CELEX: 62009FJ0029
Henkilöstö
Virkamiehet
Palkkaus
Henkilöstösääntöjen 64 artikla
Henkilöstösääntöjen liitteessä XI olevat 3 artiklan 5 kohdan ensimmäinen alakohta ja 9 artikla
Korjauskerroin
Yhdenvertainen kohtelu

Giorgio Lebedef ja Trevor Jones vaativat virkamiestuomioistuinta virkamiestuomioistuimen kirjaamoon 30.3.2009 jättämällään
kanteella kumoamaan Euroopan yhteisöjen komission päätöksen, jolla kieltäydyttiin nostamasta Luxemburgissa (Luxemburg) työskentelevien
virkamiesten ostovoima samalle tasolle Brysselissä (Belgia) työskentelevien virkamiesten ostovoiman kanssa, ja toissijaisesti
kumoamaan heidän palkkalaskelmansa kesäkuusta 2008 lähtien.

Asiaa koskevat oikeussäännöt
Euroopan unionin virkamiehiin sovellettavien henkilöstösääntöjen (jäljempänä henkilöstösäännöt) 64 artiklassa säädetään seuraavaa:
”Virkamiehen palkkaan, joka ilmaistaan euroina ja josta on vähennetty näissä henkilöstösäännöissä tai niiden soveltamisesta
annetuissa asetuksissa tarkoitetut pakolliset vähennykset, sovelletaan eri asemapaikkojen elinolojen mukaan korjauskerrointa,
joka on joko pienempi, suurempi tai yhtä suuri kuin 100 prosenttia.
– – Yhteisöjen tilapäisissä toimipaikoissa toimessa olevien virkamiesten palkkaan sovelletaan 1 päivästä tammikuuta 1962 korjauskerrointa
100.”
Henkilöstösääntöjen liitteessä XI nimeltä ”Henkilöstösääntöjen 64 ja 65 artiklan soveltamista koskevat säännöt” olevassa 1
artiklassa säädetään seuraavaa:
”Euroopan yhteisöjen tilastotoimiston (Eurostat) kertomus
Henkilöstösääntöjen 65 artiklan 1 kohdassa tarkoitettua tarkistusta varten Eurostat laatii vuosittain ennen lokakuun loppua
kertomuksen elinkustannusten kehityksestä Brysselissä, Brysselin ja eräiden jäsenvaltioissa sijaitsevien asemapaikkojen välisistä
hintapariteeteista sekä keskushallinnon palveluksessa olevien kansallisten virkamiesten palkkojen ostovoiman kehityksestä.
– –
3. Elinkustannusten kehitys Brysselin ulkopuolella (hintapariteetit ja implisiittiset indeksit)
– –
d)      Elinkustannusten kehitys Belgian ja Luxemburgin ulkopuolella mitataan viiteajanjaksolla implisiittisesti indeksien avulla.
Nämä indeksit saadaan kertomalla Brysselin kansainvälinen indeksi hintapariteetin muutoksella.
– –”
Henkilöstösääntöjen liitteessä XI olevan 3 artiklan 5 kohdan ensimmäisessä alakohdassa säädetään seuraavaa:
”Korjauskerrointa ei sovelleta Belgiaan eikä Luxemburgiin.”
Henkilöstösääntöjen liitteessä XI olevan 5 artiklan 3 kohdassa säädetään seuraavaa:
”Kaikista asemapaikoista, joissa sovelletaan korjauskerrointa (Belgiaa ja Luxemburgia lukuun ottamatta), arvioidaan 1 artiklan
3 kohdassa tarkoitetut joulukuuta koskevat hintapariteetit. Elinkustannusten kehitys lasketaan 1 artiklan 3 kohdassa määriteltyjen
yksityiskohtaisten sääntöjen mukaisesti.”
Henkilöstösääntöjen liitteessä XI olevan 9 artiklan 1 kohdassa säädetään lisäksi seuraavaa:
”Kyseisten yhteisöjen jäsenvaltioiden asianomaiset toimivaltaiset viranomaiset, [Euroopan unionin] jonkin toimielimen hallinto
tai Euroopan [unionin] virkamiesten edustajat tietyssä asemapaikassa voivat pyytää korjauskertoimen laatimista kyseiselle
asemapaikalle.
Hakemuksen tukena on oltava objektiivisia tietoja, joista käy ilmi, että ostovoima on ollut usean vuoden ajan huomattavan
vääristynyt kyseisessä asemapaikassa verrattuna jäsenvaltioiden pääkaupunkien ostovoimaan (lukuun ottamatta Alankomaita, joissa
vertailu tehdään Haagin eikä Amsterdamin kanssa). Jos Eurostat vahvistaa, että vääristymä on huomattava (yli 5 prosenttia)
ja pysyvä, komissio tekee ehdotuksen korjauskertoimen vahvistamiseksi kyseiselle asemapaikalle.”

Asian tausta
Solidarité européenne -ammattijärjestön puheenjohtaja Ott, joka katsoi, että Luxemburgissa työskentelevien virkamiesten ostovoima
oli muutaman vuoden ajan ollut jatkuvassa laskussa verrattuna Brysselissä työskenteleviin virkamiehiin, lähetti 28.10.2005
komission varapuheenjohtajalle Kallasille muistion, jossa hän pyysi tätä käynnistämään tutkimuksen siitä, voitaisiinko Luxemburgille
vahvistaa korjauskerroin.
Kallas vastasi 29.11.2005 päivätyllä kirjeellä, ettei ollut henkilöstön edun mukaista ryhtyä toimiin korjauskertoimen vahvistamiseksi
Luxemburgia varten, sillä tällainen toimenpide edellyttäisi henkilöstösääntöjen muuttamista, jolloin vaarana olisi, että palkkojen
vuotuisen mukautuksen menetelmästä, josta päästiin sopimukseen ”uudistuksen yhteydessä käytyjen pitkällisten ja raskaiden
neuvottelujen jälkeen”, jouduttaisiin neuvottelemaan uudelleen.
Toimielinten välinen ammattijärjestöjen liitto, johon kuuluu useita Euroopan parlamentin, komission ja Euroopan unionin tuomioistuimen
ammattijärjestöjä ja ammattialajärjestöjä, lähetti 3.4.2007 Eurostatin pääjohtajalle muistion, jossa tätä kehotettiin toteuttamaan
tutkimus sen toteamiseksi, että Luxemburgissa työskentelevien virkamiesten ostovoima oli huomattavan vääristynyt suhteessa
Brysselissä työskenteleviin virkamiehiin, ja aloittamaan henkilöstösääntöjen liitteessä XI olevassa 9 artiklassa tarkoitettu
menettely korjauskertoimen vahvistamiseksi Luxemburgille.
Eurostatin pääjohtaja vastasi 6.6.2007 päivätyllä muistiolla, että korjauskertoimien vahvistamista koskevien hakemusten tutkiminen
ei kuulu Eurostatin toimivaltaan vaan hakemukset olisi osoitettava komission henkilöstön ja hallinnon pääosastolle.
Yhteiseksi ammatilliseksi rintamaksi yhdistyneet useat ammattijärjestöt ja ammattialajärjestöt vaativat 12.4.2008 päivätyllä
muistiolla henkilöstön ja hallinnon pääosaston pääjohtajaa järjestämään toimielinten väliset neuvottelut, joissa käsiteltäisiin
toimielinten henkilöstön ostovoiman heikkenemistä.
Kantajat esittivät 12.9.2008 päivätyllä kirjeellä, joka kirjattiin saapuneeksi hallintoviranomaiselle 15.9.2008, valituksen
kesäkuun 2008 palkkalaskelmistaan, joihin sisältyi vuoden 2007 lopulla tehdyn palkkojen mukautuksen oikaisu muttei heidän
asemapaikkaansa koskevaa korjauskerrointa, sekä sitä seuraavien kuukausien palkkalaskelmista.
Nimittävä viranomainen hylkäsi edellä mainitun valituksen 17.12.2008 tekemällään päätöksellä, josta ilmoitettiin kirjeitse
18.12.2008.

Osapuolten vaatimukset ja oikeudenkäyntimenettely
Kantajat vaativat, että virkamiestuomioistuin
–      ensisijaisesti kumoaa hiljaisen päätöksen, jolla kieltäydyttiin nostamasta Luxemburgissa maksettavien palkkojen ostovoima
samalle tasolle Brysselissä maksettavien palkkojen ostovoiman kanssa
–        toissijaisesti mitätöi kantajien palkkalaskelmat 15.6.2008 lähtien
–        velvoittaa komission korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
Komissio vaatii, että virkamiestuomioistuin
–        hylkää kanteen
–        velvoittaa kantajat korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
Euroopan unionin neuvosto pyysi unionin yleisen tuomioistuimen kirjaamoon 25.6.2009 faksitse saapuneella kirjeellä (alkuperäiskappale
toimitettiin 29.6.2009) saada osallistua väliintulijana asian käsittelyyn tukeakseen komission vaatimuksia. Kolmannen jaoston
puheenjohtaja hyväksyi pyynnön 7.9.2009 antamallaan määräyksellä.
Unionin yleisen tuomioistuimen kirjaamoon 16.10.2009 faksitse saapuneella väliintulokirjelmällään neuvosto vaatii, että tuomioistuin
jättää kanteen tutkimatta, koska sen tutkittavaksi ottamisen edellytykset selvästi puuttuvat, ja toissijaisesti hylkää kanteen
perusteettomana kantajien kanteensa tueksi esittämän lainvastaisuusväitteen osalta.

Kanteen tutkittavaksi ottaminen

Osapuolten lausumat
Komissio katsoo, ettei kannetta voida ottaa tutkittavaksi, riippumatta siitä, onko sen kohteena väitetty kieltäytyminen korjauskertoimen
vahvistamisesta Luxemburgille vai kantajien palkkalaskelmat kesäkuusta 2008 lähtien.
Komissio huomauttaa yhtäältä, että kaikki ennen oikaisuvaatimusta toteutetut toimenpiteet ovat liittyneet ammattijärjestötoimintaan
ja olleet luonteeltaan poliittisia eivätkä ne ole liittyneet henkilöstösääntöihin. Yksittäinen virkamies ei missään vaiheessa
ole esittänyt henkilöstösääntöjen 90 artiklan 1 kohdassa tarkoitettua hakemusta.
Siltä osin kuin kanne koskee väitettyä kieltäytymistä korjauskertoimen vahvistamisesta Luxemburgille se on joka tapauksessa
nostettu myöhässä, sillä minkäänlaista valitusta ei esitetty kolmen kuukauden kuluessa siitä, kun Kallas hylkäsi hakemuksen
lokakuussa 2005, eikä myöskään kolmen kuukauden kuluessa siitä, kun Eurostatin pääjohtaja kieltäytyi suorittamasta vaadittuja
laskelmia. Komissio huomauttaa lisäksi, että kyseiset hakemukset eivät olleet kantajien tekemiä.
Komission mukaan kanteen kohde ei myöskään ole sama kuin sitä edeltävien toimenpiteiden kohde. Sen ensisijaisena kohteena
on riitauttaa se, ettei Luxemburgille ole vahvistettu korjauskerrointa, joka olisi kantajien mukaan välttämättä Brysselin
korjauskerrointa suurempi, kun taas edeltävät toimenpiteet liittyivät siihen, ettei laskelmia ollut tehty eikä neuvotteluja
pidetty.
Komissio myöntää toisaalta, että virkamiehellä on todettu olevan oikeus riitauttaa palkkalaskelmansa, jos siinä ei ole sovellettu
korjauskerrointa, johon virkamiehellä on mielestään oikeus (ks. vastaavasti asia T‑64/92, Chavane de Dalmassy ym. v. komissio,
tuomio 27.10.1994, Kok. H., s. I‑A‑227 ja II‑723). Tämä mahdollisuus edellyttää kuitenkin, että kyseinen palkkalaskelma ilmentää
tilanteen muutosta tai uutta päätöstä, mistä ei ollut kyse kesäkuussa 2008.
Kantajat väittivät istunnossa ensinnäkin, että niillä oli oikeus riitauttaa suoraan virkamiestuomioistuimessa hiljainen päätös,
jolla kieltäydyttiin nostamasta Luxemburgissa työskentelevien virkamiesten ostovoima samalle tasolle Brysselissä työskentelevien
virkamiesten ostovoiman kanssa vahvistamalla erityinen korjauskerroin, toiseksi, että kesäkuun 2008 palkkalaskelma ilmensi
tilanteen muutosta, sillä siihen sisältyi vuoden 2007 lopulla vuosittaisen tarkistuksen yhteydessä tehdyn palkkojen mukautuksen
oikaisu muttei kuitenkaan Luxemburgia koskevaa korjauskerrointa, ja kolmanneksi, että valituksen esittämisen ja kanteen nostamisen
määräaikoja oli noudatettu täysimääräisesti.

Virkamiestuomioistuimen arviointi asiasta
Kanne siltä osin kuin se koskee väitettyä hiljaista päätöstä, jolla kieltäydyttiin nostamasta Luxemburgissa työskentelevien
virkamiesten ostovoima samalle tasolle Brysselissä työskentelevien virkamiesten ostovoiman kanssa
On muistettava, että henkilöstösääntöjen 90 ja 91 artiklalla käyttöön otetussa muutoksenhakukeinojen järjestelmässä kanteen
nostaminen hiljaisesta kieltävästä päätöksestä edellyttää seuraavaa:
–        kyseessä olevan virkamiehen on tehtävä henkilöstösääntöjen 90 artiklan 1 kohdassa tarkoitettu hakemus, joka katsotaan tulleen
hiljaisella päätöksellä hylätyksi, jos nimittävä viranomainen ei ole vastannut pyyntöön neljän kuukauden kuluessa, jolloin
virkamies voi kolmen kuukauden kuluessa tehdä nimittävälle viranomaiselle valituksen henkilöstösääntöjen 90 artiklan 2 kohdan
mukaisesti
–        virkamiehen on toimitettava henkilöstösääntöjen 90 artiklan 2 kohdassa tarkoitettu valitus häntä koskevasta toimenpiteestä,
ja jos valitukseen ei ole vastattu neljän kuukauden kuluessa valituksen tekemisestä, valituksen katsotaan tulleen hylätyksi
saman kohdan toisen alakohdan mukaisesti hiljaisella päätöksellä, josta voi nostaa kanteen henkilöstösääntöjen 91 artiklan
nojalla.
Nyt käsiteltävässä asiassa on todettava, että kantajat eivät ole noudattaneet sääntöjenmukaisesti oikeudenkäyntiä edeltävää
menettelyä. He eivät nimittäin ole yhtäältä tehneet henkilöstösääntöjen 90 artiklan 1 kohdassa tarkoitettua hakemusta, jossa
pyydettäisiin Luxemburgissa työskentelevien virkamiesten ostovoiman nostamista Brysselissä työskentelevien virkamiesten ostovoiman
tasolle, sillä vaikka oletettaisiin, että 28.10.2005, 3.4.2007 ja 12.4.2008 päivätyt kirjeet voitaisiin katsoa henkilöstösääntöjen
90 artiklan 1 kohdassa tarkoitetuiksi hakemuksiksi, ne eivät olleet kantajien tekemiä.
Toisaalta Kallasin 29.11.2005 ja Eurostatin pääjohtajan 6.6.2007 antamien vastausten johdosta ei missään tapauksessa esitetty
valituksia tai nostettu kanteita niitä koskevissa määräajoissa. Myöskään ammattijärjestöt ja ammattialajärjestöt eivät ryhtyneet
toimenpiteisiin sen jälkeen, kun niiden 12.4.2008 esittämään vaatimukseen toimielinten välisistä neuvotteluista ei saatu nimenomaista
vastausta henkilöstön ja hallinnon pääosaston pääjohtajalta.
Näin ollen kanne on jätettävä tutkimatta siltä osin kuin se koskee väitettyä hiljaista päätöstä, jolla kieltäydyttiin nostamasta
Luxemburgissa työskentelevien virkamiesten ostovoima samalle tasolle Brysselissä työskentelevien virkamiesten ostovoiman kanssa.
Kanne siltä osin kuin se koskee kantajien palkkalaskelmia kesäkuusta 2008 lähtien
Kannekirjelmästä ilmenee, että kantajat esittävät kesäkuusta 2008 lähtien saamiaan palkkalaskelmia koskevan kanteensa tueksi
lähinnä henkilöstösääntöjen liitteessä XI olevan 3 artiklan 5 kohdan ensimmäistä alakohtaa koskevia kanneperusteita ja vetoavat
virkamiestuomioistuimessa siihen, ettei tämän 3 artiklan 5 kohdan ensimmäistä alakohtaa voida soveltaa.
Aluksi on muistutettava, että EY 241 artiklassa, jota sovellettiin kanteen nostamisen ajankohtana ja josta on muutettuna tullut
SEUT 277 artikla, määrätään, että vaikka määräaika säädöstä koskevan kanteen nostamiseksi on päättynyt, asianosainen voi riidassa,
joka koskee tässä määräyksessä tarkoitetun asetuksen lainmukaisuutta, vedota EY 230 artiklan toisessa kohdassa, josta on muutettuna
tullut SEUT 263 artiklan toinen kohta, mainittuihin perusteisiin erityisesti täytäntöönpanotoimesta nostamansa kanteen tueksi.
Vakiintuneesta oikeuskäytännöstä ilmenee, että tämä liitännäinen oikeussuojakeino vastaa yleistä periaatetta, jolla pyritään
takaamaan se, että kaikilla henkilöillä on tai on ollut mahdollisuus riitauttaa unionin toimi, joka on perustana heille vastaiselle
päätökselle (asia 92/78, Simmenthal v. komissio, tuomio 6.3.1979, Kok., s. 777; asia 262/80, Andersen ym. v. parlamentti,
tuomio 19.1.1984, Kok., s. 195 ja asia C‑11/00, komissio v. EKP, tuomio 10.7.2003, Kok., s. 7147, 74–78 kohta). EY 241 artiklassa
vahvistettua sääntöä on ehdottomasti sovellettava virkamiestuomioistuimessa EY 236 artiklan, josta on muutettuna tullut SEUT
270 artikla, nojalla vireille pannuissa riita-asioissa.
Oikeuskäytännöstä ilmenee kuitenkin myös, että EY 241 artiklassa annettu mahdollisuus vedota siihen, ettei asetusta voida
soveltaa, ei ole itsenäinen kanneoikeus, ja sitä voidaan käyttää vain liitännäisesti, jolloin pääasian kanteen nostamisoikeuden
puuttumisesta tai pääasian kanteen tutkimatta jättämisestä seuraa, että myös lainvastaisuusväite on jätettävä tutkimatta (asia
33/80, Albini v. neuvosto ja komissio, tuomio 16.7.1981, Kok., s. 2141, 17 kohta ja yhdistetyt asiat 89/86 ja 91/86, Étoile
commerciale ja CNTA v. komissio, tuomio 7.7.1987, Kok., s. 3005, 22 kohta).
Henkilöstösääntöjen 90 ja 91 artiklan mukaan asianomainen voi tehdä valituksen ja sitten nostaa kanteen ainoastaan nimittävän
viranomaisen hänelle vastaisesta toimesta. Kiistatonta on lisäksi se, että henkilöstösääntöjen 90 artiklan 2 kohdassa ja 91
artiklan 1 kohdassa tarkoitettuja asianomaiselle vastaisia toimia ovat ainoastaan sellaiset toimet, joilla on sitovia oikeusvaikutuksia,
jotka voivat suoraan ja välittömästi vaikuttaa kantajan etuihin muuttaen tämän oikeusasemaa selvästi (asia F‑101/05, Grünheid
v. komissio, tuomio 28.6.2006, Kok. H., s. I‑A‑1‑55 ja II‑A‑1‑199, 33 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
On siis tutkittava, täyttääkö kanne henkilöstösääntöjen 90 ja 91 artiklassa asetetut vaatimukset siltä osin kuin se koskee
kantajien palkkalaskelmia kesäkuusta 2008 lähtien.
Tältä osin on korostettava, että palkkalaskelma ei voi luonteeltaan ja kohteeltaan olla asianomaiselle vastainen toimi, koska
se ainoastaan ilmentää virkamiehen henkilökohtaiseen ja oikeudelliseen tilanteeseen liittyvien aiempien hallinnollisten päätösten
taloudellista ulottuvuutta (asia F‑103/05, Pickering v. komissio, tuomio 23.4.2008, Kok. H., s. I-A-1-101 ja II-A-1-5027,
72 kohta ja asia F‑112/05, Bain ym. v. komissio, tuomio 23.4.2008, Kok. H., s.  I-A-1-111 ja II-A-1-579, 73 kohta). Jos palkkalaskelmasta
kuitenkin ilmenee selkeästi sellaisen yksittäistapausta koskevan hallinnollisen päätöksen olemassaolo ja sisältö, joka on
tähän saakka jäänyt huomaamatta siksi, ettei siitä ole ilmoitettu virallisesti asianomaiselle, taloudellisia oikeuksia koskevan
laskelman sisältävää palkkalaskelmaa voidaan pitää asianomaiselle vastaisena toimena, josta voidaan tehdä valitus ja tarvittaessa
nostaa kanne (ks. vastaavasti matkakulujen korvauksista asia T‑354/03, Reggimenti v. parlamentti, tuomio 16.2.2005, Kok. H.,
s. I‑A‑33 ja II‑147, 38 ja 39 kohta ja muualta saatujen perhelisien määrän vähentämisestä asia T‑181/97, Meyer ym. v. yhteisöjen
tuomioistuin, tuomio 24.3.1998, Kok. H., s. I‑A‑151 ja II‑481). Näin ollen määräajat valituksen tekemiseksi ja kanteen nostamiseksi
kyseessä olevaa virkamiestä koskevasta hallinnollisesta päätöksestä, joka käy ilmi palkkalaskelmasta, alkavat kulua palkkalaskelman
tiedoksi antamisesta (edellä tässä kohdassa mainitut asiat Pickering v. komissio, 75 kohta ja Bain ym. v. komissio, 76 kohta).
Sama pätee palkkalaskelmaan, jossa ensimmäisen kerran sovelletaan taloudellisten oikeuksien vahvistamista koskevaa yleisesti
sovellettavaa uutta toimea, kuten päätöstä matkakulujen laskentamenetelmän muuttamisesta (asia T‑221/02, Lebedef ym. v. komissio,
tuomio 18.9.2003, Kok. H., s. I‑A‑211 ja II‑1037, 24 ja 25 kohta), päätöstä päivähoitomaksuja koskevan taulukon muuttamisesta
(asia T‑297/94, Vanderhaeghen v. komissio, tuomio 29.1.1997, Kok. H., s. I‑A‑7 ja II‑13), asetusta korjauskertoimien muuttamisesta
(asia T‑175/97, Bareyt ym. v. komissio, tuomio 8.11.2000, Kok. H., s. I‑A‑229 ja II‑1053 ja edellä 33 kohdassa mainitut asia
Pickering v. komissio ja asia Bain ym. v. komissio), asetusta palkkojen mukauttamisesta (yhdistetyt asiat T‑98/92 ja T‑99/92,
Di Marzio ja Lebedef v. komissio, tuomio 22.6.1994, Kok. H., s. I‑A‑167 ja II‑541) tai asetusta erityisen kriisimaksun tai
tilapäisen maksun käyttöönotosta (asia 3/83, Abrias ym. v. komissio, tuomio 3.7.1985, Kok., s. 1995 ja yhdistetyt asiat T‑97/92
ja T‑111/92, Rijnoudt ja Hocken v. komissio, tuomio 22.6.1994, Kok. H., s. I‑A‑159 ja II‑511).
Viimeksi mainituissa tilanteissa ensimmäinen palkkalaskelma, joka on annettu abstraktisti määritellyn virkamiesten ryhmän
taloudellisia oikeuksia muuttavan, yleisesti sovellettavan toimen voimaantulon jälkeen, merkitsee adressaatin näkökulmasta
väistämättä sellaisen yksittäistapausta koskevan hallinnollisen päätöksen tekemistä, jolla on sitovia oikeusvaikutuksia, jotka
voivat suoraan ja välittömästi vaikuttaa virkamiehen etuihin. Vaikka siis voitaisiin katsoa, että nimittävä viranomainen tekee
joka kuukausi virkamiehen taloudellisten oikeuksien vahvistamisesta uuden yksittäistapausta koskevan hallinnollisen päätöksen,
joka käy ilmi sitä koskevasta palkkalaskelmasta, nämä perättäiset päätökset ainoastaan vahvistavat ensimmäisen päätöksen,
jolla asianomaisen oikeusasemaa muutettiin selvästi uuden, yleisesti sovellettavan toimen johdosta.
Näin ollen virkamies, joka ei ole riitauttanut valituksen tekemistä ja kanteen nostamista koskevissa määräajoissa palkkalaskelmaa,
josta käy ensimmäisen kerran ilmi taloudellisten oikeuksien vahvistamista koskevan, yleisesti sovellettavan toimen toteuttaminen,
ei voi näiden määräaikojen päättymisen jälkeen pätevästi riitauttaa myöhempiä palkkalaskelmia vetoamalla niiden kohdalla samaan
lainvastaisuuteen, josta olisi ollut kyse ensimmäisessä palkkalaskelmassa (em. asia Pickering v. komissio, tuomion 75–89 kohta
ja em. asia Bain ym. v. komissio, tuomion 76–89 kohta).
Nyt käsiteltävässä asiassa ei kuitenkaan ole kyse edellä mainitun kaltaisesta tilanteesta. Kantajien väitteitä tutkittaessa
käy nimittäin ilmi, että he moittivat komissiota lähinnä siitä, että se on itsepintaisesti soveltanut henkilöstösääntöjen
liitteessä XI olevan 3 artiklan 5 kohdan ensimmäistä alakohtaa tutkimatta ostovoiman mahdollista vääristymistä Brysselin ja
Luxemburgin välillä, ja vetoavat uusiin taloudellisiin olosuhteisiin, joiden vuoksi tämän säännöksen soveltaminen ei ole enää
perusteltua erityisesti yhdenvertaisen kohtelun periaatteen valossa.
Tässä yhteydessä on muistutettava, että lainsäätäjän on noudatettava yhdenvertaisen kohtelun periaatetta, kuten komissio myöntää,
ja että henkilöstösääntöjen 64 ja 65 artiklassa tarkoitettujen korjauskertoimien vahvistamisen tarkoituksena on juuri tämän
periaatteen täytäntöönpano siten, että varmistetaan kaikille virkamiehille sama ostovoima heidän asemapaikastaan riippumatta
(ks. vastaavasti asia 194/80, Benassi v. komissio, tuomio 19.11.1981, Kok., s. 2815, 5 kohta; asia C‑301/90, komissio v. neuvosto,
tuomio 23.1.1992, Kok., s. I‑221, 19 kohta ja asia C‑187/03 P, Drouvis v. komissio, määräys 29.4.2004, 25 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen,
ei julkaistu oikeustapauskokoelmassa).
Nyt käsiteltävän asian kaltaisessa tilanteessa, jossa yksityinen katsoo, että Euroopan unionilla on uusien seikkojen perusteella
velvollisuus antaa uusia lainsäädäntötoimia, hänen on lähtökohtaisesti noudatettava perustamissopimuksessa ja unionin toimissa
säädettyjä menettelyitä (ks. vastaavasti asia C‑241/01, National Farmers’ Union, tuomio 22.10.2002, Kok., s. I‑9079, 38 kohta).
On kuitenkin todettava, että henkilöstösääntöjen 90 artiklan 1 kohdan nojalla virkamiehet voivat ainoastaan tehdä nimittävänä
viranomaisena toimivalle hallintoviranomaiselle hakemuksen heitä koskevan uuden päätöksen tekemisestä. Tästä ei ole kyse nyt
käsiteltävässä asiassa, sillä kantajat moittivat komissiota lähinnä siitä, ettei se ole tehnyt tarvittavia poliittisia aloitteita,
jotta Luxemburgille voitaisiin tulevaisuudessa vahvistaa erityinen korjauskerroin, mikä edellyttää henkilöstösääntöjen liitteessä
XI olevan 3 artiklan 5 kohdan ensimmäisen alakohdan kumoamista. Tällainen hakemus ei kuulu henkilöstösääntöjen 90 artiklan
1 kohdan soveltamisalaan, sillä poliittista aloitetta ei voida pitää ”virkamieheen liittyvänä päätöksenä”.
Näin ollen – ja kun otetaan huomioon menettelylliset hankaluudet, joita yksityisellä olisi nostaa laiminlyöntikanne SEUT 265
artiklan nojalla toimielintä vastaan unionin lainsäätäjän antaman asetuksen säännöksen kumoamiseksi (ks. vastaavasti erityisesti
asia C‑107/91, ENU v. komissio, tuomio 16.2.1993, Kok., s. I‑599, 16 ja 17 kohta) – on niin, että jos edellä 33–36 kohdassa
mainitun oikeuskäytännön mukaisesti virkamieheltä kiellettäisiin oikeus riitauttaa palkkalaskelmansa tosiseikoissa tapahtuneen
muutoksen, kuten taloudellisten olosuhteiden muutoksen, johdosta esittämällä tässä yhteydessä lainvastaisuusväitteen henkilöstösääntöjen
säännöksestä, josta on kyseessä olevan virkamiehen mukaan tullut lainvastainen olosuhteiden muutoksen vuoksi, vaikka säännös
vaikutti pätevältä sen antamisen hetkellä, olisi käytännössä mahdotonta nostaa kanne, jonka tarkoituksena on varmistaa unionin
oikeudessa tunnustetun yhdenvertaisen kohtelun yleisen periaatteen noudattaminen, ja näin loukattaisiin kohtuuttomasti oikeutta
tehokkaaseen oikeussuojaan.
Nyt käsiteltävän asian varsin erityisissä olosuhteissa virkamiesten kanneoikeuden säilyttämiseksi on tästä syystä myönnettävä,
että edellä 33–36 kohdassa mainitusta oikeuskäytännöstä johtuvista rajoituksista huolimatta virkamiehet voivat riitauttaa
palkkalaskelmansa esittämällä henkilöstösääntöjen säännöksestä, jolla heidän taloudelliset oikeutensa vahvistetaan, lainvastaisuusväitteen,
joka perustuu erityisesti yhdenvertaisen kohtelun periaatteen loukkaamiseen.
Edellä esitetyn perusteella oikeudenkäyntiväite on hylättävä siltä osin kuin se koskee kantajien palkkalaskelmia kesäkuusta
2008 lähtien.

Asiakysymys
Kantajat esittävät kanteensa tueksi neljä kanneperustetta, joista kolme ensimmäistä kannekirjelmässä yhteisesti kehitettyä
perustetta koskee yhdenvertaisen kohtelun ja syrjintäkiellon periaatteiden, hyvän hallinnon periaatteen sekä luottamuksensuojan
periaatteen loukkaamista ja neljäs henkilöstösääntöjen 64 artiklan rikkomista.

Kolme ensimmäistä kanneperustetta
Osapuolten lausumat
Kantajat väittävät, että elinkustannukset ovat Luxemburgissa korkeammat kuin Brysselissä. He vetoavat väitteensä tueksi kansalliseen
minimipalkkaan, asumiskustannuksiin ja pankkipalveluyhtiö UBS:n antamiin tietoihin, Eurostatin tilastotieteilijöiltä saatuihin
epävirallisiin laskelmiin sekä niiden kollegojen arvioihin, jotka ovat hyödyntäneet liikkumisvapauttaan ja muuttaneet Luxemburgista
Brysseliin tai päinvastoin.
Kantajat katsovat, että yhdenvertaisen kohtelun ja syrjintäkiellon periaatteita on loukattu selvästi, koska Luxemburg on ainoa
asemapaikka, jolle ei ole vahvistettu korjauskerrointa.
Kantajien mukaan on vaikeaa, jopa mahdotonta, laskea Luxemburgille korjauskerroin ilman tätä kaupunkia koskevaa kansainvälistä
elinkustannusindeksiä, joka olisi vahvistettava Eurostatin tutkimuksilla, joita ei ole missään vaiheessa tehty.
Kantajat katsovat, että komissio ei ole noudattanut henkilöstösääntöjen liitteessä XI olevaa 9 artiklaa ja se on loukannut
hyvän hallinnon periaatetta, kun se ei ole ryhtynyt toimenpiteisiin henkilöstön edustajien tästä aiheesta esittämien vaatimusten
johdosta, mikä käy ilmi kesäkuun 2008 ja sitä seuraavien kuukausien palkkalaskelmista. Kantajien mielestä kyseessä olevassa
artiklassa, jossa viitataan ostovoimaan, joka ”on ollut usean vuoden ajan huomattavan vääristynyt kyseisessä asemapaikassa
verrattuna jäsenvaltioiden pääkaupunkien ostovoimaan”, tarkoitetaan tosiasiassa ostovoimaa, joka ”on ollut usean vuoden ajan
huomattavan vääristynyt kyseisessä asemapaikassa verrattuna sen asemapaikan ostovoimaan, jonka perusteella palkat määritellään
myös tässä asemapaikassa”.
Kantajat väittävät lisäksi, että vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan oikeus vaatia luottamuksensuojaa koskee kaikkia henkilöitä,
joissa hallintoviranomainen on synnyttänyt perusteltuja odotuksia. Kantajat oli nyt käsiteltävässä asiassa saatu uskomaan,
että Luxemburgia koskevan korjauskertoimen puuttuminen tarkoitti sitä, että komissio oli tehnyt tarvittavat selvitykset, joiden
perusteella se katsoi, ettei tällaista korjauskerrointa ollut perusteltua vahvistaa.
Komissio vastaa, että kantajat eivät mitenkään selitä, millä tavoin henkilöstösääntöjen liitteessä XI olevaa 9 artiklaa olisi
voitu rikkoa Luxemburgin osalta, kun otetaan huomioon, että tässä liitteessä olevan 3 artiklan 5 kohdan ensimmäisessä alakohdassa,
joka on samantasoinen sääntö kuin edellä mainittu artikla, todetaan, ettei Luxemburgille voida vahvistaa korjauskerrointa.
Komissio ei toki kiistä sitä, että lainsäätäjä on yleisesti velvollinen noudattamaan yhdenvertaisen kohtelun periaatetta.
Tällaisen väitteen esittäminen henkilöstösääntöjen liitteessä XI olevan 3 artiklan 5 kohdan ensimmäisen alakohdan osalta edellyttää
kuitenkin varsin vahvaa näyttöä siitä, että Brysselin ja Luxemburgin välillä on todellinen ja pysyvä ero. Tämä edellytys on
peräisin oikeuskäytännöstä, joka koskee neuvoston tietylle asemapaikalle erikseen vahvistaman korjauskertoimen riitauttamista.
Sama näyttövaatimus on olemassa sitäkin suuremmalla syyllä, kun pyritään osoittamaan, että lainsäätäjä on jättänyt itse henkilöstösäännöissä
noudattamatta yhdenvertaisen kohtelun periaatetta, kun se on katsonut, että kahta asemapaikkaa on kohdeltava samalla tavoin.
Komissio muistuttaa lisäksi, että toimielimillä on laaja harkintavalta niiden päättäessä, mitä seikkoja ne ottavat huomioon
korjauskertoimien vahvistamisessa, ja että unionin tuomioistuimet voivat kumota päätöksen ainoastaan ilmeisen arviointivirheen
tai harkintavallan väärinkäytön vuoksi (ks. erityisesti yhdistetyt asiat T‑201/00 ja T‑384/00, Ajour ym. v. komissio, tuomio
25.9.2002, Kok. H., s. I‑A‑167 ja II‑885, 47–49 kohta ja edellä 34 kohdassa mainittu asia Bareyt ym. v. komissio, tuomion
57–64 kohta).
Kantajat eivät kuitenkaan ole esittäneet mitään sellaista näyttöä, jonka perusteella voitaisiin päätellä, että Luxemburgia
koskevan korjauskertoimen puuttumisessa olisi kyse ilmeisestä arviointivirheestä.
Ensinnäkin Solidarité européenne -ammattijärjestön puheenjohtaja esitti ilmeisenä tosiseikkana, että elinkustannukset ovat
Luxemburgissa korkeammat kuin Brysselissä, ja vaati vuonna 2005 komissiota tutkimaan, voidaanko Luxemburgille vahvistaa korjauskerroin.
Eurostat ei kuitenkaan voi suorittaa Luxemburgissa työskentelevien virkamiesten perheitä koskevaa taloustutkimusta, jonka
tarkoituksena olisi tällaisen korjauskertoimen vahvistaminen, sillä henkilöstösääntöjen liitteessä XI olevan 3 artiklan 5
kohdan ensimmäisen alakohdan nojalla tällaista korjauskerrointa ei voi olla oikeudellisesti olemassa.
Komissio katsoo lisäksi, että kantajat esittävät ainoastaan yleisiä ja epämääräisiä toteamuksia ilman mitään hintoihin liittyvää
näyttöä, jonka perusteella voitaisiin todeta, että elinkustannukset todella ovat Luxemburgissa huomattavasti ja pysyvästi
korkeammat kuin Brysselissä.
Komissio katsoo lisäksi, että kantajat ovat nyt käsiteltävässä asiassa vedonneet virheellisesti henkilöstösääntöjen liitteessä
XI olevaan 9 artiklaan, koska tämä artikla koskee korjauskertoimen vahvistamista jollekin muulle asemapaikalle kuin jäsenvaltion
pääkaupungille ja koska Luxemburgia varten on olemassa erityinen säännös edellä mainitussa liitteessä olevan 3 artiklan 5
kohdan ensimmäisessä alakohdassa.
Komissio lisää, että Luxemburgin elinkustannuksista käytettävissä olevat tiedot eivät kaikki todellakaan tue kantajien kantaa.
Se mainitsee esimerkkinä Mercer’s Cost of Living Survey ‑tutkimuksen, jonka mukaan Luxemburgin elinkustannukset (91,3) olivat
maaliskuussa 2008 pienemmät kuin Brysselissä (92,9), kun New Yorkia koskeva indikaattori oli 100.
Komissio huomauttaa hyvän hallinnon periaatteen väitetystä loukkaamisesta, että oikeuskäytännön mukaan henkilöstösääntöjen
säännöstä ei voida riitauttaa tällä perusteella (asia T‑135/05, Campoli v. komissio, tuomio 29.11.2006, Kok. H., s. I‑A‑2‑297
ja II‑A‑2‑1527, 149 kohta).
Komissio toteaa tämän jälkeen, että kantajien kanta on ristiriitainen luottamuksensuojan periaatteen väitetyn loukkaamisen
osalta. Komissio voisi ymmärtää kantajien kannan paremmin, jos he olisivat väittäneet, että hallintoviranomainen oli todella
luvannut heille vahvistaa Luxemburgille korjauskertoimen muttei ollut koskaan tehnyt näin. Joka tapauksessa on oikeudellisesti
mahdotonta, että kantajille olisi voinut herätä pienintäkään odotusta siitä, että Luxemburgille vahvistettaisiin korjauskerroin,
sillä tämä kielletään nimenomaisesti henkilöstösääntöjen liitteessä XI olevan 3 artiklan 5 kohdan ensimmäisessä alakohdassa.
Jos tämänsuuntainen lupaus olisi annettu, se olisi ollut vastoin sovellettavia säännöksiä, eli se ei olisi voinut herättää
perusteltua luottamusta (asia T‑123/89, Chomel v. komissio, tuomio 27.3.1990, Kok., s. II‑131, 26–30 kohta).
Virkamiestuomioistuimen arviointi asiasta
Kantajat moittivat komissiota lähinnä siitä, että henkilöstösääntöjen liitteessä XI olevan 3 artiklan 5 kohdan ensimmäisestä
alakohdasta huolimatta se ei ole antanut Eurostatille tehtäväksi suorittaa tilastotutkimuksia, joiden perusteella voitaisiin
todeta, onko ostovoima huomattavan vääristynyt Luxemburgissa työskentelevien virkamiesten ja toimihenkilöiden vahingoksi verrattuna
Brysselissä todettuun ostovoimaan. Ne katsovat, että komissio on loukannut yhdenvertaisen kohtelun, hyvän hallinnon ja luottamuksensuojan
periaatteita, kun se ei ole ryhtynyt toimenpiteisiin huolimatta kantajien esittämistä seikoista, jotka osoittavat Luxemburgin
elinkustannusten nousseen viime vuosina huomattavasti.
Kantajien väitteet on siis tulkittava niin, että niissä riitautetaan ensisijaisesti henkilöstösääntöjen liitteessä XI olevan
3 artiklan 5 kohdan ensimmäisen alakohdan lainmukaisuus siltä osin kuin tässä säännöksessä estetään paitsi se, että Luxemburgille
voitaisiin vahvistaa korjauskerroin, myös se, että komissio voisi antaa Eurostatille tehtäväksi suorittaa tilastotutkimuksia,
jotka ovat tarpeen sen osoittamiseksi, että elinkustannukset ovat ehkä vääristyneet Brysselin ja Luxemburgin välillä, vaikka
kantajien esittämät seikat oikeuttaisivatkin tilastotutkimukset.
Tässä yhteydessä on muistutettava, että vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan henkilöstösääntöjen 64 ja 65 artiklassa tarkoitettujen,
virkamiesten palkkoihin vaikuttavien korjauskertoimien tarkoitus on taata kaikkien virkamiesten yhdenmukaisen ostovoiman säilyminen
heidän asemapaikastaan riippumatta yhdenvertaisen kohtelun periaatteen mukaisesti (ks. vastaavasti em. asia Benassi v. komissio,
tuomion 5 kohta; em. asia komissio v. neuvosto, tuomion 19 kohta ja em. asia Drouvis v. komissio, määräyksen 25 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Kun neuvosto toteaa elinkustannusten huomattavan muutoksen, sen tehtävänä on henkilöstösääntöjen 65 artiklan 2 kohdan mukaisesti
mukauttaa korjauskertoimia tätä vastaavasti (em. asia komissio v. neuvosto, tuomion 24 kohta). Yhteisöjen tuomioistuin on
lisännyt elinkustannusten huomattavasta muuttumisesta asemapaikan, joka ei ole kyseessä olevan jäsenvaltion pääkaupunki, ja
tämän pääkaupungin välillä, että neuvostolla ei ole lainkaan harkintavaltaa asemapaikkaa koskevan korjauskertoimen vahvistamistarpeen
osalta (em. asia komissio v. neuvosto, tuomion 25 kohta).
Lisäksi on muistettava, kuten komissio myöntää, että myös lainsäätäjän on noudatettava yhdenvertaisen kohtelun periaatetta,
joka on tarkoitus taata vahvistamalla henkilöstösääntöjen 64 ja 65 artiklassa tarkoitetut korjauskertoimet.
Nyt käsiteltävässä asiassa on selvää, että kantajat, jotka väittävät, että Luxemburgissa työskenteleviä virkamiehiä on kohdeltu
syrjivästi, kun tälle jäsenvaltiolle ei ole vahvistettu korjauskerrointa henkilöstösääntöjen liitteessä XI olevan 3 artiklan
5 kohdan ensimmäisen alakohdan nojalla, ovat virkamiestuomioistuimessa erityisen hankalassa tilanteessa näytön esittämisen
osalta riittävän luotettavien tilastotietojen keräämiseen ja laadintaan liittyvien teknisten vaikeuksien vuoksi.
Näin ollen komissio ei voi tyytyä väittämään, että kantajat eivät ole osoittaneet huomattavaa ja pysyvää eroa Luxemburgin
ja Brysselin välillä tukeakseen kanneperustettaan, joka koskee yhdenvertaisen kohtelun periaatteen loukkaamista, samalla kun
se väittää, ettei se pysty vaatimaan Eurostatia suorittamaan pikaisesti tilastotutkimuksia tästä seikasta sillä perusteella,
että henkilöstösääntöjen liitteessä XI olevan 3 artiklan 5 kohdan ensimmäisessä alakohdassa kielletään erityisen korjauskertoimen
vahvistaminen Luxemburgille. Jos virkamiestuomioistuin noudattaisi tällaista kehäpäätelmää, ei voitaisi taata virkamiesten
yhdenvertaisen kohtelun noudattamista palkkauksen osalta eikä varsinkaan kaikkien virkamiesten yhdenmukaisen ostovoiman säilyttämistä
koskevan vaatimuksen noudattamista.
Kun otetaan huomioon perustietojen ja tilastomenetelmien määrittelyyn ja valintaan liittyvät tekniset vaikeudet, kantajia
ei näin ollen voida vaatia osoittamaan virkamiestuomioistuimessa oikeudellisesti riittävällä tavalla, että Luxemburgin elinkustannukset
ovat nousseet huomattavasti ja pysyvästi Brysseliin verrattuna, jotta voitaisiin todeta virkamiesten eriarvoinen kohtelu heidän
asemapaikkansa perusteella. Kuten neuvosto myönsi istunnossa, kantajien on ainoastaan esitettävä riittävän merkityksellisiä
seikkoja, joiden perusteella voidaan havaita ostovoiman mahdollinen vääristyminen siten, että todistustaakka siirtyy komissiolle
ja että hallinnollisten tutkimusten teettäminen Eurostatilla voidaan tarvittaessa perustella.
On totta, että henkilöstösääntöjen 65 artiklan 2 kohdasta ja sen liitteessä XI olevan 9 artiklan 1 kohdasta johtuu, että ainoastaan
Luxemburgin elinkustannusten huomattava nousu suhteessa Brysseliin voi olla perusteena sellaisten mukauttamistoimenpiteiden
toteuttamiselle, joilla taataan Luxemburgissa työskentelevien virkamiesten ja heidän Brysselissä työskentelevien kollegojensa
yhdenmukainen ostovoima. Yhdenvertaisen kohtelun periaate ei nimittäin voi edellyttää, että virkamiesten ostovoima on heidän
asemapaikastaan riippumatta täysin sama, vaan tarkastelun kohteena olevien kahden asemapaikan elinkustannusten on oltava huomattavan
yhdenmukaiset. Lainsäätäjällä on tältä osin laaja harkintavalta aiheen monimutkaisuuden vuoksi, ja unionin tuomioistuimet
voivat ainoastaan tutkia, että toimielimet ovat pysyneet kohtuullisuuden rajoissa suhteessa ratkaisujensa taustalla oleviin
näkökohtiin ja että ne eivät ole käyttäneet harkintavaltaansa ilmeisen virheellisesti (ks. vastaavasti yhdistetyt asiat T‑544/93
ja T‑566/93, Abello ym. v. komissio, tuomio 7.12.1995, Kok. H., s. I‑A‑271 ja II‑815, 76 kohta).
Vaikka kantajien kirjelmät eivät ole kovinkaan selkeitä tältä osin, nyt käsiteltävän kanteen tueksi esitetty ensisijainen
peruste näyttää koskevan sitä, että komissio on itsepintaisesti soveltanut henkilöstösääntöjen liitteessä XI olevan 3 artiklan
5 kohdan ensimmäistä alakohtaa tutkimatta Brysselin ja Luxemburgin välistä mahdollista ostovoiman vääristymistä. Tällaisessa
tilanteessa tuomioistuinvalvonta ei rajoitu ainoastaan ilmeisen arviointivirheen toteamiseen vaan sen yhteydessä on selvitettävä,
ovatko asianomaiset esittäneet auktoritatiivisesta lähteestä peräisin olevia ja riittävällä tavalla perusteltuja riittäviä
seikkoja, kuten lukuihin perustuvia tutkimuksia, joiden perusteella tutkimus voidaan toteuttaa.
Nyt käsiteltävässä asiassa on kuitenkin todettava, että kantajat ovat ainoastaan esittäneet joitakin pikemminkin abstrakteja
toteamuksia ilman minkäänlaista näyttöä, jonka perusteella voitaisiin ainakin todeta huomattavan vääristymisen todennäköisyys
ja aloittaa Eurostatin tilastotutkimukset. Kantajat nimittäin viittaavat kannekirjelmässään
–        ”UBS:n esittämiin tietoihin”, joita ei kuitenkaan ole täsmennetty tai edes toimitettu saataville
–        perustelemattomiin väitteisiin Luxemburgin kansallisesta minimipalkasta, asumiskustannuksista ja toimistotilojen vuokrista
–        ”tietoihin, jotka on saatu kollegoilta, jotka ovat käyttäneet liikkumisvapauttaan ja muuttaneet Luxemburgista Brysseliin tai
päinvastoin ja todenneet, että heidän ostovoimansa on Luxemburgissa pienempi kuin Brysselissä”, täsmentämättä kuitenkaan näitä
tietoja tämän tarkemmin
–        ”Eurostatin tilastotieteilijöiltä saatuihin epävirallisiin laskelmiin”, jälleen ilman tarkempia täsmennyksiä
–        NATOn huolto- ja hankintaorganisaation henkilöstöjohtajan 6.3.2006 päivättyyn kirjeeseen, jossa hän ilmaisee huolensa ”yhä
kasvavasta erosta Brysselin ja Luxemburgin elinkustannusten välillä”
–        muihin kirjeenvaihtoon ja ammattijärjestöjen esitteisiin sisältyviin tietoihin, jotka ovat kannekirjelmän liitteenä.
Tällaiset seikat eivät riitä osoittamaan, että kyseessä olevien asemapaikkojen elinkustannukset eroavat todennäköisesti toisistaan
huomattavasti ja pysyvästi ja että tämä ero heikentää Luxemburgissa työskentelevien virkamiesten ostovoimaa merkittävästi
verrattuna heidän Brysselissä työskentelevien kollegojensa ostovoimaan siksi, ettei Luxemburgille ole vahvistettu korjauskerrointa,
varsinkin kun komissio on puolestaan esittänyt näyttöä, joka päinvastoin viittaa siihen, että elinkustannukset olisivat Luxemburgissa
alhaisemmat kuin Brysselissä (ks. edellä 57 kohta).
Hyvän hallinnon periaatteen väitetystä loukkaamisesta on riittävää muistuttaa, että neuvoston sääntöjenmukaisesti antamaa
henkilöstösääntöjen säännöstä ei missään tapauksessa voida tehokkaasti kyseenalaistaa sillä perusteella, että tällaista periaatetta
väitetään loukatun (asia T‑256/01, Pyres v. komissio, tuomio 15.2.2005, Kok. H., s. I‑A‑23 ja II‑99, 66 kohta ja em. asia
Campoli v. komissio, tuomion 149 kohta).
Myös luottamuksensuojan periaatteen väitetystä loukkaamisesta on riittävää todeta, että kantajat eivät ole pystyneet osoittamaan,
että he olisivat saaneet hallintoviranomaiselta täsmällisiä vakuutteluja virkamiesten ostovoiman huomattavasta erosta Brysselin
ja Luxemburgin välillä tai jopa Luxemburgin korjauskertoimen vahvistamisesta tulevaisuudessa. Virkamies ei missään tapauksessa
voi vedota luottamuksensuojan periaatteeseen riitauttaakseen henkilöstösääntöjen säännöksen, tässä tapauksessa henkilöstösääntöjen
liitteessä XI olevan 3 artiklan 5 kohdan ensimmäisen alakohdan, lainmukaisuuden ja vastustaakseen sen soveltamista, sillä
hallintoviranomaisen lupaukset, joissa ei oteta huomioon henkilöstösääntöjen säännöksiä, eivät voi synnyttää luottamuksensuojaa
sille, jolle ne on osoitettu (ks. vastaavasti em. asia Chomel v. komissio, tuomion 26–30 kohta ja em. asia T‑175/03, Schmitt
v. EAR, tuomio 7.7.2004, Kok. H., s. I‑A‑211 ja II‑939, 46 ja 47 kohta).
Tältä osin on vielä korostettava, että kannetta ei ole nostettu siitä, että tilastotutkimuksen suorittamista koskevaa vaatimusta
ei ole hyväksytty, vaan palkkalaskelmista henkilöstösääntöjen säännöstä koskevan lainvastaisuusväitteen perusteella.
Kolme ensimmäistä kanneperustetta on kaiken edellä esitetyn perusteella hylättävä.

Neljäs kanneperuste
Osapuolten lausumat
Kantajat huomauttavat, että henkilöstösääntöjen 64 artiklan toisen kohdan mukaan ”yhteisöjen tilapäisissä toimipaikoissa toimessa
olevien virkamiesten palkkaan sovelletaan 1 päivästä tammikuuta 1962 korjauskerrointa 100.” Tämä tarkoittaa, että Luxemburgin
korjauskerroin voi muuttua vuosien myötä. Kantajat katsovat, ettei liitteellä XI voida rajata 64 artiklan soveltamisalaa,
ja kiistävät Luxemburgiin viittaavien, henkilöstösääntöjen liitteessä XI olevan 1 artiklan 3 kohdan d alakohdan, 3 artiklan
5 kohdan ja 5 artiklan 3 kohdan lainmukaisuuden.
Kantajat katsovat, että yksittäisen riidanalaisen päätöksen, jolla komissio kieltäytyi nostamasta Luxemburgissa maksettavien
palkkojen ostovoimaa samalle tasolle Brysselissä maksettavien palkkojen ostovoiman kanssa, ja riitautetun yleisesti sovellettavan
toimen välillä on oikeudellinen yhteys ja että esitetty lainvastaisuusväite on rajoitettu koskemaan vain sitä, mikä on välttämätöntä
asian ratkaisun kannalta.
Komissio ja neuvosto vastaavat, että kantajat eivät ole esittäneet mitään perusteluja neljännen kanneperusteensa tueksi, minkä
vuoksi kanneperuste on jätettävä tutkimatta työjärjestyksen 35 artiklan 1 kohdan d ja e alakohdan nojalla.
Komissio katsoo asiakysymyksestä, että toisin kuin kantajat väittävät, henkilöstösääntöjen 64 artikla ei ole ylemmäntasoinen
kuin liitteen XI säännökset. Näin ollen ei voida väittää, että nämä säännökset ovat vastoin 64 artiklaa.
Komission mukaan kaikki esille otetut säännökset ovat tosiasiassa samantasoisia, joten niitä on luettava yhdessä niiden yhtenäisen
tulkinnan varmistamiseksi. Henkilöstösääntöjen 64 artiklan tarkoituksena ei voi olla sen toteaminen, että Luxemburgille voitaisiin
vahvistaa korjauskerroin, sillä tällöin tätä artiklaa tulkittaisiin liitteessä XI olevan 3 artiklan 3 ja 5 kohdan selkeästä
sanamuodosta poikkeavalla tavalla. Edellä mainittua 64 artiklaa on päinvastoin tulkittava siten, että sillä tarkoitetaan muita
kuin erityisissä säännöksissä, kuten Luxemburgia koskevissa säännöksissä, tarkoitettuja tapauksia.
Neuvosto on tältä osin samaa mieltä komission kanssa. Se lisää, että siltä osin kuin kantajien tarkoituksena on moittia kyseessä
olevia säännöksiä yhdenvertaisen kohtelun periaatteen näkökulmasta, liitteestä XI ja erityisesti sen 9 artiklan 1 kohdasta
johtuu, että lainsäätäjän tavoitteena ei ole taata, että kaikkien eri asemapaikoissa työskentelevien virkamiesten ostovoima
on aina täysin sama. Edellä mainitussa säännöksessä säädetään nimittäin, että uuden korjauskertoimen vahvistamista koskevan
hakemuksen ”tukena on oltava objektiivisia tietoja, joista käy ilmi, että ostovoima on ollut usean vuoden ajan huomattavan
vääristynyt kyseisessä asemapaikassa verrattuna jäsenvaltioiden pääkaupunkien ostovoimaan”. Lisäksi on niin, kuten julkisasiamies
Capotorti totesi 30.9.1982 esittämässään ratkaisuehdotuksessa asiassa 158/79, Roumengous Carpentier v. komissio, josta annettiin
tuomio 15.12.1982 (Kok., s. 4379), että ”korjauskertoimien mukauttaminen on välttämätöntä ainoastaan elinkustannusten noustessa
huomattavasti, [mistä] voidaan [päätellä], että yhteisön lainsäätäjän tavoitteena ei ole palkkojen täysi samanlaisuus (täysin
sama ostovoima asemapaikasta riippumatta) vaan palkkojen huomattava ja järkevä yhdenmukaisuus mahdollisine vähäisine eroineen”.
Jos henkilöstösääntöjen liitteessä XI olevan 9 artiklan 1 kohtaa voitaisiin soveltaa analogisesti nyt käsiteltävään asiaan,
tästä johtuisi, että Luxemburgia koskevien kyseessä olevien säännösten lainmukaisuus yhdenvertaisen kohtelun periaatteen näkökulmasta
voidaan riitauttaa ainoastaan, jos olemassa on objektiivisia tietoja, joista käy ilmi, että Brysselin ja Luxemburgin elinkustannusten
välillä on huomattava ja pysyvä ero.
Kantajat eivät kuitenkaan ole neuvoston mukaan esittäneet mitään objektiivisia tietoja, joista tällainen ero näiden kahden
pääkaupungin välillä kävisi ilmi ja vielä vähemmän tällaisen eron huomattava ja pysyvä luonne.
Virkamiestuomioistuimen arviointi asiasta
Kantajat väittävät lähinnä, että henkilöstösääntöjen liitteen XI ja erityisesti sen 3 artiklan 5 kohdan ensimmäisen alakohdan
säännökset eivät voi poiketa henkilöstösääntöjen 64 artiklasta, jonka sanamuoto ja tarkoitus viittaavat väistämättä siihen,
että virkamiesten palkkoihin vaikuttavia korjauskertoimia voidaan mukauttaa eri asemapaikkojen elinkustannusten mukaisesti.
Tältä osin on totta, että ”henkilöstösääntöjen 65 a artiklassa säädetään, että yksityiskohtaiset säännöt henkilöstösääntöjen
64 ja 65 artiklan soveltamisesta vahvistetaan liitteessä XI”. Tästä voidaan päätellä, että kyseessä olevat yksityiskohtaiset
soveltamissäännöt eivät voi poiketa henkilöstösääntöjen 64 ja 65 artiklaan sisältyvistä perussäännöistä. Lisäksi on yleisesti
ottaen niin, että vaikka henkilöstösääntöjen varsinaisten sääntöjen ja sen liitteiden välillä ei ole varsinaista muodollista
säädöshierarkiaa, koska molemmat säännösten ryhmät antaa neuvosto, niiden välillä voi tapauskohtaisesti olla asiasisältöön
liittyvä hierarkia, sillä liitteitä on tulkittava ottamalla huomioon Euroopan unionin julkishallinnon perusteet ja järjestelmä,
sellaisena kuin ne on vahvistettu varsinaisissa henkilöstösäännöissä.
Nyt käsiteltävässä asiassa kantajat eivät kuitenkaan ole osoittaneet, että liitteen XI ja erityisesti sen 3 artiklan 5 kohdan
ensimmäisen alakohdan säännöksissä jätettäisiin huomiotta henkilöstösääntöjen 64 artiklaan sisältyvä olennainen sääntö, sillä
he eivät ole osoittaneet, että lainsäätäjä olisi katsonut lainvastaisesti, ettei erillisten korjauskertoimien vahvistaminen
ole perusteltua Brysselin ja Luxemburgin elinolojen perusteella. Kysymystä siitä, onko tällainen arviointi yhdenvertaisen
kohtelun periaatteen vastainen tai liittyykö siihen ilmeinen arviointivirhe, tarkasteltiin kanteen tueksi esitettyjen kolmen
ensimmäisen kanneperusteen yhteydessä.
Edellä esitetyn perusteella neljäs kanneperuste ja siten koko kanne on hylättävä.

Oikeudenkäyntikulut
Virkamiestuomioistuimen työjärjestyksen 87 artiklan 1 kohdan mukaan asianosainen, joka häviää asian, velvoitetaan korvaamaan
oikeudenkäyntikulut, jos vastapuoli on sitä vaatinut, jollei työjärjestyksen II osaston 8 luvun muissa määräyksissä toisin
määrätä. Saman artiklan 2 kohdan nojalla kohtuuden niin vaatiessa virkamiestuomioistuin voi päättää, että asianosainen, joka
häviää asian, velvoitetaan korvaamaan oikeudenkäyntikulut vain osittain tai että tätä ei lainkaan velvoiteta korvaamaan oikeudenkäyntikuluja.
Edellä esitetyn perusteella kantajat ovat hävinneet asian. Lisäksi komissio on nimenomaisesti vaatinut, että kantajat velvoitetaan
korvaamaan oikeudenkäyntikulut. Asian olosuhteissa ei ole perusteltua soveltaa työjärjestyksen 87 artiklan 2 kohtaa, minkä
vuoksi kantajat on velvoitettava korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
Työjärjestyksen 89 artiklan 4 kohdan mukaan väliintulija vastaa omista kuluistaan.
Näillä perusteilla
EUROOPAN UNIONIN VIRKAMIESTUOMIOISTUIN (kolmas jaosto)
on ratkaissut asian seuraavasti:
1)
Kanne hylätään.
2)
Georgio Lebedef ja Trevor Jones velvoitetaan korvaamaan oikeudenkäyntikulut lukuun ottamatta Euroopan unionin neuvoston oikeudenkäyntikuluja.
3)
Euroopan unionin neuvosto, joka on asiassa väliintulijana, vastaa omista oikeudenkäyntikuluistaan.
Mahoney
Kreppel
Van Raepenbusch
Julistettiin Luxemburgissa 30 päivänä syyskuuta 2010.
W. Hakenberg

P. Mahoney
kirjaaja

presidentti
*
Oikeudenkäyntikieli: ranska.