CELEX: 62008CJ0221
Nesplnenie povinnosti členským štátom
Smernica 95/59/ES
Iné dane ako dane z obratu, ktoré ovplyvňujú spotrebu tabakových výrobkov
Článok 9 ods. 1
Voľné stanovenie maximálnych maloobchodných cien vlastných výrobkov výrobcami a dovozcami
Vnútroštátna právna úprava, ktorá stanovuje minimálnu maloobchodnú cenu cigariet
Odôvodnenie
Ochrana verejného zdravia
Rámcový dohovor Svetovej zdravotníckej organizácie o kontrole tabaku

Komisia Európskych spoločenstiev vo svojej žalobe navrhuje, aby Súdny dvor určil, že Írsko:
–        si tým, že stanovilo minimálne a maximálne maloobchodné ceny cigariet, nesplnilo povinnosti, ktoré mu vyplývajú z článku 9
ods. 1 smernice Rady 95/59/ES z 27. novembra 1995 o iných daniach, ktoré ovplyvňujú spotrebu vyrobeného tabaku, ako je daň
z obratu (Ú. v. ES L 291, s. 40; Mim. vyd. 09/001, s. 283), zmenenej a doplnenej smernicou Rady 2002/10/ES z 12. februára
2002 (Ú. v. ES L 46, s. 26; Mim. vyd. 03/035, s. 182, ďalej len „smernica 95/59“), a
–        tým, že neposkytlo potrebné informácie o platnej írskej právnej úprave, aby si Komisia mohla splniť povinnosť dbať na dodržiavanie
smernice 95/59, si nesplnilo povinnosti, ktoré mu vyplývajú z článku 10 ES.

Právny rámec

Právna úprava Spoločenstva
Odôvodnenia č. 2, 3 a 7 smernice 95/59 znejú takto:
„(2)      keďže cieľom zmluvy [ES] je vytvoriť hospodársku úniu so zdravou konkurenciou a vlastnosťami, ktoré sú podobné tým na domácom
trhu; v oblasti tabakových výrobkov to podmieňuje, aby spotrebné dane vyrubené na tieto produkty v členských krajinách neznehodnocovali
konkurenčné podmienky a neobmedzovali voľný pohyb týchto produktov v rámci spoločného trhu;
(3)      keďže harmonizácia štruktúr spotrebných daní musí viesť najmä k tomu, aby konkurencia medzi kategóriami tabakových výrobkov
patriacich do rovnakej skupiny nebola následkom zdanenia znehodnotená a aby došlo k otvoreniu národných trhov členských krajín;
…
(7)      keďže nevyhnutné požiadavky voľnej súťaže zahŕňajú voľnú tvorbu cien všetkých skupín tabakových výrobkov“.
Podľa článku 2 ods. 1 tejto smernice:
„Za tabakové výrobky sa považujú:
a)      cigarety;
b)      cigary a cigarilos;
c)      tabak na fajčenie
–        jemne rezaný tabak na vlastnoručne šúľané cigarety,
–        iný tabak na fajčenie;
zodpovedajúce definíciám v článkoch 3 až 7.“
Článok 8 smernice 95/59 stanovuje:
„1.      Cigarety vyrobené v spoločenstve a dovezené z nečlenských krajín, podliehajú v každom z členských štátov proporcionálnej spotrebnej
dani, vypočítanej podľa maximálnej maloobchodnej ceny vrátane cla, ako aj špecifickej spotrebnej dani vypočítanej na základe
vyrobenej jednotky.
2.      Sadzba proporcionálnej spotrebnej dane a suma špecifickej spotrebnej dane musí byť rovnaká pre všetky cigarety.
…“
Podľa článku 9 ods. 1 tejto smernice:
„Za výrobcu sa považuje každá fyzická alebo právnická osoba, ktorá má sídlo v spoločenstve, ktorá spracováva tabak na tabakové
výrobky určené na maloobchodný predaj.
Výrobcovia, resp. ich zástupcovia alebo splnomocnenci v spoločenstve ako aj dovozcovia z tretích krajín, voľne stanovujú pre
každý zo svojich výrobkov a pre každý členský štát, v ktorom majú byť tieto výrobky dané do obehu, minimálnu [maximálnu –
neoficiálny preklad
] maloobchodnú cenu.
Druhý odsek však nie je postavený proti presadzovaniu právnych predpisov jednotlivých štátov o dozore nad cenami alebo dodržiavaní
predpísaných cien, za predpokladu, že sú zlučiteľné so zákonodarstvom spoločenstva.“
Článok 16 tejto smernice stanovuje:
„1.      Suma špecifickej spotrebnej dane z cigariet bude stanovená s ohľadom na cigarety cenovej skupiny, ktorá je po 1. januári každého
roka – so začiatkom 1. januára 1978 – podľa predložených údajov najviac požadovaná.
2.      Špecifická suma spotrebnej dane nesmie byť nižšia ako 5 % alebo vyššia ako 55 % celkovej sumy z celkového daňového zaťaženia,
ktoré pozostáva z proporcionálnej spotrebnej dane, špecifickej spotrebnej dane a dane z obratu na tieto cigarety.
…
5.      Členské štáty uplatňujú minimálnu spotrebnú daň z cigariet predaných za cenu nižšiu ako je maloobchodná predajná cena cigariet
najžiadanejšej kategórie za predpokladu, že spotrebná daň neprekročí výšku spotrebnej dane cigariet najžiadanejšej kategórie.“
Smernica Rady 92/79/EHS z 19. októbra 1992 o aproximácii daní z cigariet (Ú. v. ES L 316, s. 8; Mim. vyd. 03/013, s. 202),
zmenená a doplnená smernicou Rady 2003/117/ES z 5. decembra 2003 (Ú. v. EÚ L 333, s. 49; Mim. vyd. 03/041, s. 430), stanovuje
minimálne sadzby a sumy celkovej spotrebnej dane uplatňované na cigarety.
Rozhodnutím Rady 2004/513/ES z 2. júna 2004 (Ú. v. EÚ L 213, s. 8) bol v mene Spoločenstva schválený Rámcový dohovor Svetovej
zdravotníckej organizácie o kontrole tabaku, podpísaný v Ženeve 21. mája 2003 (ďalej len „dohovor WHO“). Článok 6 tohto dohovoru
s názvom „Cenové a daňové opatrenia zmierňujúce dopyt po tabaku“ znie takto:
„1.      Zmluvné strany uznávajú, že cenové a daňové opatrenia sú efektívnymi a dôležitými prostriedkami na zmiernenie konzumácie tabakových
výrobkov v rôznych skupinách populácie, najmä však medzi mladistvými.
2.      Bez toho, aby bolo dotknuté zvrchované právo zmluvných strán určovať a stanovovať ich daňovú politiku, každá zo zmluvných
strán by mala zohľadniť svoje vnútroštátne ciele ochrany zdravia týkajúce sa regulácie tabaku a prijať alebo prípadne ponechať
v platnosti opatrenia, ktoré môžu zahŕňať:
a)      vykonanie daňovej politiky a prípadne cenovej politiky na tabakové výrobky tak, aby sa prispievalo k cieľom zameraným na ochranu
zdravia zmierňovaním spotreby tabaku…
...“ [
neoficiálny preklad
]

Vnútroštátna právna úprava
Podľa článku 2 ods. 1 zákona č. 27/1978 o tabakových výrobkoch z roku 1978 (kontrola reklamy, sponzorovania a obchodnej propagácie)
[Tobacco Products (Control of Advertising, Sponsorship and Sales Promotion) Act 1978, No 27/1978] môže minister zdravotníctva
prijať nariadenia s cieľom kontroly a regulácie reklamy tabakových výrobkov, sponzorovania a akejkoľvek inej činnosti, ktorá
má alebo môže propagovať predaj tabakových výrobkov.
Podľa článku 2 ods. 2 písm. i) tohto zákona môžu tieto nariadenia stanoviť „zákaz predaja tabakových výrobkov za ceny, ktoré
sú omnoho nižšie ako tie, za ktoré sa tabakové výrobky podobného typu alebo charakteru v rozhodujúcom období predávali, ak
predaj za nižšie ceny podľa názoru ministra [zdravotníctva] vytvára nástroj podpory predaja“.
Nariadenie o tabakových výrobkoch z roku 1991 (kontrola reklamy, sponzorovania a obchodnej propagácie) [Tobacco Products (Control
of Advertising, Sponsorship and Sales Promotion) Regulations 1991, S. I. č. 326/1991, ďalej len „nariadenie z roku 1991“]
rozšírilo právnu úpravu v danej oblasti a zrušilo nariadenie z roku 1986 o tabakových výrobkoch (kontrola reklamy, sponzorovania
a obchodnej propagácie) (č. 2) [Tobacco Products (Control of Advertising, Sponsorship and Sales Promotion) (No 2) Regulations
1986, S. I. č. 107/1986, ďalej len „nariadenie z roku 1986“]. Článok 16 nariadenia z roku 1991, ktorý sa zhoduje s článkom
18 nariadenia z roku 1986, stanovuje:
„1.      V maloobchode nemožno predať tabakové výrobky určitej značky za nižšiu cenu, než aká sa dá za túto značku obvykle dosiahnuť.
2.      Maloobchodný predaj tabakového výrobku určitej značky za nižšiu cenu, než aká sa dá za túto značku obvykle dosiahnuť pri distribúcii
kupónov alebo podobných dokumentov osobám, je zakázaný.
3.      V rámci maloobchodného predaja alebo nákupu tabakových výrobkov je zakázané ponúkať poukážky, rabatové kupóny, kupóny, prémie,
žetóny alebo darčeky (vrátane darčekov vo forme tabakových výrobkov).“
Článok 17 nariadenia z roku 1991, ktorý sa zhoduje s článkom 19 nariadenia z roku 1986, stanovuje:
„1.      Zakazuje sa maloobchodný predaj tabakového výrobku za cenu, o ktorej sa minister [zdravotníctva] v rámci výkonu právomocí,
ktoré mu boli zverené podľa článku 2 ods. 2 písm. i) zákona [z roku 1978 o tabakových výrobkoch], domnieva, že predaj daného
výrobku za takúto cenu je formou obchodnej propagácie.
2.      [Tento] minister písomne oznámi svoje stanovisko príslušnej osobe v zmysle odseku 1 tohto článku.“
Minister zdravotníctva vydal v roku 1986 vysvetľujúce memorandum (Memorandum of Clarification) k nariadeniu z roku 1986. Prvá
veta bodu 2 časti tohto memoranda, ktorá sa vzťahuje na článok 19 nariadenia z roku 1986, znie takto:
„Priemerná vážená cena všetkých cigariet každej kategórie predávanej členmi spoločnosti [Irish Tobacco Manufacturers Advisory
Council (poradný výbor írskych výrobcov tabaku)] sa vypočíta jednak z objemu čistých predajov zo skladu pre každú značku k 31. decembru
predchádzajúceho roka a jednak z odporúčanej maloobchodnej ceny uplatňovanej v čase stanovovania priemernej váženej ceny za
každú kategóriu.“
Podľa prvej vety bodu 3 tej istej časti tohto memoranda „sa forma obchodnej propagácie považuje za preukázanú, ak je odporúčaná
maloobchodná cena značky cigariet o viac ako 3 % nižšia než priemerná vážená cena v tejto kategórii“.

Konanie pred podaním žaloby
Keďže sa Komisia domnievala, že írska právna úprava týkajúca sa predaja tabakových výrobkov nie je v súlade s článkom 9 ods. 1
smernice 95/59, zaslala Írsku 23. októbra 2001 výzvu.
Zároveň Komisia 27. júla 2002 zaslala tomuto členskému štátu žiadosť o informácie týkajúcu sa uplatňovanej írskej právnej
úpravy.
Vzhľadom na skutočnosť, že odpoveď Írska na výzvu zo 4. septembra 2002 neobsahovala požadované informácie, 1. októbra 2002
Komisia zaslala tomuto členskému štátu novú žiadosť o informácie, ktorá zostala bez odpovede.
Komisia teda 17. októbra 2003 zaslala Írsku výzvu a 9. júla 2004 odôvodnené stanovisko, v ktorých dospela k záveru, že tým,
že tento členský štát neposkytol požadované informácie, si nesplnil povinnosti, ktoré mu vyplývajú z článku 10 ES. Toto odôvodnené
stanovisko vyzývalo tento členský štát prijať opatrenia, ktoré sú potrebné na splnenie týchto povinností, v lehote dvoch mesiacov
od doručenia tohto stanoviska.
Írsky minister zdravotníctva a mládeže zaslal 10. decembra 2004 list pánovi Medghoulovi, riaditeľovi pre dane a colnú úniu
na Komisii, v ktorom stručne predstavuje írsku právnu úpravu, ktorá bola prijatá v oblasti verejného zdravia a tabaku, avšak
zdôrazňuje, že táto právna úprava je predmetom žaloby pred írskymi súdmi a ešte nenadobudla právoplatnosť. Táto právna úprava
stále nenadobudla právoplatnosť ani v okamihu uplynutia lehoty stanovenej v odôvodnenom stanovisku z 15. decembra 2006, uvádzanom
v bode 21 tohto rozsudku.
Na žiadosť Komisie sa 10. februára 2005 uskutočnilo zasadnutie Komisie s írskymi orgánmi.
Komisia zaslala 10. apríla 2006 Írsku výzvu a 15. decembra 2006 nové odôvodnené stanovisko, v ktorých táto inštitúcia uvádza,
že tento členský štát tým, že zaviedol systém maximálnych a minimálnych maloobchodných cien cigariet, si nesplnil povinnosti,
ktoré mu vyplývajú z článku 9 ods. 1 smernice 95/59. Toto odôvodnené stanovisko ho vyzývalo na prijatie opatrení, ktoré sú
potrebné na splnenie si povinnosti v lehote dvoch mesiacov od doručenia tohto stanoviska.
Írsko na toto odôvodnené stanovisko odpovedalo listom z 15. januára 2007, v ktorom tvrdilo, že sporná vnútroštátna právna
úprava je nevyhnutná z hľadiska ochrany verejného zdravia.
Komisia teda 29. júna 2007 vydala doplňujúce odôvodnené stanovisko. Vzhľadom na odpovede Írska na uvedené odôvodnené stanoviská
Komisia naďalej považovala situáciu za neuspokojivú, a z tohto dôvodu sa rozhodla podať predmetnú žalobu.

O žalobe

O výhradách týkajúcich sa porušenia článku 9 ods. 1 smernice 95/59
Argumentácia účastníkov konania
Na základe informácií, ktoré má Komisia k dispozícii, najmä informácií uvedených na pojednávaní počas zasadnutia 10. februára
2005, sa domnieva, že na základe spornej írskej právnej úpravy a podľa praxe írskych orgánov sa pri maloobchodnom predaji
cigariet stanovujú na jednej strane minimálne ceny v rozsahu, v akom je zakázané uplatniť cenu, ktorá je nižšia o viac než
3 % priemernej váženej ceny cigariet, a na druhej strane sa stanovujú maximálne ceny v rozsahu, v akom je zakázané zvýšiť
uvedenú priemernú váženú cenu o viac než 3 %. Tento systém zapríčiňuje obmedzovanie slobody výrobcov a dovozcov stanovovať
maximálne maloobchodné ceny svojich výrobkov, a je teda v rozpore s článkom 9 ods. 1 smernice 95/59. Rovnako ako iné podobné
vnútroštátne režimy, ktoré Súdny dvor preskúmal, bráni tento systém predaju cigariet za nižšiu cenu než je cena určená príslušným
členským štátom. Tento záver nie je spochybnený článkom 9 ods. 1 tretím pododsekom smernice 95/59.
Sporný režim minimálnych a maximálnych cien navyše ani nie je odôvodnený cieľom ochrany verejného zdravia uvedeným v článku
30 ES. Najmä z rozsudku zo 17. apríla 2007, AGM‑COS.MET (C‑470/03, Zb. s. I‑2749), vyplýva, že otázka týkajúca sa harmonizácie
nemôže byť preskúmaná z hľadiska ustanovení primárneho práva umožňujúcich zasiahnuť do základných slobôd.
V každom prípade môžu členské štáty zabezpečiť, že maloobchodné ceny tabakových výrobkov budú dostatočne vysoké, ako to vyžaduje
boj proti fajčeniu, a to formou všeobecného zvýšenia zdaňovania týchto výrobkov, ale aj formou špecifického zvýšenia zaťažením
rôznych zložiek spotrebnej dane a stanovením minimálnej spotrebnej dane. Smernice týkajúce sa zdaňovania cigariet ponechali
členským štátom slobodu upraviť toto zdanenie podľa svojich vlastných priorít.
Komisia sa navyše domnieva, že článok 9 ods. 1 smernice 95/59 je v súlade s dohovorom WHO. Na jednej strane cieľom tohto dohovoru
nie je zaviazať zmluvné strany k tomu, aby uplatňovali minimálne ceny. Na druhej strane nepriznáva členským štátom žiadne
právo voči Spoločenstvu vybrať si medzi uplatňovaním daňovej politiky a uplatňovaním cenovej politiky, pretože podľa článku
35 ods. 2 tohto dohovoru je táto otázka vnútornou záležitosťou Spoločenstva.
Pokiaľ ide o odporúčanie Rady 2003/54/ES z 2. decembra 2002 o prevencii fajčenia a o iniciatívach na zlepšenie kontroly tabaku
[
neoficiálny preklad
] (Ú. v. ES L 22, 2003, s. 31), na ktoré odkazuje Írsko s tým, že toto odporúčanie zohľadňuje „primerané opatrenia týkajúce
sa ceny tabakových výrobkov s cieľom odradiť od spotreby tabaku“, Komisia tvrdí, že formulácie v tomto odporúčaní nie sú záväzné
a že ich v žiadnom prípade nemožno vykladať ako ustanovenia, ktoré podnecujú k porušovaniu článku 9 ods. 1 smernice 95/59.
Okrem toho úvahy týkajúce sa verejného zdravia neboli úplne cudzie harmonizácii práva spotrebnej dane z tabakových výrobkov.
Írsko uplatňuje, že ani sporná vnútroštátna právna úprava, ani vysvetľujúce memorandum z roku 1986 nestanovujú zákaz prekročenia
priemernej váženej ceny pre každú kategóriu cigariet o viac než 3 %. Maximálne ceny teda nie sú stanovené. Írsko pripúšťa,
že pojednávanie na zasadnutí z 10. februára 2005 v tejto súvislosti neodráža realitu.
Okrem toho tento členský štát tvrdí, že článok 9 ods. 1 smernice 95/59, ktorý stanovuje, že výrobcovia a dovozcovia tabakových
výrobkov voľne určujú maximálne maloobchodné ceny svojich výrobkov, ale neuvádza minimálne ceny, a z tohto dôvodu tieto minimálne
ceny nezakazuje stanoviť. Stanovenie minimálnej ceny len v technickom zmysle a celkom umelo bráni výrobcom a dovozcom určiť
maximálne ceny. Navyše na rozdiel od iných vnútroštátnych režimov, ktoré Súdny dvor skúmal, írsky režim slúži iba na boj proti
predaju lacných tabakových výrobkov.
Írsko zastáva názor, že judikatúru citovanú Komisiou na podporu svojho tvrdenia, podľa ktorého sa vo veci samej nemožno odvolávať
na článok 30 ES, nemožno uplatniť na túto vec. V rozsudku z 19. októbra 2000, Komisia/Grécko (C‑216/98, Zb. s. I‑8921), Súdny
dvor uznal, že článok 30 ES, a predovšetkým cieľ ochrany života a zdravia ľudí, v zásade môže odôvodniť stanovenie minimálnych
maloobchodných cien tabakových výrobkov. Členské štáty majú širokú mieru voľnej úvahy, pokiaľ ide nevyhnutnosť a primeranosť
opatrení určených na ochranu verejného zdravia. Z tohto hľadiska sporná írska právna úprava spĺňa kritérium proporcionality.
Táto právna úprava je výsledkom zákonnej politickej voľby medzi stanovením minimálnych cien a zvýšením daňového zaťaženia.
Írsko uvádza, že daňové opatrenia samy osebe nie sú dostatočným prostriedkom na dosiahnutie cieľa ochrany verejného zdravia,
ktorý spočíva vo vylúčení predaja lacných cigariet. Účinok takýchto opatrení je neistý, pretože výrobcovia sa môžu rozhodnúť
utlmiť zvýšenie spotrebnej dane. Okrem toho by tento členský štát nemohol účinne bojovať proti predaju lacných cigariet formou
stanovenia minimálnej spotrebnej dane bez toho, aby pristúpil ku všeobecnému zvýšeniu daňového zaťaženia všetkých cigariet,
ktoré už je v Írsku veľmi vysoké. Zvýšenie úrovne spotrebnej dane by navyše zapríčinilo nárast rizika pašovania.
Proporcionalitu írskeho režimu stanovenia minimálnych cien vo vzťahu k tomuto cieľu potvrdzuje bod 7 odporúčania 2003/54,
ako aj článok 6 ods. 2 písm. a) dohovoru WHO. Čo sa týka odporúčania, Írsko tvrdí, že aj keď odporúčania nie sú záväznými
opatreniami, môžu byť zohľadnené, ak môžu pomôcť objasniť výklad práva Spoločenstva. Čo sa týka dohovoru WHO, tento členský
štát uvádza, že aj keď dohovor nezavádza povinnosť uplatňovať systém minimálnych cien, zaväzuje zmluvné strany k tomu, aby
regulovali maloobchodné ceny tabakových výrobkov buď daňovou politikou, alebo cenovou politikou, podľa toho, čo je vhodnejšie.
Írsko sa v rámci svojej voľnej úvahy rozhodlo, že cenová politika bude vhodným doplnkom daňovej politiky.
Napokon Írsko tvrdí, že smernica 95/59 sa opiera o cieľ hospodárskej súťaže a že nezohľadňuje verejné zdravie. V tejto súvislosti
Komisia sama nedávno navrhla zmenu tejto smernice [návrh smernice KOM(2008) 459 v konečnom znení], ktorá je prevažne zameraná
na zníženie spotreby tabaku.. Komisia takisto uznala, že existujúci systém Spoločenstva neumožňuje zabrániť podstatným cenovým
rozdielom v členských štátoch a že tieto rozdiely vedú k pašovaniu, ako aj k veľmi významným cezhraničným nákupom, ktoré narušujú
hospodársku súťaž na trhu s tabakom, čo sa odráža v rozpočtových stratách členských štátov, ktoré uplatňujú relatívne vyššie
zdanenie a okrem toho bránia realizácii cieľov verejného zdravia.
Posúdenie Súdnym dvorom
Na úvod treba pripomenúť, že z odôvodnenia č. 3 smernice 95/59 vyplýva, že smernica patrí do rámca politiky harmonizácie štruktúr
spotrebných daní z tabakových výrobkov a jej cieľom je zabrániť znehodnoteniu konkurencie medzi kategóriami tabakových výrobkov
patriacich do rovnakej skupiny, ako aj dosiahnuť otvorenie národných trhov členských štátov.
Na tento účel článok 8 ods. 1 tejto smernice stanovuje, že cigarety vyrobené v Spoločenstve a dovezené z nečlenských krajín
podliehajú v každom z členských štátov proporcionálnej spotrebnej dani vypočítanej podľa maximálnej maloobchodnej ceny vrátane
cla, ako aj špecifickej spotrebnej dani vypočítanej na základe vyrobenej jednotky (rozsudok Komisia/Grécko, už citovaný, bod
19).
Navyše z odôvodnenia č. 7 smernice 95/59 vyplýva, že nevyhnutné požiadavky voľnej súťaže zahŕňajú voľnú tvorbu cien všetkých
skupín tabakových výrobkov.
V tejto súvislosti článok 9 ods. 1 tejto smernice stanovuje, že výrobcovia, resp. ich zástupcovia alebo splnomocnenci v Spoločenstve,
ako aj dovozcovia z tretích krajín voľne stanovujú maximálnu maloobchodnú cenu každého svojho výrobku s cieľom zabezpečiť
medzi nimi skutočnú hospodársku súťaž (rozsudok Komisia/Grécko, už citovaný, bod 20). Cieľom tohto ustanovenia je zabezpečiť,
aby stanovenie vymeriavacieho základu na výpočet proporcionálnej spotrebnej dane tabakových výrobkov, t. j. maximálnej maloobchodnej
ceny týchto výrobkov, podliehalo rovnakým pravidlám vo všetkých členských štátoch. Ako uviedla generálna advokátka v bode
40 návrhov, zároveň je jeho cieľom chrániť slobodu vyššie uvedených hospodárskych subjektov, ktorá im umožňuje skutočne profitovať
z konkurenčnej výhody vyplývajúcej z prípadne nižších výrobných nákladov.
Stanovenie minimálnej maloobchodnej ceny verejnými orgánmi má teda za následok, že maximálna maloobchodná cena stanovená výrobcami
a dovozcami v nijakom prípade nebude môcť byť nižšia ako táto záväzná minimálna cena. Právna úprava stanovujúca takúto minimálnu
cenu teda môže narušiť konkurenčné vzťahy tým, že časti týchto výrobcov alebo dovozcov zabráni získať výhodu z nižších výrobných
nákladov s cieľom ponuky atraktívnejších maloobchodných cien.
V dôsledku toho nemožno systém minimálnej maloobchodnej ceny tabakových výrobkov považovať za zlučiteľný s článkom 9 ods. 1
smernice 95/59, pokiaľ nie je upravený tak, že v každom prípade vylučuje, že bude porušená konkurenčná výhoda vyplývajúca
niektorým výrobcom alebo dovozcom týchto výrobkov z nižších výrobných nákladov a že z tohto dôvodu dôjde k narušeniu hospodárskej
súťaže (pozri rozsudky zo 4. marca 2010, Komisia/Francúzsko, C‑197/08, zatiaľ neuverejnený v Zbierke, bod 38, a Komisia/Rakúsko,
C‑198/08, zatiaľ neuverejnený v Zbierke, bod 30).
Práve z hľadiska týchto zásad treba preskúmať spornú vnútroštátnu právnu úpravu.
Táto právna úprava stanovuje pre výrobcov a dovozcov pôsobiacich na írskom trhu minimálnu maloobchodnú cenu cigariet, ktorá
zodpovedá 97 % priemernej váženej ceny uplatňovanej na trhu pre jednotlivé kategórie cigariet.
Naproti tomu Komisia nepreukázala, že takýto režim stanovuje pre výrobcov a dovozcov maximálnu maloobchodnú cenu cigariet.
Treba konštatovať, že tento režim v každom prípade neumožňuje vylúčiť, že stanovená minimálna cena poruší konkurenčnú výhodu,
ktorá by niektorým výrobcom alebo dovozcom tabakových výrobkov mohla vyplývať z nižších výrobných nákladov. Naopak, ako uviedla
Komisia na pojednávaní, a to bez toho, aby tento bod Írsko vyvracalo, takýto režim, ktorý navyše stanovuje minimálnu cenu
v závislosti od priemernej váženej ceny uplatňovanej na trhu pre každú kategóriu cigariet, môže odstrániť rozdiely v cenách
konkurenčných výrobkov a priblížiť tieto ceny k cene najdrahšieho výrobku. Takýto režim teda porušuje slobodu výrobcov a dovozcov
stanoviť si vlastnú maximálnu maloobchodnú cenu zaručenú článkom 9 ods. 1 druhým pododsekom smernice 95/59.
Čo sa týka dohovoru WHO, ako uviedla generálna advokátka v bodoch 50 a 51 návrhov, tento dohovor zmluvným stranám neukladá
žiadnu konkrétnu povinnosť vo vzťahu k cenovej politike týkajúcej sa tabakových výrobkov, iba opisuje možné opatrenia s ohľadom
na vnútroštátne ciele zdravia, pokiaľ ide o kontrolu tabaku. Článok 6 ods. 2 tohto dohovoru iba stanovuje, že zmluvné strany
prijmú alebo ponechajú v platnosti opatrenia, „ktoré môžu zahŕňať“ vykonanie daňovej politiky a „prípadne“ cenovej politiky
na tabakové výrobky.
Zároveň pokiaľ ide o poukázanie na systémy minimálnych cien, žiadny konkrétny údaj nemožno vydedukovať ani z odporúčania 2003/54,
ktoré navyše nie je právne záväzné. Časti textov, na ktoré sa Írsko odvoláva, totiž len sprostredkovávajú myšlienku, že cieľom
vyšších cien tabakových výrobkov je odradiť od ich spotreby.
V každom prípade, ako vyplýva aj z bodu 41 tohto rozsudku, smernica 95/59 nebráni cenovej politike, pokiaľ táto politika nie
je v rozpore s cieľmi tejto smernice, najmä s cieľom vylúčiť narušenie hospodárskej súťaže medzi kategóriami tabakových výrobkov
patriacich do rovnakej skupiny.
Írsko súčasne uvádza, že sporný režim minimálnej ceny je odôvodnený cieľom ochrany zdravia a života osôb uvedeným v článku
30 ES. Podľa tohto členského štátu zvýšenie daní nemôže zabezpečiť dostatočne vysoké ceny tabakových výrobkov, pretože uvedené
zvýšenie by mohli výrobcovia alebo dovozcovia neutralizovať tým, že sa vzdajú časti ziskovej marže, alebo že ich budú dokonca
predávať so stratou.
V tejto súvislosti treba uviesť, že článok 30 ES nemožno chápať v tom zmysle, že povoľuje iné opatrenia než množstevné obmedzenia
dovozu a vývozu, ako aj opatrenia s rovnakým účinkom uvedené v článkoch 28 ES a 29 ES (pozri v tomto zmysle rozsudok z 27. februára
2002, Komisia/Francúzsko, C‑302/00, Zb. s. I‑2055, bod 33). Vo veci samej Komisia neuvádzala porušenie článkov 28 ES a 29 ES.
Nič to nemení na skutočnosti, že smernica 95/59 nebráni tomu, aby Írsko sledovalo cieľ kontroly tabaku, ktorý sa odráža v cieli
ochrany verejného zdravia.
Takisto nemožno tvrdiť, že tento cieľ sa v rámci tejto smernice nezohľadňuje.
Ako sa uvádza v odôvodnení č. 7 smernice 2002/10, v poslednom akte, ktorý zmenil a doplnil smernicu 95/59/ES, ktorej článok
9 však v porovnaní s pôvodným znením zostáva nezmenený, Zmluva ES a najmä článok 152 ods. 1 prvý pododsek ES vyžaduje, aby
definovanie, ako aj uskutočňovanie politiky a opatrení Spoločenstva zaručovali vysokú úroveň ochrany ľudského zdravia.
V tom istom odôvodnení sa súčasne spresňuje, že úroveň zdanenia je dôležitým faktorom pri stanovení ceny tabakových výrobkov,
ktorá naopak ovplyvňuje fajčiarske návyky spotrebiteľov. Súdny dvor už takisto rozhodol, že pokiaľ ide o tabakové výrobky,
daňová právna úprava predstavuje dôležitý a efektívny nástroj boja proti konzumácii týchto výrobkov, a teda ochrany verejného
zdravia (rozsudok z 5. októbra 2006, Valeško, C‑140/05, Zb. s. I‑10025, bod 58), a že cieľ zabezpečiť, aby ceny týchto výrobkov
boli vyššie, možno vhodne dosiahnuť aj vyšším zdaňovaním týchto výrobkov, lebo zvýšenie spotrebných daní sa skôr alebo neskôr
prejaví zvýšením maloobchodných cien bez toho, aby bolo zasiahnuté do slobody stanoviť ceny (pozri v tomto zmysle rozsudok
Komisia/Grécko, už citovaný, bod 31).
Okrem toho, pokiaľ členské štáty chcú definitívne zabrániť akejkoľvek možnosti výrobcov alebo dovozcov neutralizovať, čo i len
prechodne, účinky daní na maloobchodné ceny tabakových výrobkov tým, že ich predávajú so stratou, majú predovšetkým možnosť
zakázať predaj tabakových výrobkov za nižšiu cenu než je suma výrobných nákladov a všetkých daní, pričom súčasne daným výrobcom
a dovozcom umožnia skutočne profitovať z konkurenčnej výhody vyplývajúcej z prípadne nižších výrobných nákladov (pozri rozsudky
zo 4. marca 2010, Komisia/Francúzsko, už citovaný, bod 53, a Komisia/Rakúsko, už citovaný, bod 43).
Z vyššie uvedených úvah vyplýva, že žalobe podanej Komisiou je potrebné vyhovieť, pokiaľ ide o výhradu týkajúcu sa stanovenia
minimálnych maloobchodných cien cigariet v Írsku, ale je potrebné ju zamietnuť, pokiaľ ide o výhradu týkajúcu sa stanovenia
maximálnych maloobchodných cien cigariet v tomto členskom štáte.
V dôsledku toho treba konštatovať, že Írsko si tým, že stanovilo minimálne maloobchodné ceny cigariet, nesplnilo povinnosti,
ktoré mu vyplývajú z článku 9 ods. 1 smernice 95/59.

O výhrade týkajúcej sa porušenia článku 10 ES
Argumentácia účastníkov konania
Podľa Komisie je podľa článku 10 ES úlohou členských štátov uľahčiť plnenie jej úloh predovšetkým tým, že poskytnú všetky
požadované informácie v rámci konaní o nesplnení povinnosti. Írsko si tým, že napriek žiadostiam Komisie z 27. júla a z 1. októbra
2002 neposkytlo informácie o platnej írskej právnej úprave, nesplnilo povinnosti, ktorému mu vyplývajú z uvedeného článku.
Odpoveď tohto štátu zo 4. septembra 2002 na výzvu totiž neobsahovala požadované informácie. Írsko navyše neodpovedalo na výzvu
zo 17. októbra 2003 ani na odôvodnené stanovisko z 9. júla 2004. Napokon listom z 10. decembra 2004 si Írsko nesplnilo povinnosti,
ktoré má v oblasti spolupráce, pretože tento list bol doručený dva roky po zaslaní žiadostí o informácie.
Írsko uvádza, že minister zdravotníctva a mládeže odovzdal 30. mája 2002 kópiu textov uvedených v žiadosti o informácie pánovi
Medghoulovi. Dňa 4. septembra 2002 tento členský štát odpovedal jednak na výzvu z 23. októbra 2001 a jednak na žiadosť Komisie
o informácie. Napokon írske orgány v liste z 10. decembra 2004 stručne opísali prijatú vnútroštátnu právnu úpravu. Komisia
teda dobre poznala írsku právnu úpravu. V dôsledku toho Írsko spochybňuje, že si nesplnilo povinnosti, ktorému mu vyplývajú
z článku 10 ES.
Posúdenie Súdnym dvorom
Z článku 10 ES vyplýva, že členské štáty sú povinné v dobrej viere spolupracovať pri prieskume vykonávanom Komisiou podľa
článku 226 ES a poskytovať Komisii všetky informácie, ktoré si na tento účel vyžiada (pozri rozsudok z 13. júla 2004, Komisia/Taliansko,
C‑82/03, Zb. s. I‑6635, bod 15 a citovanú judikatúru).
V okamihu uplynutia lehoty stanovenej v odôvodnenom stanovisku z 9. júla 2004, ktoré sa týkalo porušenia článku 10 ES, Írsko
ešte stále neposkytlo požadované informácie, hoci k tomu bolo niekoľkokrát vyzvané. Zo spisu totiž vyplýva, že írske orgány
stručne predstavili najnovšie znenie vnútroštátnej právnej úpravy v oblasti verejného zdravia a tabaku až v liste z 10. decembra
2004.
V dôsledku toho treba konštatovať, že Írsko si tým, že neposkytlo potrebné informácie o platnej írskej právnej úprave, aby
si Komisia mohla splniť povinnosť dbať na dodržiavanie smernice 95/59, nesplnilo povinnosti, ktoré mu vyplývajú z článku 10 ES.

O trovách
Podľa článku 69 ods. 2 rokovacieho poriadku účastník konania, ktorý vo veci nemal úspech, je povinný nahradiť trovy konania,
ak to bolo v tomto zmysle navrhnuté. Podľa odseku 3 tohto článku môže Súdny dvor rozdeliť náhradu trov konania medzi účastníkov
konania alebo rozhodnúť, že každý z účastníkov znáša svoje vlastné trovy konania, ak nemali úspech aspoň v jednej časti alebo
vo viacerých častiach predmetu konania. Hoci je časť žaloby zamietnutá, treba konštatovať, že žaloba Komisie v podstate je
dôvodná. Za týchto podmienok je opodstatnené zaviazať Írsko na náhradu trov konania v súlade s návrhom Komisie.
Z týchto dôvodov Súdny dvor (tretia komora) rozhodol a vyhlásil:
1.
Írsko si tým, že stanovilo minimálne maloobchodné ceny cigariet, nesplnilo povinnosti, ktoré mu vyplývajú z článku 9 ods. 1
smernice Rady 95/59/ES z 27. novembra 1995 o iných daniach, ktoré ovplyvňujú spotrebu vyrobeného tabaku, ako je daň z obratu,
zmenenej a doplnenej smernicou Rady 2002/10/ES z 12. februára 2002.
2.
Írsko si tým, že neposkytlo potrebné informácie o platnej írskej právnej úprave, aby si Európska komisia mohla splniť povinnosť
dbať na dodržiavanie smernice 95/59, zmenenej a doplnenej smernicou 2002/10, nesplnilo povinnosti, ktoré mu vyplývajú z článku
10 ES.
3.
V zostávajúcej časti sa žaloba zamieta.
4.
Írsko je povinné nahradiť trovy konania.
Podpisy
*
Jazyk konania: angličtina.