CELEX: 62002CJ0103
Nesplnenie povinnosti členským štátom
Smernice 75/442/EHS a 91/689/EHS
Pojem množstva odpadu
Oslobodenie od povinnosti získať povolenie

Svojou žalobou Komisia Európskych spoločenstiev žiada Súdny dvor, aby určil, že Talianska republika si tým, že prijala dekrét
z 5. februára 1998 o stanovení odpadov, ktoré nie sú nebezpečné a podliehajú zjednodušeným postupom zhodnocovania v zmysle
článkov 31 a 33 legislatívneho dekrétu č. 22 z 5. februára 1997, ktorý
–        porušuje články 10 a 11 ods. 1 druhý pododsek smernice Rady 75/442/EHS, z 15. júla 1975 o odpadoch (Ú. v. ES L 194, s. 39)
v znení smernice Rady 91/156/EHS z 18. marca 1991 (Ú. v. ES L 78, s. 32, ďalej „smernica 75/442“), tým, že umožňuje zariadeniam
a podnikom, ktoré zhodnocujú odpady, ktoré nie sú nebezpečné, byť oslobodené od povinnosti získať povolenie, bez toho, aby
toto oslobodenie bolo podmienené rešpektovaním podmienok: 1) predbežného stanovenia maximálneho množstva odpadov a 2) upravených
v článku 4 smernice 75/442, o množstvách odpadov, ktoré sú spracovávané zariadeniami a ktoré sú oslobodené od požiadavky povolenia,
–        porušuje článok 11 ods. 1 druhý pododsek prvú zarážku smernice 75/442 tým, že presne nedefinuje druhy odpadov zahrnuté do
oslobodenia od požiadavky povolenia, a následne umožňuje v určitých prípadoch, porušujúc rovnako článok 3 smernice Rady 91/689/EHS
z 12. decembra 1991 o nebezpečnom odpade (Ú. v. ES L 377, s. 20), zariadeniam a podnikom, ktoré zhodnocujú určité druhy nebezpečných
odpadov, byť oslobodené od povinnosti na základe menej prísnych kritérií pre odpady, ktoré nie sú nebezpečné, z dôvodu absencie
presnosti a jasnosti tohto dekrétu,
–        porušuje články 9 a 11, spolu s ohľadom na článok 1 písm. e) a f) smernice 75/442 a na jej prílohy II A a II B, zmenené a
doplnené rozhodnutím Komisie 96/350/ES z 24. mája 1996 (Ú. v. ES L 135, s. 32) tým, že definuje určité činnosti zneškodňovania
ako činnosti „zhodnocovania životného prostredia“, umožniac tak zariadeniam a podnikom, ktoré vykonávajú rôzne druhy zneškodňovania
odlišné od zneškodňovania ich vlastných odpadov na mieste ich vzniku, oslobodenia od povinnosti získať povolenie z dôvodu,
že uskutočňujú zhodnocovanie,
nesplnila povinnosti, ktoré jej vyplývajú z článkov 1, 9, 10, 11 smernice 75/442, ako aj z článku 3 smernice 91/689.

Právny rámec

Právna úprava Spoločenstva
Smernica 75/442
Smernica 75/442 má za cieľ zabezpečiť zneškodňovanie a zhodnocovanie odpadov, ako aj podporiť prijatie opatrení na obmedzovanie
vzniku odpadu, predovšetkým podporou čistých technológií a recyklovateľných a znovu použiteľných výrobkov.
Článok 1 vyššie uvedenej smernice definuje predovšetkým, čo treba rozumieť pod pojmom „odpad“, „zneškodňovanie“ a „zhodnocovanie“.
Podľa znenia článku 4 tejto smernice:
„Členské štáty prijmú nevyhnutné opatrenia na zaistenie toho, aby sa odpad zhodnocoval alebo zneškodňoval bez ohrozenia ľudského
zdravia a bez použitia postupov či metód, ktoré by mohli poškodiť životné prostredie, najmä:
–        bez ohrozovania vody, ovzdušia, pôdy, rastlín a živočíchov,
–        bez obťažovania okolia napr. hlukom alebo zápachom,
–        bez nepriaznivého ovplyvňovania krajiny alebo miest zvláštneho záujmu.
Členské štáty taktiež prijmú nevyhnutné opatrenia pre zákaz svojvoľného opúšťania, nepovoleného ukladania a nekontrolovateľného
zneškodňovania odpadu.“
Články 9 až 11 smernice 75/442 stanovujú prípady, keď je potrebné povolenie kompetentných orgánov pre činnosti zneškodňovania
a zhodnocovania odpadov. Tieto činnosti sú uvedené v prílohách II A a II B tejto smernice zmenených rozhodnutím 96/350.
Článok 9 ods. 1 smernice 75/442 stanovuje, že na účely aplikácie článku 4 tejto smernice, každé zariadenie alebo podnik, ktorý
vykonáva činnosti zneškodňovania odpadov uvedené v prílohe II A tejto smernice musí získať povolenie od príslušného orgánu.
„Toto povolenie musí obsahovať:
–        druhy a množstvo odpadov,
–        technické požiadavky,
–        bezpečnostné opatrenia, ktoré je potrebné vykonať,
–        miesto zneškodňovania,
–        metódu úpravy.“
Podľa článku 9 ods. 2 smernice 75/442:
„Povolenia sa môžu udeliť na určité obdobie, môžu byť obnoviteľné, môžu byť viazané podmienkami alebo povinnosťami alebo,
najmä ak je uvažovaná metóda zneškodňovania z hľadiska ochrany životného prostredia neprijateľná, môžu byť zamietnuté.“
Článok 10 tejto smernice o činnostiach zhodnocovania upravených v jej prílohe II B stanovuje:
„Na účely vykonávania článku 4 musí získať povolenie každé zariadenie alebo podnik, ktorý vykonáva činnosti uvedené v prílohe
II B.“
Článok 11 tejto smernice upravuje možnosť oslobodenia od požiadavky predchádzajúceho povolenia, ktoré sa aplikuje na všetky
odpady, s výnimkou nebezpečných odpadov, ktoré sú predmetom osobitných ustanovení:
„1.      …môžu byť z požiadavky povolenia stanovenej v článkoch 9 alebo 10 vyňaté:
a)      zariadenia alebo podniky, ktoré zneškodňujú svoj vlastný odpad v mieste jeho vzniku,
a
b)      zariadenia alebo podniky, ktoré vykonávajú zhodnotenie odpadu.
Táto výnimka sa môže uplatniť len vtedy:
–        ak príslušné orgány prijali všeobecné pravidlá pre každý druh aktivity, v ktorých sú stanovené druhy a množstvo odpadu, ako
aj podmienky, za ktorých môže byť príslušná aktivita od požiadavku povolenia oslobodená,
a
–        ak druhy alebo množstvo odpadu a metódy zneškodňovania či zhodnocovania sú také, že sú splnené podmienky stanovené v článku
4.
2.      Zariadenia alebo podniky, na ktoré sa vzťahuje odsek 1, musia registrovať príslušné orgány.
3.      Členské štáty informujú Komisiu o všeobecných pravidlách, ktoré vytvoria a prijmú podľa odseku 1.“
Smernica 91/689
Smernica 91/689 o nebezpečnom odpade upravuje vo svojom článku 3 ods. 1 a 2:
„1. Odchýlka uvedená v článku 11 ods. 1 písm. a) smernice 75/442/EHS z požiadavky povolenia pre zariadenia alebo podniky,
ktoré zneškodňujú svoj vlastný odpad, neplatí pre nebezpečný odpad, na ktorý sa vzťahuje táto smernica.
2. V súlade s článkom 11 ods. 1 písm. b) smernice 75/442/EHS členský štát nemusí uplatniť článok 10 smernice na zariadenia
a podniky, ktoré zhodnocujú odpad, na ktorý sa vzťahuje táto smernica:
–        ak členský štát prijme všeobecne pravidlá, v ktorých budú uvedené druhy a množstvo odpadu a stanovené špecifické podmienky
(limitné hodnoty obsahu nebezpečných látok v odpade, emisné limitné hodnoty, druhy činnosti) a ďalšie potrebné požiadavky
na vykonávanie rôznych druhov zhodnocovania, a,
–        ak druhy alebo množstvo odpadu a metódy zhodnocovania budú spĺňať podmienky stanovené v článku 4 smernice 75/442/EHS.“

Vnútroštátna právna úprava
Dekrét Ministero dell’Ambiente z 5. februára 1998 o stanovení odpadov, ktoré nie sú nebezpečné a podliehajú zjednodušeným
postupom zhodnocovania v zmysle článkov 31 a 33 legislatívneho dekrétu č. 22 z 5. februára 1997 (riadny dodatok č. 72 ku GURI
č. 88 zo 16. apríla 1998, ďalej len „dekrét“) preberá smernice 91/156 a 91/689 do vnútroštátneho právneho poriadku.
Článok 5 ods. 1 vyššie uvedeného dekrétu nazvaný „Zhodnocovanie životného prostredia“ stanovuje:
„Činnosti zhodnocovania životného prostredia definované v prílohe 1 spočívajú v obnove znečistených oblastí na výrobné alebo
sociálne účely prostredníctvom morfologického remodelovania“.
Článok 7 tohto dekrétu nazvaný „Množstvá“ znie:
„1.      Bez toho, aby boli dotknuté osobitné ustanovenia v prílohe, maximálne ročné množstvá odpadov, ktoré možno použiť v rámci činností
zhodnocovania upravených týmto dekrétom, sa určia na základe ročnej spracovacej kapacity zariadenia, v ktorom sa činnosť uskutočňuje,
po odpočítaní eventuálne použitých surovín, a dbajúc na to, aby činnosť nijako neohrozovala ľudské zdravie ani životné prostredie.
…
2.      Pokiaľ ide o činnosti energetického zhodnocovania, upravené v prílohe 2, maximálne množstvo odpadov sa definuje v závislosti
od výhrevnosti odpadov, nominálneho tepelného výkonu zariadenia, v ktorom prebieha činnosť energetického zhodnocovania, a odhadu
doby prevádzky každého zariadenia na zhodnocovanie.
3.      Ročné množstvá odpadov určených na zhodnocovanie treba uviesť v oznámení o začatí činnosti, s upresnením, že boli dodržané
podmienky stanovené v tomto článku.“

Konanie pred podaním žaloby
Výzvou z 28. februára 2000 Komisia informovala talianske úrady, že prijatím dekrétu si Talianska republika nesplnila povinnosti,
ktoré jej vyplývajú z článkov 1, 9, 10 a 11 smernice 75/442 a z článku 3 smernice 91/689.
Podľa článku 226 ES Komisia požiadala talianske úrady, aby jej oznámili svoje prípadné pripomienky do dvoch mesiacov od doručenia
výzvy.
Talianske úrady odpovedali dvoma listami z 3. a 26. mája 2000.
Keďže Komisia považovala odpovede talianskych úradov v určitých bodoch za nedostatočné, zaslala 11. apríla 2001 talianskej
vláde odôvodnené stanovisko, ktorým ich vyzvala na prijatie opatrení potrebných na dosiahnutie súladu s ním v lehote dvoch
mesiacov od jeho doručenia..
Talianske orgány odpovedali listom zo 17. augusta 2001.
Keďže Komisia nebola s touto odpoveďou spokojná, rozhodla sa podať túto žalobu.

O prvej výhrade, ktorá sa týka maximálneho množstva odpadu, ktorý môže byť oslobodený od povinnosti získať povolenie

Tvrdenia účastníkov konania
Komisia tvrdí, že článok 7 dekrétu porušuje ustanovenia článku 11 smernice 75/442, v tom že nestanovuje maximálne množstvo
odpadov určených na zhodnotenie, ktoré môžu byť oslobodené od povinnosti získať povolenie, ale naopak stanovuje množstvo vzhľadom
na ročnú spracovaciu kapacitu každého dotknutého zariadenia.
Výklad Talianskej republiky poškodzuje cieľ ochrany zdravia človeka a životného prostredia zakotveného v článku 4 smernice
75/442 umožňujúcej podnikom, ktoré zhodnocujú odpady, byť oslobodené od povinnosti získať povolenie, a to aj vtedy, ak spracúvajú
značné množstvá odpadov. Takýto prístup by zbavil riadny postup žiadosti o povolenie každej praktickej aplikácie.
Talianska vláda tvrdí, čo sa jej týka, že členské štáty nie sú povinné stanoviť absolútne maximálne množstvá. Znenie článku
11 smernice 75/442 neobsahuje žiadne výslovné ustanovenie v tomto zmysle.
Táto vláda naopak uvádza, že pre oslobodenia podľa tohto článku 11 ods. 1 druhého pododseku stačí splniť jednu z dvoch podmienok
uvedených v zarážkach v tomto pododseku. Podľa druhej podmienky členské štáty musia stanoviť buď druhy, alebo množstvá dotknutých
odpadov, aby zabezpečili rešpektovanie požiadaviek ochrany zdravia a životného prostredia v súlade s článkom 4 smernice 75/442.
Výraz „alebo“ vo vete „druhy alebo množstvá odpadov“ podporuje túto analýzu.
Po splnení tejto podmienky, a teda po rešpektovaní požiadaviek uvedených v článku 4 tejto smernice, nie je potrebné splniť
prvú podmienku uvedenú v prvej zarážke článku 11 ods. 1 druhý pododsek tejto smernice. Tieto dve podmienky predstavujú teda
dva rôzne prípady a mali by byť považované za alternatívy pre členské štáty a nie za kumulatívne podmienky.
Talianska vláda zdôrazňuje, že ustanovenia dekrétu v ich celosti, a osobitne tie, ktoré stanovujú maximálne pomerné množstvá,
majú za cieľ zvýšiť ochranu životného prostredia a lepšie zodpovedajú tomuto cieľu, ako stanovenie maximálneho absolútneho
množstva. Nemožnosť pre zariadenia s veľkou kapacitou zhodnocovať odpady nad absolútny prah a povinnosť ich zneškodňovať ide
podľa tejto vlády proti všeobecným zásadám smernice 75/442.

Posúdenie Súdnym dvorom
Na posúdenie, či Talianska republika správne uplatnila smernicu 75/442, treba overiť, či táto smernica ukladá členským štátom
povinnosť stanoviť maximálne absolútne množstvá odpadov určených na zhodnotenie, ktoré môžu byť predmetom oslobodenia od požiadavky
povolenia, alebo, či členské štáty môžu stanoviť pomerné množstvá v závislosti od kapacity spracovania každého zariadenia.
Na tento účel treba preskúmať samotné znenie článku 11 ods. 1 druhého pododseku smernice 75/442.
Zo znenia tohto ustanovenia najprv vyplýva, že výnimka z povinnosti získať povolenie sa aplikuje s výhradou, že obidve podmienky
budú splnené. Každej z podmienok predchádza zarážka a obidve podmienky sú spojené priraďovacou spojkou „a“, teda nie je žiadna
pochybnosť, že obidve podmienky sú kumulatívne a nie alternatívne, čo je v rozpore s tvrdením talianskej vlády.
Následne treba presne vymedziť rozsah povinnosti stanoviť množstvo, ktoré je uvedené v prvej podmienke, pretože táto je uložená
členským štátom rovnako ako druhá podmienka.
Táto prvá podmienka výslovne stanovuje, že príslušné orgány prijmú pravidlá pre každý druh aktivity, v ktorých sú stanovené
„druhy a množstvo odpadu, ako aj podmienky“, za ktorých môže byť príslušná aktivita od požiadavky povolenia oslobodená.
Napriek tomu, že pojem „maximálne absolútne množstvá“ nie je výslovne použitý, zo znenia ustanovenia vyplýva, že pojem množstva
odkazuje na vyšší prah aplikovateľný na každý druh odpadov, nad ktorý činnosti zhodnocovania odpadov nepožívajú režim výnimky,
ale podliehajú povoleniu.
Smernica 75/442 vo svojom celku svedčí navyše v prospech tohto výkladu. Táto smernica ustanovuje riadny proces zahŕňajúci
povinnosť získať povolenie uvedené v článkoch 9 a 10. Jej článok 11 upravuje za určitých podmienok výnimku z tejto povinnosti
a zriaďuje zjednodušený proces. Tento má charakter výnimky a musí byť ľahko aplikovateľný a kontrolovateľný, čo by nebolo
možné, ak by sa množstvo odpadov menilo v závislosti od zariadenia.
Tvrdenie talianskej vlády, podľa ktorého ustanovenia dekrétu zodpovedajú lepšie cieľu ochrany životného prostredia ako ustanovenia
smernice 75/442, nie je náležité.
Ako Súdny dvor predtým rozhodol, povinnosť zabezpečiť plné uplatnenie smernice v súlade s jej cieľom by nemal byť vykladaný
v tom zmysle, že členské štáty sú oslobodené od povinnosti prijať opatrenia na prebratie smernice, len čo sa domnievajú, že
ich vnútroštátne ustanovenia sú lepšie ako predmetné ustanovenia Spoločenstva a že vnútroštátne pravidlá sú z tohto dôvodu
viac schopné zabezpečiť uskutočnenie cieľa sledovaného smernicou. Podľa judikatúry Súdneho dvora existencia vnútroštátnych
pravidiel môže urobiť nadbytočným prebratie smernice osobitnými zákonodarnými alebo právnymi opatreniami iba pod podmienkou,
že tieto opatrenia efektívne zabezpečujú plné uplatnenie smernice vnútroštátnou administratívou (pozri najmä rozsudok z 29. apríla
2004, Komisia/Rakúsko, C‑194/01, zatiaľ neuverejnený v Zbierke, bod 39). Takže v tomto prípade členským štátom nie je dovolené
odchýliť sa od pravidiel obsiahnutých v smernici 75/442, nahradiac maximálne množstvá druhov odpadov, ktoré môžu byť zhodnocované
bez povolenia, pomernými množstvami v závislosti od kapacity každého zariadenia zhodnocovania.
Ostatne je nesprávne tvrdiť, ako to robí talianska vláda, že výklad Komisie smeruje proti cieľu smernice v tom, že by mala
za následok, že veľké zariadenia by mohli zhodnocovať iba malé množstvo odpadov, ktoré zodpovedajú maximálnym množstvám, a že
by museli zneškodňovať zvyšok. Podnikom nič nebráni v tom, aby zhodnocovali vyššie množstvá odpadov, ako sú maximálne množstvá
pod podmienkou, že to budú vykonávať na základe povolenia.
Treba teda konštatovať, že tým, že v dekréte neboli určené maximálne množstvá odpadu pre každý druh odpadu, ktoré môžu byť
zhodnocované v rámci režimu oslobodenia od povolenia, si Talianska republika nesplnila povinnosti, ktoré jej vyplývajú z článkov
10 a 11 ods. 1 smernice 75/442.

O druhej výhrade, ktorá sa týka nepresnej definície druhov odpadov, na ktoré sa vzťahuje oslobodenie od požiadavky povolenia

Tvrdenia účastníkov konania
Komisia uvádza dve výtky: po prvé niektoré názvy technických noriem uvedených v prílohe 1 a 2 dekrétu stanovujú druhy odpadov
veľmi neurčito a po druhé kódy Európskeho katalógu odpadov (ďalej len „kódy EKO“), nie sú často citované, alebo keď sú citované,
nezodpovedajú definíciám obsiahnutým v názvoch technických noriem. Z toho vyplýva, že určité druhy nebezpečných odpadov by
mohli byť zahrnuté do kategórie odpadov, ktoré nie sú nebezpečné, čo by umožnilo zariadeniam a podnikom, ktoré ich spracúvajú,
byť oslobodené od požiadavky povolenia, využívajúc menej prísne kritériá pre odpady, ktoré nie sú nebezpečné.
Komisia vysvetľuje svoju výhradu tromi príkladmi.
Komisia v prvom rade ako príklad uvádza, že technická norma 5.9, ktorá je uvedená v prílohe 1 dekrétu, týkajúca sa „zvyškov
optických káblov dielektrického, poloelektrického a metalického typu“, neuvádza žiadny kód EKO.
Ďalej, technická norma 7.8 uvedená v prílohe 1 dekrétu, ktorá sa týka „odpadov z ohňovzdorných materiálov, odpadov z ohňovzdorných
materiálov pochádzajúcich z pecí spaľujúcich pri vysokej teplote“, je sprevádzaná sériou kódov EKO, ktoré neumožňujú zistiť,
či použité povrchové materiály pochádzajúce z metalurgických procesov spracovania hliníka spadajú alebo nie pod tento predpis,
na základe čoho môže dôjsť k zámene medzi nebezpečnými odpadmi a tými, ktoré nie sú nebezpečné.
Nakoniec technická norma 3.10 uvedená v prílohe 1 dekrétu, ktorá sa týka „článkov odľahčeného kysličníka strieborného“ má
chybný kód 160605, ktorý zodpovedá kategórii „iné články a akumulátory“ zaradené medzi odpady, ktoré nie sú nebezpečné, namiesto
toho, aby boli zaradené, vezmúc do úvahy obsah ortuti, pod kód 160603, ktorý sa týka „suchých článkov s obsahom ortuti“, a teda
patrí do kategórie nebezpečných odpadov. Komisia upozorňuje v tomto ohľade, že názov kódu 160603 bol zmenený rozhodnutím Komisie
2000/532/ES z 3. mája 2000 (Ú. v. ES L 226, s. 3), ktorý zaviedol názov „články obsahujúce ortuť.“
Talianska vláda uvádza, že tri príklady preskúmané Komisiou sú ojedinelé prípady a že Komisia z toho nesprávne vyvodila absenciu
definície alebo chybnú definíciu druhov odpadov pokrytých výnimkou z požiadavky povolenia.
Pokiaľ ide o technickú normu 3.10 týkajúcu sa článkov odľahčeného kysličníka strieborného, talianska vláda tvrdí, že čítanie
popisu normy a kódu EKO, ktorý jej bol pridelený, sa musí robiť simultánne spolu so skúmaním pôvodu a chemických a fyzikálnych
vlastností samotných odpadov. V tomto osobitnom prípade pridelenie kódu EKO sporným odpadom, ktorý sa prideľuje odpadom, ktoré
nie sú nebezpečné, úplne zodpovedá chemickým a fyzikálnym vlastnostiam uvedeným v dekréte, a to „oceľový plášť obsahujúci
kysličníky a/alebo soli striebra prekračujúce 1 %, zinok neprevyšujúci 9 % a nikel neprevyšujúci 55 %“.

Posúdenie Súdnym dvorom
Druhou výhradou Komisia vo všeobecnosti vytýka Talianskej republike, že presne nedefinovala druhy odpadov, ktoré nie sú nebezpečné
a majú byť zhodnocované v režime zjednodušeného procesu. Technické normy vzťahujúce sa na tieto druhy odpadov sú formulované
veľmi všeobecne a kódy EKO sú buď vynechané, alebo nesprávne citované. Komisia opiera svoju výhradu o tri technické normy.
V tomto ohľade treba konštatovať, že Komisia cituje iba tri konkrétne prípady a neprináša žiadny dôkaz, ktorý by Súdnemu dvoru
umožnil overiť dôvodnosť samotného návrhu, ktorý sa odvoláva na súhrn technických noriem obsiahnutých v dekréte. Preskúmanie
výhrady musí byť teda obmedzené na tri citované prípady.
Pokiaľ ide o technickú normu 5.9, treba povedať, že talianska vláda najskôr Komisii oznámila v odpovedi na výzvu a na jej
odôvodnené stanovisko, že zvažuje vsunúť kód EKO a vo svojom vyjadrení k žalobe uviedla, že kódy EKO boli skutočne prijaté
v rámci aplikácie rozhodnutia 2000/532/ES.
Aj keď talianska vláda tvrdí že kódy EKO, ktoré zaviedla, smerujú k tomu, aby zodpovedali kódom, ktoré stanovuje rozhodnutie
2000/535 a ktorým sa členské štáty musia podriadiť najneskôr 1. januára 2002, teda k neskoršiemu dátumu ako vytýkané skutočnosti,
treba skonštatovať, že táto vláda nepopiera, že mala prijať kód EKO o predmetných odpadoch pred týmto dátumom v súlade s ustanoveniami
smernice 75/442.
Treba uviesť, že keďže Talianska republika stále nepridelila kód EKO norme 5.9 v lehote stanovenej v odôvodnenom stanovisku,
porušenie povinnosti, ktoré jej vytýka Komisia v súvislosti s touto normou, je preukázané.
Pokiaľ ide o výhradu Komisie, ktorá sa týka technickej normy 7.8, treba povedať, že talianska vláda uviedla vo svojom vyjadrení
k žalobe, že používané kódy EKO by mali byť zmenené čo najrýchlejšie. Z toho vyplýva, že talianska vláda nepopiera neexistenciu
súladu používaných kódov s požiadavkami smernice 75/442, a teda porušenie povinnosti o tejto norme vytýkané Komisiou je preukázané.
Tretí citovaný príklad sa týka technickej normy 3.10. V tomto ohľade treba povedať, že talianska vláda neodpovedala na tvrdenie
Komisie, podľa ktorého sporné články obsahujú ortuť. Len uviedla, že opis technických vlastností výrobku v dekréte neuvádza
ortuť, čo odôvodňuje podľa nej použitie kódu EKO na odpad, ktorý nie je nebezpečný.
Treba konštatovať, že keďže sporné články obsahovali ortuť, Komisia sa domnievala, že ide o nebezpečný odpad a že správny
kód EKO je kód 160603 aplikovateľný na suché články obsahujúce ortuť a nie kód 160605, ktorý zodpovedá iným článkom a akumulátorom,
a je pridelený odpadom, ktoré nie sú nebezpečné. Prináležalo predsa len Komisii dokázať, že sporné články obsahovali ortuť,
čo nevyplýva z dokumentov predložených Súdnemu dvoru. V prípade absencie takýchto dôkazov treba zamietnuť výhradu Komisie
týkajúcu sa normy 3.10.
Vzhľadom na predchádzajúce úvahy treba konštatovať, že Talianska republika si tým, že presne nedefinovala druhy odpadov obsiahnutých
v technických normách 5.9 a 7.8 prílohy 1 dekrétu, nesplnila povinnosti, ktoré jej vyplývajú z článku 11 ods. 1 smernice 75/442
a článku 3 smernice 91/689.

O tretej výhrade, ktorá sa týka definovania niektorých činností zneškodňovania ako činností zhodnocovania

Tvrdenia účastníkov konania
Komisia vytýka Talianskej republike, že prezentovala činnosti zneškodňovania ako činnosti zhodnocovania, a tým porušila články
9 a 11 smernice 75/442 o režime povolenia, s ohľadom na článok 1 písm. e) a f) rovnakej smernice a jej príloh IIA a II B,
ktoré definujú tieto činnosti.
Sporné činnosti sú uvedené v článku 5 dekrétu. Sú zamerané na obnovu znečistených pásiem na výrobné a sociálne účely prostredníctvom
morfologického remodelovania a zahŕňajú zakrytie skládok.
Komisia zastáva názor, že činnosti, ktoré sa týkajú obnovy znečistených pásiem na výrobné alebo sociálne účely, vďaka opatreniam
morfologického remodelovania, boli nesprávne zaradené do kategórie R 10 prílohy II B smernice 75/442. Táto kategória sa týka
rozptýlenia do pôdy s cieľom dosiahnutia prínosov pre poľnohospodárstvo alebo na zlepšenie životného prostredia a odvoláva
sa podľa Komisie skôr na používanie bahna v poľnohospodárstve.
Čo sa týka činností zakrývania skládok, ktoré spočívajú jednoducho v tom, že sa odpady ukladajú na už uložené odpady, Komisia
tvrdí, že tieto nepredstavujú činnosti recyklovania alebo zhodnocovania odpadov vo vlastnom zmysle slova, aby mohli byť zaradené
do bodu R 5 prílohy II B smernice 75/442, ako ich Talianska republika nesprávne zaradila. Zakrývanie skládok patrí podľa Komisie
do bodu D 1 prílohy II A rovnakej smernice týkajúceho sa činností zneškodňovania odpadov a ktorým sa upravuje „uloženie do
zeme alebo na povrchu zeme (napr. skládkovanie atď.)“.
Talianska vláda naopak tvrdí, že zaradenie činností „na zlepšenie životného prostredia“ do kategórie R 10 „rozptýlenie do
pôdy s cieľom dosiahnutia prínosov pre poľnohospodárstvo alebo na zlepšenie životného prostredia“ je správne. Tieto činnosti
smerujú k zlepšeniu životného prostredia, a teda spadajú do tejto kategórie. Zlepšenie životného prostredia by nemalo byť
zamieňané s činnosťou zneškodňovania odpadov.
Čo sa týka „zakrývania skládok“, talianska vláda zdôrazňuje, že táto činnosť „na zlepšenie životného prostredia“ nie je činnosťou
zneškodnenia, ale činnosťou obnovy vo vlastnom zmysle slova.
Vo svojej replike Komisia tvrdí, že na základe najnovšej judikatúry Súdneho dvora týkajúcej sa rozdielov medzi „zhodnocovaním“
a „zneškodňovaním“ určité činnosti morfologického remodelovania upravené v článku 5 dekrétu môžu byť zaradené do kategórie
R 10.
Naproti tomu Komisia tvrdí, že používanie odpadu a bahna z vrtov, ktoré môžu obsahovať viac ako 50 kg/t hydrokarburátov a 300
kg/t nafty alebo mierne toxického oleja, ktoré zodpovedajú technickým normám 7.14 a 7.15, nemôžu byť považované za zhodnocovanie
životného prostredia.

Posúdenie Súdnym dvorom
Treba uviesť, že tak, ako to vyplýva z repliky Komisie, tá trvá na svojej výhrade iba v rozsahu používania odpadov a bahna
z vrtov, ktoré zodpovedajú technickým normám 7.14 a 7.15 dekrétu. Používanie týchto odpadov nepredstavuje podľa nej činnosti
zhodnocovania ale zneškodňovania.
Komisia neuvádza presný dôvod, pre ktorý trvá na svojej výhrade s ohľadom na tieto odpady a len uvádza, že obsahujú veľmi
vysoké množstvá hydrokarburátov alebo nafty a mierne toxických olejov. Má za to, že predmetné odpady obsahujú vysoké množstvá
toxických látok, ktoré znemožňujú, aby tieto boli použité na účely zhodnocovania.
Súdny dvor napriek tomu rozhodol, že skutočnosť, či odpady sú alebo nie sú nebezpečné, nie je podstatným kritériom pre posúdenie,
či činnosť spracovania odpadov má byť kvalifikovaná ako „zhodnocovanie“ v zmysle článku 1 písm. f) smernice 75/442. Základná
charakteristika činností zhodnocovania odpadov spočíva v tom, že jej hlavným cieľom je, aby odpady mohli plniť užitočnú úlohu
tým, že nahradia iné materiály, ktoré by mohli plniť túto úlohu, čo umožní ochranu prírodných zdrojov (rozsudok z 27. februára
2002, ASA, C‑6/00, Zb. s. I‑1961, body 68 a 69).
Z toho vyplýva, že skutočnosť, že predmetné odpady obsahujú hydrokarburáty a naftu a mierne toxické oleje vo zvýšených množstvách,
nebráni tomu, aby mohli byť použité na účely zhodnocovania.
Ostatne, ako to zdôraznil generálny advokát v bode 36 svojich návrhov, Komisia pripustila, že niektoré činnosti obnovy životného
prostredia a zakrývania skládok odpadov by mohli byť pokladané za činnosti zhodnocovania, predovšetkým podľa technickej normy
4.4. Okrem toho činnosti upravené v technických normách 7.14 a 7.15 sú popísané rovnakým alebo skoro rovnakým spôsobom, ako
tieto činnosti.
Preto treba uviesť, že Komisia nepreukázala, že Talianska republika nesprávne klasifikovala činnosti zneškodňovania ako činnosti
zhodnocovania odpadov, a je preto potrebné zamietnuť jej tretiu výhradu v celom jej rozsahu.

O trovách
Podľa článku 69 ods. 2 rokovacieho poriadku účastník konania, ktorý vo veci nemal úspech, je povinný nahradiť trovy konania,
ak to bolo v tomto zmysle navrhnuté. Podľa článku 69 ods. 3 uvedeného rokovacieho poriadku však Súdny dvor môže rozdeliť náhradu
trov konania medzi účastníkov konania alebo rozhodnúť tak, že každý z účastníkov znáša svoje vlastné trovy konania, ak účastníci
nemajú úspech v jednej časti alebo vo viacerých častiach predmetu konania. Keďže každý z účastníkov konania nemal úspech v častiach
svojich dôvodov, je opodstatnené rozhodnúť tak, že každý z nich znáša svoje vlastné trovy konania.
Z týchto dôvodov Súdny dvor (prvá komora) rozhodol a vyhlásil:
1)
Talianska republika si tým, že v dekréte z 5. februára 1998 o stanovení odpadov, ktoré nie sú nebezpečné a podliehajú zjednodušeným
postupom zhodnocovania v zmysle článkov 31 a 33 legislatívneho dekrétu č. 22 z 5. februára 1997, neurčila maximálne množstvá
odpadu pre každý druh odpadu, ktoré môžu byť zhodnocované v rámci režimu oslobodenia od požiadavky povolenia, nesplnila povinnosti,
ktoré jej vyplývajú z článkov 10 a 11 ods. 1 smernice Rady 75/442/EHS z 15. júla 1975 o odpadoch v znení smernice Rady 91/156/EHS
z 18. marca 1991.
2)
Talianska republika si tým, že presne nedefinovala druhy odpadov obsiahnuté v technických normách 5.9 a 7.8 prílohy 1 dekrétu,
nesplnila povinnosti, ktoré jej vyplývajú z článku 11 ods. 1 smernice 75/442 v zmenenom a doplnenom znení a článku 3 smernice
Rady 91/689/EHS z 12. decembra 1991 o nebezpečnom odpade.
3)
V zostávajúcej časti sa žaloba zamieta.
4)
Každý účastník konania znáša svoje vlastné trovy konania.
Podpisy
*
Jazyk konania: taliančina.