CELEX: 61992TJ0007
Konkurrence
forpligtelser i forbindelse med undersøgelse af klager
lovligheden af begrundelsen for afvisning
klart fejlskøn
retlig mangel

Sagens baggrund
1 Sagsoegerne driver virksomhed med import og salg i Frankrig af japanske biler, der er i fri omsaetning i andre af Faellesskabets medlemsstater, saasom Belgien og Luxembourg.
2 En af sagsoegerne, Jean-Michel Cesbron, der ansaa sig for offer for en ulovlig aftale indgaaet mellem fem franske importoerer af japanske biler, nemlig Sidat Toyota France, Mazda France Motors, Honda France, Mitsubishi Sonauto og Richard Nissan SA, indgav den 18. november 1985 en klage til Kommissionen paa grundlag af EOEF-traktatens artikel 30 og 85. Denne klage efterfulgtes den 29. november 1988 af en ny klage over de fem importoerer indgivet af fire af de fem sagsoegere (J.-M. Cesbron, Asia Motor France SA, Monin Automobiles SA og Europe Auto Service SA (EAS)) paa grundlag af traktatens artikel 85.
3 I denne klage gjorde sagsoegerne i det vaesentlige gaeldende, at de fem ovennaevnte importoerer af japanske biler over for de franske myndigheder havde paataget sig en forpligtelse til paa det franske marked ikke at saelge et antal biler, der oversteg 3% af det antal biler, der var indregistreret paa det samlede franske omraade i loebet af det foregaaende kalenderaar. De naevnte importoerer skulle endvidere vaere enedes om at opdele denne kvota mellem sig i henhold til forud fastlagte regler under udelukkelse af de konkurrerende virksomheder, der oensker at saelge biler i Frankrig af japansk oprindelse og af andre maerker end dem, der saelges af deltagerne i den paastaaede aftale.
4 Sagsoegerne gjorde i klagen endvidere gaeldende, at de franske myndigheder til gengaeld for denne frivillige begraensning havde lagt et betydeligt antal hindringer i vejen for den frie omsaetning af biler af japansk oprindelse af andre maerker end de fem maerker, som saelges af de importoerer, der er omfattet af den paastaaede aftale. For det foerste var der indfoert en indregistreringsprocedure, der fraviger den saedvanlige ordning for saa vidt angaar biler, som er genstand for parallelimport. Disse biler blev anset for brugte biler og saaledes at vaere undergivet en dobbelt teknisk kontrol. For det andet var der givet instruks til politiet om at forfoelge koebere af brugte japanske biler med udenlandsk indregistrering. Endelig blev varebiler, for hvilke der gaelder en lavere momssats end den, der finder anvendelse paa personbiler, ved deres indfoersel til Frankrig udsat for forskelsbehandling derved, at de blev underlagt en momssats paa 28%, der foerst efterfoelgende nedsattes til 18,6%, med de ulemper, som dette indebaerer for forhandleren i forhold til koeberen.
5 I henhold til artikel 11, stk. 1, i Raadets forordning nr. 17 af 6. februar 1962, foerste forordning om anvendelse af bestemmelserne i traktatens artikel 85 og 86 (EFT 1959-1962, s. 81, herefter benaevnt "forordning nr. 17"), udbad Kommissionen sig ved skrivelse af 9. juni 1989 en raekke oplysninger fra de paagaeldende importoerer. Ved skrivelse af 20. juli 1989 paalagde Generaldirektoratet for Industri under Ministeriet for Industri og Fysisk Planlaegning de naevnte importoerer ikke at svare paa de af Kommissionen stillede spoergsmaal, idet det i skrivelsen anfoertes:
"De har vaeret saa venlig til min orientering at fremsende et brev fra Kommissionen, dateret den 9. juni 1989.
I denne skrivelse anmoder Kommissionen Dem om at meddele den oplysninger vedroerende franske myndigheders politik i forhold til import af japanske biler.
De har ikke befoejelse til at svare Kommissionen i myndighedernes sted."
6 Paa denne baggrund udbad Kommissionen sig ved skrivelse af 16. oktober 1990 oplysninger hos de franske myndigheder. Den 28. november 1989 svarede de franske myndigheder gennem deres faste repraesentant ved De Europaeiske Faellesskaber paa denne anmodning om oplysninger ved i det vaesentlige at anfoere, at "... forespoergslerne vedroerende adfaerd udvist af virksomhederne naevnt i Kommissionens skrivelse er, i det omfang denne adfaerd er forbundet med reglerne i den af offentlige myndigheder fastsatte regulering, uden relevans i denne sammenhaeng, idet virksomhederne ikke har nogen selvstaendig indflydelse paa forvaltningen af reguleringen".
7 Da Kommissionen forblev tavs i forhold til de fire beroerte sagsoegere, tilsendte disse den 21. november 1989 Kommissionen en skrivelse, hvori de opfordrede den til at tage stilling til de angivne klager. Paa baggrund af Kommissionens vedholdende tavshed indbragte de paagaeldende fire virksomheder den 20. marts 1990 et passivitets- og erstatningssoegsmaal for Domstolen. Ved kendelse af 23. maj 1990 (sag C-72/90, Asia Motor m.fl. mod Kommissionen, Sml. I, s. 2181) afviste Domstolen passivitets- og erstatningssoegsmaalet for saa vidt det angik Kommissionens manglende indgriben over for den paastaaede overtraedelse af traktatens artikel 30 og henviste sagen til Retten for saa vidt den vedroerte Kommissionens manglende indgriben over for den paastaaede overtraedelse af traktatens artikel 85 og det heraf foelgende ansvar.
8 I mellemtiden havde generaldirektoeren for Generaldirektoratet for Konkurrence i henhold til artikel 6 i Kommissionens forordning nr. 99/63/EOEF af 25. juli 1963 om udtalelser i henhold til artikel 19, stk. 1 og 2, i Raadets forordning nr. 17 (EFT 1963-1964, s. 42, herefter benaevnt "forordning nr. 99/63") ved skrivelse af 8. maj 1990 meddelt de paagaeldende fire sagsoegere, at Kommissionen havde til hensigt ikke at tage deres klage til foelge og havde opfordret dem til at fremkomme med deres eventuelle bemaerkning i denne forbindelse. Den 29. juni 1990 tilsendte disse sagsoegere deres bemaerkninger, hvori de paa ny gjorde gaeldende, at deres klager var begrundede.
9 Ved dom af 18. september 1992 bestemte Retten herefter, at det var ufornoedent at tage stilling til staevningens paastande, for saa vidt disse stoettedes paa traktatens artikel 175. Herudover afviste Retten sagsoegernes erstatningspaastande (sag T-28/90, Asia Motor m.fl. mod Kommissionen, Sml. s. II, s. 2285).
10 Den 5. juni 1990 indgav virksomheden Somaco ligeledes en klage til Kommissionen over handlinger foretaget af virksomhederne CCIE, SIGAM, SAVA, SIDA og Auto GM, der alle har saede i Lamentin (Martinique), og som er forhandlere af henholdsvis maerkerne Toyota, Nissan, Mazda, Honda og Mitsubishi og importerer disse maerker til oeen. Denne klage, der stoettedes paa traktatens artikel 30 og 85, vedroerte ligeledes den franske forvaltnings handlemaade, idet denne skulle have som formaal at forhindre klagerens parallelimport af koeretoejer af visse japanske maerker og af koeretoejer af det koreanske maerke Hyundai.
11 Ved skrivelse af 9. august 1990, der henviste til skrivelse af 8. maj 1990 til de oevrige sagsoegere, meddelte Kommissionen Somaco, at det ikke havde til hensigt at tage virksomhedens klage til foelge og opfordrede den i overensstemmelse med reglerne i artikel 6 i forordning nr. 99/93 til at fremkomme med sine bemaerkninger. Ved skrivelse af 28. september 1990 gjorde Somaco paa ny gaeldende, at klagen var begrundet.
12 I skrivelse af 5. december 1991, underskrevet af det kommissionsmedlem, der varetager konkurrencespoergsmaal, meddelte Kommissionen, at den afviste de klager, der var indgivet den 18. november 1985, den 29. november 1988 og den 5. juni 1990.
13 Skrivelsen loed saaledes:
"Jeg henviser til foelgende klager:
1. Klager, der er indgivet henholdsvis af J.-M. Cesbron (JMC Automobiles, Luxembourg), Asia Motor France (Luxembourg), Monin Automobiles (Bourg-de-Péage) og EAS (Luxembourg):
° den 18. november 1985 vedroerende traktatens artikel 30 over handlinger foretaget af den franske forvaltning
° den 29. november 1988 vedroerende traktatens artikel 85, over handlinger foretaget af de franske importoerer af fem japanske bilmaerker, Toyota, Honda, Nissan, Mazda, Mitsubishi, og som ligeledes er rettet mod den franske stat i medfoer af artikel 30
° hvori det goeres gaeldende, at de naevnte handlinger havde til formaal at forhindre, at de klagende virksomheder foretog parallelimport til Frankrig af biler ° hovedsagelig af maerkerne Isuzu, Daihatsu, Suzuki og Subaru ° der var i fri omsaetning i andre medlemsstater og navnlig i Belgien og Storhertugdoemmet Luxembourg.
(side 2)
2. Klage indgivet den 5. juni 1990 af virksomheden Somaco, Lamentin, vedroerende saavel traktatens artikel 30 og 36 som artikel 85, over handlinger foretaget af virksomhederne CCIE, SIGAM, SAVA, SIDA og Auto GM, alle Lamentin, der er forhandlere af de japanske bilmaerker, henholdsvis Toyota, Nissan, Mazda, Honda og Mitsubishi, og importoerer af disse maerker til oeen Martinique, og tillige rettet mod den franske stats handlinger under henvisning til, at disse handlinger havde til formaal at forhindre klagerens parallelimport af de samme maerker og af det koreanske maerke Hyundai.
Kommissionen har undersoegt de faktiske og retlige forhold, der er anfoert i klagerne, og har foretaget en undersoegelse af sagen hos de indklagede virksomheder. Efter denne undersoegelse har Kommissionen givet de klagende virksomheder ° ved meddelelser af henholdsvis 9. maj og 9. august 1990 i medfoer af artikel 6 i forordning (EOEF) nr. 99/53 ° lejlighed til at fremkomme med deres bemaerkninger til sin hensigt om og sine grunde til at traeffe en beslutning, hvorved klagerne afvises.
I de svar, der er indgivet til Kommissionen af klagerne henholdsvis den 29. juni 1990 og den 28. september 1990, har disse ikke paaberaabt sig nye faktiske omstaendigheder eller fremkommet med nye argumenter eller retlige referencer til stoette for deres begaering. Det foelger heraf, at Kommissionen ikke ser nogen grund til at aendre sin hensigt om at afvise de paagaeldende klager i henhold til de grunde, der allerede er angivet i Kommissionens meddelelser af 8. maj 1990 og 9. august 1990:
° Med hensyn til en eventuel anvendelse af artikel 85 har de undersoegelser, der er foretaget af Kommissionen, godtgjort, at de handlinger, der er foretaget af de indklagede fem importoerer, er en integrerende del af de franske offentlige myndigheders politik vedroerende import af japanske biler til Frankrig. I denne henseende erindres om, at denne import er genstand for en regulering paa nationalt niveau. Inden for rammerne af denne regulering fastsaetter de franske offentlige myndigheder ikke alene det totale antal biler, der kan indfoeres i Frankrig hvert aar, men de bestemmer ogsaa den maade, hvorpaa der sker fordeling af dette antal, bl.a. ved at reservere det udelukkende til de indklagede importoerer. De franske myndigheder har informeret Kommissionen om dette i en note af 28. november 1989, hvori det hedder, at de fem importoerers adfaerd 'er forbundet med reglerne i den af de offentlige myndigheder fastsatte regulering' , og at importoererne 'ikke har nogen selvstaendig indflydelse paa forvaltningen af reguleringen' . De naevnte importoerer har saaledes ingen handlefrihed i denne sag.
(side 3)
I lyset af de konstateringer, der er anfoert ovenfor, er det Kommissionens opfattelse, at der ikke bestaar nogen forbindelse mellem Deres interesse og den paastaaede overtraedelse af artikel 85, idet en eventuel anvendelse af artikel 85 ikke kan antages at afhjaelpe den situation, som De mener at vaere offer for. De offentlige myndigheders fastsaettelse af de samlede indfoerselsmaengder henhoerer nemlig ikke under artikel 85, og anvendelsen af denne regel paa fordelingen ville ikke kunne medfoere, at Deres virksomhed blev godkendt som importoer. Dels er det vanskeligt at se, hvorledes De kunne faa adgang til at deltage i en fordeling, som De selv kvalificerer som en ulovlig aftale. Dels tillader den nationale regulering, saaledes som det er anfoert ovenfor, ikke, at andre end de fem indklagede importoerer bliver omfattet af fordelingsnoeglen. Naar henses hertil ville en konstatering af en overtraedelse af artikel 85 paa ingen maade aendre Deres situation i forhold til de indklagede importoerer.
Begraensningen af samhandelen mellem medlemsstater, der eventuelt foelger af, at det ikke kan lade sig goere at importere koreanske biler af maerket Hyundai til Frankrig, maa anses for at vaere ikke maerkbar paa grund af dette maerkes svage stilling i Faellesskabet.
° En eventuel anvendelse af artikel 30 kan ikke finde i sted i mangel af faellesskabsinteresse under hensyn til den faelles handelspolitik.
Jeg skal derfor meddele Dem, at Kommissionen af de ovenfor angivne grunde har besluttet at afvise de tidligere naevnte klager indgivet henholdsvis den 18. november 1985 og den 29. november 1988 af virksomhederne JMC Automobils, Asia Motor, Monin og EAS og den 5. juni 1990 af virksomheden Somaco."
Retsforhandlinger og parternes paastande
14 Ved staevning indgivet til Rettens Justitskontor den 4. februar 1992 har sagsoegerne anlagt sag til proevelse af Kommissionens beslutning af 5. december 1991.
15 Den skriftlige forhandling er forloebet forskriftsmaessigt og blev afsluttet den 17. november 1992.
16 Paa forslag af den refererende dommer har Retten (Anden Afdeling) besluttet at indlede den mundtlige forhandling. Forudgaaende har den med henblik paa tilrettelaeggelse af sagen opfordret parterne til at fremlaegge visse dokumenter og besvare en raekke skriftlige spoergsmaal henholdsvis den 13. februar og den 2. april 1993. Sagsoegerne og sagsoegte har fremlagt de oenskede dokumenter og har svaret paa de af Retten stillede spoergsmaal ved skrivelser registreret henholdsvis den 22. marts 1993 og den 23. marts samt den 15. april 1993. Parterne har procederet sagen og har besvaret mundtlige spoergsmaal fra Retten i offentligt retsmoede den 22. april 1993.
17 I staevningen har sagsoegerne nedlagt foelgende paastande:
° Det fastslaas, at de aftaler, hvorover der er klaget, saavel i Frankrig som paa Martinique udgoer en overtraedelse efter traktatens artikel 85, stk. 1.
° Som foelge heraf annulleres Kommissionens beslutning af 5. december 1991, for saa vidt den stoettes paa artikel 85.
18 Kommissionen har nedlagt foelgende paastande:
° Afvisning af foerste del af paastanden for saa vidt Retten anmodes om at fastslaa, at de aftaler, hvorover der er klaget, saavel i Frankrig som paa Martinique udgoer en overtraedelse efter traktatens artikel 85.
° Frifindelse for annullationssoegsmaalet i dets helhed.
° Sagsoegerne doemmes til at betale sagens omkostninger.
19 I deres replik har sagsoegerne aendret deres paastand saaledes:
° Annullationssoegsmaalet antages til realitetsbehandling.
° Sagsoegerne aendrer under hensyn til Kommissionens formalitetsindsigelse deres paastand derhen, at de ikke laengere anmoder om en konstatering af, at den ulovlige aftale eksisterer, men alene om annullation af skrivelsen af 5. december 1991, saaledes at Kommissionen drager de fornoedne konsekvenser af annullationen.
Sagens indhold
20 Indledningsvis bemaerkes, at sagsoegerne i replikken har frafaldet deres oprindelige paastand om, at det fastslaas, at de aftaler, hvorover der er klaget, udgoer en overtraedelse efter traktatens artikel 85. Retten skal herefter alene tage stilling til den resterende del af paastanden, nemlig annullation af Kommissionens beslutning af 5. december 1991, for saa vidt denne hviler paa traktatens artikel 85 og ubestridt kan antages til realitetsbehandling.
Annullationspaastanden
21 Sagsoegerne har til stoette for deres paastand fremfoert fem anbringender. Det foerste angaar overtraedelse af vaesentlige formforskrifter; det andet overtraedelse af traktaten; det tredje en tilsidesaettelse af proportionalitetsprincippet; det fjerde en tilsidesaettelse af ligebehandlingsprincippet og det femte magtfordrejning.
Foerste anbringende om tilsidesaettelse af vaesentlige formforskrifter
Parternes argumentation
22 Sagsoegerne har gjort gaeldende, at beslutningen af 5. december 1991 er utilstraekkeligt begrundet, idet den ikke praeciserer, paa hvilket retligt grundlag, faellesskabsretsakter eller fortolkning af Domstolens praksis, Kommissionen stoetter sig, naar den afviser at forfoelge de aftaler, hvorover der er klaget. Sagsoegerne anfoerer, at en beslutnings begrundelse efter Domstolens praksis klart og utvetydigt skal angive de grunde, der har foranlediget den paagaeldende faellesskabsmyndighed til at udarbejde den anfaegtede retsakt, saaledes at de paagaeldende parter kan kende baggrunden for den trufne foranstaltning, og Domstolen kan udoeve sin kontrol.
23 I replikken udvikler sagsoegerne to saerlige sider af deres anbringende om utilstraekkelig begrundelse.
24 For det foerste foreholder de Kommissionen, at den ikke har svaret paa de rejste klagepunkter og navnlig ikke, i forhold til de faktiske oplysninger, der er fremkommet, har begrundet konstateringen af, at de fem indklagede importoerer ikke havde nogen handlefrihed. Sagsoegerne goer navnlig gaeldende, at den omstaendighed, at Kommissionen haevder, at situationen paa de paagaeldende markeder alene var en foelge af offentlige myndigheders politik, uden gennem en struktureret analyse at vise, hvorledes den er naaet til dette postulat, indebaerer, at beslutningen i realiteten er uden begrundelse.
25 For det andet foreholder sagsoegerne Kommissionen, at den har accepteret den franske regerings oplysninger uden at skride til de noedvendige undersoegelser for at kontrollere, om de var korrekte. I virkeligheden er der intet, der viser, at fordelingen af importkvotaen, 3% i Frankrig og 15% paa Martinique, alene skete paa grundlag af en ensidig bestemmelse fra den franske regering. Det fremgaar tvaertimod af de dokumenter, som Kommissionen har faaet forelagt, at de fem indklagede importoerer deltager aktivt i fordelingen af markedet gennem en loebende samordning i deres brancheorganisation. Sagsoegerne anfoerer herved, at den franske regering instruerede de paagaeldende importoerer om ikke at besvare det ene af de spoergsmaal, som Kommissionen havde stillet, og hvorved den anmodede om fremlaeggelse af alle dokumenter vedroerende indfoerelsen af og fordelingen af importkvotaer. De anfoerer ligeledes, at den regulering, som de franske offentlige myndigheder har gennemfoert, ikke hviler paa nogen lovtekst eller bindende regler, men blot udgoer en administrativ praksis. Efter at have citeret adskillige uddrag af specialpressen, som skal vise, at de fem importoerer har handlefrihed paa omraadet, konkluderer de, at Kommissionen i henhold til Domstolens praksis havde pligt til at undersoege de faktiske omstaendigheder, som de havde forelagt, med henblik paa at konstatere rigtigheden af de franske myndigheders paastande. Beslutningens begrundelse er saaledes omtvistelig, idet den ikke indeholder beviset for rigtigheden af de franske myndigheders paastande, men alene redegoer for disse.
26 Kommissionen har heroverfor anfoert, at den anfaegtede beslutning er tilstraekkeligt begrundet, og at Retten er i stand til at foretage en legalitetskontrol heraf. Kommissionen anfoerer, at beslutningen henviser til de artikler i traktaten, i henhold til hvilke den har bedoemt klagen, at denne indeholder et sammendrag af klagerne, at den angiver de foretagne undersoegelser og den udvekslede korrespondance, ligesom den indeholder en begrundelse og en konklusion. Kommissionen goer gaeldende, at laesningen af begrundelsen goer det muligt at forstaa grundene, der har foert til, at den afviste klagerne, og anfoerer, at det klart fremgaar, at begrundelsen hviler paa den konstatering, at klagen ikke skal tages til foelges i det omfang, de paaberaabte omstaendigheder er en foelge af offentlige myndigheders politik og ikke af en aftale mellem de fem importoerer. Kommissionen har ligeledes anfoert, at den ikke er forpligtet til i en beslutning, hvorved en klage afvises, at henvise til den relevante retspraksis fra Domstolen.
27 Kommissionen tilfoejer, at sagsoegerne efter Kommissionens opfattelse sammenblander spoergsmaalet om, hvorvidt den anfaegtede retsakt opfylder kravene i traktatens artikel 190, med spoergsmaalet om, hvorvidt de faktiske konstateringer i beslutningen har tilstraekkeligt grundlag. Den anfoerer, at det fremgaar af replikken, at sagsoegerne klart har forstaaet Kommissionens grunde, men bestrider, at de er korrekte.
28 Kommissionen har endelig anfoert, at den har rettet formel forespoergsel til den franske regering og understreger herved, at selv om forordning nr. 17 giver den mulighed for at udbede sig oplysninger hos en medlemsstat, giver den ikke Kommissionen de noedvendige midler til at undersoege, om det afgivne svar er korrekt. Efter Kommissionens opfattelse kan den ikke bortse fra det svar, der er givet af en medlemsstat, eller behandle det, som om det er ukorrekt.
Rettens bemaerkninger
29 Retten bemaerker indledningsvis, at sagsoegerne med deres foerste anbringende ikke alene goer gaeldende, at den anfaegtede beslutning er utilstraekkeligt begrundet, men ogsaa anfaegter lovligheden af Kommissionens foerste grund til at afvise klagerne, nemlig at de indklagede importoerer ikke besidder nogen selvstaendighed vedroerende fordelingen af markedet.
° Den utilstraekkelig begrundelse
30 I denne henseende bemaerkes foerst, hvilket fremgaar af Domstolens og Rettens faste praksis, at en bebyrdende beslutnings begrundelse skal goere det muligt for adressaten at goere sig bekendt med begrundelsen for den trufne foranstaltning med henblik paa i givet fald at kunne goere sine rettigheder gaeldende og afgoere, om beslutningen er lovlig (dom af 24.1.1992, sag T-44/90, La Cinq mod Kommissionen, Sml. II, s. 1) samt goere det muligt for Faellesskabets retsinstanser at udoeve deres kontrol.
31 For det andet bemaerkes, at Kommissionen i henhold til Domstolens og Rettens praksis ikke i begrundelsen for de beslutninger, den maa traeffe for at sikre anvendelsen af konkurrencereglerne, er forpligtet til at tage stilling til alle de argumenter, som de beroerte har paaberaabt sig til stoette for deres anmodning. Kommissionen behoever kun at redegoere for de faktiske og retlige betragtninger, der har vaeret afgoerende for beslutningens konklusion (se senest Rettens dom i sagen La Cinq mod Kommissionen, jf. ovenfor).
32 Retten maa ved laesning af den anfaegtede beslutning konstatere, at denne angiver de vaesentlige faktiske og retlige omstaendigheder, paa hvilken den stoettes, og saaledes giver den sagsoegerne mulighed for at anfaegte dens lovlighed og Retten mulighed for at udoeve sin legalitetskontrol. Det foelger heraf, at den anfaegtede beslutning ikke kan anses for at vaere utilstraekkeligt begrundet.
° Rigtigheden af begrundelsen for den foerste del af beslutningen
33 I denne henseende bemaerkes, at domstolskontrollen af de af Kommissionens retsakter, der vedroerer komplicerede oekonomiske vurderinger, maa begraenses til en efterproevelse af, om formforskrifterne er overholdt, om begrundelsen er tilstraekkelig, om de faktiske omstaendigheder er materielt rigtige, samt af, om der foreligger en aabenbar vildfarelse eller magtfordrejning (se Domstolens dom af 17.11.1987, forenede sager 142/84 og 156/84, BAT og Reynolds mod Kommissionen, Sml. s. 4487, og senest Domstolens dom af 15.6.1993, sag C-225/91, Matra mod Kommissionen, Sml. s. 3203, praemis 23 og 25).
34 Det bemaerkes i oevrigt, at overholdelsen af de garantier, som faellesskabsretten giver med hensyn til den administrative sagsbehandling, er endnu vigtigere i de tilfaelde, hvor Kommissionen med henblik paa at kunne udfoere sine opgaver raader over en skoensmaessig befoejelse. Disse garantier omfatter bl.a. kravet om, at den kompetente institution omhyggeligt og upartisk skal undersoege alle relevante forhold i den konkrete sag (Domstolens dom af 21.11.1991, sag C-269/90, Technische Universitaet Muenchen, Sml. I, s. 5469, og Rettens dom i sagen La Cinq mod Kommissionen, jf. ovenfor).
35 Dette er baggrunden for, at Retten ved behandlingen af anmodninger, der indgives til Kommissionen paa grundlag af artikel 3 i forordning nr. 17, har udtalt, at "selv om Kommissionen ikke er forpligtet til at foretage en undersoegelse, forpligter de proceduremaessige garantier i henhold til artikel 3 i forordning nr. 17 og artikel 6 i forordning nr. 99/63 den ikke desto mindre til at foretage en omhyggelig undersoegelse af de faktiske og retlige omstaendigheder, som den klagende part har fremfoert, med henblik paa at undersoege, om de naevnte omstaendigheder giver grundlag til at antage, at der foreligger en adfaerd, som kan fordreje konkurrencen inden for Faellesskabet og paavirke handelen mellem medlemsstaterne" (Rettens dom af 18.9.1992, sag T-24/90, Automec mod Kommissionen, Sml. II, s. 2223, og Domstolens paa dette sted naevnte retspraksis).
36 Selv om Kommissionen saaledes efter Rettens ovennaevnte praksis ikke er forpligtet til at foretage en undersoegelse af hver eneste klage, den modtager, skal den til gengaeld, naar den beslutter at foretage en saadan undersoegelse, medmindre der foreligger ganske saerlige grunde til at undlade det, foretage undersoegelsen med den fornoedne omhu, alvor og grundighed, saaledes at den kan foretage en vurdering med fuldt kendskab til de faktiske og retlige omstaendigheder, som klagerne har bragt til dens kundskab.
37 Ud fra disse overvejelser maa der med henblik paa vurderingen af lovligheden af den foerste grund til at afvise klagen for det foerste ske en undersoegelse af de bevisdata, klagerne har fremfoert, og for det andet af spoergsmaalet om, hvorvidt der i den anfaegtede beslutning er foretaget en korrekt undersoegelse af de faktiske og retlige omstaendigheder, som blev forelagt Kommissionen til bedoemmelse.
38 I det foreliggende tilfaelde var de af klagerne haevdede retsbrud, saaledes som disse fremgaar af de tre ovennaevnte klager, foelgende:
° Dels eksistensen af en aftale mellem importoererne til Frankrig af de japanske bilmaerker Toyota, Honda, Nissan, Mazda og Mitsubishi og den franske forvaltning, hvorefter importoererne til Frankrig af de naevnte biler accepterede at begraense deres andel af det franske bilmarked til 3% til gengaeld for, at de franske myndigheder paatog sig en forpligtelse til at give dem eneret paa den samlede maengde biler af japansk oprindelse, samt eksistensen af en aftale mellem de indklagede virksomheder, der havde til formaal at foretage en indbyrdes fordeling af deres samlede markedsandel (Cesbron' s klage af 18.11.1985 og klage indgivet af Cesbron, Asia Motor, Monin Autombiles og EAS den 29.11.1988).
° Dels eksistensen af en aftale mellem forhandlerne af de ovennaevnte maerker paa oeen Martinique og forvaltningen, hvorefter forhandlerne havde accepteret at begraense deres andel af bilmarkedet paa oeen til 15% til gengaeld for et loefte om at faa eneret til den samlede maengde biler af japansk oprindelse, samt eksistensen af en aftale mellem disse virksomheder, der havde til formaal at foretage en fordeling af deres samlede markedsandel (Somaco' s klage af 5.6.1990).
39 Retten bemaerker, at sagsoegerne, paa tidspunktet for indgivelsen af deres klager eller i forbindelse med undersoegelsen af disse, til stoette for deres paastande har forelagt Kommissionen to dokumenter, hvis bevisvaerdi ikke uden videre kan underkendes uden en tilbundsgaaende undersoegelse. Det drejer sig for det foerste om en kopi af et referat af et interministerielt moede afholdt mandag den 19. oktober 1987, hvori deltog repraesentanter for de virksomheder, der blev indklaget ved klagen af 5. juni 1990, samt repraesentanter for de franske myndigheder (se staevningens bilag 23). Ifoelge dette referat besluttede de tilstedevaerende efter en droeftelse mellem alle deltagerne "at acceptere en selvbegraensning vedroerende samtlige maerker til 15% af det samlede marked og ufravigeligt at overholde denne selvbegraensning og om fornoedent selv at foretage kontrol heraf". Dette dokument angiver ligeledes, hvorledes der skulle ske en gradvis tilpasning af en overskydende maengde, der skyldtes en tidligere overskridelse af en kvota, som underskriverne af dokumentet tidligere havde tildelt en af forhandlerne. Dokumentet angiver endelig, at der "i forlaengelse heraf udarbejdes en aftale mellem forhandlerne af japanske biler paa Martinique".
40 Det fremgaar af sagen og navnlig af de foranstaltninger med hensyn til sagens tilrettelaeggelse, som Retten har truffet bestemmelse om, at dokumentet var vedlagt en skrivelse tilsendt Kommissionen den 25. august 1989 af klagerne Cesbron, Asia Motor, Monin Automobiles og EAS i forbindelse med behandlingen af klagen af 29. november 1988. Det var ligeledes vedlagt den af Somaco den 5. juni 1990 indgivne klage. Det blev saaledes bragt til Kommissionens kundskab, foerend den anfaegtede beslutning blev truffet.
41 For det andet er der til referatet af dette interministerielle moede vedlagt et dokument benaevnt "aftale" (se staevningens bilag 24), der var underskrevet af samtlige forhandleres underskriftsberettigede repraesentanter, og som var affattet saaledes:
"Der er indgaaet foelgende aftale:
Underskriverne, der forpligter deres virksomhed, er enige om efter overenskomst med myndighederne at overholde den importkvota for nye biler af japansk maerke, som forvaltningen har givet, og som er fastsat til 15% af det samlede marked for nye biler paa Martinique af alle maerker. De er enige om, at fordelingsnoeglen for disse 15% skal vaere den samme som i 1982, nemlig:
° Toyota: 46,93%
° Nissan: 26,01%
° Mazda: 15,00%
° Honda: 7,99%
° Mitsubishi: 4,07%
...
Underskriverne er endvidere bekendt med referatet af det interministerielle moede mandag den 19. oktober 1987, hvoraf et eksemplar er vedlagt naervaerende aftale, og godkender dettes vilkaar.
Som foelge heraf finder der et moede sted paa Martiniques praefektur ved begyndelsen af hvert aar med henblik paa at fastsaette det antal overensstemmelsescertifikater (et dokument, der er noedvendigt for import af en bil), som hver forhandler af japanske biler paa Martinique har ret til det paagaeldende aar efter de naermere regler, der er fastsat i det anfoerte referat og i naervaerende aftale.
I tilfaelde af manglende overholdelse af en af de ovennaevnte bestemmelser fra den ene eller den anden af parternes side bortfalder naervaerende aftale."
42 Dette dokument var ligeledes vedlagt ovennaevnte skrivelse tilsendt Kommissionen den 25. august 1989. Tilsvarende var det ogsaa vedlagt Somaco' s klage af 5. juni 1990.
43 Under hensyn til disse bevisdata bemaerker Retten foerst, at den naevnte "aftale" ved en umiddelbar betragtning har stor bevisvaerdi for den sandsynlige eksistens af en samstemmende viljeserklaering fra de indklagede importoerers forhandlere, der virker paa departementet Martiniques omraade, hvis formaal var at foretage en indbyrdes fordeling af den kvota paa 15% af markedet, som de franske myndigheder havde paalagt virksomhederne. Retten bemaerker, at referatet af det interministerielle moede, paa grundlag af hvilket aftalen blev udarbejdet, ikke indeholder nogen henvisning til, at det offentlige skulle have foretaget nogen som helst fordeling af denne importkvota, der tilsyneladende blev foretaget alene paa initiativ af de virksomheder, der deltog i aftalen. Hertil kommer, at Kommissionen i besvarelse af et af de spoergsmaal, som Retten havde stillet, har udtalt, at efter Kommissionens kendskab var der ikke sket nogen aendring af reglerne for fordeling af importmaengden til Martinique mellem 1987 og slutningen af 1991.
44 Det fremgaar saaledes af de dokumenter og oplysninger, der er meddelt Retten, at denne fordelingsordning mellem de fem forhandlere, som konstateret i den ovennaevnte aftale af 19. november 1987, efter at vaere blevet forlaenget stadig var gaeldende den 5. december 1991, da Kommissionen vedtog den anfaegtede beslutning. Disse elementer i sagen udgoer fra en umiddelbar betragtning et vigtigt indicium for tilstedevaerelsen af en reel handlefrihed for de fem indklagede importoerer med hensyn til fordelingen af markedet. Som saadan kan adfaerden vaere omfattet af traktatens artikel 85.
45 For det andet maa disse faktiske konstateringer vedroerende de bevisdata, der er forelagt af sagsoegerne, sammenholdes med den anfaegtede beslutningsbegrundelse, for at Retten kan afgoere, om Kommissionen, da den afviste de indgivne klager, paa korrekt maade har tilbagevist de ovenfor gennemgaaede omstaendigheder, der var forelagt den til bedoemmelse af sagsoegerne.
46 Herom bemaerkes straks, at der var naevnt ti virksomheder i klagerne af 29. november 1988 og 5. juni 1990. Klagen af 29. november 1988 vedroerte de franske importoerer af fem japanske bilmaerker, nemlig Toyota, Honda, Nissan, Mazda og Mitsubishi, og klagen af 5. juni 1990 vedroerte virksomhederne CCIE, SIDA, SIGAM, SAVA og Auto GM, der var forhandlere paa oeen Martinique af de maerker, der var omfattet af klagen af 29. november 1988. Ved den anfaegtede beslutning afvises de to ovennaevnte klager tillige med den oprindeligt indgivne klage af 18. november 1985, der af Kommissionen fortolkedes som udelukkende at vedroere traktatens artikel 30. Kommissionen har imidlertid i besvarelsen af et af de skriftlige spoergsmaal stillet af Retten anfoert, at den af egen drift forenede klagerne af 29. november 1988 og 5. juni 1990 "under hensyn til identiteten af indholdet: samme produkter, samme adfaerd, der var anfaegtet, samme argumenter, samme anmodninger osv.". Kommissionen gav derfor et faelles svar, der var stoettet paa de samme grunde, paa de indgivne klager, der vedroerte saavel hovedlandet Frankrig som departementet Martinique.
47 Paa den anfaegtede beslutnings side to anfoerer Kommissionen, at de foretagne undersoegelser har godtgjort, at adfaerden hos de "fem indklagede importoerer" er en integrerende del af de franske myndigheders politik vedroerende indfoersel af japanske biler til Frankrig. Inden for rammerne af denne politik skulle de nationale myndigheder fastsaette ikke alene de samlede indfoerselsmaengder for koeretoejer, der hvert aar kunne indfoeres til Frankrig, men ogsaa reglerne for fordeling af disse indfoerselsmaengder, navnlig ved at forbeholde dem alene for de indklagede importoerer.
48 Hertil bemaerker Retten for det foerste, at den eneste omstaendighed, som Kommissionen har henvist til til stoette for dette sidstnaevnte udsagn, fremgaar af den ovenfor gennemgaaede note stilet til Kommissionen af de franske myndigheder den 28. november 1989. Men de franske myndigheders paastand (se praemis 6 ovenfor), der slet og ret gentages i den anfaegtede beslutning, hvorefter virksomhederne ikke havde nogen form for selvstaendighed i forvaltningen af de regler, der var fastsat af de franske myndigheder, stoettes ikke af nogen form for dokumentbevis.
49 For det andet bemaerker Retten, at Kommissionen selv erkender, at dette udsagn gaelder for saavel importoerer til hovedlandet Frankrig som deres forhandlere paa Martinique. I forhold til disse sidstnaevnte modsiges dette udsagn imidlertid direkte af undersoegelsen af de ovenfor gennemgaaede dokumenter og navnlig af den tidligere citerede aftale.
50 Retten bemaerker endelig, at sagsoegerne har fremlagt andre dokumentbeviser, der stoetter den formodning, der er skabt gennem de ovenfor gennemgaaede bilag, og som Kommissionen burde have undersoegt med omhu og upartiskhed. Retten henviser i denne henseende dels til en skrivelse af 1. juli 1987 fra Ministeriet for Industri, Post og Telekommunikation samt Turisme og dels til en dom af 16. marts 1990 afsagt af Tribunal de commerce de Paris.
51 I skrivelsen af 1. juli 1987 (se staevningens bilag 41), som sagsoegerne under den mundtlige forhandling ubestridt af Kommissionen har oplyst, at de har overgivet til Kommissionen i forbindelse med undersoegelsen af klagerne, anfoerer ministeriet under henvisning til de farer, som parallelimport udgoer for selvbegraensningssystemet vedroerende salget af japanske biler, at parallelimport, der traeder i direkte konkurrence med de fem godkendte importoerers aktiviteter, kan indebaere et gradvist angreb paa den faktiske eneret, der var tillagt dem til gengaeld for deres loefte om selvbegraensning. Det tilfoejes, at "udviklingen af en saadan praksis hurtigt kan medfoere, at de godkendte importoerer saetter spoergsmaalstegn ved hele selvbegraensningssystemet". Dette dokument bekraefter ved en umiddelbar betragtning, at ogsaa de franske myndigheder mener, at de indklagede virksomheder har en vis selvstaendighed, hvilket strider mod begrundelsen for at afvise klagerne.
52 Ligeledes er tilstedevaerelsen af en konkurrenceskadelig aftale mellem de fem indklagede importoerer blevet konstateret af Tribunal de commerce de Paris i en dom af 16. marts 1990, der ogsaa blev bragt til Kommissionens kundskab af klagerne (se staevningens bilag 19), selv om denne retsinstans besluttede at udsaette sagen, indtil Kommissionen havde udtalt sig om de indbragte klager.
53 Med hensyn til dette punkt er det under hensyn til samtlige de dokumenter, der foreligger til bedoemmelse, Rettens opfattelse, at de praecise faktiske og retlige konstateringer, som den nationale retsinstans havde foretaget, ogsaa selv om disse ikke var bindende for Kommissionen, burde have foranlediget Kommissionen til at fortsaette sin undersoegelse af sagen med henblik paa at afgoere, om de oplysninger, som var givet af de franske myndigheder, var forenelige med de faktiske og retlige oplysninger, som klagerne havde forelagt den til bedoemmelse. Det paahvilede saaledes den sagsoegte institution, paa den maade den fandt mest hensigtsmaessig i forhold til sagens omstaendigheder, at soege at fastlaegge med en tilstraekkelig grad af sikkerhed, om de paastaaede faktiske omstaendigheder var rigtige, foerend den i den foerste del af begrundelsen for den anfaegtede beslutning antog, at de indklagede importoerer "ingen handlefrihed [har] i denne sag".
54 Det fremgaar imidlertid i tilstraekkelig grad af den netop foretagne undersoegelse af samtlige dokumenter, og navnlig af Kommissionens svar paa et af de skriftlige spoergsmaal, som Retten har stillet den i saa henseende, at Kommissionen uanset den manglende overensstemmelse mellem de franske myndigheders svar af 28. november 1989 og de dokumenter, som klagerne tilstillede Kommissionen ikke foretog nogen yderligere undersoegelser efter den 28. november 1989 med henblik paa at indhente de oprindeligt udbedte oplysninger eller kontrollere rigtigheden af de franske myndigheders svar. Navnlig foretog Kommissionen ikke nogen yderligere undersoegelser efter den 5. juni 1990, da virksomheden Somaco indgav sin klage, der var rettet netop mod den praksis, der var konstateret paa Martinique.
55 Det foelger af det foregaaende, at den anfaegtede beslutning, hvorved klagerne afvistes under henvisning til, at de indklagede virksomheder ikke havde nogen selvstaendighed eller "handlefrihed", selv om dette var i strid med de praecise og omfattende bevisdata, som klagerne forelagde til Kommissionens bedoemmelse, er behaeftet med en aabenbar faktisk vildfarelse, hvilket foerte Kommissionen til med urette at anvende traktatens artikel 85 paa de indklagede virksomheders adfaerd.
56 Retten maa saaledes give sagsoegerne medhold i deres foerste anbringende. Kommissionen har imidlertid ogsaa stoettet afvisningen af de indgivne klager paa den omstaendighed, at en konstatering af en overtraedelse af Faellesskabets konkurrenceregler, forudsat denne var bevist, ikke under de i sagen givne omstaendigheder ville kunne aendre klagernes situation. Selv om den anden begrundelse for at afvise klagerne i den anfaegtede beslutning fremtraeder "i lyset af de konstateringer", som Kommissionen havde foretaget vedroerende den foerste begrundelse for afvisningen, der som anfoert beroede paa en aabenbart faktisk vildfarelse og en forkert retsanvendelse, er det Rettens opfattelse, at den anden begrundelse i realiteten dog udgoer en selvstaendig begrundelse i forhold til den ovenfor behandlede foerste begrundelse. Retten skal derfor ogsaa traeffe afgoerelse vedroerende det andet af de fem anbringender, som sagsoegerne har fremfoert til stoette for annullationspaastanden, og hvorved de i realiteten anfaegter den anden del af Kommissionens begrundelse for at afvise deres klager.
Det andet anbringende om overtraedelse af traktaten
Parternes argumenter
57 Over for den anden del af Kommissionens begrundelse for at afvise klagerne, hvori det anfoeres, at "offentlige myndigheders fastsaettelse af samlede maengder ... ikke [henhoerer] under artikel 85, medens anvendelsen af denne regel paa fordelingen [ville] ikke ... kunne medfoere en [godkendelse]" af de virksomheder, der havde klaget, har sagsoegerne anfoert, at det ikke er eksistensen af en importkvota, de anfaegter, men det forhold, at de er udelukket fra at faa del i denne kvota, paa grund af aftalen mellem de omfattede virksomheder og fravaeret af enhver konkurrence gennem uroerlige underkvotaer. De tilfoejer, at de aldrig i de indgivne klager har anfaegtet de franske myndigheders naegtelse af at godkende dem som importoerer, idet de fra aftalen udelukkede maerker selv uden denne godkendelse ikke burde vaere stoedt paa salgshindringer, idet parallelimport ville give mulighed for saadant salg.
58 Som svar paa Kommissionens argument om, at sagsoegerne kraever at deltage i en fordeling af kvotaer, som de selv anser for ulovlig, har disse anfoert, at de aldrig har anmodet om at deltage i den ulovlige aftale, og at deres klager udelukkende har haft til formaal at genskabe den frie konkurrence paa det paagaeldende marked, saaledes at de frit kan drive deres virksomhed i loyal konkurrence mellem alle maerker af asiatisk oprindelse.
59 Sagsoegerne har i oevrigt bestridt Kommissionens argument om, at konstateringen af en overtraedelse af artikel 85 ikke ville aendre sagsoegernes stilling i forhold til de fem importoerer, for saa vidt den af de franske myndigheder fastsatte regulering ikke tillader andre importoerer end de fem indklagede at blive omfattet af fordelingsnoeglen. Sagsoegerne anfoerer herved for det foerste, at de ikke soeger at blive omfattet af fordelingsnoeglen vedroerende importkvotaen, og goer gaeldende, at et markeds stoerrelse ikke retfaerdiggoer, at det antal virksomheder, der kan virke paa dette marked, begraenses af en medlemsstats myndigheder. De bestrider endvidere Kommissionens begrundelse, for saa vidt den forudsaetter, at importoererne ikke havde andet valg end at udvise en konkurrenceskadelig adfaerd. I denne henseende goer de gaeldende, at det fremgaar af de fremlagte bevisdata, at den anfaegtede aftale er en foelge af en samstemmende viljeserklaering fra de indklagede virksomheder, der bl.a. foretager en samordning i begyndelsen af hvert aar vedroerende underkvotaer og fastsaetter sanktioner i tilfaelde af, at en deltager i aftalen overskrider den underkvota, der er blevet tildelt den af deltagerne i aftalen.
60 Sagsoegerne har endelig gjort gaeldende, at Domstolen i sin faste praksis har underkendt alle ulovlige aftaler, ogsaa dem der har forbindelse med bestemmelser i lovgivningen eller med medlemsstaternes praksis (se dom af 4.5.1988, sag 30/87, Bodson, Sml. s. 2479). Kommissionen har selv praeciseret, at den omstaendighed, at en virksomhed har indvilget i at udvise en given adfaerd under haardt pres og endog mod sin egen oekonomiske interesse, ikke er til hinder for, at man kan konstatere eksistens af en konkurrenceskadelig aftale (se navnlig Kommissionens beslutning 88/86/EOEF af 18.12.1987, om en procedure i henhold til EOEF-traktatens artikel 85 (IV/31.017 ° Fisher-Pricer/Quaker Oats Ltd ° Toyco, EFT 1988 L 49, s. 19).
61 Kommissionen har gentaget, at den ikke ser nogen grund til rejse tvivl om rigtigheden af de franske myndigheders udtalelse om, at de paagaeldende virksomheder ikke havde nogen indflydelse paa forvaltningen af den regulering af markedet, som var fastsat af de offentlige myndigheder. Kommissionen har tilfoejet, at den omstaendighed, at sagsoegerne ikke har opnaaet godkendelse til at foretage en generel import efter "type", og at deres import af koeretoejer som foelge heraf maa ske "saerskilt", ikke er et resultat af adfaerden hos de fem importoerer, som klagerne har klaget over.
Rettens bemaerkninger
62 Sagsoegerne har med dette anbringende til stoette for annullationspaastanden anfaegtet lovligheden af den anden del af begrundelsen for at afvise klagerne, hvorved det i den anfaegtede beslutning antages, at konstateringen af en overtraedelse af konkurrencereglerne i forhold til de indklagede parter ikke kunne antages at aendre klagernes stilling paa markedet naar henses til, at de ikke har kunnet opnaa godkendelse (se praemis 13, in fine).
63 I forbindelse med de ovennaevnte foranstaltninger med henblik paa sagens tilrettelaeggelse har Retten anmodet Kommissionen om at fremkomme med visse praeciseringer vedroerende Kommissionens fortolkning af begrebet "godkendelse som importoer", hvortil den anfaegtede beslutning henviser. I en foerste raekke skriftlige spoergsmaal er den sagsoegte institution blevet anmodet om at praecisere betydningen af dette begreb og angive, om det efter dens opfattelse henviser til samhandel og som foelge heraf kan sidestilles med en importlicens, eller om begrebet derimod skal forstaas i forhold til fransk rets regler om kontrol med anvendelsen af automobiler og derfor kun har betydning for indfoersel og godkendelse af motorkoeretoejer, men ikke for betingelserne for salg af disse.
64 Kommissionen har besvaret det naevnte foerste spoergsmaal saaledes:
"Ifoelge de oplysninger, Kommissionen raader over, og som er givet af Frankrig, hidroerer begrebet 'godkendelse som importoer' fra de franske kontrolbestemmelser vedroerende bilkoersel. Artikel 106 i den franske faerdselslov bestemmer nemlig: 'Motorkoeretoejer og dele af motorkoeretoejer, der ikke er fremstillet eller monteret paa en EOEF-medlemsstats omraade, kan derimod kun typegodkendes, hvis producenten har en repraesentant i Frankrig, der er saerligt godkendt af Transportministeriet. I saa fald finder typegodkendelsen sted efter den naevnte repraesentants anmodning' ".
65 I en anden raekke spoergsmaal er Kommissionen bl.a. blevet anmodet om at angive grundene til efter Kommissionens opfattelse, at alene de fem indklagede importoerer deltog i fordelingen af importmaengden, da systemet blev indfoert.
66 Den sagsoegte institution har besvaret dette nye spoergsmaal saaledes:
"Vedroerende den sidste del af Rettens spoergsmaal kan Kommissionen kun bekraefte, at alene biler af godkendte maerker kan indfoeres i henhold til reglerne i artikel 106 i den franske faerdselslov. Som foelge heraf kunne importoerer, der ikke var godkendt, da ordningen vedroerende begraensning af import fra Japan blev gennemfoert, ikke deltage i den paagaeldende fordeling."
67 Retten bemaerker, at det af sagen fremgaar, at efter fransk ret skal alle biler, for hvilke indregistrering er obligatorisk, "godkendes" af Industriministeriet for at kunne koere paa offentlige veje. Japanske producenter er omfattet af reglerne i faerdselslovens artikel R 106, hvorefter motorkoeretoejer fremstillet uden for Det Europaeiske OEkonomiske Faellesskabs omraade kun kan typegodkendes, hvis producenten har en repraesentant, der er godkendt af de offentlige myndigheder. Motorkoeretoejer fremstillet af producenter, der, som tilfaeldet er for koeretoejer importeret af sagsoegerne, ikke har en saadan repraesentant, skal godkendes efter en ordning, hvor godkendelse sker "saerskilt", og som er naermere fastlagt i en ministeriel bekendtgoerelse af 19. juli 1954 med senere aendringer. Modsat typegodkendelsen, der giver mulighed for godkendelsen af et typemotorkoeretoej ° en senere kontrol giver mulighed for at kontrollere den faktiske overensstemmelse af fremstillede koeretoejer med den godkendte model ° foretages den saerskilte godkendelse for ét konkret motorkoeretoej (se det franske Konkurrenceraads afgoerelse nr. 91-D-52 af 20.11.1991, der er vedlagt staevningen som bilag 10).
68 Det bemaerkes herefter, at Domstolen med hensyn til overensstemmelsen med traktatens artikel 30 af den franske ordning vedroerende "saerskilt" godkendelse ° hvilket spoergsmaal i oevrigt ikke er omfattet af denne sag ° har antaget, at en ordning for godkendelse af koeretoejer indfoert fra en anden medlemsstat, hvor disse allerede er godkendte, skal give importoeren mulighed for at erstatte kontrollen med fremlaeggelse af dokumenter udfaerdiget i eksportmedlemsstaten for saa vidt, for det foerste, at disse dokumenter indeholder de noedvendige oplysninger paa grundlag af en allerede foretagen kontrol, og for saa vidt, for det andet, kontrolproceduren ikke indebaerer urimelige omkostninger eller frister (Domstolens dom af 11.6.1987, sag 406/85, Gofette og Gilliard, Sml. s. 2525).
69 Det er saaledes med urette, at Kommissionen haevder, at kun biler af godkendte maerker kan indfoeres (se praemis 66 ovenfor). Godkendelsessystemet, som det er fastlagt i den paagaeldende nationale lovgivning, vedroerer ikke retten til at importere, men alene spoergsmaalet om, hvorvidt godkendelsen af importerede koeretoejer, der er en noedvendig forudsaetning for, at koeretoejet kan koere paa offentlig vej, kan finde sted som en typegodkendelse eller skal finde sted i henhold til den ordning, der kaldes "saerskilt". Det foelger heraf, at de ovennaevnte regler i den franske faerdselslov ikke i sig selv vil kunne hindre direkte indfoersel foretaget af importoerer, der repraesenterer andre japanske producenter end dem, der har befuldmaegtigede repraesentanter godkendt af det franske Industriministerium. Dette er netop tilfaeldet for de producenter, for hvilke de klagende virksomheder er importoerer for Frankrig. Herefter kunne, som sagsoegerne har haevdet, hverken kvotabegraensningen af importen af koeretoejer af japansk oprindelse eller godkendelsesproceduren fastsat af de franske myndigheder ° som overhovedet ikke er omfattet af denne sag ° i sig selv vaere til hinder for, at de sagsoegende virksomheder under overholdelse af konkurrencereglerne fik adgang til som deres konkurrenter, der forhandler godkendte maerker, at deltage i salget af den maengde biler, der kunne importeres til fransk omraade inden for rammerne af kvotabegraensningen.
70 I oevrigt, og i modsaetning til hvad der fremgaar af den anden del af begrundelsen for Kommissionens beslutning, har sagsoegerne aldrig anmodet om at maatte deltage i den konkurrencebegraensende aftale, som de har anfaegtet.
71 Endelig bemaerkes i overensstemmelse med fast retspraksis, at den omstaendighed, at de godkendte importoerers konkurrencebegraensende adfaerd, forudsat den bevises, blev fremmet eller opmuntret de franske myndigheder, ikke i sig selv har nogen betydning for anvendelsen af traktatens artikel 85 (Domstolens dom af 10.1.1985, sag 229/83, Leclerc m.fl., Sml. s. 1, og af 29.1.1985, sag 231/83, Cullet, Sml. s. 305).
72 Det foelger heraf, at Kommissionens paabud om at ophoere med den paastaaede konkurrenceskadelige praksis, hvis den bevises, saaledes kunne aendre de klagende virksomheders mulighed for adgang til det franske bilmarked uafhaengigt af spoergsmaalet om deres godkendelse af de franske myndigheder.
73 Det er foelgelig med urette, at det i den anfaegtede beslutning antages, at der ikke er nogen forbindelse mellem klagernes interesser og anvendelsen af artikel 85, stk. 1, paa en praksis, der har til formaal eller til foelge at begraense adgangen til bilmarkedet for koeretoejer af japanske maerker til fem bestemte maerker. Den anfaegtede beslutning er saaledes i det anfoerte omfang behaeftet med en retlig mangel.
74 Det foelger af det anfoerte dels, at Kommissionens foerste begrundelse for ved den anfaegtede beslutning at afvise de tre klager, som sagsoegerne havde indbragt for denne, vedroerende overtraedelse af traktatens artikel 85, hviler paa en urigtig faktisk og retlig vildfarelse med hensyn til de forhold, som sagsoegerne havde forelagt den til bedoemmelse, og dels, at den anden begrundelse, som Kommissionen anfoerte for afvisningen, i sig selv er behaeftet med en retlig mangel. Foelgelig skal den anfaegtede beslutning annulleres i det omfang, den vedroerer traktatens artikel 85, uden at det er noedvendigt for Retten at undersoege de oevrige anbringender, som sagsoegerne har fremfoert.
Afgørelse om sagsomkostninger
Sagens omkostninger
75 I henhold til procesreglementets artikel 87, stk. 2, paalaegges det den tabende part at betale sagens omkostninger, hvis der er nedlagt paastand herom. Da sagsoegerne ikke har nedlagt paastand i saa henseende, skal de baere de deres egne omkostninger.
Afgørelse
Paa grundlag af disse praemisser
udtaler og bestemmer
RETTEN (Anden Afdeling)
1) Kommissionens beslutning af 5. december 1991 annulleres, for saa vidt den vedroerer traktatens artikel 85.
2) Hver part baerer sine omkostninger.