateeminen neuvosto antoi Georgieville kuitenkin luvan jatkaa työskentelyään korkeakouluopetuksesta annetun lain
siirtymä- ja loppusäännösten 11 §:n perusteella. Tätä varten tehtiin yhdeksi vuodeksi uusi työsopimus, jonka mukaan Georgiev
työskentelisi opettajana teknisessä yliopistossa (jäljempänä sopimus).
Sopimusta jatkettiin yhdellä vuodella lisäsopimuksella, joka tehtiin 21.12.2006.
Georgiev nimitettiin professoriksi vuoden 2007 tammikuussa.
Sopimusta jatkettiin edelleen yhdellä vuodella uudella lisäsopimuksella, joka tehtiin 18.1.2008.
Georgievin ja yliopiston välinen työsuhde päätettiin työlain 325 §:n 3 momentin nojalla yliopiston johtajan vuonna 2009 tekemällä
päätöksellä; Georgiev täytti tuon vuoden aikana 68 vuotta.
Georgiev nosti ennakkoratkaisua pyytäneessä tuomioistuimessa kaksi kannetta. Niistä ensimmäisessä, joka on asian C-268/09
taustalla, vaaditaan toteamaan, että Georgievin määräaikaisessa sopimuksessa oleva ehto, jonka mukaan sopimus on voimassa
ainoastaan yhden vuoden, on mitätön ja että kyseistä sopimusta on pidettävä toistaiseksi voimassa olevana sopimuksena. Toinen
kanne, joka on asian C-250/09 taustalla, koskee yliopiston johtajan päätöstä päättää Georgievin ja yliopiston välinen työsuhde
Georgievin täytettyä 68 vuotta.
Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin totesi olevansa epävarma siitä, miten direktiivin 2000/78 6 artiklaa on tulkittava
sen käsiteltäviksi saatetun kahden oikeusriidan ratkaisemiseksi.
Näin ollen Rayonen sad Plovdiv (Plovdivin alioikeus) päätti lykätä asioiden käsittelyä ja esittää unionin tuomioistuimelle
seuraavat ennakkoratkaisukysymykset, joista kaksi ensimmäistä koskevat kumpaakin asiaa ja kolmas on esitetty pelkästään asiassa
C‑268/09:
”1)      Estävätkö [direktiivin 2000/78] säännökset sellaisen kansallisen lain soveltamisen, jossa ei sallita toistaiseksi voimassa
olevien työsopimusten tekemistä 65 vuotta täyttäneiden professorien kanssa? Onko tässä yhteydessä ja erityisesti direktiivin
6 artiklan 1 kohdan perusteella syrjintäkiellosta annetun kansallisen lain 7 §:n 1 momentin 6 kohdan säännös objektiivisesti
ja asianmukaisesti perusteltu oikeutetulla tavoitteella ja onko se oikeasuhteinen, kun siinä säädetään tiettyjä työpaikkoja
koskevista ikärajoista ja kun otetaan huomioon, että direktiivi on pantu täysimääräisesti täytäntöön Bulgarian oikeudessa?
2)      Estävätkö [direktiivin 2000/78] säännökset sellaisen kansallisen lain soveltamisen, jonka mukaan 68 vuotta täyttäneet professorit
on siirrettävä eläkkeelle? Kun otetaan huomioon nyt käsiteltävässä asiassa esitetyt tosiseikat ja olosuhteet ja jos sovellettavan
kansallisen lainsäädännön, jolla direktiivi pantiin täytäntöön, todetaan olevan ristiriidassa [direktiivin 2000/78] kanssa,
onko mahdollista, että yhteisön säännösten tulkinta johtaa siihen, ettei kansallista lainsäädäntöä voida soveltaa?
3)      Asetetaanko kansallisessa oikeudessa tietyn iän saavuttaminen ainoaksi edellytykseksi toistaiseksi voimassa olevan työsuhteen
päättymiselle sekä mahdollisuudelle, että työsuhde jatkuu määräaikaisena saman työntekijän ja saman työnantajan välillä saman
työpaikan osalta? Säädetäänkö kansallisessa oikeudessa saman työnantajan kanssa sovittavan määräaikaisen työsuhteen sellaisesta
enimmäiskestosta ja sopimuksen pidennysten sellaisesta enimmäismäärästä sen jälkeen, kun toistaiseksi voimassa ollut sopimus
on muutettu määräaikaiseksi sopimukseksi, joiden päätyttyä työsuhteen jatkaminen sopimuspuolten välillä ei ole enää mahdollista?”
Asiat C‑250/09 ja C‑268/09 yhdistettiin yhteisöjen tuomioistuimen presidentin 14.9.2009 antamalla määräyksellä kirjallista
ja suullista käsittelyä sekä tuomion antamista varten.

Ennakkoratkaisukysymysten tarkastelu

Kaksi ensimmäistä kysymystä
Kahdella ensimmäisellä kysymyksellään, joita on tarkasteltava yhdessä, ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin tiedustelee
vastausta lähinnä siihen, onko direktiivi 2000/78 ja erityisesti sen 6 artiklan 1 kohta esteenä sellaiselle pääasiassa kyseessä
olevan kaltaiselle kansalliselle lainsäädännölle, jonka mukaan 68 vuotta täyttäneet yliopiston professorit siirretään automaattisesti
eläkkeelle ja he voivat jatkaa työskentelyään 65 ikävuoden jälkeen yksinomaan sellaisten yhdeksi vuodeksi tehtyjen määräaikaisten
sopimusten perusteella, jotka voidaan uudistaa enintään kaksi kertaa. Jos tähän vastataan myöntävästi, ennakkoratkaisua pyytänyt
tuomioistuin kysyy, onko tällainen kansallinen lainsäädäntö jätettävä soveltamatta.
Heti alkuun on huomautettava, että sekä direktiivin 2000/78 nimestä ja johdanto-osasta että sisällöstä ja tarkoituksesta ilmenee,
että kyseisellä direktiivillä pyritään luomaan yleiset puitteet henkilöiden yhdenvertaisen kohtelun takaamiseksi ”työssä ja
ammatissa” antamalla tehokasta suojaa sellaista syrjintää vastaan, joka perustuu johonkin kyseisen direktiivin 1 artiklassa
mainituista perusteista, joista yksi on ikä.
Kahteen ensimmäiseen kysymykseen vastaamiseksi on tutkittava, kuuluuko pääasiassa kyseessä oleva kansallinen lainsäädäntö
direktiivin 2000/78 soveltamisalaan, otetaanko siinä käyttöön ikään perustuva erilainen kohtelu sekä siinä tapauksessa, että
näin on, onko tällainen erilainen kohtelu kyseisen direktiivin vastaista.
Ensiksi on todettava siitä, kuuluuko pääasiassa kyseessä olevan kaltainen kansallinen lainsäädäntö direktiivin 2000/78 soveltamisalaan,
direktiivin 3 artiklan 1 kohdan c alakohdasta ilmenevän, että direktiiviä sovelletaan Euroopan unionille annetun toimivallan
puitteissa kaikkiin henkilöihin, kun kyseessä ovat työolot ja -ehdot, myös irtisanominen ja palkka.
Kansallinen säännös, jonka mukaan yliopiston professorit siirretään automaattisesti eläkkeelle 68 vuoden iässä, vaikuttaa
direktiivin 2000/78 3 artiklan 1 kohdan c alakohdassa tarkoitettuihin työoloihin ja -ehtoihin, koska sillä kielletään asianomaisia
henkilöitä työskentelemästä kyseisen iän saavuttamisen jälkeen.
Määräaikaisten sopimusten tekemistä koskevasta säännöksestä on todettava, että se vaikuttaa kyseisen 3 artiklan 1 kohdan c
alakohdassa tarkoitettuihin työoloihin ja -ehtoihin, koska sillä estetään yli 65-vuotiaita yliopiston professoreita jatkamasta
työskentelyään toistaiseksi voimassa olevan työsopimuksen perusteella.
Toiseksi on muistutettava siitä, sisältyykö pääasiassa kyseessä olevaan kansalliseen lainsäädäntöön direktiivin 2000/78 2
artiklan 1 kohdassa tarkoitettua ikään perustuvaa erilaista kohtelua, että kyseisen säännöksen mukaan ”’yhdenvertaisen kohtelun
periaatteella’ tarkoitetaan, ettei minkäänlaista [tämän direktiivin] 1 artiklassa tarkoitettuun seikkaan perustuvaa välitöntä
tai välillistä syrjintää saa esiintyä”. Direktiivin 2 artiklan 2 kohdan a alakohdassa täsmennetään, että 2 artiklan 1 kohtaa
sovellettaessa välittömänä syrjintänä pidetään sitä, että henkilöä kohdellaan jonkin saman direktiivin 1 artiklassa tarkoitetun
seikan perusteella epäsuotuisammin kuin jotakuta muuta vertailukelpoisessa tilanteessa olevaa henkilöä.
Sellaisen lain soveltamisesta, jonka mukaan 68 vuotta täyttäneet yliopiston professorit siirretään automaattisesti eläkkeelle,
seuraa, että kyseisiä henkilöitä kohdellaan epäsuotuisammin kuin samaa ammattia harjoittavia toisia henkilöitä siksi, että
he ovat ylittäneet 68 vuoden iän. Tällaisessa säännöksessä otetaan käyttöön direktiivin 2000/78 2 artiklan 2 kohdan a alakohdassa
tarkoitettu välittömästi ikään perustuva erilainen kohtelu (ks. vastaavasti asia C-411/05, Palacios de la Villa, tuomio 16.10.2007,
Kok., s. I-8531, 51 kohta).
Määräaikaisten työsopimusten tekemistä 65 vuotta täyttäneiden professorien kanssa koskevasta kansallisesta säännöksestä on
todettava, että kun pääasiassa kyseessä olevassa kansallisessa lainsäädännössä säädetään, että tällaisten henkilöiden kanssa
on tehtävä tämäntyyppinen työsopimus eivätkä he saa jatkaa työskentelyään toistaiseksi voimassa olevien sopimusten perusteella,
siinä myös kohdellaan heitä eri tavoin niihin nuorempiin professoreihin nähden, joihin tällaista kieltoa ei sovelleta.
Yliopiston ja Bulgarian hallituksen väite, jonka mukaan tällainen lainsäädäntö ei ole asianomaisten professorien kannalta
epäsuotuisa, sillä he voivat sen perusteella työskennellä tarvittaessa vielä kolmen vuoden ajan saavutettuaan iän, jossa heidät
voidaan siirtää eläkkeelle ja he voivat saada eläkettä, ei ole omiaan kumoamaan edellisessä kohdassa esitettyä päätelmää.
Tällainen tilanne ei näet estä sitä, että kyseisten professorien työehdot muuttuvat siksi, ettei heillä ole enää toistaiseksi
voimassa olevaa työsopimusta, epävarmemmiksi kuin alle 65-vuotiaiden professorien työehdot.
Kolmanneksi on selvitettävä, onko pääasiassa kyseessä olevan kansallisen lainsäädännön säännösten soveltamisesta seuraava
erilainen kohtelu perusteltavissa direktiivin 2000/78 6 artiklan perusteella.
Tässä yhteydessä on huomautettava, että kyseisen direktiivin 6 artiklan 1 kohdan ensimmäisessä alakohdassa säädetään, ettei
ikään perustuvaa erilaista kohtelua pidetä syrjintänä, jos se on kansallisessa oikeudessa objektiivisesti ja asianmukaisesti
perusteltu oikeutetulla tavoitteella, erityisesti työllisyyspoliittisella, työmarkkinoita tai ammatillista koulutusta koskevalla
oikeutetulla tavoitteella, ja jos tämän tavoitteen toteuttamiskeinot ovat asianmukaiset ja tarpeen. Saman kohdan toisessa
alakohdassa luetellaan useita esimerkkejä ensimmäisessä alakohdassa mainitun kaltaisesta erilaisesta kohtelusta.
Tässä kohtaa on muistutettava, että direktiivin 2000/78 6 artiklan 1 kohdan toisen alakohdan c alakohdassa, joka on saatettu
osaksi Bulgarian sisäistä oikeutta syrjintäkiellosta annetun lain 7 §:n 1 momentin 6 kohdalla, mainittu esimerkki, johon ennakkoratkaisua
pyytänyt tuomioistuin viittaa nimenomaisesti ensimmäisessä kysymyksessään, ei näytä olevan merkityksellinen nyt käsiteltävän
asian kannalta. Pääasiassa kyseessä oleva oikeusriita koskee näet määräaikaisten sopimusten tekemistä 65 ikävuoden jälkeen
ja siten työehtoja tietyn iän jälkeen eikä mainitussa laissa tarkoitettua työhönoton enimmäisikää.
Pääasiassa kyseessä olevia kansallisia säännöksiä on siis tutkittava niiden tavoitteiden valossa.
Ennakkoratkaisupyynnössä ei ole lainkaan tietoja kyseisistä tavoitteista, eikä asiakirja-aineistosta ilmene, että pääasiassa
kyseessä olevassa lainsäädännössä todettaisiin tavoite, johon sillä pyritään.
Tämä tilanne ei merkitse kuitenkaan sitä, ettei mainitulla lainsäädännöllä pyrittäisi oikeutettuun tavoitteeseen. Kuten unionin
tuomioistuin on jo todennut, tällaisen kyseessä olevan kansallisen säännöstön tavoitetta koskevan tarkennuksen puuttuessa
on tärkeää, että asianomaisen toimenpiteen yleisestä asiayhteydestä johdettujen muiden seikkojen perusteella voidaan yksilöidä
toimenpiteen taustalla oleva tavoite, jotta tuomioistuimet voivat valvoa sen oikeutusta sekä tavoitteen toteuttamiskeinojen
asianmukaisuutta ja tarpeellisuutta (ks. em. asia Palacios de la Villa, tuomion 57 kohta; asia C-388/07, Age Concern England,
tuomio 5.3.2009, Kok., s. I-1569, 45 kohta ja asia C-341/08, Petersen, tuomio 12.1.2010, 40 kohta, ei vielä julkaistu oikeustapauskokoelmassa).
Yliopisto ja Bulgarian hallitus väittävät, että pääasiassa kyseessä olevalla kansallisella lainsäädännöllä pyritään sosiaalipoliittiseen,
opettajien kouluttamiseen ja työllistämiseen sekä konkreettisen työmarkkinapolitiikan soveltamiseen liittyvään tavoitteeseen
siten, että otetaan huomioon asianomaisen oppiaineen henkilöstön erityistilanne, tarkasteltavan yliopistolaitoksen tarpeet
ja kyseessä olevan henkilön ammatilliset ominaisuudet.
Muut unionin tuomioistuimelle huomautuksia esittäneet hallitukset eli Saksan ja Slovakian hallitukset sekä Euroopan komissio
katsovat, että pääasiassa kyseessä olevan kansallisen lainsäädännön oikeutettu tavoite voi perustua pyrkimykseen taata opetuksen
ja tutkimuksen laatu siten, että opetushenkilökuntaa uudistetaan ottamalla palvelukseen nuorempia professoreita, ja jakaa
paikat mahdollisimman hyvin saamalla aikaan sukupolvien välinen tasapaino.
On huomautettava, että yliopisto ja Bulgarian hallitus eivät täsmennä selkeästi mainitun kansallisen lainsäädännön tavoitetta
ja että ne toteavat olennaisilta osin ainoastaan, että sillä pyritään direktiivin 2000/78 6 artiklan 1 kohdassa mainitun kaltaiseen
tavoitteeseen. Arvioitaessa tällaisen lainsäädännön yhteensoveltuvuutta kyseisen direktiivin näkökulmasta on kuitenkin selvitettävä
nimenomaisesti tavoite, johon sillä pyritään, ja tämä tehtävä kuuluu kansalliselle tuomioistuimelle.
Jotta kansalliselle tuomioistuimelle voidaan antaa hyödyllinen vastaus, on otettava huomioon yliopiston ja Bulgarian hallituksen
esittämät huomautukset pääasiassa kyseessä olevan kansallisen lainsäädännön tavoitteesta sekä Saksan ja Slovakian hallitusten
ja komission tästä esittämät huomautukset.
Tässä yhteydessä yliopiston ja Bulgarian hallituksen mainitsemat opettajien koulutus ja työllistäminen sekä sellaisen konkreettisen
työmarkkinapolitiikan soveltaminen, jolla voidaan ottaa huomioon asianomaisen oppiaineen henkilöstön erityistilanne, voivat
olla vastaus haluun jakaa professorien paikat mahdollisimman hyvin sukupolvien välillä muun muassa ottamalla palvelukseen
nuoria professoreja. Tästä tavoitteesta unionin tuomioistuin on jo todennut, että uusien työpaikkojen luomisen edistäminen
on kiistatta jäsenvaltioiden sosiaali- tai työllisyyspoliittinen oikeutettu tavoite (em. asia Palacios de la Villa, tuomion
65 kohta) etenkin silloin, kun on kyse sen edistämisestä, että nuoret pääsevät harjoittamaan jotakin ammattia (ks. vastaavasti
em. asia Petersen, tuomion 68 kohta). Uusien korkeakouluopetuksen työpaikkojen luomisen edistäminen tarjoamalla professorin
paikkoja nuoremmille henkilöille voi siis olla tällainen oikeutettu tavoite.
Kuten julkisasiamies on lisäksi ratkaisuehdotuksensa 34 kohdassa todennut, eri sukupolvia edustavien opettajien ja tutkijoiden
rinnakkaiselo edistää kokemusten vaihtoa ja innovointia ja nostaa näin opetuksen ja tutkimuksen tasoa yliopistoissa.
Asiakirja-aineiston perusteella ei kuitenkaan voida katsoa, että Saksan ja Slovakian hallitusten sekä komission mainitsemat
tavoitteet vastaisivat Bulgarian lainsäätäjän tavoitteita. Tästä herää epäilys erityisesti Georgievin kirjallisissa huomautuksissaan
esittämien huomioiden perusteella. Georgievin mielestä näet yliopisto ja Bulgarian hallitus esittävät pelkkiä väitteitä, ja
hän katsoo, ettei pääasiassa kyseessä oleva lainsäädäntö vastaa asianomaisten työmarkkinoiden todellisuutta. Hän väittää,
että yliopiston professorien keski-ikä on 58 vuotta ja heitä on alle tuhat ja että tilanne selittyy sillä, etteivät nuoret
ole kiinnostuneita professorin urasta. Pääasiassa kyseessä olevalla lainsäädännöllä ei siis kannusteta luomaan työpaikkoja
nuorille.
Tältä osin kansallisen tuomioistuimen on tutkittava tosiasiallinen tilanne ja tarkastettava, vastaavatko yliopiston ja Bulgarian
hallituksen mainitsemat tavoitteet tosiseikkojen todenperäisyyttä.
On vielä tutkittava, ovatko tällaisten tavoitteiden toteuttamiskeinot asianmukaiset ja tarpeen direktiivin 2000/78 6 artiklan
1 kohdan ensimmäisessä alakohdassa tarkoitetulla tavalla.
Tässä kohtaa on huomautettava, että jäsenvaltioilla on laaja harkintavalta päätettäessä pyrkimisestä johonkin tiettyyn tavoitteeseen,
joka on yksi muiden sosiaali- ja työllisyyspolitiikan tavoitteiden joukossa, ja lisäksi myös määriteltäessä toimenpiteet,
joilla kyseinen tavoite voidaan toteuttaa (ks. asia C-144/04, Mangold, tuomio 22.11.2005, Kok., s. I-9981, 63 kohta ja em.
asia Palacios de la Villa, tuomion 68 kohta).
Ensinnäkin on huomautettava siitä, että ikärajaksi vahvistetaan 68 vuotta, unionin tuomioistuimen edellä mainitussa asiassa
Petersen annetun tuomion 70 kohdassa todenneen, että työllisyystilanteen kehityksen mukaan kyseessä olevalla alalla ei vaikuta
kohtuuttomalta, että jäsenvaltion viranomaiset ovat katsoneet, että sellaisen ikärajan soveltaminen, joka johtaa iäkkäimpien
hammaslääkärien poistumiseen työmarkkinoilta, voisi auttaa edistämään nuorimpien ammatinharjoittajien työllistymistä, ja että
kyseinen ikä vaikuttaa riittävän korkealta, jotta sopimushammaslääkärin toiminnan harjoittamista koskeva lupa voi päättyä.
Nämä arvioinnit ovat merkityksellisiä myös yliopiston professorin kaltaisen ammatin harjoittamisen kannalta. Koska yliopiston
professorin paikkoja on yleensä rajoitettu määrä ja ne on varattu henkilöille, jotka ovat kaikkein pätevimpiä kyseisellä alalla,
ja koska professorin palvelukseen ottamiseksi on oltava käytössä vapaa paikka, on todettava, että jäsenvaltio voi katsoa asianmukaiseksi
vahvistaa ikärajan tämän tuomion 45 ja 46 kohdassa mainitun kaltaisten työllisyyspoliittisten tavoitteiden saavuttamiseksi.
Kansallisen tuomioistuimen on kuitenkin tarkastettava tämän tuomion 47 kohdassa mieleen palautettujen Georgievin väitteiden
perusteella, vastaako yliopiston professorien tilanne Bulgariassa yliopiston professorien yleistä tilannetta sellaisena, kuin
se on kuvattu edellisessä kohdassa.
Pääasiassa kyseessä olevassa kansallisessa lainsäädännössä vahvistetun ikärajan eli 68 vuoden ikärajan osalta asiakirja-aineistosta
ilmenee, että se on viisi vuotta korkeampi kuin se lakisääteinen ikä, jossa miehet voivat tavallisesti saada eläkeoikeuden
ja siirtyä eläkkeelle asianomaisessa jäsenvaltiossa. Se antaa siis yliopiston professoreille mahdollisuuden työskennellä 68
ikävuoteen saakka siten, että he voivat jatkaa uraansa suhteellisen pitkään. Tällaisen toimenpiteen ei voida katsoa loukkaavan
kohtuuttomasti niiden työntekijöiden oikeutettuja vaatimuksia, jotka on siirretty automaattisesti eläkkeelle siksi, että he
ovat saavuttaneet säädetyn ikärajan, koska merkityksellinen lainsäädäntö ei perustu ainoastaan tiettyyn ikään, vaan siinä
otetaan huomioon myös se, että asianomaiset saavat ammatillisen uransa päätteeksi pääasiassa kyseessä olevassa kansallisessa
järjestelmässä määrätyn kaltaisen taloudellisen korvauksen vanhuuseläkkeen myöntämisen muodossa (ks. vastaavasti em. asia
Palacios de la Villa, tuomion 73 kohta).
Tästä seuraa, ettei tällaisen ikärajan vahvistamisella työsopimuksen päättymiselle ylitetä sitä, mikä on tarpeen tämän tuomion
45 ja 46 kohdassa mainitun kaltaisten työllisyyspoliittisten tavoitteiden saavuttamiseksi siltä osin kuin mainittu kansallinen
lainsäädäntö vastaa näihin tavoitteisiin johdonmukaisella ja järjestelmällisellä tavalla.
Kansallisen tuomioistuimen on tarkastettava, vastaako tällainen ikäraja todellakin esiin tuotuihin tavoitteisiin johdonmukaisella
ja järjestelmällisellä tavalla (ks. asia C-169/07, Hartlauer, tuomio 10.3.2009, Kok., s. I-1721, 55 kohta ja em. asia Petersen,
tuomion 53 kohta). Sen on erityisesti tutkittava, tehdäänkö pääasiassa kyseessä olevassa lainsäädännössä ero yhtäältä yliopiston
lehtorien ja professorien ja toisaalta muiden yliopiston opettajien välillä, koska siinä ei säädetä jälkimmäisten automaattisesta
eläkkeelle siirtämisestä, kuten Georgiev väittää. On siten selvitettävä, onko tällainen eron tekeminen tarpeen tavoiteltujen
päämäärien ja kyseisiin opettajiin liittyvien erityispiirteiden kannalta vai tuoko se sitä vastoin esiin lainsäädännön epäjohdonmukaisuuden
eikä siten täytä direktiivin 2000/78 6 artiklan 1 kohdassa säädettyjä edellytyksiä.
Toiseksi on todettava siitä, onko määräaikaisten sopimusten tekeminen 65 ikävuodesta alkaen asianmukaista ja tarpeen, että
unionin tuomioistuimella on jo ollut tilaisuus tutkia sellaisten kansallisten säännösten yhteensoveltuvuutta direktiivin 2000/78
kanssa, joissa säädetään tällaisten sopimusten tekemisestä tietystä iästä alkaen.
Edellä mainitussa asiassa Mangold yhteisöjen tuomioistuin tarkasteli siten kansallista lainsäädäntöä, jossa säädettiin kyseessä
oleville työnantajille annetusta mahdollisuudesta tehdä määräaikaisia työsopimuksia 52 vuotta täyttäneiden työntekijöiden
kanssa riippumatta siitä, ovatko he ennen sopimuksen tekemistä olleet työttömiä vai eivät, tavoitellun päämäärän eli ikääntyvien
työttömien työntekijöiden työelämään pääsyn edistämisen kannalta.
Kyseisessä tuomiossa yhteisöjen tuomioistuin huomautti yhtäältä, että tällainen lainsäädäntö johtaa tilanteeseen, jossa työntekijöille,
joita kyseinen lainsäädäntö koskee, voidaan siihen ikään asti, jolloin he voivat vedota eläkeoikeuteensa, tarjota määräaikaisia
työsopimuksia, joiden uusimiskertoja ei myöskään ole rajoitettu, ja jossa kyseiset työntekijät ovat siten työuransa olennaisen
osan aikana vaarassa jäädä sen työpaikan pysyvyyttä koskevan edun ulkopuolelle, joka yhteisöjen tuomioistuimen mukaan on työntekijöiden
suojelussa keskeinen elementti (ks. em. asia Mangold, tuomion 64 kohta). Toisaalta yhteisöjen tuomioistuin totesi, että siltä
osin kuin tällaisessa lainsäädännössä pidetään työsopimuksen määräaikaisuuden ainoana perusteena asianomaisen työntekijän
ikää ilman, että on osoitettu ikäkynnyksen vahvistamisen sellaisenaan – eli riippumatta kyseisten työmarkkinoiden rakenteeseen
ja asianomaisen henkilökohtaiseen tilanteeseen liittyvistä muista seikoista – olevan objektiivisesti arvioiden tarpeen ikääntyvien
työttömien työntekijöiden työelämään pääsyä koskevan tavoitteen saavuttamiseksi, tämän lainsäädännön on katsottava ylittävän
sen, mikä on asianmukaista ja tarpeen tavoitellun päämäärän saavuttamiseksi (em. asia Mangold, tuomion 65 kohta).
On huomautettava, että pääasiassa kyseessä olevan kaltainen kansallinen lainsäädäntö eroaa selvästi edellä mainitussa asiassa
Mangold tutkitusta lainsäädännöstä, mikä näyttää olevan perusteltavissa direktiivissä 2000/78 tarkoitetulla tavalla.
Ensinnäkin sellaisten yksivuotisten määräaikaisten sopimusten tekeminen, jotka voidaan uudistaa enintään kaksi kertaa, voi
68 vuoden ikärajan tavoin vastata työllisyyspolitiikkaa, jolla pyritään muun muassa edistämään nuorempien opettajien ylentämistä
yliopiston professorien tehtäviin. Koska yliopiston professorien paikkojen määrä on rajoitettu, tekemällä kyseisten professorien
kanssa 65 ikävuodesta alkaen määräaikaisia sopimuksia heidät voidaan näet saada jättämään paikkansa verrattain lyhyellä aikavälillä
ja heidän tilalleen voidaan siis ottaa nuorempia professoreita. Kansallisen tuomioistuimen on kuitenkin tarkastettava, että
pääasiassa kyseessä olevassa lainsäädännössä tarkoitettujen yliopiston professorien tilanne on tällainen.
Toiseksi kyseisten sopimusten tekeminen ei ole yksinomaan sidottu siihen edellytykseen, että työtekijä on saavuttanut tietyn
iän.
Tämän tuomion 11 ja 12 kohdassa mainitusta kansallisesta lainsäädännöstä ilmenee sitä vastoin, että ratkaiseva tekijä liittyy
siihen, että professori on saanut vanhuuseläkeoikeuden sen lisäksi, että hän on saavuttanut tietyn iän, joka on myös selvästi
korkeampi kuin edellä mainitussa asiassa Mangold eli 52 vuoden sijasta 65 vuotta.
Kyseisestä lainsäädännöstä ilmenee, että professorit, joille määräaikaista sopimusta ehdotetaan, voivat päättää, lähtevätkö
he eläkkeelle eläkkeen turvin vai jatkavatko he työskentelyä 65 ikävuoden jälkeen.
Lisäksi pääasiassa kyseessä olevien määräaikaisten sopimusten voimassaoloaika on rajattu yhteen vuoteen ja ne voidaan uudistaa
enintään kaksi kertaa, mikä täyttää siten määräaikaista työtä koskevan puitesopimuksen 5 lausekkeen 1 kohdassa vahvistetut
vaatimukset peräkkäisten määräaikaisten sopimusten väärinkäytösten estämiseksi.
Näin ollen on katsottava, että pääasiassa kyseessä olevan kaltaisella kansallisella lainsäädännöllä, jossa säädetään määräaikaisten
sopimusten tekemisestä, voidaan sovittaa yhteen sekä asianomaisten professorien että yliopistojen tarpeet, ja se voi olla
asianmukainen ja tarpeellinen keino tämän tuomion 45 ja 46 kohdassa esitettyjen tavoitteiden saavuttamiseksi, jos kyseinen
lainsäädäntö vastaa näihin tavoitteisiin johdonmukaisella ja järjestelmällisellä tavalla.
Kuten tämän tuomion 56 kohdassa on huomautettu, kansallisen tuomioistuimen on joka tapauksessa tarkastettava, tehdäänkö pääasiassa
kyseessä olevassa lainsäädännössä ero yhtäältä yliopiston lehtorien ja professorien ja toisaalta yliopiston muiden opettajien
välillä siltä osin kuin on kyse määräaikaisten tai toistaiseksi voimassa olevien sopimusten tekemisestä siitä alkaen, kun
asianomainen henkilö on saavuttanut eläkeiän. Kansallisen tuomioistuimen on lisäksi tarkastettava erityisesti, onko tällaiseen
eron tekemiseen tarvetta tavoiteltujen päämäärien ja kyseisiin opettajiin liittyvien erityispiirteiden kannalta vai tuoko
se sitä vastoin esiin lainsäädännön epäjohdonmukaisuuden siten, ettei se täytä direktiivin 2000/78 6 artiklan 1 kohdassa säädettyjä
edellytyksiä.
Tämän perusteella kahteen ensimmäiseen kysymykseen on vastattava, että direktiiviä 2000/78 ja erityisesti sen 6 artiklan 1
kohtaa on tulkittava siten, ettei se ole esteenä pääasiassa kyseessä olevan kaltaiselle kansalliselle lainsäädännölle, jonka
mukaan yliopiston professorit siirretään automaattisesti eläkkeelle heidän täytettyään 68 vuotta ja he voivat jatkaa työskentelyään
65 ikävuoden jälkeen yksinomaan sellaisten yksivuotisten määräaikaisten sopimusten perusteella, jotka voidaan uudistaa enintään
kaksi kertaa, jos kyseisellä lainsäädännöllä pyritään sellaiseen etenkin työllisyys- ja työmarkkinapolitiikkaan liittyvään
oikeutettuun tavoitteeseen, kuten korkeatasoisen opetuksen toteuttamiseen ja professorin paikkojen mahdollisimman hyvään jakautumiseen
sukupolvien välillä, ja jos sillä on mahdollista saavuttaa kyseinen tavoite asianmukaisin ja tarpeellisin keinoin. Kansallisen
tuomioistuimen on tarkastettava, täyttyvätkö nämä edellytykset.
Sen tilanteen varalta, etteivät edellytykset ole täyttyneet, ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin kysyy myös, onko kansallinen
lainsäädäntö tällöin jätettävä soveltamatta.
Unionin tuomioistuimen vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan on niin, että jos edellytykset, joiden perusteella yksityiset oikeussubjektit
voivat kansallisissa tuomioistuimissa vedota direktiivin säännöksiin valtiota vastaan, ovat täyttyneet, yksityiset oikeussubjektit
voivat tehdä näin riippumatta siitä, toimiiko valtio työnantajana vai julkisen vallan käyttäjänä (ks. vastaavasti mm. asia
C-188/89, Foster ym., tuomio 12.7.1990, Kok., s. I-3313, Kok. Ep. X, s. 499, 17 kohta ja asia C-157/02, Rieser Internationale
Transporte, tuomio 5.2.2004, Kok., s. I-1477, 23 kohta).
Asiakirja-aineiston mukaan ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin katsoo osoitetuksi, että yliopisto on julkinen laitos, jota
vastaan on mahdollista vedota direktiivin säännöksiin, joilla voi olla välittömiä oikeusvaikutuksia (ks. tästä mm. asia C-180/04,
Vassallo, tuomio 7.9.2006, Kok., s. I-7251, 26 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Unionin tuomioistuinta on jo pyydetty yksityisen oikeussubjektin ja tällaisen yksikön välisen oikeusriidan yhteydessä täsmentämään
siitä aiheutuvia seurauksia, että kansallinen oikeus on ristiriidassa direktiivin 2000/78 2 artiklassa ja 3 artiklan 1 kohdan
c alakohdassa vahvistetun työoloja ja -ehtoja koskevan ikään perustuvan syrjinnän kiellon kanssa. Se on katsonut, että kyseisen
direktiivin kanssa ristiriidassa oleva kansallinen laki on tällaisessa tapauksessa jätettävä soveltamatta (ks. vastaavasti
em. asia Petersen, tuomion 81 kohta).
Tämän perusteella ennakkoratkaisua pyytäneelle tuomioistuimelle on vastattava, että kansallisen tuomioistuimen on julkisen
laitoksen ja yksityisen oikeussubjektin välisessä oikeusriidassa jätettävä pääasiassa kyseessä olevan kaltainen kansallinen
lainsäädäntö soveltamatta siinä tapauksessa, että se ei täytä direktiivin 2000/78 6 artiklan 1 kohdassa vahvistettuja edellytyksiä.

Kolmas kysymys
Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin pyytää kolmannella kysymyksellään unionin tuomioistuinta tulkitsemaan pääasiassa kyseessä
olevaa kansallista lainsäädäntöä.
Tässä yhteydessä on huomautettava, että unionin tuomioistuimella ei ole SEUT 267 artiklassa määrätyssä menettelyssä toimivaltaa
tulkita kansallista oikeutta, sillä tämä tehtävä kuuluu yksinomaan ennakkoratkaisua pyytäneelle tuomioistuimelle (ks. asia
C-53/04, Marrosu ja Sardino, tuomio 7.9.2006, Kok., s. I-7213, 54 kohta).
Unionin tuomioistuin on tietyissä tapauksissa voinut johtaa näennäisesti kansallista oikeutta koskevista kysymyksistä sellaisen
unionin oikeuden tulkintaa koskevan problematiikan, jonka tarkastelu unionin tuomioistuimessa saattaa auttaa ennakkoratkaisua
pyytänyttä tuomioistuinta ratkaisemaan sen käsiteltäväksi saatetun asian.
Asiassa C-268/09, jossa kolmas kysymys on esitetty, ei ole kuitenkaan mahdollista tuoda esiin tällaista problematiikkaa, joka
eroaisi siitä, jota on tutkittu vastauksena kahteen ensimmäiseen kysymykseen.
Tämän perusteella kolmanteen kysymykseen ei ole tarpeen vastata.

Oikeudenkäyntikulut
Pääasioiden asianosaisten osalta asioiden käsittely unionin tuomioistuimessa on välivaihe kansallisessa tuomioistuimessa vireillä
olevien asioiden käsittelyssä, minkä vuoksi kansallisen tuomioistuimen asiana on päättää oikeudenkäyntikulujen korvaamisesta.
Oikeudenkäyntikuluja, jotka ovat aiheutuneet muille kuin näille asianosaisille huomautusten esittämisestä unionin tuomioistuimelle,
ei voida määrätä korvattaviksi.
Näillä perusteilla unionin tuomioistuin (toinen jaosto) on ratkaissut asiat seuraavasti:
Yhdenvertaista kohtelua työssä ja ammatissa koskevista yleisistä puitteista 27.11.2000 annettua neuvoston direktiiviä 2000/78/EY
ja erityisesti sen 6 artiklan 1 kohtaa on tulkittava siten, ettei se ole esteenä pääasiassa kyseessä olevan kaltaiselle kansalliselle
lainsäädännölle, jonka mukaan yliopiston professorit siirretään automaattisesti eläkkeelle heidän täytettyään 68 vuotta ja
he voivat jatkaa työskentelyään 65 ikävuoden jälkeen yksinomaan sellaisten yksivuotisten määräaikaisten sopimusten perusteella,
jotka voidaan uudistaa enintään kaksi kertaa, jos kyseisellä lainsäädännöllä pyritään sellaiseen etenkin työllisyys- ja työmarkkinapolitiikkaan
liittyvään oikeutettuun tavoitteeseen, kuten korkeatasoisen opetuksen toteuttamiseen ja professorin paikkojen mahdollisimman
hyvään jakautumiseen sukupolvien välillä, ja jos sillä on mahdollista saavuttaa kyseinen tavoite asianmukaisin ja tarpeellisin
keinoin. Kansallisen tuomioistuimen on tarkastettava, täyttyvätkö nämä edellytykset.
Kansallisen tuomioistuimen on julkisen laitoksen ja yksityisen oikeussubjektin välisessä oikeusriidassa jätettävä pääasiassa
kyseessä olevan kaltainen kansallinen lainsäädäntö soveltamatta siinä tapauksessa, että se ei täytä direktiivin 2000/78 6
artiklan 1 kohdassa vahvistettuja edellytyksiä.
Allekirjoitukset
*
Oikeudenkäyntikieli: bulgaria.