CELEX: 62003CJ0514
Jäsenyysvelvoitteiden noudattamatta jättäminen
EY 43 ja EY 49 artikla
Sijoittautumista ja palvelujen tarjoamisen vapautta koskevat rajoitukset
Yksityiset turvallisuuspalvelut ja niitä tarjoavat yritykset
Edellytykset
Oikeushenkilöllisyys
Vähimmäisyhtiöpääoma
Vakuus
Työntekijöiden vähimmäismäärä
Direktiivit 89/48/ETY ja 92/51/ETY
Ammattipätevyyden tunnustaminen

1       Euroopan yhteisöjen komissio vaatii kanteessaan yhteisöjen tuomioistuinta toteamaan, että Espanjan kuningaskunta on loukannut
EY 43 ja EY 49 artiklan sekä vähintään kolmivuotisesta ammatillisesta korkeammasta koulutuksesta annettujen tutkintotodistusten
tunnustamista koskevasta yleisestä järjestelmästä 21 päivänä joulukuuta 1988 annetun neuvoston direktiivin 89/48/ETY (EYVL
1989, L 19, s. 16) ja direktiiviä 89/48/ETY täydentävästä ammatillisen koulutuksen tunnustamista koskevasta toisesta yleisestä
järjestelmästä 18 päivänä kesäkuuta 1992 annetun neuvoston direktiivin 92/51/ETY (EYVL L 209, s. 25) mukaisia velvoitteitaan,
koska
–       sen antamien täytäntöönpanosäännösten mukaan yksityisiä turvallisuuspalveluja tarjoavien yritysten ja niiden henkilökuntaan
kuuluvien on oltava Espanjan kansalaisia
–       yksityisiä turvallisuuspalveluja tarjoavien yritysten on ulkomaalaisten kirjaamista koskevan järjestelmän yhteydessä
a)      oltava kaikissa tapauksissa oikeushenkilöitä
b)      omattava tietty yhtiöpääoma ilman, että otetaan huomioon se, että kyseiseen yritykseen ei sen sijoittautumisvaltiossa sovelleta
samoja velvoitteita
c)      asetettava vakuus Caja General de Depósitos -nimiseen elimeen ilman, että otetaan huomioon kotijäsenvaltiossa mahdollisesti
jo asetettua vakuutta
d)      pidettävä palveluksessaan tietty vähimmäismäärä työntekijöitä
–       ulkomaalaisen yksityisiä turvallisuuspalveluja tarjoavan yrityksen henkilöstön on saatava Espanjassa uusi erityislupa, vaikka
se on jo saanut vastaavan luvan mainitun yrityksen sijoittautumisjäsenvaltiossa
ja koska se ei ole soveltanut yksityisten turvallisuuspalvelujen alan ammatteihin ammattipätevyyden tunnustamista koskevaa
yhteisön järjestelmää.

Asiaa koskevat oikeussäännöt

Yhteisön lainsäädäntö
2       Direktiivien 89/48 ja 92/51 tarkoituksena on panna täytäntöön sellaiset tutkintotodistusten tunnustamista koskevat järjestelmät,
joilla annetaan Euroopan kansalaisille mahdollisuus harjoittaa sitä ammattitoimintaa, joka vastaanottavassa jäsenvaltiossa
edellyttää keskiasteen jälkeistä koulutusta. Direktiivi 89/48 koskee vähintään kolmivuotisesta ammatillisesta yliopistokoulutuksesta
annettuja tutkintotodistuksia, ja direktiiviä 92/51 sovelletaan puolestaan kyseisen direktiivin 1 artiklassa määritellystä,
vähintään yksivuotisesta tai vastaavan pituisesta keskiasteen jälkeisestä koulutuksesta annettuihin tutkintotodistuksiin.
3       Direktiivin 92/51 1 artiklassa säädetään seuraavaa:
”Tässä direktiivissä tarkoitetaan:
­ – –
c)      ’
pätevyystodistuksella
’ muodollista kelpoisuutta osoittavaa asiakirjaa
–       jolla todistetaan koulutus, josta ei anneta direktiivissä 89/48/ETY tarkoitettua tutkintotodistusta tai tässä direktiivissä
tarkoitettua tutkintotodistusta tai todistusta,
tai
–       jonka jäsenvaltion lakien, asetusten tai hallinnollisten määräysten mukaisesti asetettu viranomainen on, vaatimatta todistetta
suoritetusta koulutuksesta, antanut arvioituaan niitä henkilökohtaisia ominaisuuksia, taitoja tai tietoja, joita hakijan katsotaan
välttämättä tarvitsevan ammatin harjoittamiseen;
– –
e)      ’
säännellyllä ammatilla
’ säänneltyä ammattitoimintaa tai niiden toiminnan lajien yhdistelmää, jotka muodostavat tämän ammatin jäsenvaltiossa;
f)      ’
säännellyllä ammattitoiminnalla
’ ammattitoimintaa, johon ryhtymiseksi, jonka harjoittamiseksi tai jonka jotakin harjoittamisen muotoa varten jäsenvaltiossa
edellytetään suoraan tai välillisesti lakien, asetusten tai hallinnollisten määräysten mukaisesti koulutuksesta annettua asiakirjaa
tai pätevyystodistusta. Säännellyn ammattitoiminnan harjoittamisen muotoja ovat erityisesti seuraavat:
–       toiminnan harjoittaminen ammattinimikkeellä sikäli kuin tällaisen nimikkeen käyttö on sallittu vain niille, joilla on lakien,
asetusten tai hallinnollisten määräysten mukainen koulutuksesta annettu asiakirja tai pätevyystodistus – –
– – .”
4       Direktiivin 92/51 8 artiklassa säädetään seuraavaa:
”Kun säännellyn ammatin harjoittamiseen ryhtyminen tai sen harjoittaminen vastaanottavassa jäsenvaltiossa edellyttää pätevyystodistusta,
toimivaltainen viranomainen ei saa puutteellisen pätevyyden perusteella kieltäytyä antamasta jäsenvaltion kansalaiselle lupaa
ryhtyä harjoittamaan tai harjoittaa tätä ammattia samoilla edellytyksillä, joita sovelletaan sen omiin kansalaisiin:
a)      jos hakijalla on pätevyystodistus, joka toisessa jäsenvaltiossa vaaditaan kyseisen ammatin harjoittamisen aloittamiseksi tai
sen harjoittamiseksi tuon jäsenvaltion alueella, ja tämä pätevyystodistus on annettu jossakin jäsenvaltiossa
tai
b)      jos hakija todistaa hankkineensa kelpoisuuden toisessa jäsenvaltiossa,
ja antaa erityisesti terveyteen, turvallisuuteen, ympäristönsuojeluun ja kuluttajansuojaan liittyvistä asioista samanlaiset
takuut kuin vastaanottavan jäsenvaltion laeissa, asetuksissa tai hallinnollisissa määräyksissä edellytetään.
Jollei hakija esitä tällaista pätevyystodistusta tai todista kelpoisuuttaan, sovelletaan vastaanottavan jäsenvaltion lakeja,
asetuksia tai hallinnollisia määräyksiä.”

Kansallinen lainsäädäntö
5       Espanjassa yksityistä turvallisuuspalvelutoimintaa säädellään yksityisesti järjestetystä turvallisuudesta 30.7.1992 annetussa
laissa nro 23/1992 (Boletín Oficial del Estado, jäljempänä BOE 186, 4.8.1992, s. 27116; jäljempänä yksityisturvallisuutta
koskeva laki) ja yksityisesti järjestettyä turvallisuutta koskevien säännösten hyväksymisestä 9.12.1994 annetussa kuninkaan
asetuksessa nro 2364/1994 (BOE nro 8, 10.1.1995, s. 779; jäljempänä yksityisturvallisuutta koskeva säännöstö).
6       Yksityisturvallisuutta koskevan lain 5 §:n 1 momentissa on tyhjentävä luettelo kuuteen eri ryhmään kuuluvista palveluista,
joita yksityisiä turvallisuuspalveluja tarjoavat yritykset voivat tarjota ja joita ovat
–       omaisuuden, laitosten, näytösten, kilpailujen tai kokousten valvonta- ja suojelupalvelut
–       henkivartijapalvelut tietyille henkilöille
–       kolikoiden, seteleiden, arvopapereiden, arvoesineiden ja vaarallisten esineiden säilytys-, valvonta-, tarkastus- ja lajittelupalvelut
sekä näiden kuljetus- ja jakelupalvelut
–       turvalaitteiden, -välineiden ja -järjestelmien asennus- ja huoltopalvelut
–       sellaisten keskusten ylläpitopalvelut, jotka ottavat vastaan, tarkistavat ja välittävät edelleen hälytyssignaaleja ja jotka
ilmoittavat niistä Fuerzas y Cuerpos de Seguridadille, sekä sellaiset vastauspalvelut, jotka eivät kuulu kyseisille viranomaisille,
ja
–       laissa tarkoitettujen turva-alan toimintojen suunnittelu- ja tukipalvelut.
7       Mainitun lain 7 §:n 1 momentin mukaan yritys, joka haluaa tarjota tällaisia palveluja, tarvitsee sisäasiainministeriön ylläpitämään
rekisteriin kirjautumisen kautta saatavan hallinnollisen luvan. Voidakseen tulla tällä tavalla rekisteröidyksi asianomaisen
yrityksen on oltava oikeushenkilö, joka vastaa muodoltaan yhtä kansallisessa oikeudessa määritellyistä neljästä oikeushenkilöstä.
Lisäksi yksityisturvallisuutta koskevan säännöstön mukaan edellä mainitun luvan saaminen edellyttää muiden sellaisten edellytysten
täyttymistä, jotka vaihtelevat kyseessä olevan yrityksen harjoittaman toiminnan tai toimintojen luonteen mukaan.
8       Asianomaisella yrityksellä on siten oltava tietty vähimmäisyhtiöpääoma ja sen on toimitettava vakuus. Kyseisen yhtiöpääoman
ja vakuuden suuruus määräytyy yrityksen harjoittaman toiminnan tai toimintojen luonteen mukaan ja tämän lisäksi myös sillä
kansallisen alueen sisällä olevan maantieteellisen vaikutusalueen mukaan. Vakuuden osalta on säädetty, että vakuus on asetettava
espanjalaiseen elimeen, Caja General de Depósitosiin.
9       Yksityisturvallisuutta koskevan säännöstön liitteessä turvallisuuspalveluyrityksille asetetaan tiettyjä erityisvaatimuksia
niiden harjoittaman toiminnan luonteen perusteella. Jos kyseinen toiminta on arvoesineiden tai vaarallisten esineiden kuljettamista
ja jakelua taikka turvalaitteiden, -välineiden ja -järjestelmien asentamista ja ylläpitoa, siinä edellytetään seuraavaa:
”1.      Arvoesineet tai vaaralliset esineet
a)      – –
b)      Toinen vaihe
1)

Työryhmä, joka muodostuu turvallisuuspäälliköstä ja vähintään kolmestakymmenestä vartijasta, jos yrityksen toiminta-ala on
kansallinen, ja kuudesta vartijasta ja lisäksi kolmesta vartijasta yhtä maakuntaa kohden, jos toiminta-ala kattaa itsehallintoalueen.
– –
2.      Räjähdysaineet
a)      – –
b)      Toinen vaihe
1)      Työryhmä, joka muodostuu vähintään kahdesta räjähdysaineisiin erikoistuneesta vartijasta kutakin yrityksen hallussa olevaa
räjähdysaineiden kuljetusajoneuvoa kohden ja turvallisuuspäälliköstä, jos vartijoita on enemmän kuin viisitoista.
– –
5.      Turvalaitteiden, -välineiden ja -järjestelmien asentaminen ja ylläpito
– –
2)      Toinen vaihe
a)      Työryhmä, joka muodostuu vähintään yhdestä tekniikan insinööristä ja viidestä asentajasta sellaisten yritysten osalta, joiden
toiminta-alue on kansallinen, ja yhdestä tekniikan insinööristä ja kahdesta asentajasta sellaisten yritysten osalta, joiden
toiminta-ala kattaa itsehallintoalueen.”
10     Yksityisturvallisuutta koskevan lain 10 §:n mukaan, luettuna yhdessä yksityisturvallisuutta koskevan säännöstön 53 §:n kanssa,
kaikilla yksityisturvallisuuspalveluja hoitavaan henkilöstöön kuuluvilla on oltava sisäasiainministerin lupa. Tässä tarkoituksessa
kyseisten henkilöiden on oltava täysi-ikäisiä, he eivät saa olla ylittäneet hallinnollisilla säännöksillä vahvistettua yläikärajaa,
heillä on oltava tehtäviensä hoitamiseen tarvittavat fyysiset ja henkiset kyvyt ja heidän on täytynyt suorittaa hyväksytysti
vaadittavat kokeet, joilla heidän tietonsa ja kykynsä todistetaan.
11     Erityisesti yksityisetsivän ammatin harjoittamisen osalta yksityisturvallisuutta koskevan säännöstön 54 §:n 5 momentin b kohdassa
edellytetään lisäksi, että asianomaisilla henkilöillä on oltava yksityisetsivän tutkintotodistus. Kyseisen tutkintotodistuksen
myöntäminen edellyttää sitä, että asianomainen henkilö on suorittanut tietyn määrän koulutusta, hän on käynyt erityisiä kursseja
ja hän on suorittanut hyväksyttävästi soveltuvuuskokeet.
12     Direktiivit 89/48 ja 92/51 on saatettu osaksi kansallista oikeutta 25.10.1991 annetulla kuninkaan asetuksella nro 1665/1991,
jossa säädetään niissä Euroopan unionin jäsenvaltioissa, jotka edellyttävät vähintään kolmen vuoden pituista koulutusta, annettujen
ylemmän asteen koulutuksen tutkintotodistusten tunnustamista koskevasta yleisestä järjestelmästä (BOE nro 280, 22.11.1991,
s. 37916), ja 4.8.1995 annetulla kuninkaan asetuksella nro 1396/1995, jossa säädetään Euroopan unionin jäsenvaltioiden ja
muiden Euroopan talousalueesta tehdyn sopimuksen allekirjoittajavaltioiden ammatillisten koulutusten tunnustamista koskevasta
toisesta yleisestä järjestelmästä ja jolla täydennetään kuninkaan asetuksella nro 1665/1991 käyttöön otettua järjestelmää
(BOE nro 197, 18.8.1995, s. 25657). Näiden kahden asetuksen liitteissä on luettelot säännellyistä ammateista, jotka kuuluvat
kyseessä olevien tunnustamismenetelmien piiriin. Kyseisissä luetteloissa ei kuitenkaan ole mainittu yksityisturvallisuutta
koskevassa säännöstössä tarkoitettuja ammatteja.

Oikeudenkäyntiä edeltävä menettely ja asian kirjallinen käsittely yhteisöjen tuomioistuimessa
13     Komissio nosti vuonna 1997 Espanjan kuningaskuntaa vastaan ensimmäisen jäsenyysvelvoitteiden noudattamatta jättämistä koskevan
kanteen, jossa oli kyse yksityisturvallisuutta koskevan lain ja säännöstön tietyistä säännöksistä. Yhteisöjen tuomioistuin
katsoi kyseisen kanteen perusteella asiassa C-114/97, komissio vastaan Espanja, 29.10.1998 annetussa tuomiossa (Kok. 1998,
s. I-6717), että Espanjan kuningaskunta ei ollut noudattanut EY:n perustamissopimuksen mukaisia velvoitteitaan, koska se oli
pitänyt voimassa yksityisturvallisuutta koskevan lain 7, 8 ja 10 §:n siltä osin kuin niiden mukaan lupa harjoittaa yksityisiä
turvallisuuspalvelutoimintoja voidaan myöntää ainoastaan yrityksille, joilla on Espanjan kansalaisuus, ja koska se oli myöntänyt
turvallisuuspalveluja suorittavien henkilöiden toimilupia ainoastaan Espanjan kansalaisille.
14     Komissio ilmoitti 29.11.1999 päivätyllä kirjeellä Espanjan hallitukselle, että yksityisturvallisuutta koskevaan kansalliseen
lainsäädäntöön sisältyvillä säännöksillä rikottiin edelleen yhteisön oikeutta.
15     Koska komissio ei saanut Espanjan hallitukselta vastausta asetetussa määräajassa, se lähetti 24.7.2000 perustellun lausunnon,
jossa se kehotti Espanjan kuningaskuntaa ryhtymään tarpeellisiin toimenpiteisiin väitettyjen loukkausten lopettamiseksi kahden
kuukauden kuluessa kyseisen lausunnon tiedoksiantamisesta. Koska komissio katsoi, etteivät Espanjan viranomaisten vastauksena
mainittuun lausuntoon esittämät huomautukset olleet tyydyttäviä, se nosti nyt käsiteltävänä olevan kanteen.
16     Komissio on vastauskirjelmässään ottanut huomioon sen, että edellä mainitussa asiassa komissio vastaan Espanja annetun tuomion
jälkeen Espanjan viranomaiset ovat muuttaneet yksityisturvallisuutta koskevaa lakia ja säännöstöä poistamalla kansalaisuutta
koskevan edellytyksen. Komissio on näin ollen peruuttanut tätä edellytystä koskevan väitteen mutta pysyttänyt kaikki muut
väitteet.

Kanne
17     Komissio vetoaa kanteensa tueksi kuuteen väitteeseen, jotka koskevat lähinnä niitä edellytyksiä, joita Espanjan lainsäädännössä
on asetettu yksityisesti järjestetyn turvallisuuspalvelutoiminnan harjoittamiselle Espanjassa.
18     Nämä väitteet voidaan määritellä seuraavalla tavalla:
1)      sen edellytyksen yhteensoveltumattomuus EY 43 ja EY 49 artiklan kanssa, jonka mukaan yksityisiä turvallisuuspalveluja tarjoavan
yrityksen on oltava aina oikeushenkilö;
2)      sen edellytyksen yhteensoveltumattomuus EY 43 ja EY 49 artiklan kanssa, jonka mukaan tällaisella yrityksellä on oltava vähimmäisyhtiöpääoma;
3)      sen edellytyksen yhteensoveltumattomuus EY 43 ja EY 49 artiklan kanssa, jonka mukaan tällaisen yrityksen on asetettava vakuus
espanjalaiseen elimeen, Caja General de Depósitosiin;
4)      sen edellytyksen yhteensoveltumattomuus EY 43 ja EY 49 artiklan kanssa, jonka mukaan tällaisen yrityksen palveluksessa on
oltava tietty vähimmäismäärä työntekijöitä;
5)      sen edellytyksen yhteensoveltumattomuus EY 43 ja EY 49 artiklan kanssa, jonka mukaan turvallisuusalan tehtäviin siirretyillä
henkilöillä, jotka harjoittavat toimintaansa Espanjassa, on oltava erityislupa;
6)      direktiivien 89/48 ja 92/51 rikkominen siitä syystä, ettei ammattipätevyyttä tunnusteta.
19     Ennen kuin ryhdytään tarkastelemaan kaikkien näiden väitteiden perusteltavuutta, on mainittava asianosaisten alustavasti esittämät
lausumat ja palautettava mieliin ne yleiset periaatteet, jotka on vahvistettu yhteisöjen tuomioistuimen vakiintuneessa oikeuskäytännössä.

Yleiset huomautukset
Asianosaisten lausumat
20     Komissio myöntää, ettei yksityisiä turvallisuuspalvelutoimintoja ole yhdenmukaistettu yhteisön tasolla. Espanjan lainsäädännön
tätä alaa koskevat rajoittavat säännökset eivät kuitenkaan ole yhteisöjen tuomioistuimen EY 43 ja EY 49 artiklaa koskevassa
vakiintuneessa oikeuskäytännössä määriteltyjen perustavanlaatuisten vaatimusten mukaisia. Komissio kiistää erityisesti yksityisesti
järjestetyn turvallisuuden ja yleisen turvallisuuden väitetyn läheisen yhteyden. Sen mukaan asianomaisten yritysten osuus
yleisen turvallisuuden ylläpitämisestä ei eroa siitä osuudesta, johon ketä tahansa voidaan pyytää ottamaan osaa. Tässä tapauksessa
komissio väittää, että se, että ulkomaalaiseen yksityisiä turvallisuuspalveluja tarjoavaan yritykseen sovelletaan samoja vaatimuksia
kuin espanjalaisiin yrityksiin – ottamatta huomioon niitä velvoitteita, takuita ja määräyksiä, joita samaan yritykseen mahdollisesti
jo sovelletaan toisessa jäsenvaltiossa – merkitsee sen sijoittautumista Espanjan alueelle koskevaa rajoitusta, joka ei ole
perusteltu, sekä tekijää, joka saa huomattavalla tavalla yrityksen luopumaan tarjoamasta rajat ylittäviä palveluja tällä alalla
etenkin siltä osin kuin on kyse pienistä ja keskisuurista yrityksistä.
21     Espanjan hallituksen mukaan yksityinen turvallisuus liittyy läheisesti yleiseen turvallisuuteen, jonka jatke se on. Näin ollen
suurin osa tämän alan toiminnoista merkitsee tiettyjen sellaisten keinojen käyttämistä, joihin turvautuminen ei normaalisti
ole luvallista (muun muassa aseet). Näillä toiminnoilla voi myös olla vakava vaikutus kansalaisten oikeuksien ja vapauksien
vapaaseen käyttöön. Tämän johdosta jäsenvaltio voi tällä alalla perustellusti ryhtyä sellaisiin toimiin ja harjoittaa sellaista
valvontaa, joka ei ole perusteltua muilla aloilla. Koska kyse on kuitenkin alasta, jota ei ole yhdenmukaistettu yhteisön tasolla,
se, miten sitä on säännelty muissa jäsenvaltioissa, voi erota perinpohjaisesti siitä, miten sitä on säännelty Espanjassa,
mihin perustuu tarve noudattaa tiettyjä Espanjassa voimassa olevia erityisvaatimuksia ja etenkin sitä vaatimusta, joka liittyy
terrorismia koskevaan ongelmaan.
Yhteisöjen tuomioistuimen arviointi asiasta
22     Komissio vetoaa kanteessaan EY 43 artiklaan, jolla taataan sijoittautumisvapaus, ja EY 49 artiklaan, joka koskee palvelujen
tarjoamisen vapautta. Tältä osin on huomautettava, että näiden kahden määräyksen soveltamisalojen rajoittamisen kannalta ratkaiseva
seikka on kysymys siitä, onko asianomainen taloudellinen toimija sijoittautunut jäsenvaltioon, jossa se tarjoaa kysymyksessä
olevaa palvelua (vastaanottava jäsenvaltio). Jos kyseinen toimija on sijoittautunut päätoimipaikan tai sivutoimipaikan muodossa
kyseiseen jäsenvaltioon, hänen tilanteensa kuuluu EY 43 artiklassa tarkoitetun sijoittautumisvapautta koskevan periaatteen
soveltamisalaan. Muussa tapauksessa kyseistä toimijaa on pidettävä ”rajojen yli toimivana palvelujen tarjoajana”, ja häneen
sovelletaan EY 49 artiklassa määrättyä palvelujen tarjoamisen vapauden periaatetta (ks. vastaavasti asia C-55/94, Gebhard,
tuomio 30.11.1995, Kok. 1995, s. I-4165, 25–28 kohta ja asia C-215/01, Schnitzer, tuomio 11.12.2003, Kok. 2003, s. I-14847,
28–32 kohta). Nyt käsiteltävänä olevan kanteen yhteydessä kyseisiä kansallisen lainsäädännön säännöksiä näytetään sovellettavan
erotuksetta sekä Espanjan alueelle sijoittautuneisiin yksityisiä turvallisuuspalveluja tarjoaviin yrityksiin että sellaisiin
muihin jäsenvaltioihin sijoittautuneisiin yksityisiä turvallisuuspalveluja tarjoaviin yrityksiin, jotka harjoittavat toimintaansa
Espanjassa satunnaisesti tai väliaikaisesti.
23     Yksityisiä turvallisuuspalveluja ei ole tähän päivään mennessä yhdenmukaistettu yhteisön tasolla. Vaikka on totta, että tällaisessa
tilanteessa jäsenvaltioilla on lähtökohtaisesti yhä toimivalta määritellä toiminnan harjoittamisen edellytykset tällä sektorilla,
jäsenvaltioiden on kuitenkin käytettävä toimivaltaansa tällä alalla siten, että ne ottavat huomioon perustamissopimuksessa
taatut perusvapaudet (ks. asia C-58/98, Corsten, tuomio 3.10.2000, Kok. 2000, s. I-7919, 31 kohta; asia C-108/96, Mac Quen
ym., tuomio 1.2.2001, Kok. 2001, s. I-837, 24 kohta ja asia C-294/00, Gräbner, tuomio 11.7.2002, Kok. 2002, s. I-6515, 26
kohta).
24     Yhteisöjen tuomioistuimen oikeuskäytännön mukaan EY:n perustamissopimuksen 59 artiklassa (josta on muutettuna tullut EY 49
artikla) ei ainoastaan kielletä syrjimästä toiseen jäsenvaltioon sijoittautunutta palvelujen tarjoajaa tämän kansalaisuuden
perusteella, vaan siinä edellytetään myös kaikkien rajoitusten poistamista, vaikka rajoituksia sovellettaisiin tekemättä eroa
sen mukaan, onko palvelujen tarjoaja jäsenvaltion oma kansalainen vai jonkin toisen jäsenvaltion kansalainen, mikäli rajoitukset
ovat omiaan estämään toiseen jäsenvaltioon sijoittautuneen ja siellä laillisesti vastaavia palveluja tarjoavan palvelujen
tarjoajan toiminnan tai haittaamaan enemmän tämän toimintaa (asia C-43/93, Vander Elst, tuomio 9.8.1994, Kok. 1994, s. I-3808,
Kok. Ep. XVI, s. I-59, 14 kohta ja asia C-17/00, De Coster, tuomio 29.11.2001, Kok. 2001, s. I-9445, 29 kohta).
25     Lisäksi yhteisöjen tuomioistuin on jo todennut, että kyseinen 59 artikla estää kaikkien sellaisten kansallisten säännösten
soveltamisen, joiden vuoksi palvelujen tarjoaminen jäsenvaltioiden välillä on vaikeampaa kuin niiden tarjoaminen pelkästään
jäsenvaltion sisällä (em. asia De Coster, tuomion 30 kohta).
26     On myös huomautettava, että sellaisten kansallisten toimenpiteiden, jotka voivat haitata mainittujen vapauksien käyttämistä
tai joilla tehdään näiden käyttämisestä vähemmän houkuttelevaa, on täytettävä neljä edellytystä, jotta ne voisivat olla perusteltuja:
niitä on sovellettava ilman syrjintää, ne on voitava perustella yleiseen etuun liittyvillä pakottavilla syillä, niiden on
oltava omiaan takaamaan niillä tavoiteltavan päämäärän toteutuminen eikä niillä saa ylittää sitä, mikä on tarpeen tämän päämäärän
saavuttamiseksi (ks. mm. asia C-19/92, Kraus, tuomio 31.3.1993, Kok. 1993, s. I-1663, Kok. Ep. XIV, s. I-177, 32 kohta; asia
C-424/97, Haim, tuomio 4.7.2000, Kok. 2000, s. I-5123, 57 kohta ja em. asia Mac Quen ym., tuomion 26 kohta).
27     Yleensä ottaen silloin kun tällainen toimenpide tarkoittaa tiettyjen edellytysten asettamista taattujen oikeuksien käyttämiselle,
sitä voidaan pitää perusteltuna ainoastaan, jos yleistä etua, johon asiassa vedotaan, ei suojella palvelujen tarjoajaan sen
sijoittautumisvaltiossa sovellettavilla säännöillä (em. asia Corsten, tuomion 35 kohta). Kuten julkisasiamies on korostanut
ratkaisuehdotuksensa 45 kohdassa, vastaanottavan jäsenvaltion viranomaisten on toisin sanoen lähtökohtaisesti otettava huomioon
ne vaatimukset, jotka asianomaiset taloudelliset toimijat ja niiden työntekijöiden täyttävät jo kotivaltiossaan.
28     Lopuksi siltä osin kuin on kyse siitä Espanjan hallituksen väitteestä, joka koskee yksityisesti järjestetyn turvallisuuden
alan ja yleisen turvallisuuden alan välistä lähentymistä, yhteisöjen tuomioistuin on jo todennut, että EY 46 artiklan 1 kohdassa
määrättyä poikkeusta, jonka mukaan jäsenvaltiolla on oikeus pitää voimassa ulkomaalaisiin sovellettavia erityissääntelyjä
yleisen turvallisuuden perusteella, ei sovelleta yksityisiä turvallisuuspalveluja tarjoavia yrityksiä koskevaan yleiseen sääntelyyn
(em. asia komissio v. Espanja, tuomion 45 ja 46 kohta ja asia C-355/98, komissio v. Belgia, tuomio 9.3.2000, Kok. 2000, s.
I-1221, 28 ja 30 kohta).

Ensimmäinen väite, joka koskee yrityksen oikeudellista muotoa
Asianosaisten lausumat
29     Komission mukaan yksityisiä turvallisuuspalveluja tarjoavalle yritykselle asetettu velvoite, jonka mukaan sen on melkein kaikissa
tapauksissa oltava oikeushenkilö, merkitsee sitä, että toiseen jäsenvaltioon sijoittautuneen ja siellä laillisesti kyseessä
olevan kaltaisia palveluja tarjoavan henkilön on pakko muodostaa oikeushenkilö voidakseen harjoittaa toimintaansa Espanjassa
jopa tilapäisesti ja satunnaisesti. Tämä vaatimus, jolla ei lähtökohtaisesti ole mitään suoraa yhteyttä yrityksen toimintaan
sinänsä, ei ole hyödyllinen mainittujen palvelujen vastaanottajien suojelemiseksi ja yleisen turvallisuuden säilyttämiseksi.
Kaikki Espanjan lainsäädännössä asetetut edellytykset voidaan komission mukaan tosiasiallisesti täyttää ilman, että yrityksen
on oltava oikeushenkilö.
30     Espanjan hallitus toteaa, että se, että luonnolliset henkilöt mahdollisesti tarjoavat kysymyksessä olevia palveluja, luo joukon
käytännön ongelmia ja tämän lisäksi sitä ei voida myöskään hyväksyä yleisen turvallisuuden näkökulmasta katsoen. Ensinnäkin
jotta luonnollisille henkilöille voidaan antaa mahdollisuus tarjota kaikkia riidanalaisia palveluja, aseiden hallussapitoa
koskevia voimassa olevia velvoitteita, jotka Espanjassa ovat hyvin tiukat, olisi tarkasteltava uudestaan. Toiseksi se, että
luonnollinen henkilö tarjoaa tiettyjä palveluja, sulkee pois sen mahdollisuuden, että vartija ja yhtiön toimipaikka ovat tosiasiallisesti
yhteydessä toisiinsa, millä voi olla ensiarvoinen merkitys suojeltavien henkilöiden ja itse vartijan turvallisuuden kannalta.
Kolmanneksi henkilöstön virkapukujen moninkertaistuminen merkitsee sekaannusvaaraa. Yleisesti ottaen edellä mainittujen sääntöjen
lieventäminen alentaa niitä turvallisuustakuita, joita Espanjan viranomaiset pitävät asianmukaisina.
Yhteisöjen tuomioistuimen arviointi asiasta
31     Heti alkuun on huomautettava, että yhteisöjen tuomioistuin on jo katsonut komission arvostelemaa Espanjan lainsäädäntöä vastaavan
lainsäädännön osalta, että edellytys, jonka mukaan yksityisiä turvallisuuspalveluja tarjoavan yrityksen on oltava oikeushenkilö
voidakseen harjoittaa näitä toimintoja, on EY 43 ja EY 49 artiklan vastainen rajoitus (asia C-171/02, komissio v. Portugali,
tuomio 29.4.2004, Kok. 2004, s. I-5645, 41–44 kohta).
32     Tässä tapauksessa Espanjan hallitus vetoaa kyseisen rajoituksen perustelemiseksi kyseessä olevien palvelujen vastaanottajien
ja muun väestön turvallisuuden suojelemiseen. Julkisasiamiehen ratkaisuehdotuksensa 52 kohdassa tarkemmin esittämistä syistä
oikeushenkilöä koskeva vaatimus ei kuitenkaan ole asianmukainen toimenpide, jolla tavoiteltavat päämäärät voidaan saavuttaa.
Yksikään kyseisen hallituksen luettelemista käytännön ongelmista ei näet liity suoraan yrityksen oikeudelliseen muotoon.
33     Ensimmäinen väite on näin ollen perusteltu.

Toinen väite, joka koskee vaatimusta vähimmäisyhtiöpääomasta
Asianosaisten lausumat
34     Komissio väittää, että jotta ulkomaalainen yksityisiä turvallisuuspalveluja tarjoava yritys voi sijoittautua Espanjaan tai
tarjota siellä rajat ylittäviä palveluja, sillä on oltava tietty vähimmäisyhtiöpääoma. Tällainen vaatimus ei kuitenkaan voi
olla perusteltavissa yleiseen turvallisuuteen eikä asianomaisten palvelujen vastaanottajien suojeluun liittyvillä seikoilla.
Muiden jäsenvaltioiden yksityisiä turvallisuuspalveluja tarjoavat yritykset täyttävät näet kaikesta päätellen nämä tavoitteet
ilman, että niihin sovellettaisiin nimenomaista yhtiöpääomaa koskevia edellytyksiä.
35     Espanjan hallitus huomauttaa, että yksityiset turvallisuuspalvelut muodostavat alan, jota ei ole yhdenmukaistettu yhteisön
tasolla, joten Espanjan kuningaskunnan ja muiden jäsenvaltioiden välillä voi olla hyvinkin merkittäviä eroja muun muassa siltä
osin kuin on kyse aseiden kantamista ja käyttöä koskevista yksityiskohtaisista säännöistä. Kun otetaan huomioon kyseisen jäsenvaltion
erityinen tilanne terrorismin uhan edessä, sillä on perusteet säätää vaatimuksista, jotka ovat tiukempia kuin muiden jäsenvaltioiden
säätämät vaatimukset. Vaikka on totta, että yksityisiä turvallisuuspalveluja tarjoaviin yrityksiin sovelletaan Espanjassa
myös kahta muuta lisätakuuta eli pakollista vakuutta ja vakuutusta, näillä takuilla on kuitenkin oma erityinen tehtävänsä.
Nämä kaksi takuuta eivät näin ollen yksinään ole riittäviä turvallisuuden ja kansalaisten suojelun tavoitteiden saavuttamiseen.
Yhteisöjen tuomioistuimen arviointi asiasta
36     Yhteisöjen tuomioistuin on tältä osin jo katsonut, että yksityisiä turvallisuuspalveluja tarjoaville yrityksille asetettu
edellytys siitä, että niillä on oltava tietty vähimmäisyhtiöpääoma, rikkoo EY 43 ja EY 49 artiklaa (em. asia komissio v. Portugali,
tuomion 53–57 kohta). Niillä perusteluilla, joihin Espanjan hallitus vetoaa ja joita ovat muun muassa Espanjassa olemassa
oleva erityinen terrorismin uhka, ei ole mitään suoraa yhteyttä yrityksen yhtiöpääoman suuruuteen, eikä niillä voida selittää
palvelujen tarjoamisen vapauteen ja sijoittautumisvapauteen tehtyjä rajoituksia.
37     Lisäksi on olemassa sellaisia vakuuden asettamisen tai vakuutussopimuksen tekemisen kaltaisia vähemmän pakottavia keinoja,
joilla kyseisten palvelujen vastaanottajien suojelua koskeva tavoite voidaan saavuttaa. Vaikka, kuten Espanjan hallitus väittää,
tietyissä tilanteissa kumpikin näistä kahdesta toimenpiteestä voi yksinään osoittautua riittämättömäksi, näitä kahta on kuitenkin
aina mahdollista soveltaa samanaikaisesti. Espanjan hallitus ei näin ollen ole esittänyt argumentteja, joilla voidaan osoittaa,
miltä osin nämä kaksi edellä mainittua toimenpidettä eivät riittäisi siihen, että turvallisuutta ja kansalaisten suojelua
koskevat tavoitteet saavutetaan.
38     Myös toinen väite on näin ollen perusteltu.

Kolmas väite, joka koskee vakuuden asettamista espanjalaiseen elimeen
Asianosaisten lausumat
39     Komissio ymmärtää tämän vaatimuksen päätavoitteen, joka on pitää Espanjan viranomaisten hallussa sellaiset summat, joilla
taataan niiden riskien kattaminen, jotka liittyvät mahdollisiin vastuisiin tai jotka johtuvat sakon määräämisestä. Se väittää
kuitenkin, että kyseinen edellytys ei ole oikeassa suhteessa niihin tavoitteisiin nähden, joihin sillä pyritään. Kansallisten
säännösten mukaan ei erityisesti ole mahdollista ottaa huomioon sitä, että yrityksen kotijäsenvaltiossa on mahdollisesti asetettu
vakuus, minkä lähtökohtaisesti olisi riitettävä.
40     Espanjan hallituksen mielestä vakuuden asettaminen tai vakuutussopimuksen tekeminen ovat oikeutettuja keinoja varmistaa asianomaisten
palvelujen vastaanottajien suojelu. Yksityisturvallisuutta koskevassa säännöstössä asianomaisille yrityksille tosin asetetaan
velvollisuus tehdä siviilivastuuta koskeva vakuutussopimus. Kun otetaan kuitenkin huomioon vakuutusmarkkinoille ominaiset
taloudelliset tekijät, kyseistä keinoa voidaan pitää ainoastaan rajallisena takuuna. Toisin sanoen vakuuden tehtävä on täydentävä,
mutta sillä ei korvata kahden muun takuutoimenpiteen eli vähimmäisyhtiöpääoman ja vakuutuksen tehtävää.
Yhteisöjen tuomioistuimen arviointi asiasta
41     On korostettava, että Espanjan oikeudessa säädetyn kaltainen velvollisuus asettaa vakuus Caja General de Depósitosiin voi
haitata EY 43 artiklassa ja EY 49 artiklassa tarkoitettujen sijoittautumisvapauden ja palvelujen tarjoamisen vapauden käyttämistä
tai tehdä siitä vähemmän houkuttelevaa. Palvelujen tuottaminen taikka tytäryhtiön tai sivuliikkeen perustaminen Espanjaan
on näet sen johdosta kalliimpaa muihin jäsenvaltioihin sijoittautuneille yksityisiä turvallisuuspalveluja tarjoaville yrityksille
kuin Espanjaan sijoittautuneille vastaaville yrityksille. On selvitettävä, onko kyseinen edellytys perusteltu.
42     Yhteisöjen tuomioistuin on jo nimenomaisesti todennut, että velkojien suojelun varmistamisen kannalta vakuuden antamisella
rajoitetaan vähemmän sijoittautumisvapautta ja palvelujen tarjoamisen vapautta kuin vähimmäisyhtiöpääoman vahvistamisella
(em. asia komissio v. Portugali, tuomion 55 kohta).
43     Vakiintuneessa oikeuskäytännössä kuitenkin todetaan, että tämän kaltaista rajoitusta voidaan pitää perusteltuna ainoastaan,
jos yleistä etua, johon asiassa vedotaan, ei jo suojella palvelujen tarjoajaan sen sijoittautumisvaltiossa sovellettavilla
säännöillä (ks. em. asia Corsten, tuomion 35 kohta). Kyseisessä Espanjan lainsäädännössä edellytetään kuitenkin vakuuden asettamista
espanjalaiseen elimeen, Caja General de Depósitosiin, eikä siinä oteta huomioon kotijäsenvaltiossa mahdollisesti asetettua
vakuutta. Lisäksi velkojen rajojen yli ulottuvaan perintään ja ulkomaalaisten tuomioiden täytäntöönpanoon unionissa sovellettavien
menetelmien kehittymisen nykytilassa näin ankara vaatimus on suhteeton. Velvollisuudella asettaa vakuus ylitetään se, mikä
on tarpeen velkojien riittävän suojelun varmistamiseksi.
44     Espanjan hallituksen esittämistä huomautuksista tosin ilmenee, että se on ilmoittanut olevansa valmis ottamaan huomioon muiden
jäsenvaltioiden rahoituslaitoksiin toimitetut vakuudet sillä edellytyksellä, että sille siirretään ja se saa käyttöönsä summat,
jotka liittyvät Espanjan alueella harjoitettuun toimintaan. Tältä osin on huomautettava, että vakiintuneen oikeuskäytännön
mukaan arvioitaessa sitä, onko jäsenvaltio jättänyt noudattamatta jäsenyysvelvoitteitaan, on otettava huomioon jäsenvaltion
tilanne sellaisena kuin se on perustellussa lausunnossa asetetun määräajan päättyessä, eikä yhteisöjen tuomioistuin voi ottaa
huomioon tämän jälkeen tapahtuneita muutoksia (ks. mm. asia C-103/00, komissio v. Kreikka, tuomio 30.1.2002, Kok. 2002, s.
I-1147, 23 kohta ja asia C-323/01, komissio v. Italia, tuomio 30.5.2002, Kok. 2002, s. I-4711, 8 kohta). Kyse on tältä osin
sitä paitsi vastaajana olevan hallituksen pelkästä ilmoituksesta, eikä konkreettisesta lakia tai asetusta koskevasta toimenpiteestä.
45     Kolmas väite on näin ollen perusteltu.

Neljäs väite, joka koskee työntekijöiden vähimmäismäärää
Asianosaisten lausumat
46     Komission mukaan sellaisten ulkomaalaisten yritysten, jotka tarjoavat laillisesti yksityisiä turvallisuuspalveluja sijoittautumisjäsenvaltiossaan
mutta joilla ei ole Espanjan lainsäädännössä vaadittua määrää työntekijöitä, on lisättävä henkilökuntansa lukumäärää siitä
huolimatta, ettei niiden varsinainen toiminta sitä edellytä. Tämä edellytys vaikuttaa ennalta ehkäisevästi erityisesti pieniin
ja keskisuuriin yrityksiin siltä osin kuin on kyse sivuliikkeiden perustamista koskevan oikeuden ja rajat ylittävien palvelujen
tarjoamisen vapauden käyttämisestä. EY 43 ja EY 49 artiklassa kielletään komission mukaan kyseisen lainsäädännön soveltaminen
toiseen jäsenvaltioon sijoittautuneeseen yritykseen, jolleivät Espanjan viranomaiset ota huomioon samanlaisia, tai ainakin
vastaavia velvoitteita, jotka kyseinen yritys on jo täyttänyt sijoittautumisvaltiossaan.
47     Espanjan hallitus korostaa Espanjan viranomaisten antamaa sitoumusta alentaa yleisesti 50 prosentilla niitä vähimmäisvaatimuksia,
jotka koskevat henkilöstöresursseja sekä tarvikkeisiin ja tekniikkaan liittyviä resursseja. Lainsäädännössä asetetut vaatimukset,
jotka koskevat työntekijöiden lukumäärää räjähdysaineiden kuljetusten alalla, ovat sitä vastoin sen mukaan perusteltuja turvallisuuteen
liittyvistä syistä, jotka ovat erityisesti yhteydessä Espanjan tilanteeseen.
Yhteisöjen tuomioistuimen arviointi asiasta
48     Alustavasti on korostettava, että säännökset, joilla vahvistetaan turvallisuuspalveluyritysten palveluksessa olevien henkilöiden
vähimmäismäärä, on arvioitava sijoittautumisvapautta ja palvelujen tarjoamisen vapautta koskeviksi rajoituksiksi siltä osin
kuin niiden johdosta sivuliikkeiden tai tytäryhtiöiden perustaminen Espanjaan on kalliimpaa ja ulkomaalaiset yksityisiä turvallisuuspalveluja
tarjoavat yritykset saadaan luopumaan tarjoamasta palvelujaan Espanjan markkinoilla.
49     Tätä rajoitusta koskevan perustelun osalta on huomautettava, että se, että tietyn jäsenvaltion säännöt eivät ole niin tiukat
kuin jonkin toisen jäsenvaltion säännöt, ei sellaisenaan merkitse sitä, että tiukemmat säännöt olisivat suhteellisuusperiaatteen
vastaisia ja tämän vuoksi ristiriidassa yhteisön oikeuden kanssa (asia C-384/93, Alpine Investments, tuomio 10.5.1995, Kok.
1995, s. I-1141, 51 kohta; asia C-3/95, Reisebüro Broede, tuomio 12.12.1996, Kok. 1996, s. I-6511, 42 kohta; em. asia Mac
Quen ym., tuomion 33 ja 34 kohta ja em. asia Gräbner, tuomion 46 ja 47 kohta).
50     Räjähdysaineiden kuljettamista lukuun ottamatta Espanjan hallitus ei ole näyttänyt yksityiskohtaisesti toteen, että voimassa
olevassa lainsäädännössä edellytetyllä työntekijöiden vähimmäismäärällä ei ylitetä sitä, mikä on tarpeen tavoitellun päämäärän
saavuttamiseksi eli haetun turvallisuustason varmistamiseksi arvoesineiden ja vaarallisten esineiden kuljetusten sekä turvallisuus-
ja hälytysjärjestelmien asentamisen ja ylläpidon alalla. Tältä osin neljättä väitettä on näin ollen pidettävä perusteltuna.
51     Siltä osin kuin on kyse vaatimuksesta, joka koskee työntekijöiden vähimmäismäärää yrityksissä, joiden toimintaan kuuluu myös
räjähdysaineiden kuljetus, joka on mainittu yksityisturvallisuutta koskevan säännöstön liitteessä olevassa 2 kohdan b alakohdassa,
on todettava, että se on perusteltu. Kun otetaan huomioon turvallisuuteen liittyvät seikat, joihin Espanja hallitus on vedonnut,
tällä vaatimuksella näet kyseinen päämäärä voidaan saavuttaa ilman, että sillä ylitetään sitä, mikä on tarpeen sen saavuttamiseksi.
52     Neljäs väite on näin ollen hylättävä siltä osin kuin mainitussa Espanjan lainsäädännössä edellytetään, että yrityksillä, jotka
toimivat räjähdysaineiden kuljetuksen tai jakelun alalla, on oltava palveluksessaan tietty vähimmäismäärä työntekijöitä.

Viides väite, joka koskee henkilökunnan toimilupaa
Asianosaisten lausumat
53     Komissio muistuttaa, että ulkomaalaisen yksityisiä turvallisuuspalveluja tarjoavan yrityksen henkilöstöön kuuluvien on Espanjassa
saatava kaikissa tapauksissa erityinen hallinnollinen lupa. Mitään kyseessä olevan yrityksen sijoittautumisjäsenvaltiossa
jo myönnetyn luvan tunnustamista koskevaa lauseketta ei kuitenkaan ole olemassa, vaikka siellä voimassa olevat asiaa koskevat
vaatimukset vastaavat Espanjassa voimassa olevia vaatimuksia. Kyseinen muodollisuus merkitsee huomattavaa rajoitusta palvelujen
tarjoamisen vapaudelle, sillä ulkomaalainen yritys ei voi siirtää Espanjaan sen sijoittautumisvaltiossa hyväksyttyä henkilöstöä.
54     Espanjan hallitus toteaa, että kansallisessa lainsäädännössä yksityistä turvallisuutta hoitavalta henkilöstöltä edellytetään
Euroopan tasolla kaikkein pisintä koulutusta. Sen asettamat vaatimukset ovat näin ollen hyvin erilaisia kuin muissa jäsenvaltioissa
voimassa olevat vaatimukset, joten niissä ei lähtökohtaisesti voi olla voimassa sellaisia ”vastaavia vaatimuksia”, joiden
perusteella oikeusjärjestysten vertailu olisi mahdollista.
Yhteisöjen tuomioistuimen arviointi asiasta
55     Yhteisöjen tuomioistuin on jo katsonut, että edellytys, jonka mukaan yksityisiä turvallisuuspalveluja tarjoavan yrityksen
henkilöstöön kuuluvien on saatava uusi erityislupa vastaanottavassa jäsenvaltiossa, on kyseisen yrityksen EY 49 artiklassa
tarkoitettua palvelujen tarjoamisen vapautta koskeva rajoitus, joka ei ole perusteltu, siltä osin kuin siinä ei oteta huomioon
kotijäsenvaltiossa jo suoritettuja valvonta- tai tarkastustoimia (em. asia komissio v. Portugali, tuomio 29.4.2004, 66 kohta
ja asia C-189/03, komissio v. Alankomaat, tuomio 7.10.2004, Kok. 2004, s. I-9289, 30 kohta).
56     Samoin siltä osin kuin on kyse EY 43 artiklassa tarkoitetusta sijoittautumisvapaudesta, edellä mainittu edellytys voi vaikeuttaa
sivuliikkeen perustamista vastaanottavassa jäsenvaltiossa. Sillä rajoitetaan näin ollen ulkomaalaisten yksityisiä turvallisuuspalveluja
tarjoavien yritysten vapautta sijoittautua Espanjaan.
57     Kyseisen rajoituksen perustelun osalta yhteisöjen tuomioistuin on katsonut, että jos yritys sijoittautuu toiseen jäsenvaltioon,
sen on lähtökohtaisesti täytettävä samat edellytykset, jotka ovat voimassa vastaanottavan jäsenvaltion kansalaisten osalta
(em. asia Gebhard, tuomion 36 kohta). Tämän perusteella hallinnollisen lupamenettelyn yleinen soveltaminen ulkomaalaisiin
turvallisuuspalveluyrityksiin ei sellaisenaan ole ristiriidassa EY 43 artiklan kanssa. Kuten julkisasiamies on ratkaisuehdotuksensa
84 ja 85 kohdassa perustellusti huomauttanut, Espanjan lainsäädännössä ei kuitenkaan säädetä mahdollisuudesta ottaa huomioon
ne vaatimukset, jotka näiden yritysten henkilöstöön kuuluvat eri työntekijät täyttävät jo kotijäsenvaltiossaan. Näin ankarilla
vaatimuksilla ylitetään se, mikä on tarpeen edellä mainitun henkilöstön valvontaa koskevan perustellun tavoitteen saavuttamiseksi.
58     Espanjan hallituksen väite, jonka mukaan nämä vaatimukset eroavat huomattavasti muissa jäsenvaltioissa voimassa olevista vaatimuksista
siten, ettei niissä lähtökohtaisesti ole voimassa sellaisia ”vastaavia vaatimuksia”, joiden perusteella kyseessä olevia oikeusjärjestyksiä
voitaisiin vertailla, on asian kannalta merkityksetön.
59     Näin ollen myös viides väite on perusteltu.

Kuudes väite, joka koskee ammattipätevyyden tunnustamista
Asianosaisten lausumat
60     Komissio huomauttaa, että yksityisturvallisuutta koskevalla säännöstöllä säädellyt ammatit ovat direktiiveissä 89/48 ja 92/51
tarkoitettuja säänneltyjä ammatteja siltä osin kuin niiden harjoittaminen edellyttää tiettyä pätevyyttä. Näitä ammatteja ei
kuitenkaan ole mainittu niiden asetusten liitteinä olevissa luetteloissa, joilla nämä kaksi direktiiviä on saatettu osaksi
kansallista oikeusjärjestystä, eikä missään muussakaan Espanjan oikeuden säännöksessä säädetä mahdollisuudesta tunnustaa muissa
jäsenvaltioissa tällä alalla hankittua pätevyyttä. Komissio toteaa, että koska Espanjan lainsäädännössä edellytetyn hyväksynnän
voimassaolo on pysyvä eikä sitä ole ajallisesti rajoitettu, tätä hyväksyntää on todella pidettävä direktiivissä 92/51 tarkoitettuna
”pätevyystodistuksena”.
61     Espanjan hallituksen mukaan kumpaakaan mainituista direktiiveistä ei ole rikottu. Yksityisen turvallisuuspalvelualan ammatin
aloittaminen tai sen harjoittaminen ei edellytä minkäänlaista ”pätevyystodistusta”. Kansallisessa lainsäädännössä vaadittu
koulutus hankitaan vasta sen jälkeen, kun asianomainen henkilö on otettu palvelukseen. Lisäksi, ja toisin kuin komissio väittää,
yksityisturvallisuutta koskevassa laissa edellytetty hyväksyntä on ajallisesti rajoitettu. Mainitun lain 10 §:n mukaan näet
silloin kun yksityisiä turvallisuuspalveluja tarjoavan yrityksen henkilöstöön kuuluva ”on harjoittamatta toimintaansa yli
kahden vuoden ajan, hänen on suoritettava uudet kokeet voidakseen hoitaa näitä tehtäviään”. Näin ollen kyse ei ole ”pätevyystodistuksesta”,
ja väitteessä tarkoitettu tilanne ei kuulu direktiivien 89/48 ja 92/51 soveltamisalaan.
Yhteisöjen tuomioistuimen arviointi asiasta
62     Heti alkuun on todettava, että komissio väittää Espanjan kuningaskunnan rikkoneen yhtä aikaa direktiiviä 89/48 ja direktiiviä
92/51. On kuitenkin huomautettava, että näiden kahden direktiivin soveltamisala on erilainen. Erityisesti direktiivi 89/48
koskee vähintään kolmivuotisesta ammatillisesta korkeammasta koulutuksesta annettuja tutkintotodistuksia. Komissio esittämästä
kanteesta ei kuitenkaan ilmene, että pätevyys, joka yksityisiä turvallisuuspalveluja tarjoavien yritysten henkilöstöön kuuluvilla
ja yksityisetsivillä on Espanjassa oltava, edellyttää, että he ovat suorittaneet vähintään kolmivuotisen ylemmän asteen koulutuksen.
Komissio ei näin ollen ole osoittanut, miltä osin ja miten edellä mainitut ammatit kuuluisivat direktiivin 89/48 soveltamisalaan.
63     Direktiivin 92/51 osalta asianosaiset ja muut osapuolet ovat samaa mieltä siitä, että yksityisiä turvallisuuspalveluja tarjoavien
yritysten henkilöstö harjoittaa Espanjassa kyseisen direktiivin 1 artiklan e alakohdassa tarkoitettua säänneltyä ammattitoimintaa.
Jotta voidaan määrittää, sovelletaanko mainittua direktiiviä kyseiseen toimintaan, on kuitenkin selvitettävä, edellyttääkö
hallinnollisen luvan myöntäminen yksityisturvallisuutta hoitavalle henkilöstölle Espanjan lainsäädännön mukaan saman direktiivin
1 artiklan c alakohdassa tarkoitettua pätevyystodistusta. Kuten julkisasiamies on kuitenkin perustellusti ratkaisuehdotuksensa
96–100 kohdassa todennut, komissio ei ole selkeästi esittänyt, mitkä ovat tarkalleen ottaen ne muodolliset pätevyystodistukset,
joita Espanjan viranomaiset vaativat yksityisesti järjestetyn turvallisuuden alalla. Näin ollen myös direktiiviä 92/51 koskeva
väite on perusteeton siltä osin kuin se koskee kyseistä alaa.
64     Yksityisetsivän ammatin osalta yksityisturvallisuutta koskevan säännöstön 54 §:n 5 momentin b kohdan mukaan sitä vastoin asianomaisilla
henkilöillä on oltava yksityisetsivän tutkintotodistus. Kyseisen tutkintotodistuksen myöntäminen edellyttää sitä, että asianomaisella
henkilöllä on tietty koulutustaso, että hän on seurannut erityisiä kursseja ja että hän on suorittanut hyväksytysti kokeet
erityisten lainsäännösten mukaisesti. On todettava, että vaikka kyseinen asiakirja ei tiukasti ottaen ole ”tutkintotodistus”
siinä mielessä, että sen antaminen ei edellytä vähintään yksivuotista koulutusta, se on kuitenkin epäilemättä direktiivin
92/51 1 artiklan c alakohdan toisessa luetelmakohdassa tarkoitetun ”pätevyystodistuksen” käsitteen mukainen, siltä osin kuin
se annetaan sen jälkeen kun on arvioitu niitä asianomaisen henkilön henkilökohtaisia ominaisuuksia, taitoja tai tietoja, joita
asianomaisten ammattien harjoittamiseen välttämättä tarvitaan. Espanjan lainsäädäntö kuuluu näin ollen kyseisen direktiivin
soveltamisalaan.
65     On kuitenkin todettava, että yksityisetsivän ammatin osalta Espanjassa ei nykyään ole olemassa mitään ammattipätevyyden vastavuoroista
tunnustamista koskevaa järjestelmää, toisin kuin direktiivissä 92/51 edellytetään.
66     Kuudes väite on näin ollen perusteltu siltä osin kuin se koskee yksityisetsivän toiminnan harjoittamista koskevien ammattipätevyystodistusten
tunnustamista.

Oikeudenkäyntikulut
67     Yhteisöjen tuomioistuimen työjärjestyksen 69 artiklan 2 kohdan mukaan asianosainen, joka häviää asian, velvoitetaan korvaamaan
oikeudenkäyntikulut, jos vastapuoli on sitä vaatinut. Käsiteltävänä olevassa asiassa komissio on vaatinut, että Espanjan kuningaskunta
on velvoitettava korvaamaan oikeudenkäyntikulut, ja viimeksi mainittu on hävinnyt asian komission esittämien ensimmäisen,
toisen, kolmannen ja viidennen väitteen osalta, joten se on velvoitettava korvaamaan näihin väitteisiin liittyvät oikeudenkäyntikulut.
68     Sen kansalaisuutta koskevan väitteen osalta, josta komissio on luopunut, kumpikin asianosaisista on vaatinut, että toinen
asianosainen velvoitetaan korvaamaan oikeudenkäyntikulut. Näin ollen on sovellettava yhteisöjen tuomioistuimen työjärjestyksen
69 artiklan 5 kohdan ensimmäistä alakohtaa, ja komissio on velvoitettava korvaamaan oikeudenkäyntikulut, jollei ole kohtuullista,
että vastaaja olisi menettelynsä vuoksi velvoitettava korvaamaan oikeudenkäyntikulut. Kuten julkisasiamies on ratkaisuehdotuksensa
109 ja 110 kohdassa kuitenkin perustellusti todennut, Espanjan kuningaskunta on muuttanut yksityisturvallisuutta koskevaa
säännöstöä vasta myöhäisessä vaiheessa, joten sen menettely on ollut syynä komission nostamaan kanteeseen. Näin ollen kyseinen
jäsenvaltio on velvoitettava korvaamaan peruutettuun väitteeseen liittyvät oikeudenkäyntikulut.
69     Edellä olevan perusteella ja kun otetaan huomioon se, että neljännen ja kuudennen väitteen osalta komission kanne on hyväksytty
vain osittain, Espanjan kuningaskunta on velvoitettava korvaamaan kolme neljäsosaa komission oikeudenkäyntikuluista, ja muilta
osin kumpikin asianosainen vastaa omista oikeudenkäyntikuluistaan.
Näillä perusteilla yhteisöjen tuomioistuin (ensimmäinen jaosto) on ratkaissut asian seuraavasti:
1)
Espanjan kuningaskunta ei ole noudattanut EY 43 ja EY 49 artiklan eikä vähintään kolmivuotisesta ammatillisesta korkeammasta
koulutuksesta annettujen tutkintotodistusten tunnustamista koskevasta yleisestä järjestelmästä 21 päivänä joulukuuta 1988
annettua neuvoston direktiiviä 89/48/ETY täydentävästä ammatillisen koulutuksen tunnustamista koskevasta toisesta yleisestä
järjestelmästä 18 päivänä kesäkuuta 1992 annetun neuvoston direktiivin 92/51/ETY mukaisia velvoitteitaan, koska se on pitänyt
voimassa yksityisesti järjestetystä turvallisuudesta 30.7.1992 annetun lain nro 23/1992 ja yksityisesti järjestettyä turvallisuutta
koskevan säännöstön hyväksymisestä 9.12.1994 annetun kuninkaan asetuksen nro 2364/1994, joissa ulkomaalaisille yksityisiä
turvallisuuspalveluja tarjoaville yrityksille asetetaan joukko edellytyksiä, jotta ne voivat harjoittaa toimintaansa Espanjassa,
eli niille on asetettu velvoite, jonka mukaan
–
niiden on oltava oikeushenkilöitä
–
niillä on oltava määrätty vähimmäisyhtiöpääoma
–
niiden on asetettava vakuus espanjalaiseen elimeen
–
niiden palveluksessa on oltava vähimmäismäärä työntekijöitä siltä osin kuin kyseessä oleva yritys harjoittaa muuta toimintaa
kuin räjähdysaineiden kuljetusta ja jakelua
–
niiden henkilöstöön kuuluvilla on yleisesti oltava Espanjan viranomaisten myöntämä erityinen hallinnollinen lupa, ja
koska se ei ole antanut tarpeellisia säännöksiä yksityisetsivän toiminnan harjoittamiseen tarvittavien ammattipätevyystodistusten
tunnustamisen varmistamiseksi.
2)
Kanne hylätään muilta osin.
3)
Espanjan kuningaskunta velvoitetaan korvaamaan kolme neljäsosaa Euroopan yhteisöjen komission oikeudenkäyntikuluista, ja se
vastaa itse omista oikeudenkäyntikuluistaan.
4)
Euroopan yhteisöjen komissio vastaa yhdestä neljäsosasta omista oikeudenkäyntikuluistaan.
Allekirjoitukset
*
Oikeudenkäyntikieli: espanja.