CELEX: 61992TJ0090
Tjenestemænd
betingelser for at yde udlandstillæg

Faktiske omstaendigheder og retsforhandlinger
1 Sagsoegeren, Pedro Magdalena Fernández, er spansk statsborger og foedt den 17. september 1954 i Santianes (Spanien). Han boede i Belgien, hvor han gik i skole og laeste, fra 1965 til 1. maj 1986, bortset fra en periode paa ni maaneder fra 1. oktober 1980 til 28. juni 1981, som han tilbragte i Torrevieja (Spanien), hvor han ifoelge sine erklaeringer soegte arbejde. Sagsoegeren havde erhvervsarbejde i Belgien i en handelsvirksomhed fra 29. juni 1981 til 30. april 1986.
2 Ved afgoerelse af 4. juni 1986 blev han udnaevnt med virkning fra 1. maj 1986 til tjenestemand paa proeve i loenklasse B5 i Kommissionen. Han gjorde tjeneste paa De Europaeiske Faellesskabers Statistiske Kontor i Luxembourg, hvor han blev fastansat pr. 1. februar 1987.
3 Ved afgoerelse af 7. august 1986 blev Amay (Belgien) fastsat som sagsoegerens hjemsted og indkaldelsessted i henhold til artikel 7, stk. 3, i bilag VII til vedtaegten for tjenestemaend i De Europaeiske Faellesskaber (herefter benaevnt "vedtaegten").
4 Som foelge af en anmodning om berigtigelse indgivet af sagsoegeren ° der under henvisning til, at hans foraeldre boede i Torrevieja, og at han udoevede sine borgerlige rettigheder dér, gjorde gaeldende, at det sted, til hvilket han havde et naturligt tilhoersforhold, ikke var det samme som hans indkaldelsessted ° blev sagsoegerens hjemsted ved afgoerelse af 18. marts 1987 fastsat til Torrevieja.
5 Sagsoegeren oppebar under hele sin tjeneste i Luxembourg det udlandstillaeg, der er fastsat i artikel 4 i vedtaegtens bilag VII.
6 Den 1. februar 1992 begyndte sagsoegeren at arbejde i Bruxelles, i Generaldirektoratet for Det Indre Marked og Industrianliggender (GD III). Fra 1. marts 1992 ophoerte udbetalingen af udlandstillaegget.
7 Ved skrivelse af 17. marts 1992 til Kommissionens Generalsekretariat indbragte sagsoegeren en klage i henhold til vedtaegtens artikel 90, stk. 2, over sin loenseddel for marts 1992, ifoelge hvilken han ikke modtog noget udlandstillaeg.
8 Kommissionen afviste udtrykkeligt sagsoegerens klage ved afgoerelse af 24. juli 1992, som blev meddelt sagsoegeren den 29. juli 1992.
9 Det er baggrunden for, at sagsoegeren ved staevning indleveret til Rettens Justitskontor den 28. oktober 1992 har anlagt denne sag.
10 Efter den skriftlige forhandling besluttede Retten at traeffe foranstaltninger med henblik paa sagens tilrettelaeggelse paa grundlag af procesreglementets artikel 64. Disse foranstaltninger gik ud paa dels at opfordre Kommissionen til at fremlaegge alle administrationschefernes afgoerelser vedroerende anvendelsen af artikel 4, stk. 1 og 2, i vedtaegtens bilag VII, og vedroerende retningslinjerne for tildeling af udlandstillaegget og det saerlige udlandstillaeg, dels at opfordre samtlige faellesskabsinstitutioner til at give oplysninger om deres administrative praksis i forbindelse med udbetaling af udlandstillaegget og det saerlige udlandstillaeg.
11 Paa grundlag af den refererende dommers rapport har Retten besluttet at indlede den mundtlige forhandling. Parternes repraesentanter har afgivet deres indlaeg og besvaret Rettens spoergsmaal under retsmoedet den 24. juni 1993.
Parternes paastande
12 Sagsoegeren har nedlagt foelgende paastande:
° Det fastslaas, at denne sag kan tages under paakendelse, og der gives dom efter sagsoegerens paastand.
° Foelgelig annulleres Kommissionens afgoerelse af 24. juli 1992, hvorved sagsoegeren naegtes udlandstillaegget.
° Kommissionen doemmes til at betale udlandstillaegget fra 1. februar 1992 med tillaeg af renter efter loven fra denne dato til datoen for den endelige betaling.
° Subsidiaert doemmes Kommissionen til at betale et personligt tillaeg paa 12% af sagsoegerens samlede grundloen fra 1. februar 1992 med renter efter loven fra denne dato til datoen for den endelige betaling.
° Sagsoegte doemmes til at betale sagens omkostninger.
13 Sagsoegte har nedlagt foelgende paastande:
° Frifindelse.
° Der traeffes afgoerelse om sagens omkostninger efter gaeldende regler.
De principale paastande
Parternes argumenter
14 Sagsoegeren har til stoette for paastandene paaberaabt sig ét anbringende, nemlig om tilsidesaettelse af artikel 4, stk. 1, litra a), i vedtaegtens bilag VII. Anbringendet omfatter to led. Sagsoegeren har for det foerste gjort gaeldende, at Kommissionen har begaaet en skoensfejl ved fastlaeggelsen af hans varige bopael i den referenceperiode, der er omfattet af denne bestemmelse, nemlig den femaarige periode, som udloeb seks maaneder foer hans tiltraedelse af tjenesten. Sagsoegeren har derefter henvist til, at udlandstillaegget er en velerhvervet rettighed, og til formaalet med udlandstillaegget.
15 For saa vidt angaar anbringendets foerste led har sagsoegeren gjort gaeldende, at han paa det tidspunkt, hvor han blev ansat i Kommissionen, havde sin varige bopael i Spanien. Til stoette for denne paastand paaberaaber han sig foelgende kendsgerninger: Han har stedse udoevet sine politiske rettigheder i Spanien; han har sin stoerste formuemaessige tilknytning til Spanien; han haaber at kunne etablere sig i Spanien, naar han har fundet arbejde dér; han har tilbragt ni maaneder, fra 1. oktober 1980 til 28. juni 1981, dvs. i begyndelsen af ovennaevnte referenceperiode, med at soege arbejde i Torrevieja (Spanien), der er fastsat som hans hjemsted; selv om han har boet i Belgien i referenceperioden, har han ikke taenkt sig at goere Belgien til det sted, hvortil han har et permanent og naturligt tilhoersforhold, eller goere sin bolig dér til sin varige og endelige bopael.
16 Sagsoegeren anfoerer, at begrebet varig bopael ifoelge Domstolens og Rettens faste praksis skal betragtes som det sted, hvor den paagaeldende har villet oprette og stabilisere det varige midtpunkt for sine interesser. Sagsoegeren har heraf udledt, at selv om hans faktiske bopael laa i Belgien, hindrede ovennaevnte forhold, at Belgien fastsaettes som det sted, hvor han i referenceperioden havde sin varige bopael. Han finder, at der ved anvendelsen af artikel 4, stk. 1, litra a), i vedtaegtens bilag VII skal tages hensyn til kriteriet varig bopael, og at det fremgaar af Faellesskabets retspraksis, at der er taget hensyn til dette kriterium ved ydelsen af udlandstillaegget.
17 Sagsoegeren erkender, at Retten i dom af 8. april 1992 (sag T-18/91, Costacurta Gelabert mod Kommissionen, Sml. II, s. 1655) har fastslaaet, at artikel 4, stk. 1, litra a), i vedtaegtens bilag VII skal fortolkes saaledes, at en tjenestemand har ret til udlandstillaeg, naar han i referenceperioden vedvarende har boet uden for den stat, paa hvis omraade han goer tjeneste. Ifoelge sagsoegeren kan det dog ikke udledes af denne dom, at Retten har villet saette spoergsmaalstegn ved selve ordlyden af artikel 4, stk. 1, litra a), i vedtaegtens bilag VII ved at erstatte kriteriet om, at man ikke maa have varig bopael, med et kriterium om, at man overhovedet ikke maa have bopael det paagaeldende sted. Efter sagsoegerens opfattelse ville Retten blot paapege, at manglende bopael i tjenestelandet i referenceperioden giver ret til udlandstillaeg. Sagsoegeren finder imidlertid ikke, at det heraf kan udledes, at artikel 4, stk. 1, litra a), er til hinder for, at en tjenestemand, som ikke kan godtgoere, at han i hele referenceperioden ikke har boet fast uden for tjenestelandet, modtager udlandstillaeg. Et saadant raesonnement vil foere til det "absurde" resultat, at en tjenestemand, der har opholdt sig kort i samtlige de lande, hvor han kan taenkes at skulle goere tjeneste, under alle omstaendigheder er udelukket fra at modtage udlandstillaeg.
18 Kommissionen har under henvisning til artikel 4, stk. 1, litra a), i vedtaegtens bilag VII gjort gaeldende, at det fremgaar af fast retspraksis, at betingelsen for at modtage udlandstillaeg er, at den paagaeldende hverken har haft varig bopael eller har udoevet sit hovederhverv paa tjenestelandets europaeiske omraade i referenceperioden (Domstolens dom af 2.5.1985, sag 246/83, De Angelis mod Kommissionen, Sml. s. 1253, praemis 14, Rettens ovennaevnte dom i sagen Costacurta Gelabert mod Kommissionen, praemis 44, og Rettens dom af 10.7.1992, sag T-63/91, Benzler mod Kommissionen, Sml. II, s. 2095, praemis 6).
19 Kommissionen finder ikke, at simple "forhaabninger" om en dag at kunne etablere sig i Spanien, den omstaendighed, at man udoever sine politiske rettigheder dér, en formuemaessig tilknytning til dette land samt et ni maaneders ophold i Spanien i aarene 1980-1981 kan aendre ved det forhold, at sagsoegeren i referenceperioden har haft varig bopael eller har udoevet et erhverv paa belgisk omraade. Kommissionen bemaerker, at Domstolens og Rettens praksis vedroerende vilkaarene for anvendelse af artikel 4, stk. 1, litra a), i vedtaegtens bilag VII (bl.a. Domstolens dom af 31.5.1988, sag 211/87, Nuñez mod Kommissionen, Sml. s. 2791, praemis 9 og 10, og Rettens ovennaevnte dom i sagen Costacurta Gelabert mod Kommissionen, praemis 42) har fremhaevet, at der ligger "enkle og objektive kriterier" til grund for naevnte bestemmelse, og at administrationen ikke behoever at undersoege, hvilke "bagtanker" tjenestemaendene har haft med hensyn til fastsaettelsen af det varige midtpunkt for deres interesser. Disse kriterier er tjenestemandens varige bopael samt hans manglende udoevelse af erhverv i den stat, paa hvis omraade tjenestestedet er beliggende, i referenceperioden. Og efter Kommissionens opfattelse kan det i den foreliggende sag ikke naegtes, at sagsoegeren, som har boet i Belgien fra 1965 til 1. oktober 1980 og fra 29. juni 1981 til 30. april 1986, har haft varig bopael i denne stat i referenceperioden, nemlig perioden fra 1. november 1980 til 30. oktober 1985.
20 For saa vidt angaar anbringendets andet led har sagsoegeren for det foerste bemaerket, at Domstolen med hensyn til formaalet med udlandstillaegget har fastslaaet, at udlandstillaegget har til formaal at opveje de saerlige byrder og ulemper, som ansaettelsen ved Faellesskaberne forvolder tjenestemaendene, der af denne grund er tvunget til at skifte bopael og integrere sig i nye omgivelser (jf. ovennaevnte dom i sagen De Angelis mod Kommissionen og i sagen Nuñez mod Kommissionen). Sagsoegeren goer gaeldende, at ydelsen af udlandstillaegget er knyttet til en bestemt situation, nemlig situationen paa det tidspunkt, hvor den paagaeldende tjenestemand tiltraadte Faellesskabernes tjeneste. I modsaetning til dagpenge, som ydes midlertidigt i en begraenset periode for at opveje omkostningerne og ulemperne ved at skulle rejse til og midlertidigt installere sig paa tjenestestedet og samtidig opretholde sin tidligere bopael (ogsaa midlertidigt), modtager tjenestemanden udlandstillaegget under hele sin tjeneste, ogsaa selv om de saerlige byrder og ulemper, som ansaettelsen forvolder, for laengst er ophoert.
21 Sagsoegeren paapeger, at artikel 4, stk. 1, litra a), i vedtaegtens bilag VII indeholder en undtagelse fra den almindelige regel og fastslaar, at der "[ses] bort fra de tilfaelde, hvor vedkommende har gjort tjeneste for en anden stat eller en international organisation", og at Domstolen har fortolket denne undtagelse saaledes, at formaalet med den er at sikre, at personer, der har bosat sig i tjenestelandet med henblik paa dér at goere tjeneste for en anden stat eller en international organisation uden at have varig tilknytning til dette land, ikke straffes ved, at de mister udlandstillaegget (ovennaevnte dom i sagen Nuñez mod Kommissionen, praemis 11). Ifoelge sagsoegeren er det hoejst sandsynligt dette raesonnement, der laa til grund, da faellesskabslovgiver besluttede at yde de paagaeldende tjenestemaend udlandstillaeg i hele den periode, hvor de gjorde tjeneste i Faellesskaberne. Det maa saaledes kunne haevdes, at udlandstillaegget skal opretholdes for en tjenestemand, som har ret til udlandstillaeg, men som efter en forflyttelse kommer til at goere tjeneste i en stat, hvor han ikke ville have faaet noget udlandstillaeg, hvis det havde vaeret stedet for hans tiltraedelse af Faellesskabets tjeneste. Derfor boer retten til udlandstillaegget betragtes som en velerhvervet rettighed for en tjenestemand, der paa et eller andet tidspunkt i sin karriere i Faellesskabernes tjeneste har faaet tildelt den. Sagsoegeren bemaerker, at ganske vist fastsaetter artikel 4, stk. 1, litra a), i vedtaegtens bilag VII kriterier, "som dels er enkle og objektive, dels klare og ubetingede" (ovennaevnte dom i sagen Costacurta Gelabert mod Kommissionen, praemis 41), men disse kriterier vedroerer en bestemt situation paa et bestemt tidspunkt, saaledes at udlandstillaegget i fremtiden fortsat skal udbetales til en tjenestemand, som paa et bestemt tidspunkt i sin karriere i Faellesskabernes tjeneste har opfyldt betingelserne for at faa det tildelt.
22 Sagsoegeren har for det andet bemaerket, at det i den foreliggende sag er klart, at de saerlige byrder og ulemper, udlandstillaegget efter Domstolens opfattelse tager sigte paa, goer sig mere gaeldende efter hans forflyttelse til Belgien end i hans sidste tid i Luxembourg, idet han er spansk statsborger og har brudt enhver tilknytning til Belgien efter at have tilbragt fem aar og ti maaneder i Luxembourg i Kommissionens tjeneste.
23 Kommissionen har for det foerste gjort gaeldende, at sagsoegerens synspunkt er en fortolkning ultra legem af artikel 4, stk. 1, litra a), i vedtaegtens bilag VII. Det tjenestested, der skal tages i betragtning i henhold til denne artikel, er ikke alene det sted, hvor han i sin tid paabegyndte sin tjeneste. Derfor maa betingelserne for at modtage udlandstillaeg kontrolleres ved hver aendring af tjenestestedet. Det modsatte synspunkt vil ifoelge Kommissionen foere til en "absurd" situation, naar henses til formaalet med artikel 4, stk. 1, litra a), nemlig en situation, hvor udlandstillaegget skal betales til en belgisk tjenestemand eller ansat, som efter at have arbejdet i Luxembourg i en periode, hvor kan har modtaget tillaegget, flyttes til Bruxelles, hvor han blev ansat. Kommissionen bemaerker derefter under henvisning til Domstolens praksis med hensyn til udlandstillaeggets formaal under alle omstaendigheder, at sagsoegeren paa ingen maade til stoette for sit synspunkt har dokumenteret, at der var saerlige byrder eller ulemper ved at bo i Belgien, som skulle opvejes af udlandstillaegget.
Rettens bemaerkninger
24 Det skal indledningsvis paapeges, at det i artikel 4, stk. 1, litra a), i vedtaegtens bilag VII hedder, at der gives et udlandstillaeg til den tjenestemand, som ikke har eller har haft statsborgerskab i den stat, paa hvis omraade han goer tjeneste, og i den femaarsperiode, der udloeber seks maaneder foer hans tiltraedelse af tjenesten, hverken har udoevet sit hovederhverv eller haft bopael paa en varig maade paa statens europaeiske omraade.
25 For saa vidt angaar det foerste led i sagsoegerens anbringende fastslaar Retten for det foerste, at det spoergsmaal, der er forelagt den, vedroerer fortolkningen af begrebet varig bopael, som anvendes i ovennaevnte artikel 4, stk. 1, litra a), idet sagsoegeren har haevdet, at han havde sin varige bopael i Spanien i den paagaeldende referenceperiode.
26 Retten bemaerker derefter, at retten til udlandstillaeg ifoelge fast retspraksis er betinget af, at den paagaeldende tjenestemand ikke har haft varig bopael eller udoevet sit hovederhverv paa tjenestelandets europaeiske omraade i referenceperioden (Domstolens domme af 20.2.1975, sag 21/74, Airola mod Kommissionen, Sml. s. 221, praemis 6, og sag 37/74, Van den Broeck mod Kommissionen, Sml. s. 235, praemis 6, ovennaevnte dom i sagen De Angelis mod Kommissionen, praemis 14, i sagen Costacurta Gelabert mod Kommissionen, praemis 44, og i sagen Benzler mod Kommissionen, praemis 16).
27 Retten bemaerker, at begrebet varig bopael efter Faellesskabets retspraksis konstant er blevet fortolket som det sted, hvor den paagaeldende har villet oprette og stabilisere det varige midtpunkt for sine interesser (Domstolens dom af 12.7.1973, sag 13/73, Angenieux, Sml. s. 935, af 17.2.1977, sag 76/76, Di Paolo, Sml. s. 315, af 14.7.1988, sag 284/87, Schaeflein mod Kommissionen, Sml. s. 4475, af 23.4.1991, sag C-297/89, Ryborg, Sml. I, s. 1943, praemis 19, og ovennaevnte dom i sagen Benzler mod Kommissionen, praemis 25), og at begrebet varigt ophold bunder i faktiske forhold, hvor der tages hensyn til den paagaeldendes faktiske bopael (ovennaevnte dom i sagen Benzler mod Kommissionen, praemis 17).
28 I den foreliggende sag fastslaar Retten, at sagsoegeren fra 1965 til 1. maj 1986, dvs. i den paagaeldende referenceperiode fra 1. november 1980 til 30. oktober 1985 har haft varig bopael i Belgien. Det er tilstraekkeligt at paapege, at sagsoegeren selv i replikken (s. 3, andet afsnit) erkender at have boet i Belgien i referenceperioden, at attesten udstedt den 3. maj 1986 af politiet i Amay Kommune (Provinsen Liège) bekraefter, at sagsoegeren har boet i Amay siden den 9. februar 1978, og at attesten af 2. oktober 1989 fra Spaniens generalkonsulat i Liège viser, at sagsoegeren "midlertidigt opholdt sig" i Torrevieja fra 1. oktober 1980 til 28. juni 1981.
29 Med hensyn til det ni maaneders ophold i Spanien i ovennaevnte tidsrum skal bemaerkes, at sagsoegeren efter opholdet fortsat boede og arbejdede i Liège, som han havde gjort tidligere. En saadan sporadisk og kortvarig fravaersperiode fra tjenestelandet kan ikke anses for tilstraekkelig til, at sagsoegerens opholdssted i tjenestestaten mister sin karakter af varig bopael i den paagaeldende vedtaegtsbestemmelses forstand (Domstolens dom af 9.10.1984, sag 188/83, Witte mod Parlamentet, Sml. s. 3465, praemis 11). Dette fravaer vedroerer alene de foerste otte maaneder af referenceperioden og er foelgelig ikke tilstraekkeligt til, at sagsoegerens varige ophold i Belgien siden 1965 kan anses for afbrudt, idet sagsoegeren uafbrudt har boet i Belgien i hele den resterende del af referenceperioden.
30 I oevrigt er det forhold, at sagsoegeren kan have haft til hensigt at soege arbejde i Spanien for at etablere sig dér, og at han har udoevet sine politiske rettigheder dér samt har formuemaessig tilknytning til landet, ikke i sig selv tilstraekkeligt til at saette spoergsmaalstegn ved konklusionen i praemis 29 med hensyn til bestemmelsen af sagsoegerens varige bopael i Belgien. Det er nemlig ubestridt, at sagsoegeren i hele referenceperioden har bevaret sit naturlige tilknytningsforhold til Belgien, hvor han havde sin bopael, og hvor han i stoerstedelen af referenceperioden arbejdede (se Domstolens dom af 17.2.1976, sag 42/75, Delvaux mod Kommissionen, Sml. s. 167, praemis 8). Hertil kommer, at det forhold, at Kommissionen paa hans anmodning har fastsat Spanien som hans hjemsted, under ingen omstaendigheder kan paavirke afgoerelsen af tvisten i denne sag, idet henholdsvis spoergsmaalet om fastlaeggelsen af hjemstedet og spoergsmaalet om, hvorvidt der skal ydes udlandstillaeg, beror paa forskellige behov og kriterier. (Domstolens dom af 10.10.1989, sag 201/88, Atala-Palmerini mod Kommissionen, Sml. s. 3109, praemis 13).
31 Heraf foelger, at anbringendets foerste led maa forkastes.
32 For saa vidt angaar anbringendets andet led, som gaar ud paa, at retten til udlandstillaeg maa betragtes som en velerhvervet rettighed, der fortsat skal indroemmes en tjenestemand, som paa et bestemt tidspunkt i sin karriere i Faellesskabernes tjeneste har opfyldt betingelserne for at modtage udlandstillaegget, finder Retten paa ingen maade, at artikel 4, stk. 1, litra a), i vedtaegtens bilag VII kan fortolkes paa denne maade. Ifoelge fast retspraksis har udlandstillaegget til formaal at opveje de saerlige byrder og ulemper, der er forbundet med varig udoevelse af et erhverv i et land, som tjenestemanden ikke har haft nogen varig tilknytning til foer sin tiltraedelse af tjenesten (ovennaevnte dom i sagen Nuñez mod Kommissionen, praemis 9, og i sagen Costacurta Gelabert mod Kommissionen, praemis 42, Rettens dom af 30.3.1993, sag T-4/92, Vardakas mod Kommissionen, Sml. II, s. 357, praemis 39). Foelgelig skal den paagaeldende bestemmelse fortolkes saaledes, at en tjenestemand modtager udlandstillaeg, fordi han goer tjeneste i en stat, som han ikke har haft nogen varig tilknytning til foer sin tiltraedelse af tjenesten, idet tiltraedelse af tjenesten skal forstaas som den foerste gang, tjenestemanden tiltraeder Faellesskabernes tjeneste. Men naar denne tjenestemand flyttes til et land, han har haft varig tilknytning til foer sin tiltraeden af tjenesten, naermere betegnet et land, hvor han i henhold til artikel 4, stk. 1, litra a), har udoevet sit erhverv eller haft bolig paa en varig maade i referenceperioden, mister han retten til udlandstillaeg. Det er saaledes det konkrete forhold, tjenestemanden har til hvert tjenestested, som er afgoerende for retten til udlandstillaeg.
33 For saa vidt angaar sagsoegerens synspunkt om, at de saerlige byrder og ulemper, som skal opvejes af udlandstillaegget, i den foreliggende sag er blevet stoerre efter hans forflyttelse til Bruxelles, er det tilstraekkeligt at bemaerke, at Retten allerede har fastslaaet, at sagsoegeren foer sin tiltraedelse af tjenesten havde varig bopael i Belgien. Da han saaledes udoever sit erhverv i et land, som han har haft varig tilknytning til foer sin tiltraedelse af tjenesten, kan han ikke paaberaabe sig saerlige byrder eller ulemper til stoette for sit krav om udlandstillaeg.
34 Heraf foelger, at ogsaa det andet led i anbringendet maa forkastes, og at de principale paastande i sagen foelgelig ikke kan tages til foelge. Som en konsekvens heraf kan paastanden om, at det paalaegges Kommissionen at udbetale det omtvistede udlandstillaeg med renter efter loven, ej heller tages til foelge under nogen omstaendigheder.
Den subsidiaere paastand
Parternes argumenter
35 Sagsoegeren har gjort gaeldende, at visse tjenestemaend i Kommissionen, som i den i artikel 4, stk. 1, litra a), i vedtaegtens bilag VII fastsatte referenceperiode har boet eller arbejdet paa varig maade i tjenestelandet, alligevel oppebaerer udlandstillaeg. Denne situation opstaar navnlig i tilfaelde med tjenestemaend, som, efter foerst at vaere tjenestegoerende uden for den stat, hvor deres varige bopael var beliggende i referenceperioden, bliver forflyttet til denne stat. Det er den samme situation, som sagsoegeren vil befinde sig i, saafremt "det umulige sker", og Retten fastsaetter stedet for hans varige bopael i referenceperioden til Belgien. Efter sagsoegerens opfattelse vil en saadan praksis fra ansaettelsesmyndighedens side klart kunne medfoere en forskelsbehandling mellem tjenestemaend, som faktisk befinder sig i sammenlignelige situationer, en forskelsbehandling i strid med principperne om ligebehandling og ikke-diskrimination. Sagsoegeren har derfor opfordret Retten til at goere brug af procesreglementets artikel 49 og foretage de noedvendige undersoegelser i Kommissionens tjenestegrene.
36 Sagsoegeren har subsidiaert paastaaet sagsoegte doemt til at betale ham et personligt tillaeg paa 12% af hans grundloen, hvilket er den eneste maade, hvorpaa han kan opnaa ligebehandling med de oevrige tjenestemaend, der befinder sig i en sammenlignelig situation, og som modtager udlandstillaeg.
37 Kommissionen har svaret, at bortset fra, at den ikke er klar over, noejagtig hvilke tilfaelde sagsoegeren hentyder til, maa det, hvis det godtgoeres, at det er ulovligt at betale udlandstillaeg til de tjenestemaend, sagsoegeren sigter paa, foere til, at den afgoerelse, hvorved de faar tildelt denne ret, traekkes tilbage, og under ingen omstaendigheder til, at administrationen tilsidesaetter de vedtaegtsbestemmelser, sagsoegeren er omfattet af. Selv om det antages, at ydelsen af tillaegget er ulovligt, "kan denne situation ikke give anledning til en klage over forskelsbehandling og til den foelgeslutning, at sagsoegeren skal behandles paa samme maade" (generaladvokat Roemer' s forslag til afgoerelse i forbindelse med Domstolens dom af 13.7.1972, forenede sager 55/71-76/71, 86/71, 87/71 og 95/71, Besnard m.fl. mod Kommissionen, Sml. 1972, s. 145, org. ref.: Rec. s. 543).
Rettens bemaerkninger
38 Retten skal henvise til, at ligebehandlingsprincippet, som det med rette er blevet haevdet af Kommissionen, efter fast retspraksis alene kan paaberaabes, saafremt det kan ske under overholdelse af loven (ovennaevnte dom i sagen Besnard m.fl. mod Kommissionen, praemis 39), og at ingen til egen fordel kan paaberaabe sig en ulovlighed, der er begaaet til fordel for tredjemand (ovennaevnte dom i sagen Witte mod Parlamentet, praemis 15). Foelgelig maa anbringendet om, at ligebehandlingsprincippet er tilsidesat, forkastes. Derfor kan sagsoegerens subsidiaere paastand ej heller tages til foelge.
39 Herefter maa sagsoegte frifindes.
Afgørelse om sagsomkostninger
Sagens omkostninger
40 I henhold til procesreglementets artikel 87, stk. 2, paalaegges det den tabende part at betale sagens omkostninger, hvis der er nedlagt paastand herom. I henhold til samme reglements artikel 88 baerer institutionerne dog selv deres egne omkostninger i tvister mellem Faellesskaberne og deres ansatte. Retten bestemmer foelgelig, at hver part skal betale sine egne omkostninger.
Afgørelse
Paa grundlag af disse praemisser
udtaler og bestemmer
RETTEN (Tredje Afdeling)
1) Kommissionen frifindes.
2) Hver part betaler sine omkostninger.