CELEX: 62008CJ0064
Pakalpojumu sniegšanas brīvība
Brīvība veikt uzņēmējdarbību
Valsts tiesiskais regulējums, ar ko ir izveidota koncesiju sistēma azartspēļu rīkošanai kazino
Koncesiju iegūšana, kas paredzēta tikai valsts teritorijā dibinātām akciju sabiedrībām
Visu koncesiju piešķiršana bez jebkāda konkursa

Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par EKL 43. un 49. panta interpretāciju.
Šis lūgums ir iesniegts saistībā ar kriminālprocesu, kas uzsākts pret E. Engelmanu par Austrijas tiesību aktu neievērošanu
saistībā ar spēļu namu vadīšanu.

Atbilstošās tiesību normas
Austrijā azartspēles reglamentē Federālais azartspēļu likums (
Glücksspielgesetz
) redakcijā, kas publicēta
Bundesgesetzblatt für die Republik Österreich
620/1989 (turpmāk tekstā – “
GSpG
”).
Saskaņā ar
GSpG
sagatavošanas dokumentiem (
travaux préparatoires
) šajā likumā, pirmkārt, paredzēts reglamentēt azartspēles un, otrkārt, tam ir ar nodokļiem saistīts mērķis.
Attiecībā uz mērķi reglamentēt azartspēles
GSpG
paskaidrojošo piezīmju vispārējā daļā ir norādīts, ka ideālā gadījumā pilnīgs azartspēļu aizliegums būtu visatbilstošākais
tiesiskais regulējums, bet ka, ņemot vērā labi zināmu faktu, ka cilvēkam tomēr, šķiet, piemīt azarts, daudz saprātīgāk ir
virzīt šo azartu indivīda un sabiedrības interesēs. Tajā ir precizēts, ka tādējādi tiek sasniegti divi mērķi, proti, tiek
novērsta azartspēļu nelikumīga organizēšana, kas ir novērojama valstīs, kurās ir pilnībā aizliegtas azartspēles, un tajā pašā
laikā valsts saglabā iespēju uzraudzīt azartspēles, kas tiek organizētas likumīgi, un šīs uzraudzības galvenajam mērķim ir
jābūt spēlētāja aizsardzībai.
Saistībā ar nodokļiem minētajās paskaidrojošajās piezīmēs ir norādīts uz federālās valsts interesēm no azartspēļu monopola
gūt cik vien iespējams lielākus ienākumus, un federālajai valdībai līdz ar to, pieņemot tiesisko regulējumu par azartspēlēm,
ne vien ir jāievēro un jāaizsargā mērķis reglamentēt šīs spēles, bet arī jāparūpējas, lai tās tiktu rīkotas tā, ka šis monopols
tai rada cik vien iespējams lielākus ienākumus.

GSpG
3. pantā ir izveidots “valsts monopols” azartspēļu jomā, paredzot, ka tiesības organizēt un vadīt šīs spēles principā ir tikai
valstij, ja vien šajā likumā nav noteikts citādi.
Saskaņā ar
GSpG
21. panta 1. punktu federālais finanšu ministrs var piešķirt tiesības organizēt un vadīt azartspēles, piešķirot koncesijas
spēļu namu vadīšanai. Kopējais koncesiju skaits, ko var piešķirt, ir ierobežots līdz 12, un var piešķirt tikai vienu koncesiju
uz vienas pašvaldības teritoriju.
Azartspēļu rīkošanas koncesiju piešķiršanas nosacījumi ir paredzēti
GSpG
21. panta 2. punktā. Tajā īpaši ir precizēts, ka koncesionāram ir jābūt akciju sabiedrībai, kuras juridiskā adrese ir Austrijā,
tā pamatkapitālam ir jābūt vismaz EUR 22 miljoniem un – atkarībā no apstākļiem – šim koncesionāram vietējām varas iestādēm
jāpiedāvā vislabākās nodokļu ieņēmumu gūšanas iespējas, ievērojot
GSpG
noteikumus par spēlētāju aizsardzību.
Saskaņā ar
GSpG
22. pantu koncesijas ilgums nedrīkst pārsniegt 15 gadus.
Saskaņā ar
GSpG
31. panta 1. punktu Federālajai finanšu ministrijai ir tiesības veikt vispārēju koncesionāra uzraudzību. Saistībā ar to tā
var iepazīties ar koncesionāra darbības pārskatiem, un tās aģenti, kas pilnvaroti veikt uzraudzību, var piekļūt koncesionāra
tirdzniecības telpām. Turklāt minētā ministrija saskaņā ar šī 31. panta 2. punktu uz sabiedrību koncesionāri norīko valsts
komisāru. Turklāt saskaņā ar minētā 31. panta 3. punktu pārbaudīti gada pārskati Federālajai finanšu ministrijai ir jāiesniedz
sešu mēnešu termiņā pēc finanšu gada beigām.
Par azartspēlēm, ko organizē persona, kurai nav azartspēļu koncesijas, kā arī komerciāla rakstura dalību spēlēs, kas organizētas
šādos apstākļos, var ierosināt krimināllietu. Saskaņā ar Austrijas Kriminālkodeksa (
Strafgesetzbuch
, turpmāk tekstā – “
StGB
”) 168. pantu sods ir paredzēts “ikvienam, kas organizē spēles, kuras ir formāli aizliegtas vai kuru labvēlīgs vai nelabvēlīgs
iznākums ir atkarīgs tikai vai galvenokārt no nejaušības, vai ikvienam, kas atbalsta tikšanās šādu spēļu organizēšanai, lai
gūtu finansiālu labumu no šādas organizēšanas vai no šādas tikšanās vai lai šādu labumu radītu trešai personai”.

Pamata lieta un prejudiciālie jautājumi

Casinos Austria AG
pašreiz pieder 12
GSpG
21. pantā paredzētās koncesijas spēļu namu vadīšanai.
Šīs koncesijas sākotnēji šai sabiedrībai tika piešķirtas ar administratīvu 1991. gada 18. decembra rīkojumu uz laiku ne ilgāku
par 15 gadiem.
Koncesijas sešu spēļu namu vadīšanai Bregencā, Grācā, Insbrukā, Lincā, Zalcburgā un Vīnē vēlāk priekšlaicīgi tika atjaunotas
uz 15 gadiem, sākot no 1998. gada 1. janvāra, kā rezultātā tās beigs darboties 2012. gada 31. decembrī. Tāpat arī koncesijas,
kas attiecas uz 6 spēļu namiem Bādenē, Bādgašteinā [
Bad Gastein
], Kicbīelē [
Kitzbühel
], Klainvalzertālē [
Kleinwalsertal
], Zīfeldē [
Seefeld
] un Veldenē [
Velden
], tika atjaunotas uz 15 gadiem, sākot no 2001. gada 1. janvāra, un līdz ar to beigs darboties 2015. gada 31. decembrī.
Austrijas valdība, atbildot uz Tiesas uzdoto jautājumu, apstiprināja, ka visas šīs koncesijas tika piešķirtas bez iepriekšēja
uzaicinājuma iesniegt piedāvājumu publiskā iepirkuma procedūrā.
E. Engelmans, kas ir Vācijas pilsonis, vadīja spēļu namus Austrijā no 2004. gada sākuma līdz 2006. gada 19. jūlijam Lincā
un no 2004. gada aprīļa līdz 2005. gada 14. aprīlim Šerdingā [
Schärding
]. Šajos spēļu namos viņš piedāvāja saviem klientiem spēli, ko sauc par “novērošanas ruleti”, un kāršu spēles pokeru un “Two
Aces”. Viņš nebija ne pieprasījis piešķirt koncesiju azartspēļu organizēšanai, ne saņēmis likumīgu atļauju citā dalībvalstī.
Ar 2007. gada 5. marta spriedumu
Bezirksgericht Linz
[Lincas apgabaltiesa] atzina E. Engelmanu par vainīgu azartspēļu organizēšanā Austrijas teritorijā, lai no tās gūtu finansiālu
labumu. Tādējādi viņš tika atzīts par vainīgu
StGB
168. panta 1. punktā paredzētajā nodarījumā, kas saistīts ar pretlikumīgu azartspēļu organizēšanu. Šī iemesla dēļ viņam piesprieda
samaksāt naudas sodu EUR 2000 apmērā.
E. Engelmans par minēto spriedumu iesniedza apelācijas sūdzību
Landesgericht Linz
[Federālās zemes tiesa Lincā]. Šai tiesai ir šaubas par
StGB
noteikumu, kas aplūkoti kopā ar Austrijas noteikumiem par azartspēlēm, saderību ar Savienības tiesībām, it īpaši ar EKL 43. un
49. pantu.
Šīs šaubas ir pamatotas, pirmkārt, ar to, ka, cik iesniedzējtiesai zināms, pirms piemērojamo
GSpG
noteikumu pieņemšanas netika analizēti draudi, kas saistīti ar atkarību no spēlēm, un juridiskās un faktiskās prevencijas
iespējas.
Landesgericht Linz
uzskata, ka šie noteikumi ir pretrunā Tiesas judikatūrai, saskaņā ar kuru papildus iemesliem, uz kuriem var atsaukties dalībvalsts,
lai pamatotu ierobežojumu pakalpojumu sniegšanas brīvībai, ir jāanalizē šīs valsts veiktā ierobežojošā pasākuma nepieciešamība
un samērīgums.
Otrkārt, iesniedzējtiesai ir šaubas par azartspēļu, attiecībā uz kurām ir piešķirta koncesija, politikas saskanīgo un sistemātisko
raksturu Austrijā. Tā uzskata, ka saskanīgs un sistemātisks azartspēļu un derību ierobežojums var pastāvēt tikai tad, ja likumdevējs
novērtē visas jomas un visus azartspēļu sektorus un iejaucas atkarībā no bīstamības vai atkarības iespējamības, ko rada katra
veida spēle. Par tādu nevar uzskatīt gadījumu Austrijā. Austrijas azartspēļu monopols ļauj organizēt plašas reklāmas kampaņas
šajā nozarē, un tādējādi tiek akceptēta aktīva mudināšana piedalīties azartspēlēs vai derībās.
Treškārt,
Landesgericht Linz
šaubās, vai ar prasībām par atbilstību, vajadzību un samērīgumu ir saderīgs ierobežojums, kas paredz, ka koncesijas tiek piešķirtas
tikai tām akciju sabiedrībām, kuru juridiskā adrese ir valsts teritorijā, lai cīnītos pret ekonomiskajiem noziegumiem, naudas
“atmazgāšanu” vai atkarību no spēlēm.
Ceturtkārt,
Landesgericht Linz
atsaucas uz to, ka valsts iestādes aktīvi meklē ieņēmumus no nodokļiem, ko veido spēļu namu pārskaitītie maksājumi. Šī situācija
esot pretrunā Tiesas judikatūrai, saskaņā ar kuru pamatbrīvību ierobežojumiem azartspēļu jomā ir jābūt vērstiem uz to, lai
faktiski ierobežotu spēlēšanas iespējas, nevis uz jauna finanšu avota radīšanu.
Iesniedzējtiesa uzskata, ka tad, ja Savienības tiesību normas ļauj piešķirt E. Engelmanam atļauju vadīt azartspēļu uzņēmumu,
nepastāvot pienākumam nodibināt vai iegādāties akciju sabiedrību, kuras juridiskā adrese ir Austrijas teritorijā, viņš principā
varētu būt kandidāts uz koncesijas iegūšanu. Ja šāda atļauja viņam tiktu piešķirta, apstākļi, kas uzskatāmi par azartspēļu
pretlikumīgu organizēšanu Kriminālkodeksa 168. panta nozīmē, vairs nepastāvētu.
Šādos apstākļos
Landesgericht Linz
nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:
“1)      Vai [EKL] 43. pants ir interpretējams tādējādi, ka tas nepieļauj dalībvalsts tiesību normu, kurā azartspēļu rīkošana spēļu
namos ir atļauta tikai tām sabiedrībām, kas izveidotas kā akciju sabiedrības un kuru juridiskā adrese ir šīs dalībvalsts teritorijā,
un kurā līdz ar to ir paredzēta šādas sabiedrības dibināšana vai iegāde šajā dalībvalstī?
2)      Vai [EKL] 43. un 49. pants ir interpretējami tādējādi, ka tie aizliedz jebkādu atsevišķu tādu azartspēļu valsts monopolu kā
azartspēles, kas tiek spēlētas spēļu namos, ja attiecīgajai dalībvalstij nav saskanīgas un sistemātiskas azartspēļu ierobežojumu
politikas, jo azartspēļu organizētāji, kam ir piešķirta valsts koncesija, mudina piedalīties azartspēlēs – piemēram, ar sportu
saistītās derībās un valsts loterijās – un šī iemesla dēļ veido reklāmu televīzijā, laikrakstos vai žurnālos, reklāmu, kurā
pat ir minēts, ka neilgi pirms loto izlozes par loterijas biļeti tiks piedāvāta naudas summa skaidrā naudā (“TOI TOI TOI –
Glaub’ ans Glück”) (“Lai veicas – Tici veiksmei”)?
3)      Vai [EKL] 43. un 49. pants ir interpretējami tādējādi, ka tie nepieļauj valsts tiesību normu, saskaņā ar kuru visas koncesijas
par azartspēļu organizēšanu un spēļu namu vadīšanu, kas paredzētas valsts tiesību aktos par azartspēlēm, tiek piešķirtas uz
15 gadiem, pamatojoties uz tiesisko regulējumu, saskaņā ar kuru no konkursa tiek izslēgti kandidāti no Kopienas (kam nav šīs
dalībvalsts pilsonības)?”

Par prejudiciālajiem jautājumiem
E. Engelmans, kurš neapstrīd, ka nav lūdzis viņam piešķirt koncesiju spēļu nama vadīšanai Austrijā, katrā ziņā nevarēja iegūt
šādu koncesiju, jo, pirmkārt, viņš neatbilda attiecīgajos valsts tiesību aktos izvirzītajiem nosacījumiem, proti, viņam nepiederēja
akciju sabiedrība, kuras juridiskā adrese ir šajā dalībvalstī, un, otrkārt, visas valsts tiesību aktos paredzētās koncesijas
jau bija piešķirtas kādai Austrijas sabiedrībai. Iesniedzējtiesa uzskata, ka nodarījumu, kurā tiek vainots E. Engelmans, veidojošo
elementu esamība ir saistīta ar jautājumu par šīs izslēgšanas likumību. Līdz ar to vispirms ir jāizskata pirmais un trešais
jautājums.

Par pirmo jautājumu
Uzdodot savu pirmo jautājumu, iesniedzējtiesa būtībā vēlas noskaidrot, vai EKL 43. pants nepieļauj divus valsts tiesību aktos
paredzētos nosacījumus spēļu namu vadīšanas koncesiju īpašniekiem, proti, prasību, ka uzņēmumam ir jābūt nodibinātam akciju
sabiedrības formā, un prasību, ka tā juridiskajai adresei ir jābūt valsts teritorijā.
Par koncesionāriem noteikto prasību būt nodibinātiem akciju sabiedrību formā
Nosacījums, ka uzņēmējiem, kas vēlas vadīt spēļu namus, ir jābūt dibinātiem akciju sabiedrības formā, ir brīvības veikt uzņēmējdarbību
ierobežojums EKL 43. panta nozīmē. Šāds nosacījums kavē uzņēmējus, kas ir fiziskas personas, kā arī uzņēmumus, kas valstī,
kurā tie ir nodibināti, ir izvēlējušies citu uzņēmējdarbības veikšanas formu, izveidot otru uzņēmumu Austrijā (šajā ziņā skat.
1984. gada 12. jūlija spriedumu lietā 107/83
Klopp
,
Recueil
, 2971. lpp., 19. punkts; 1988. gada 7. jūlija spriedumu lietā 143/87
Stanton
un
L’Étoile 1905
,
Recueil
, 3877. lpp., 11. punkts, kā arī 2004. gada 29. aprīļa spriedumu lietā C‑171/02 Komisija/Portugāle,
Recueil
, I‑5645. lpp., 42. punkts).
Jāizvērtē, kādā mērā šāds ierobežojums tomēr ir pieņemams kā EK līgumā skaidri paredzēts izņēmums vai arī atbilstoši Tiesas
judikatūrai ir pamatots ar primāriem vispārējo interešu apsvērumiem. EKL 46. panta 1. punkts pieļauj ierobežojumus, kas pamatoti
ar sabiedriskās kārtības, valsts drošības vai veselības aizsardzības interesēm. Tiesas judikatūrā ir identificēts noteikts
skaits primāru vispārējo interešu apsvērumu, kas var pamatot arī minētos ierobežojumus, piemēram, patērētāju aizsardzība,
krāpšanas un pilsoņu mudināšanas uz pārmērīgiem izdevumiem, kas saistīti ar spēli, novēršana, kā arī sabiedriskās kārtības
traucējumu novēršana kopumā.
Kā Eiropas Komisija to norādījusi savos apsvērumos un ģenerāladvokāts – secinājumu 68. punktā, atsevišķi mērķi, iespējams,
var pamatot, ka uzņēmējam ir paredzēts pienākums būt nodibinātam konkrētā juridiskā formā. Pienākumi, kas paredzēti akciju
sabiedrībām, it īpaši saistībā ar to iekšējo organizāciju, uzskaites vešanu, pārbaudēm, ko tajās var veikt, un attiecībām
ar trešām personām, ņemot vērā spēļu nozares īpatnības un ar to saistītos draudus, varētu pamatot šādu pienākumu.
Vērtējumu, kas jāveic par to, vai uzņēmējam izvirzītajai prasībai būt nodibinātam akciju sabiedrības formā šajā gadījumā faktiski
ir šādi mērķi un vai tie var veidot pamatojumu kā atkāpes pasākums, kas tieši paredzēts EK līgumā, vai kā primārs vispārējo
interešu apsvērums, kurš atzīts Tiesas judikatūrā, kā arī attiecīgā gadījumā, vai minētā prasība atbilst samērīguma principam,
nevar veikt, ja nav papildu informācijas. Šādos apstākļos valsts tiesām ir jāveic šis vērtējums.
Par prasību, ka spēļu namu vadīšanas koncesiju īpašniekiem jābūt juridiskajai adresei valsts teritorijā
Kā ģenerāladvokāts to būtībā ir norādījis secinājumu 51. un 51. punktā, prasība, ka spēļu namu vadīšanas koncesiju īpašniekiem
ir jābūt juridiskajai adresei valsts teritorijā, ir brīvības veikt uzņēmējdarbību ierobežojums EKL 43. panta nozīmē tiktāl,
ciktāl tā rada diskrimināciju pret sabiedrībām, kuru juridiskā adrese ir citā dalībvalstī, un traucē šīm sabiedrībām ar aģentūras,
filiāles vai meitas sabiedrības starpniecību vadīt spēļu namus Austrijā.
Šo secinājumu nekādi neatspēko Austrijas valdības norādītais apstāklis, ka šī prasība uz uzņēmējiem attiecas tikai no brīža,
kad tie ir izvēlēti, un ir spēkā tikai koncesijas darbības laikā. Kā ģenerāladvokāts to ir norādījis secinājumu 62. punktā,
šāda prasība var atturēt citās dalībvalstīs dibinātas sabiedrības pieteikt savas kandidatūras, ņemot vērā izmaksas, ko rada
nodibināšanās un telpu ierīkošana Austrijā un kas tām būtu jāsedz, ja tiktu izvēlēta to kandidatūra. Turklāt šī sistēma neļauj
novērst, ka sabiedrībai, kuras juridiskā adrese ir citā dalībvalstī, būtu liegts vadīt spēļu namus Austrijas teritorijā ar
aģentūras, filiāles vai meitas sabiedrības starpniecību.
No Tiesas judikatūras šajā ziņā izriet, ka tiktāl, ciktāl ierobežojums, kāds ir konstatēts šajā lietā, ir diskriminējošs,
tas nav saderīgs ar Savienības tiesībām, ja vien uz to neattiecas skaidra atkāpe, tāda kā EKL 46. pants, proti, sabiedriskā
kārtība, sabiedriskā drošība un sabiedrības veselība (2003. gada 16. janvāra spriedums lietā C‑388/01 Komisija/Itālija,
Recueil
, I‑721. lpp., 19. punkts, un 2009. gada 6. oktobra spriedums lietā C‑153/08 Komisija/Spānija, Krājums, I‑0000. lpp., 37. punkts).
Šādam ierobežojumam turklāt ir jāatbilst nosacījumiem, kas izriet no Tiesas judikatūras saistībā ar tā samērīgumu, un to var
uzskatīt par piemērotu, lai nodrošinātu izvirzītā mērķa sasniegšanu, vienīgi tad, ja tas patiešām atbilst rūpēm to sasniegt
saskanīgi un sistemātiski (šajā ziņā skat. 2009. gada 8. septembra spriedumu lietā C‑42/07
Liga Portuguesa de Futebol Profissional
un
Bwin International
, Krājums, I‑0000. lpp., 59.–61. punkts).
Austrijas valdība apgalvo, ka prasība, lai spēļu namu vadīšanas koncesiju īpašnieku juridiskā adrese būtu valsts teritorijā,
ir vērsta uz to, lai varētu efektīvi kontrolēt uzņēmējus, kas darbojas azartspēļu nozarē, tādējādi novēršot to darbības izmantošanu
kriminālos vai krāpnieciskos nolūkos. Šī prasība ļautu veikt zināmu kontroli pār lēmumiem, ko pieņēmušas sociālās struktūras,
ņemot vērā valsts pārstāvju klātbūtni tādās struktūrās kā uzraudzības padome.
Tā kā nav jānosaka, vai šis mērķis var ietilpt sabiedriskās kārtības jēdzienā, šajā ziņā pietiek konstatēt, ka kategoriska
to uzņēmēju izslēgšana, kuru juridiskā adrese ir citā dalībvalstī, ir nesamērīga, jo pārsniedz to, kas ir vajadzīgs, lai apkarotu
noziedzību. Pastāv dažādi līdzekļi, lai pārbaudītu šo uzņēmēju darbību un grāmatvedības uzskaiti (šajā ziņā skat. 2003. gada
6. novembra spriedumu lietā C‑243/01
Gambelli
u.c.,
Recueil
, I‑13031. lpp., 74. punkts; 2007. gada 6. marta spriedumu apvienotajās lietās C‑338/04, C‑359/04 un C‑360/04
Placanica
u.c., Krājums, I‑1891. lpp., 62. punkts, kā arī iepriekš minēto spriedumu lietā Komisija/Spānija, 39. punkts).
Var minēt iespēju prasīt veidot atsevišķu grāmatvedības uzskaiti katram viena un tā paša uzņēmēja spēļu namam, ko pārbaudījis
neatkarīgs grāmatvedis, iespēju panākt, ka sistemātiski tiek darīti zināmi koncesiju īpašnieku struktūru lēmumi, kā arī iespēju
savākt informāciju par to vadītājiem vai par to lielākajiem akcionāriem. Turklāt, kā ģenerāladvokāts to ir norādījis secinājumu
60. punktā, kontroli var veikt pār ikvienu uzņēmumu, kas ir dibināts kādā dalībvalstī, un tiem var noteikt sankcijas neatkarīgi
no to vadītāju dzīvesvietas.
Turklāt, ņemot vērā attiecīgo darbību, proti, Austrijas teritorijā esošo spēļu namu vadīšanu, nekas neliedz veikt pārbaudes
šo namu telpās, lai novērstu jebkādu krāpšanu, ko īstenojuši uzņēmēji un kas kaitē patērētājiem.
Līdz ar to uz pirmo jautājumu ir jāatbild, ka EKL 43. pants ir interpretējams tādējādi, ka tas nepieļauj dalībvalsts tiesisko
regulējumu, ar ko azartspēles spēļu namos ļauj rīkot tikai tiem uzņēmējiem, kuru juridiskā adrese ir šīs dalībvalsts teritorijā.

Par trešo jautājumu
Kaut arī trešais jautājums saskaņā ar pašu tā formulējumu attiecas uz diskriminējošiem nosacījumiem, kas saskaņā ar valsts
tiesību aktiem ir piemērojami uzaicinājumam iesniegt piedāvājumus publiskā iepirkuma procedūrā nolūkā piešķirt koncesijas
spēļu namu vadīšanai Austrijā, ņemot vērā Austrijas sniegto informāciju, ir skaidrs, ka nekāds uzaicinājums iesniegt piedāvājumus
publiskā iepirkuma procedūrā netika organizēts un ka netika nodrošināta nekāda pārskatāmība, lai
Casinos Austria AG
attiecīgi 1998. gada 1. janvārī un 2001. gada 1. janvārī piešķirtu 12 koncesijas, kas pastāvēja pamata lietā radušos faktu
dienā. Šīs 12 koncesijas turklāt ir visas koncesijas, kas ir paredzētas valsts tiesību aktos.
Līdz ar to trešais jautājums ir interpretējams tādējādi, ka tas ir vērsts uz to, lai tiktu atrisināts jautājums, vai EKL 43. un
49. pants nepieļauj bez jebkāda konkursa piešķirt visas koncesijas spēļu namu vadīšanai kādas dalībvalsts teritorijā uz 15 gadu
termiņu.
Šajā situācijā var identificēt trīs dažādus ierobežojumus, proti, pirmkārt, spēļu namu vadīšanas koncesiju skaita ierobežojumu,
otrkārt, šo koncesiju piešķiršanu uz 15 gadu termiņu un, treškārt, to, ka šī piešķiršana ir notikusi, nenodrošinot nekādu
pārskatāmību. Saistībā ar katru šo ierobežojumu atsevišķi ir jānoskaidro, vai tas ir piemērots, lai nodrošinātu attiecīgās
dalībvalsts norādītā mērķa vai norādīto mērķu sasniegšanu un vai tas nepārsniedz to, kas ir vajadzīgs tā sasniegšanai (iepriekš
minētais spriedums apvienotajās lietās
Placanica
u.c., 49. punkts, kā arī 2010. gada 8. septembra spriedums lietā C‑46/08
Carmen Media Group
, Krājums, I‑0000. lpp., 60. punkts).
Pirmkārt, attiecībā uz to, ka spēļu namu vadīšanas koncesiju skaits ir ierobežots, ir skaidrs, ka šāds ierobežojums rada šķēršļus
brīvībai veikt uzņēmējdarbību, kā arī pakalpojumu sniegšanas brīvībai (iepriekš minētais spriedums apvienotajās lietās
Placanica
u.c., 50. un 51. punkts).
Kaut arī iesniedzējtiesai tādēļ ir jāveic pārbaude, tomēr šķiet, ka attiecīgajā nozarē koncesiju un līdz ar to spēļu namu
skaita ierobežojums līdz 12, kas saskaņā ar Austrijas valdības sniegtajām norādēm veido uzņēmumu 750 000 iedzīvotāju, pats
par sevi ļauj ierobežot spēlēšanas iespējas un tādējādi sasniegt Savienības tiesībās atzītu mērķi vispārējās interesēs (šajā
ziņā skat. iepriekš minētos spriedumus lietā
Gambelli
u.c., 62. un 67. punkts; apvienotajās lietās
Placanica
u.c., 53. punkts, kā arī lietā
Carmen Media Group
, 84. punkts). Tā kā patērētājiem ir jāpārvietojas, lai ierastos spēļu nama telpās un lai varētu piedalīties attiecīgajās
azartspēlēs, šo namu skaita ierobežojuma rezultātā tiek nostiprināti šķēršļi dalībai šādās spēlēs.
Otrkārt, attiecībā uz koncesiju darbības ilgumu no Tiesas judikatūras izriet, ka koncesiju piešķiršana uz laiku, kas var ilgt
līdz pat 15 gadiem, var traucēt vai pat aizliegt citās dalībvalstīs esošiem uzņēmējiem īstenot EKL 43. un 49. pantā garantētās
brīvības un tādējādi veido ierobežojumu šo brīvību īstenošanai (šajā ziņā skat. 2006. gada 9. marta spriedumu lietā C‑323/03
Komisija/Spānija, Krājums, I‑2161. lpp., 44. punkts).
Izvērtējot šī ierobežojuma saderību ar Savienības tiesībām, ir jāatgādina, ka brīvību veikt uzņēmējdarbību un pakalpojumu
sniegšanas brīvību, kas ir Līguma pamatprincipi, var ierobežot vienīgi ar tiesisko regulējumu, kurš ir pamatots ar primāriem
vispārējo interešu apsvērumiem un kurš attiecas uz jebkuru personu vai uzņēmumu, kas veic darbību uzņemošās dalībvalsts teritorijā.
Turklāt, lai attiecīgais valsts tiesiskais regulējums būtu pamatots, tam ir jānodrošina tajā izvirzītā mērķa sasniegšana un
tas nedrīkst pārsniegt to, kas vajadzīgs, lai sasniegtu minēto mērķi (iepriekš minētais 2006. gada 9. marta spriedums lietā
Komisija/Spānija, 45. punkts un tajā minētā judikatūra).
Tā tas, šķiet, ir šajā gadījumā, jo koncesiju piešķiršana uz laiku līdz pat 15 gadiem, kas iesniedzējtiesai tomēr ir jāpārbauda,
šķiet pamatota, ņemot vērā vajadzību koncesionāram nodrošināt pietiekami ilgu laiku, lai atgūtu ieguldījumus, kuri vajadzīgi
spēļu nama izveidošanai.
Treškārt, attiecībā uz koncesiju piešķiršanas procedūru, kas tiek aplūkota pamata lietā, vispirms ir jāatgādina, ka, kaut
arī pašreiz Savienības tiesībās pakalpojumu koncesijas nereglamentē neviena no direktīvām, ar kurām Savienības likumdevējs
ir reglamentējis publisko iepirkumu jomu, valsts iestādēm, kas piešķir šādas koncesijas, tomēr ir jāievēro Līguma pamatnoteikumi,
proti, EKL 43. un 49. pants, kā arī no tiem izrietošais pienākums nodrošināt pārskatāmību (šajā ziņā skat. 2000. gada 7. decembra
spriedumu lietā C‑324/98
Telaustria
un
Telefonadress
,
Recueil
, I‑10745. lpp., 60. un 61. punkts; 2005. gada 21. jūlija spriedumu lietā C‑231/03
Coname
, Krājums, I‑7287. lpp. 16.–19. punkts; 2005. gada 13. oktobra spriedumu lietā C‑458/03
Parking Brixen
, Krājums, I‑8585. lpp., 46.–48. punkts; 2010. gada 13. aprīļa spriedumu lietā C‑91/08
Wall
, Krājums, I‑0000. lpp., 33. punkts, un 2010. gada 3. jūnija spriedumu lietā C‑203/08
Sporting Exchange
, Krājums, I‑0000. lpp., 39. punkts).
Kaut arī minētais pienākums nodrošināt pārskatāmību, kas ir piemērojams, ja attiecīgā pakalpojumu koncesija varētu interesēt
uzņēmumu, kurš atrodas dalībvalstī, kas nav tā, kurā šī koncesija ir piešķirta, nebūt nenozīmē pienākumu rīkot konkursu, tas
tomēr nozīmē, ka iestādei, kura slēdz pakalpojumu koncesijas līgumu, ikvienam potenciālajam pretendentam jāgarantē adekvāta
atklātības pakāpe, kas ļauj īstenot konkurenci attiecībā uz pakalpojumu koncesijām, kā arī kontrolēt piešķiršanas procedūru
objektivitāti (iepriekš minētais spriedums lietā
Sporting Exchange
, 40. punkts un 41. punkts un tajos minētā judikatūra).
Koncesijas piešķiršana, nenodrošinot nekādu pārskatāmību, uzņēmējam, kas atrodas dalībvalstī, kurai pakļauta koncesijas līgumslēdzēja
iestāde, patiesībā rada atšķirīgu attieksmi pret citās dalībvalstīs nodibinātiem uzņēmējiem, kuriem nav nekādas reālas iespējas
darīt zināmu savu interesi iegūt attiecīgo koncesiju. Šāda atšķirīga attieksme ir pretrunā vienlīdzīgas attieksmes un nediskriminācijas
pilsonības dēļ principam un veido netiešu diskrimināciju pilsonības dēļ, kas ir aizliegta ar EKL 43. un 49. pantu, ja vien
tā nav pamatota ar objektīviem apstākļiem (šajā ziņā skat. iepriekš minētos spriedumus lietā
Coname
, 19. punkts, un lietā
Parking Brixen
, 50. punkts, kā arī 2008. gada 17. jūlija spriedumu lietā C‑347/06
ASM Brescia
, Krājums, I‑5641. lpp., 59. un 60. punkts).
Fakts, ka spēļu namu vadīšanas atļauju piešķiršana nav pielīdzināma pakalpojumu koncesiju līgumiem, pats par sevi nevar pamatot
to, ka tiek pārkāptas EKL 49. panta prasības, it īpaši vienlīdzīgas attieksmes princips un pienākums nodrošināt pārskatāmību
(šajā ziņā skat. iepriekš minēto spriedumu lietā
Sporting Exchange
, 46. punkts).
Pienākums nodrošināt pārskatāmību ir uzskatāms arī par obligātu priekšnoteikumu dalībvalsts tiesībām piešķirt spēļu namu vadīšanas
atļaujas, lai kāds arī nebūtu veids, kādā izvēlas attiecīgo uzņēmēju, jo šādu atļauju piešķiršanas ietekme uz citās dalībvalstīs
dibinātiem uzņēmumiem, kas, iespējams, ir ieinteresēti šīs darbības veikšanā, ir tāda pati kā tā, kuru rada pakalpojumu koncesijas
līgums.
Turklāt ir jāatgādina, ka tad, ja dalībvalstī ir izveidota atļauju sistēma, kurai ir judikatūrā atzīti leģitīmi mērķi, ar
šādu atļauju sistēmu nedrīkst leģitimizēt valsts iestāžu diskrecionāru rīcību, kuras rezultātā lietderīgo iedarbību var zaudēt
Savienības tiesību noteikumi, it īpaši tie, kas attiecas uz tādām pamatbrīvībām, kādas tiek aplūkotas pamata lietā (skat.
it īpaši iepriekš minētos spriedumus lietā
Sporting Exchange
, 49. punkts, un lietā
Carmen Media Group
, 86. punkts).
Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru, lai pamatotu prasību saņemt iepriekšēju administratīvu atļauju, kaut arī ar to tiek izdarīta
atkāpe no pamatbrīvības, šai prasībai ir jābūt pamatotai ar objektīviem, nediskriminējošiem un iepriekš zināmiem kritērijiem,
lai nodrošinātu, ka valsts iestāžu rīcības brīvības izmantošana tiek ierobežota tādā veidā, lai tā netiktu izmantota patvaļīgi.
Turklāt jebkurai personai, uz kuru attiecas ierobežojošs pasākums, kurš balstīts uz šādu atkāpi, ir jābūt iespējai celt prasību
tiesā (skat. iepriekš minētos spriedumus lietā
Sporting Exchange
, 50. punkts, un lietā
Carmen Media Group
, 87. punkts).
Pamata lietā ir jāsecina, ka pilnīga pārskatāmības neesamība, piešķirot koncesijas spēļu namu vadīšanai no 1998. gada 1. janvāra
un no 2001. gada 1. janvāra, ir pretrunā EKL 43. un 49. pantam.
Austrijas valdība šajā ziņā ir tikai norādījusi, ka koncesiju piešķiršanas procedūra atbilda tobrīd spēkā esošajām valsts
tiesībām un ka tajā laikā no Tiesas judikatūras neizrietēja nekāda prasība par pārskatāmību. Šī valdība arī apgalvo, ka uzņēmēji,
kas atbilst piemērojamajos tiesību aktos paredzētajiem nosacījumiem, varēja brīvi pieteikt savu kandidatūru koncesijas piešķiršanai.
Neviens no šiem apstākļiem neveido pamatojumu atkāpes pasākumam, kas tieši paredzēts Līgumā, vai primāru vispārējo interešu
apsvērumu, kas ir atzīts Tiesas judikatūrā un kas var pamatot attiecīgo koncesiju piešķiršanu bez jebkādas pārskatāmības.
Ņemot vērā visus šos apsvērumus, uz trešo jautājumu ir jāatbild tā, ka pienākums nodrošināt pārskatāmību, kas izriet no EKL
43. un 49. panta, kā arī no vienlīdzīgas attieksmes un nediskriminācijas pilsonības dēļ principiem, nepieļauj bez jebkāda
konkursa piešķirt visas koncesijas spēļu namu vadīšanai kādas dalībvalsts teritorijā.

Par otro jautājumu
Ņemot vērā atbildes uz pirmo un trešo jautājumu, kā arī to, ka iesniedzējtiesa, kā tas ir norādīts šī sprieduma 26. punktā,
ir pierādījusi saikni starp pārkāpumu, kurā tiek vainots E. Engelmans, veidojošajiem elementiem un to, vai viņam likumīgi
bija liegta iespēja iegūt koncesiju, uz otro jautājumu nav jāatbild.

Par tiesāšanās izdevumiem
Attiecībā uz pamata lietas dalībniekiem pamata lietā šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā
lemj par tiesāšanās izdevumiem. Izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto lietas dalībnieku
tiesāšanās izdevumi, nav atlīdzināmi.
Ar šādu pamatojumu Tiesa (ceturtā palāta) nospriež:
1)
EKL 43. pants ir interpretējams tādējādi, ka tas nepieļauj dalībvalsts tiesisko regulējumu, ar ko azartspēles spēļu namos
ļauj rīkot tikai tiem uzņēmējiem, kuru juridiskā adrese ir šīs dalībvalsts teritorijā;
2)
pienākums nodrošināt pārskatāmību, kas izriet no EKL 43. un 49. panta, kā arī no vienlīdzīgas attieksmes un nediskriminācijas
pilsonības dēļ principiem, nepieļauj bez jebkāda konkursa rīkošanas piešķirt visas koncesijas spēļu namu vadīšanai kādas dalībvalsts
teritorijā.
[Paraksti]
*
Tiesvedības valoda – vācu.