CELEX: 62005FJ0124
Henkilöstö
Virkamiehet
Kumoamiskanne
Lausunnon antamisen raukeaminen
Vahingonkorvauskanne
Tutkittavaksi ottaminen
Erioikeudet ja vapaudet
Lainkäytöllisen koskemattomuuden pidättäminen
OLAFin tutkimusten luottamuksellisuus
IDOC:n tutkimukset
Oikeus tutustua lääketieteellisiin asiakirjoihin
Oikeus tutustua henkilökansion tietoihin
Kurinpitomenettely
Kohtuullinen aika

Kantaja vaatii virkamiestuomioistuimen kirjaamoon 16.12.2005 toimittamassaan kannekirjelmässä, joka kirjattiin viitenumerolla
F-124/05, yhtäältä kumoamaan 28.2.2005 tehdyn komission päätöksen, jossa hylätään kantajan 22.10.2004 esittämä vaatimus päättää
häneen kohdistettu 16.1.2004 tehdyllä päätöksellä aloitettu kurinpitomenettely (jäljempänä riidanalainen päätös tai kurinpitomenettelyn
päättämisestä kieltäytymistä koskeva päätös), ja toisaalta velvoittamaan komissio korvaamaan kantajalle aiheutuneet vahingot.
Virkamiestuomioistuimen kirjaamoon 10.8.2006 faksitse saapuneessa kannekirjelmässä (alkuperäinen kannekirjelmä toimitettiin
17.8.2006), joka kirjattiin viitenumerolla F-96/06, sama kantaja pyytää velvoittamaan komission korvaamaan hänelle useista
komission tekemistä virheistä aiheutuneet vahingot.

Asiaa koskevat oikeussäännöt
I
Erioikeuksia ja vapauksia koskevat määräykset ja säännökset
Euroopan yhteisöjen erioikeuksista ja vapauksista 8.4.1965 tehdyn pöytäkirjan, joka on Euroopan yhteisöjen yhteisen neuvoston
ja yhteisen komission perustamisesta tehdyn sopimuksen (EYVL 1967, 152, s. 13) liitteenä (jäljempänä erioikeuksia ja vapauksia
koskeva pöytäkirja tai pöytäkirja), 12 artiklassa määrätään seuraavaa:
”Yhteisöjen virkamiehillä ja muulla henkilöstöllä on kansallisuudestaan riippumatta jokaisen jäsenvaltion alueella seuraavat
erioikeudet ja vapaudet:
a)      lainkäytöllinen koskemattomuus heidän virallisessa ominaisuudessaan suorittamiensa toimien osalta, mukaan lukien heidän suulliset
lausumansa sekä kirjalliset esityksensä, jollei sellaisissa perustamissopimusten määräyksissä, jotka toisaalta koskevat virkamiesten
ja muun henkilöstön vastuuta yhteisöjä kohtaan ja toisaalta tuomioistuimen toimivaltaa yhteisöjen ja niiden virkamiesten ja
muun henkilöstön välisissä riidoissa, toisin määrätä. Tämä koskemattomuus jatkuu heidän tehtäviensä päättymisen jälkeenkin;
b)      – –”
Erioikeuksia ja vapauksia koskevan pöytäkirjan 18 artiklassa määrätään seuraavaa:
”Yhteisöjen virkamiehille ja muulle henkilöstölle myönnetään erioikeudet, vapaudet ja helpotukset yksinomaan yhteisön etuun
liittyen.
Kunkin yhteisön toimielimen on kumottava virkamiehelle tai muulle henkilöstölle myönnetty vapaus silloin kun toimielin katsoo,
että tämä kumoaminen ei ole ristiriidassa yhteisöjen edun kanssa.”
Erioikeuksia ja vapauksia koskevan pöytäkirjan 19 artiklassa määrätään seuraavaa:
”Tämän pöytäkirjan soveltamiseksi yhteisöjen toimielimet toimivat yhteistyössä kyseisten jäsenvaltioiden vastuussa olevien
viranomaisten kanssa.”
Euroopan unionin virkamiehiin sovellettavien henkilöstösääntöjen 23 artiklan ensimmäisen kohdan ensimmäisen virkkeen mukaan
virkamiehen nauttimat erioikeudet ja vapaudet myönnetään ainoastaan yhteisöjen edun vuoksi.
II
Petostentorjuntaan liittyviä tutkimuksia koskevat säännökset
Euroopan petostentorjuntaviraston (OLAF) tutkimuksista 25.5.1999 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksen (EY)
N:o 1073/1999 (EYVL L 136, s. 1) johdanto-osan kymmenennessä perustelukappaleessa todetaan seuraavaa:
”Näissä tutkimuksissa on noudatettava perustamissopimusta ja erityisesti yhteisöjen erioikeuksista ja vapauksista tehtyä pöytäkirjaa,
– – henkilöstösääntöjä – –, sekä ottaen täysimääräisesti huomioon ihmisoikeudet ja perusvapaudet, erityisesti oikeudenmukaisuuden
periaatteen ja noudattaen asianomaisen oikeutta tulla kuulluksi häntä koskevista seikoista ja periaatetta, jonka mukaan ainoastaan
tutkinnan päätelmät voidaan perustaa todistettaviin seikkoihin; – –”
Asetuksen N:o 1073/1999 8 artiklan 2 kohdassa säädetään seuraavaa:
”Sisäisissä tutkimuksissa annetut tai saadut tiedot ovat niiden muodosta riippumatta luottamuksellisia, ja niillä on sama
suoja kuin Euroopan yhteisöjen toimielimiin sovellettavissa säännöksissä.
Tällaisia tietoja ei erityisesti saa ilmaista muille kuin niille henkilöille, joiden kuuluu tehtäviensä vuoksi Euroopan yhteisöjen
tai jäsenvaltioiden toimielimissä tuntea ne, eikä niitä saa käyttää muuhun tarkoitukseen kuin petosten, lahjonnan ja muun
laittoman toiminnan torjumiseen.”
III
Kurinpitomenettelyä koskevat säännökset
Henkilöstösääntöjen 30.4.2004 saakka sovelletun version 88 artiklan viidennessä kohdassa säädetään, että jos virkamies joutuu
syytteeseen samasta teosta, joiden perusteella kurinpitomenettely on aloitettu, lopullinen päätös tehdään vasta, kun asiaa
käsittelevän tuomioistuimen tuomio asiassa on tullut lainvoimaiseksi.
Henkilöstösääntöjen liitteessä IX olevassa 25 artiklassa toistetaan 30.4.2004 saakka sovellettujen henkilöstösääntöjen 88
artiklan säännökset.
Hallinnollisten tutkimusten ja kurinpitomenettelyjen toteuttamisen yleiset täytäntöönpanosäännöt (jäljempänä hallinnollisia
tutkimuksia ja kurinpitomenettelyjä koskevat yleiset täytäntöönpanosäännöt) on vahvistettu 28.4.2004 tehdyssä komission päätöksessä,
jonka 1 artiklan 1 kohdassa toistetaan tältä osin 19.2.2002 tehty komission päätös K(2002) 540 ja säädetään tutkinta- ja kurinpitotoimiston
(IDOC) perustamisesta.
Hallinnollisia tutkimuksia ja kurinpitomenettelyjä koskevien yleisten täytäntöönpanosääntöjen 2 artiklan 1 ja 2 kohdassa säädetään
seuraavaa:
”1. IDOC suorittaa hallinnollisia tutkimuksia. Näissä säännöksissä tarkoitetaan ’hallinnollisilla tutkimuksilla’ toimivaltaisen
virkamiehen kaikkia toimia, joilla pyritään osoittamaan tosiseikat ja tarvittaessa selvittämään, onko komission virkamiehille
kuuluvia velvollisuuksia laiminlyöty.
– –
2. IDOC voi suorittaa myös muita tutkimuksia, joilla pyritään varmistamaan tiettyjä tosiseikkoja, etenkin henkilöstösääntöjen
24, 73 ja 90 artiklan yhteydessä.”
IV
Sairaus- ja tapaturmavakuutusta koskevat säännökset
Henkilöstösääntöjen 73 artiklan 1 ja 2 kohdassa säädetään seuraavaa:
”1. Henkilöstösääntökomitean lausunnon saamisen jälkeen tehdyllä yhteisöjen toimielinten yhteisellä sopimuksella vahvistetuissa
määräyksissä vahvistetuin edellytyksin virkamies on tehtäviensä aloittamispäivästä lähtien vakuutettu ammattitautien ja tapaturmien
varalta. – –”
2. Vakuutuksen sisältämät etuudet ovat seuraavat:
a)      – –
b)      Pysyvän täyden työkyvyttömyyden yhteydessä:
asianomaiselle maksetaan määrä, joka on kahdeksan kertaa hänen vuosittaisen peruspalkkansa suuruinen, tapaturmaa edeltävien
kahdentoista kuukauden peruspalkan perusteella laskettuna.
c)      Pysyvän osittaisen työkyvyttömyyden yhteydessä:
asianomaiselle maksetaan osa edellä b alakohdassa säädetystä korvauksesta edellä 1 kohdassa tarkoitetuissa määräyksissä vahvistetun
asteikon perusteella laskettuna.
– –”
Yhteisöjen toimielimet antoivat 13.12.2005 yhteiset määräykset Euroopan yhteisöjen virkamiesten tapaturma- ja ammattitautivakuutuksesta,
ja ne tulivat voimaan 1.1.2006 (jäljempänä vakuutusmääräykset tai uudet vakuutusmääräykset). Ennen tätä päivämäärää sovellettiin
Euroopan yhteisöjen virkamiesten tapaturma- ja ammattitautivakuutuksesta annettuja yhteisiä määräyksiä sellaisina kuin ne
olivat muutettuina viimeksi 18.7.1997 (jäljempänä vanhat vakuutusmääräykset).
Uusien vakuutusmääräysten 30 artiklassa säädetään seuraavista siirtymäsäännöksistä:
”Kumotaan [vanhat vakuutusmääräykset].
Niitä sovelletaan edelleen kuitenkin kaikkiin päätösluonnoksiin, jotka on hyväksytty 20 artiklan 1 kohdan nojalla ennen 1
päivää tammikuuta 2006 – –.”
Uusien vakuutusmääräysten 2 artiklan 1 kohdassa määritellään tapaturman tarkoittavan kaikkia äkillisiä tapahtumia, jotka ovat
vahingoittaneet vakuutettua fyysisesti tai psyykkisesti ja joiden syy tai yksi syistä on uhriin nähden ulkoinen. Vanhojen
vakuutusmääräysten 2 artiklan 1 kohdassa määritellään tapaturman tarkoittavan kaikkia äkillisiä, väkivaltaisia tai poikkeavia
ulkoisia tapahtumia tai tekijöitä, jotka vahingoittavat virkamiestä fyysisesti tai psyykkisesti.
Uusien vakuutusmääräysten 11 artiklan 1 kohdan mukaan täydellinen tai osittainen pysyvä työkyvyttömyys (jäljempänä työkyvyttömyysaste)
määritellään fyysisten tai psyykkisten vammojen perusteella kyseessä olevien määräysten liitteenä olevan Euroopan työkyvyttömyyskertoimia
koskevan taulukon avulla.
Uusien vakuutusmääräysten 11 artiklan 2 kohdan mukaan on niin, että jos tapaturma tai ammattitauti johtaa vakuutetun täydelliseen
pysyvään työkyvyttömyyteen, työkyvyttömyysaste on 100 prosenttia ja hänelle maksetaan henkilöstösääntöjen 73 artiklan 2 kohdan
b alakohdassa tarkoitettu määrä. Uusien vakuutusmääräysten 11 artiklan 3 kohdan mukaan on niin, että jos tapaturma tai ammattitauti
johtaa vakuutetun osittaiseen pysyvään työkyvyttömyyteen, hänelle maksetaan henkilöstösääntöjen 73 artiklan 2 kohdan c alakohdassa
tarkoitettu, työkyvyttömyystaulukon kertoimien mukaan määritettävä määrä.
Uusien vakuutusmääräysten 15 artiklan mukaan tapaturman uhriksi joutuneen virkamiehen tai hänen oikeudenomistajansa on ilmoitettava
tapaturmasta sen toimielimen hallintoelimille, jonka palveluksessa vakuutettu on. Tapaturmailmoituksessa on selvitettävä yksityiskohtaisesti
tapaturman sattumispäivä ja ajankohta, tapaturmaan johtaneet syyt ja sen olosuhteet sekä mahdollisten todistajien ja vastuussa
olevan kolmannen henkilön nimet. Ilmoitukseen on liitettävä lääkärintodistus, josta käyvät ilmi vammojen luonne ja tapaturman
todennäköiset seuraukset. Ilmoitus on tehtävä viimeistään kymmenentenä arkipäivänä tapaturman sattumispäivästä. Tämä säännös
vastaa sisällöltään vanhojen vakuutusmääräysten 16 artiklaa.
Uusien vakuutusmääräysten 16 artiklan 1 kohdan ensimmäisen alakohdan ensimmäisen virkkeen mukaan virkamiehen, joka pyytää
kyseisten määräysten soveltamista ammattitaudin vuoksi, on tehtävä ilmoitus sen toimielimen hallintoelimelle kohtuullisessa
ajassa sairauden alkamisesta tai siitä, kun se on ensi kerran todettu. Tämä säännös vastaa vanhojen vakuutusmääräysten 17
artiklan 1 kohdan ensimmäisen alakohdan ensimmäistä virkettä.
Uusien vakuutusmääräysten 16 artiklan 2 kohdan mukaan hallintoelimet suorittavat tutkimuksen selvittääkseen kaikki seikat,
joiden avulla voidaan määritellä sairauden laatu ja se, onko kyseessä ammattitauti, sekä sairauden ilmenemisolosuhteet. Tämä
säännös vastaa vanhojen vakuutusmääräysten 17 artiklan 2 kohdan ensimmäistä alakohtaa.
Uusien vakuutusmääräysten 18 artiklan mukaan päätökset, jotka koskevat tapahtuman tunnustamista tapaturmaksi, sairauden tunnustamista
ammattitaudiksi tai pysyvän työkyvyttömyysasteen vahvistamista, tekee nimittävä viranomainen kyseisten määräysten 20 artiklassa
määrättyä menettelyä noudattaen yhden tai useamman toimielinten nimittämän lääkärin päätelmien perusteella ja, jos vakuutettu
niin vaatii, kuultuaan kyseisten määräysten 22 artiklassa tarkoitettua lääketieteellistä lautakuntaa. Tämä säännös vastaa
sisällöltään vanhojen vakuutusmääräysten 19 artiklaa.
Uusien vakuutusmääräysten 20 artiklassa säädetään seuraavaa:
”1. Ennen kuin nimittävä viranomainen tekee 18 artiklan mukaisen päätöksen, se toimittaa vakuutetulle tai hänen oikeudenomistajalleen
päätösluonnoksen ja sen liitteenä olevat toimielimen nimeämän lääkärin/lääkärien päätelmät. Vakuutettu tai hänen oikeudenomistajansa
voi pyytää, että täydellinen lääketieteellinen selvitys toimitetaan hänen valitsemalleen lääkärille [tai valtuutetulle tai
hänen oikeudenomistajalleen itselleen].
2. Vakuutettu tai hänen oikeudenomistajansa voi 60 päivän kuluessa pyytää, että 22 artiklassa tarkoitettu lääketieteellinen
lautakunta antaa asiasta lausuntonsa. Lääketieteelliselle lautakunnalle osoitetussa käsittelypyynnössä on esitettävä vakuutettua
tai hänen oikeudenomistajaansa edustavan lääkärin nimi sekä kyseisen lääkärin lausunto, jossa täsmennetään toimielimen nimeämän
lääkärin tai lääkäreiden päätelmissä olleet kiistanalaiset lääketieteelliset kysymykset, jotka liittyvät näiden määräysten
soveltamiseen.
3. Ellei pyyntöä lääketieteellisen lautakunnan kuulemisesta ole tehty ennen tämän määräajan päättymistä, nimittävä viranomainen
tekee päätöksen siinä muodossa kuin se on esitetty luonnoksessa.”
Vanhojen vakuutusmääräysten 21 artiklan mukaan virkamies voi pyytää, että täydellinen lääketieteellinen selvitys toimitetaan
hänen valitsemalleen lääkärille. Toisin kuin uusien vakuutusmääräysten 20 artiklassa, vanhojen vakuutusmääräysten 21 artiklassa
ei sitä vastoin annettu virkamiehelle mahdollisuutta pyytää, että lääketieteellinen selvitys toimitettaisiin suoraan hänelle.
Uusien vakuutusmääräysten 22 artiklan 1 kohdassa toistetaan olennaisilta osin vanhojen vakuutusmääräysten 23 artiklan 1 kohta
lääketieteellisen lautakunnan kokoonpanon osalta seuraavasti:
”1. Lääketieteellinen lautakunta koostuu kolmesta lääkäristä, joista
–        ensimmäisen nimeää vakuutettu tai hänen oikeudenomistajansa,
–        toisen nimeää nimittävä viranomainen,
–        kolmannen nimeävät kaksi edellä nimettyä lääkäriä yhteisellä sopimuksella.
– –”
Uusien vakuutusmääräysten 19 artiklan 3 kohdassa säädetään vielä seuraavaa:
”Päätös työkyvyttömyysasteen vahvistamisesta tehdään vakuutetun terveydentilan vakaannuttua. Tapaturman tai ammattitaudin
jälkiseurauksia pidetään vakaantuneina, kun ne pysyvät muuttumattomina tai lieventyvät vain hyvin hitaasti ja hyvin vähän.
– –
Kun työkyvyttömyysastetta ei voida vahvistaa lopullisesti lääketieteellisen hoidon päättyessä, 18 artiklassa tarkoitetun lääkärin/lääkärien
tai tarvittaessa 22 artiklassa tarkoitetun lääketieteellisen lautakunnan lausunnossa on täsmennettävä päivämäärä, jolloin
vakuutettua koskevat asiakirjat on viimeistään tutkittava uudelleen.”
V
Työkyvyttömyydestä maksettavia korvauksia koskevat säännökset
A
Henkilöstösäännöt
Henkilöstösääntöjen 53 artiklan mukaan virkamies, jonka työkyvyttömyyslautakunta on todennut täyttävän 78 artiklassa säädetyt
edellytykset, siirretään viran puolesta eläkkeelle sen kuukauden viimeisenä päivänä, jona nimittävä viranomainen toteaa virkamiehen
olevan lopullisesti kyvytön hoitamaan tehtäviään.
Henkilöstösääntöjen 59 artiklan 4 kohdan mukaan nimittävä viranomainen voi saattaa asian työkyvyttömyyslautakunnan käsiteltäväksi,
jos virkamies on kolmen vuoden aikana sairauslomalla yhteensä yli kaksitoista kuukautta.
Henkilöstösääntöjen 78 artiklan ensimmäisessä kohdassa säädetään seuraavaa:
”Virkamiehellä on – – oikeus työkyvyttömyyskorvaukseen, kun häntä kohtaa pysyvä, täydelliseksi katsottu työkyvyttömyys, joka
estää häntä hoitamasta mihinkään hänen tehtäväryhmänsä toimeen kuuluvia tehtäviä.”
Henkilöstösääntöjen 78 artiklan kolmannen kohdan mukaan työkyvyttömyyskorvauksen määräksi vahvistetaan 70 prosenttia virkamiehen
viimeisestä peruspalkasta.
Henkilöstösääntöjen 78 artiklan neljännen kohdan mukaan työkyvyttömyyskorvauksesta maksetaan yhteisön eläkejärjestelmään osuus,
joka lasketaan kyseisen korvauksen perusteella.
Henkilöstösääntöjen 78 artiklan viidennessä kohdassa säädetään, että mikäli työkyvyttömyyden syynä on ammattitauti, työkyvyttömyyskorvauksen
eläkevakuutusmaksu maksetaan kokonaan kyseessä olevan toimielimen talousarviosta.
Henkilöstösääntöjen liitteessä VIII olevan 13 artiklan 1 kohdassa säädetään seuraavaa:
”Ellei edellä olevan 1 artiklan 1 kohdan säännöksistä muuta johdu, alle 65-vuotias virkamies, jonka työkyvyttömyyslautakunta
toteaa kärsivän eläkeoikeuksien karttumisaikana pysyvästä ja täydellisestä työkyvyttömyydestä niin, ettei hän voi suorittaa
mihinkään palkkaryhmänsä toimeen kuuluvia tehtäviä, vaan joutuu tämän vuoksi keskeyttämään työskentelyn yhteisöissä, on oikeutettu
henkilöstösääntöjen 78 artiklassa tarkoitettuun työkyvyttömyyskorvaukseen.”
B
30.4.2004 saakka sovelletut henkilöstösäännöt
30.4.2004 saakka sovellettujen henkilöstösääntöjen 53 artikla on täsmälleen sama kuin nykyisten henkilöstösääntöjen 53 artikla.
30.4.2004 saakka sovellettujen henkilöstösääntöjen 78 artiklan ensimmäisessä kohdassa säädetään seuraavaa:
”Virkamiehellä on – – oikeus työkyvyttömyyseläkkeeseen, kun häntä kohtaa pysyvä, täydelliseksi katsottu työkyvyttömyys, joka
estää häntä hoitamasta mihinkään hänen palkkaryhmänsä toimeen kuuluvia tehtäviä.”
30.4.2004 saakka sovellettujen henkilöstösääntöjen 78 artiklan toisessa kohdassa säädetään, että mikäli työkyvyttömyyden syynä
on ammattitauti, työkyvyttömyyseläkkeen määräksi vahvistetaan 70 prosenttia virkamiehen peruspalkasta.
30.4.2004 saakka sovellettujen henkilöstösääntöjen 78 artiklan kolmannen kohdan mukaan on niin, että mikäli työkyvyttömyys
on aiheutunut muusta syystä kuin kyseisen artiklan toisessa kohdassa mainitusta, työkyvyttömyyseläkkeen määrä on yhtä suuri
kuin vanhuuseläke, johon virkamiehellä olisi ollut oikeus täytettyään 65 vuotta, jos hän olisi ollut palveluksessa siihen
ikään asti.
VI
Henkilökansiota koskevat säännökset
Henkilöstösääntöjen 26 artiklassa säädetään seuraavaa:
”Virkamiestä koskevan henkilökansion on sisällettävä:
a)      virkamiehen hallinnollista asemaa koskevat asiakirjat sekä hänen pätevyyttään, tehokkuuttaan ja käytöstään koskevat arvioinnit,
b)      virkamiehen kyseisten asiakirjojen osalta esittämät huomautukset.
Asiakirjat on merkittävä luetteloon, numeroitava juoksevasti ja luokiteltava aukottomasti; toimielin ei voi esittää perusteeksi
edellä a alakohdassa tarkoitettuja asiakirjoja eikä vedota niihin vastoin virkamiehen etua, jos niitä ei ole annettu hänelle
tiedoksi ennen niiden sisällyttämistä henkilökansioon.
Asiakirjan tiedoksiantaminen varmistetaan virkamiehen allekirjoituksella tai, jos tämä ei ole mahdollista, asiakirja annetaan
tiedoksi kirjatulla kirjeellä, joka lähetetään virkamiehen viimeksi ilmoittamaan osoitteeseen.
– –
Virkamiehestä saa olla vain yksi henkilökansio.
Virkamiehellä on oikeus tutustua kaikkiin henkilökansiossaan oleviin asiakirjoihin myös palvelussuhteensa päätyttyä ja kopioida
ne.
Henkilökansio on luottamuksellinen, ja siihen voi tutustua ainoastaan hallinnon toimitiloissa tai suojatulla tietovälineellä.
Se toimitetaan kuitenkin [Euroopan unionin] tuomioistuimelle, jos tulee vireille virkamiestä koskeva asia.”
Henkilöstösääntöjen 26 a artiklan sanamuoto on seuraava:
”Virkamiehellä on oikeus tutustua potilastietoihinsa toimielinten vahvistamia yksityiskohtaisia sääntöjä noudattaen.”
VII
Asiakirjojen saamista yleisön tutustuttavaksi koskevat säännökset
Euroopan parlamentin, neuvoston ja komission asiakirjojen saamisesta yleisön tutustuttavaksi 30.5.2001 annetun Euroopan parlamentin
ja neuvoston asetuksen (EY) N:o 1049/2001 (EYVL L 145, s. 43) 4 artiklan 2 kohdassa säädetään seuraavaa:
”Toimielimet kieltäytyvät antamasta tutustuttavaksi asiakirjaa, jonka sisältämien tietojen ilmaiseminen vahingoittaisi:
–        – –
–        tarkastus-, tutkinta- ja tilintarkastustoimien tarkoitusten suojaa;
jollei ylivoimainen yleinen etu edellytä ilmaisemista.”

Riidan taustalla olevat tosiseikat
Kantaja on entinen virkamies, jonka palkkaluokka oli AD 15. Hän tuli komission palvelukseen vuonna 1979, ja hän hoiti komissiossa
useita eri tehtäviä.
Kantaja toimi 21.12.1995 alkaen heinäkuuhun 1997 saakka komission jäsenen Edith Cressonin kabinettipäällikkönä, ja hän seurasi
tässä tehtävässä henkilöä nimeltä Lamoureux.
Nyt käsiteltävän riita-asian taustalla ovat muutamat tosiseikat, jotka tapahtuivat komission jäsenen Cressonin kabinetissa
kyseisenä aikana, joten nämä tosiseikat on syytä lyhyesti toistaa.
I
Cressonia koskevan asian taustaa
Cresson oli komission jäsen 24.1.1995–8.9.1999. Komission puheenjohtajana oli tuolloin Jacques Santer. Cresson vastasi seuraavista
aloista: tiede, tutkimus ja kehitystyö, henkilöresurssit, koulutus ja nuoriso sekä yhteinen tutkimuskeskus (jäljempänä YTK).
Kun Cressonin toimikausi alkoi, hänen kabinettinsa oli jo perustettu. Cresson kuitenkin ilmoitti haluavansa ottaa henkilökohtaiseksi
neuvonantajakseen läheisen tuttavansa, René Berthelot’n. Berthelot oli tosiseikkojen tapahtuma-aikaan 66-vuotias, joten häntä
ei voitu ottaa palvelukseen väliaikaisena toimihenkilönä komission jäsenen kabinettiin. Cressonin kabinettipäällikkö, jonka
nimi oli Lamoureux, oli lisäksi todennut Cressonille, että hänen mielestään asianomaista henkilöä ei hänen ikänsä vuoksi voitu
ottaa komission palvelukseen. Cresson, joka halusi kuitenkin ottaa Berthelot’n henkilökohtaiseksi neuvonantajakseen, kääntyi
hallintoyksiköiden puoleen, jotta ne tutkisivat, millä edellytyksillä Berthelot’n palvelukseen ottaminen olisi mahdollista.
Lopulta Berthelot palkattiin kuudeksi kuukaudeksi tutkimuksen pääosaston vierailevaksi tutkijaksi 1.9.1995 lähtien. Tämän
jälkeen tätä määräaikaa jatkettiin helmikuun 1997 loppuun. Berthelot’n vierailevana tutkijana saamaa kuukausittaista korvausta
alennettiin huhtikuusta 1996 alkaen eläkkeiden päällekkäisyyden kieltävän säännön nojalla hänen Ranskasta saamansa eläkkeen
huomioon ottamiseksi. Pian tämän korvauksen alentamisen jälkeen Berthelot’n nimiin kirjoitettiin Cressonin kabinetissa 23.5.
ja 21.6.1996 välisenä aikana 13 virkamatkamääräystä, joiden perusteella Berthelot sai noin 6 900 euron suuruisen rahamäärän.
Berthelot siirrettiin 1.9.1996 lähtien palkkaluokasta II ylempään palkkaluokkaan I vierailevien tutkijoiden ura-alueella.
Hänen kuukausipalkkansa, joka oli tuohon aikaan noin 4 500 euroa, kasvoi noin tuhannella eurolla. Tutkimuksen pääosaston kanssa
tehdyn sopimuksen päätyttyä 1.3.1997 Berthelot’lle tarjottiin toista työsopimusta YTK:n vierailevana tutkijana vuoden määräajaksi,
joka päättyi helmikuun lopussa 1998.
Euroopan parlamentin jäsenten esitettyä väitteitä, joiden mukaan komission jäsen Cresson oli syyllistynyt suosinnan harjoittamiseen
palvelukseenotossa suosimalla kahta tuttavaansa, eri elimet suorittivat asiasta useita tutkimuksia.
Euroopan parlamentin ja komission alaisuuteen 27.1.1999 perustetun riippumattoman asiantuntijakomitean tehtäväksi annettiin
laatia asiasta ensimmäinen kertomus sen selvittämiseksi, missä määrin komissio kollegiona tai yksi taikka useampi komission
jäsen olivat vastuussa hiljattaisista petoksiin, huonoon hallintoon tai nepotismiin liittyvistä tapauksista, jotka oli mainittu
parlamentin keskusteluissa. Komitea totesi 15.3.1999 esittämässään kertomuksessa Berthelot’n osalta, että kyse oli selvästi
suosinnan harjoittamisesta.
Komissio esitti yhteisen eronpyyntönsä 16.3.1999 mutta jatkoi tehtävässään 8.9.1999 saakka.
OLAF käynnisti 20.7.1999 sisäisen tutkimuksen työsuhteen ehdoista, jotka liittyivät Berthelot’n palkkaamiseen komissioon vierailevaksi
tutkijaksi. Se sai kertomuksensa valmiiksi 23.11.1999. Kertomuksen mukaan Berthelot’n laatimia ja allekirjoittamia raportteja
ja matkamääräyksiä voitiin pitää väärennyksinä ja väärennysten käyttämisinä, joten kertomus oli syytä saattaa toimivaltaisten
oikeusviranomaisten käsiteltäväksi asetuksen N:o 1073/1999 10 artiklan mukaisesti.
OLAF:n kertomus toimitettiin henkilöstön ja hallinnon pääosaston pääjohtajalle mahdollisten kurinpitomenettelyjen aloittamiseksi
sekä Brysselin syyttäjävirastolle (Belgia). Kertomuksen johdosta aloitettiin useita kurinpitomenettelyitä komission virkamiehiä
ja muita toimenhaltijoita vastaan sekä menettely Berthelot’lle aiheettomasti maksettujen varojen perimiseksi takaisin. Kantajaa
vastaan ei vielä tässä vaiheessa aloitettu mitään kurinpitomenettelyä.
Henkilöstön ja hallinnon pääosasto ja myöhemmin IDOC, kun se oli perustettu 19.2.2002 tehdyllä komission päätöksellä K(2002)
540, suorittivat Berthelot’n osalta kaksi lisätutkimusta, joista toinen koski tutkimuksen pääosaston roolia ja toinen YTK:n
osallisuutta asiaan. IDOC antoi 22.2.2002 hallinnollista lisätutkimusta koskevan kertomuksen Berthelot’n työskentelyajasta
vierailevana tutkijana tutkimuksen pääosastossa ja YTK:ssa. IDOC:n kertomuksessa todettiin, että sen tehtäväksi annetuissa
lisätutkimuksissa koottujen todisteiden ja lausuntojen perusteella Berthelot’n komission palvelukseen ottamisen taustalla
oli mitä ilmeisimmin tarve maksaa asianomaiselle henkilölle palkkaa suorasta avusta, jota hän tarjoaisi komission jäsenelle
Cressonille tämän henkilökohtaisena neuvonantajana.
Komission jäsenten kollegio päätti 21.1.2003 osoittaa Cressonille väitetiedoksiannon, joka koski asianomaista henkilöä vastaan
esitettyjä väitteitä mahdollisen EY 213 artiklan 2 kohtaan ja EA 126 artiklan 2 kohtaan perustuvan menettelyn aloittamisen
yhteydessä.
Tribunal de première instance de Bruxellesin tutkintatuomari V syytti 18.3.2003 Cressonia, Berthelot’ta ja kahdeksaa komission
virkamiestä ja muuta toimenhaltijaa, joista yksi oli kantaja, väärennyksestä, väärennyksen käytöstä, petoksesta ja virka-aseman
väärinkäytöstä. Komissio esiintyi asianomistajana Belgian rikostuomioistuimessa 11.9.2003.
Tribunal de première instance de Bruxelles otti huomioon suljetuin ovin pidetyssä istunnossa syyttäjäviranomaisen suullisesti
esittämät syytteet ja viittasi tämän 3.2.2004 päivättyyn syytekirjelmään ja totesi 30.6.2004 antamassaan määräyksessä, ettei
syytteitä ollut aihetta saattaa vireille tribunal correctionnelissa. Määräyksessä todettiin erityisesti, että tutkinta-aineiston
perusteella oli selvää, että syytteet pitivät paikkansa puhuttaessa väärennyksistä ja petoksista, mutta minkään seikan perusteella
ei ollut mahdollista syyttää varmasti jotakuta tutkinnan aikana epäillyksi joutunutta.
Komissio nosti 7.10.2004 kanteen, jossa vaadittiin yhteisöjen tuomioistuinta toteamaan, että Cresson oli syyllistynyt suosinnan
harjoittamiseen tai ainakin törkeään huolimattomuuteen, jossa oli kyse EY 213 ja EA 126 artiklassa määrättyjen velvollisuuksien
laiminlyönnistä, ja päättämään näin ollen, että Cressonin oikeus eläkkeeseen tai muihin vastaaviin etuuksiin lakkaa kokonaan
tai osittain.
Yhteisöjen tuomioistuin totesi asiassa C-432/04, komissio vastaan Cresson, 11.7.2006 antamassaan tuomiossa (Kok., s. I-6387;
jäljempänä asiassa komissio vastaan Cresson annettu tuomio), että Cresson oli laiminlyönyt komission jäsenyydestä johtuvia
velvollisuuksiaan otettaessa palvelukseen Berthelot ja tämän työsuhteen ehtojen osalta. Komission Cressonia vastaan esittämän,
eläkeoikeuden lakkaamista koskevasta vaatimuksesta yhteisöjen tuomioistuin totesi kuitenkin, että laiminlyönnin toteaminen
oli sinänsä asianmukainen seuraamus eikä asianosaiselle ollut näin ollen aiheellista määrätä muuta seuraamusta.
II
Kantajaa koskevat tosiseikat
Kantaja toimi Cressonin kabinettipäällikkönä 21.12.1995 alkaen heinäkuuhun 1997 saakka. Joulukuussa 1996 hänet nimitettiin
hakemaansa pääneuvonantajan virkaan tutkimuksen pääosastossa. Kantaja halusi nimittäin lähteä Cressonin kabinetista Cressoniin
toukokuusta 1996 lähtien kohdistuneiden jännitteiden vuoksi. Kantajan lähtö kabinetista toteutui kuitenkin vasta heinäkuussa
1997, koska Cresson hyväksyi seuraajaehdokkaan puuttumisen vuoksi hänen eropyyntönsä vasta tuolloin.
Kantajaa kuultiin epävirallisesti 15.9.1999 OLAF:n tutkimusten yhteydessä. Kantajalle ilmoitettiin 17.11.1999 häntä koskevien
tutkimusten aloittamisesta. Häntä kuultiin virallisesti 19.11.1999. OLAF:n 23.11.1999 antamassa kertomuksessa mainittiin kantajan
osalta, että virkamiesten osittain yhtenevien lausuntojen perusteella kantajan työhuoneessa oli todennäköisesti pidetty kokous,
jonka aikana oli keskusteltu mahdollisuudesta siirtää Berthelot palkkaluokkaan I vierailevien tutkijoiden ura-alueella (OLAF:n
kertomuksen 4.2.2 kohta). Kantajaa vastaan ei käynnistetty kurinpitomenettelyä OLAF:n kertomuksen johdosta.
Belgian ranskankielinen radio- ja televisioyhtiö RTBF lähetti 27.12.2000 suositun ohjelman ”Au nom de la loi”, jonka yhtenä
aiheena oli Cressonia koskeva asia. Lähetyksen lyhyessä osiossa mainittiin kantajan nimi ja näytettiin kuvaa asiakirjasta,
jonka kerrottiin olevan pöytäkirja OLAF:n suorittamasta kantajan kuulemisesta.
Henkilöstön ja hallinnon pääosasto ilmoitti kantajalle 7.2.2001, että komissio oli päättänyt pidättää kantajan lainkäytöllisen
koskemattomuuden, mitä tribunal de première instance de Bruxellesin tutkintatuomari V oli vaatinut komission puheenjohtajalta
18.12.2000.
IDOC:n kertomuksessa, joka annettiin 22.2.2002, täsmennettiin kantajan osalta, että tutkimuksissa ilmenneiden seikkojen analysoinnin
perusteella vaikutti siltä, että kantajan työhuoneessa oli pidetty 21.–29.11.1996 välisenä aikana kokous, jossa oli keskusteltu
mahdollisuudesta siirtää Berthelot palkkaluokkaan I vierailevien tutkijoiden ura-alueella (IDOC:n kertomuksen 4.4 kohta).
Kantajaa syytettiin 18.3.2003 (ks. edellä 53 kohta) yhtäältä asiakirjojen väärennyksestä tai osallisuudesta asiakirjojen väärennykseen,
kun tämä oli laatinut tai teettänyt kolmetoista virkamatkamääräystä ja kolmetoista matkalaskua ja tehnyt tai teettänyt niihin
jokaiseen totuuden vastaisia merkintöjä, ja toisaalta petoksesta tai osallisuudesta petokseen edellä mainitussa syytteessä
tarkoitettua matkakulua korvattaessa. Kantaja sai 7.4.2003 tutkintatuomarin kirjeen, jossa ilmoitettiin häntä koskevasta syytteestä.
Syytteen seurauksena kantaja sairastui masennukseen ja joutui olemaan useita jaksoja sairauslomalla.
Kantaja toimitti komissiolle 25.7.2003 ”ilmoituksen tapaturmasta/ammattitaudista”. Ilmoituksen ohessa toimitettiin kantajan
lääkärinlausunto, mutta ilmoituksessa ei nimenomaisesti syytetty komissiota työpaikkakiusaamisesta.
Komissio ilmoitti 31.7.2003 vastaanottaneensa kantajan 25.7.2003 toimittaman ilmoituksen ja ilmoitti kantajalle, että tämän
sairauden luonne ja alkuperä selvitettäisiin tutkimuksissa.
Syyskuussa 2003 viikko sen jälkeen, kun kantaja oli palannut työhönsä sairauslomaltaan, hänen vastuullaan ollut tutkimusohjelma
keskeytettiin henkilöstön ja hallinnon pääosaston vaatimuksesta. Tapauksen vuoksi kantaja joutui jäämään jälleen sairauslomalle,
ja työstäpoissaolo jatkui vuoden 2004 tammikuun alkuun.
Tutkimuksen pääosaston pääjohtaja ilmoitti kantajalle suullisesti 16.1.2004, että nimittävä viranomainen aikoi aloittaa järjestelyt
kantajan siirtämiseksi eläkkeelle yksikön edun vuoksi henkilöstösääntöjen 50 artiklan mukaisesti. Tieteellisestä tutkimuksesta
vastaavan komission jäsenen kabinettipäällikkö vahvisti tämän tiedon kantajalle 20.1.2004, mutta aikomusta ei koskaan pantu
täytäntöön. Mainitun ilmoituksen vuoksi kantajan masennus paheni jälleen, ja hän joutui jäämään sairauslomalle 22.1.2004 ja
oli pois töistä vuoden 2004 loppuun.
Henkilöstö- ja hallintoasioista ja siten myös kurinpitomenettelyistä ja -asioista vastaava komission jäsen Kinnock päätti
16.1.2004 aloittaa nimittävänä viranomaisena kurinpitomenettelyn kantajaa vastaan ja keskeyttää menettelyn 30.4.2004 saakka
sovellettujen henkilöstösääntöjen 88 artiklan viidennen kohdan mukaisesti siihen saakka, kunnes belgialaisen rikostuomioistuimen
tuomio olisi saanut lainvoiman. Tämä päätös merkitsi, että syytteen lisäksi kantajaa moitittiin osallisuudesta Cressonin kabinettipäällikkönä
yhtäältä Berthelot’n sääntöjenvastaiseksi katsottuun siirtämiseen palkkaluokkaan I vierailevien tutkijoiden ura-alueella tutkimuksen
pääosastossa ja toisaalta niin ikään sääntöjenvastaiseksi katsottuun Berthelot’n palkkaamisen YTK:n vierailevaksi tutkijaksi.
Syyttäjäviranomaisen 3.2.2004 päivätyssä syytekirjelmässä (ks. edellä 54 kohta) esitettiin kantajaan kohdistetusta väärennyssyytteestä
seuraavat seikat:
”Vaikka [kantaja] oli – – Cressonin kabinettipäällikkö, yksikään lausunto ei koske häntä suoraan eikä epäsuorasti, eikä hänen
voida minkään aineellisen todisteen, kuten ilmoituksen tai allekirjoituksen, perusteella todeta olleen osallisena tosiseikkojen
tapahtumissa; hän toimitti itse todisteita, jotka osoittavat vääriksi virkamatkamääräykset, joiden mukaan toinen syytetty
(Berthelot) tuli tiistaisin Brysseliin komission jäsenen Cressonin mukana tämän autossa ja lähti torstaisin takaisin Châtellerault’hon
(Ranskaan), kun kyseiset päivät vastaavat päinvastaiseen suuntaan toteutettujen virkamatkojen päivämääriä – –.”
Syyttäjäviranomaisen syytekirjelmässä todetaan, ettei kantajaa vastaan ole mitään näyttöä väärennyksistä eikä petoksesta.
Komission ”Työterveyshuolto – Bryssel” -yksikön päällikkö ilmoitti kantajalle 25.5.2004 aikovansa kantajan sairauspoissaolojen
vuoksi pyytää nimittävää viranomaista aloittamaan työkyvyttömyysmenettelyn kantajan osalta ja kysyi kantajalta, vastustiko
tämä asiaa.
Kantaja vastasi 23.6.2004 päivätyllä kirjeellä, ettei vastustanut tällaisen menettelyn aloittamista edellyttäen, että menettely
perustuisi yksinomaan henkilöstösääntöjen 78 artiklan viidenteen kohtaan, joka koski tapauksia, joissa työkyvyttömyyden syynä
oli ammattitauti.
”Työterveyshuolto – Bryssel” -yksikön päällikkö vastasi kantajalle 29.6.2004 ottaneensa huomioon tämän 23.6.2004 päivätyn
kirjeen. Lisäksi päällikkö ilmoitti haluavansa kiinnittää kantajan huomion siihen, ettei työkyvyttömyyslautakunnan voinut
olettaa ennalta toteavan päätelmissään työkyvyttömyyden johtuvan ammattitaudista vaan että työkyvyttömyyslautakunta tutkisi
asiaa.
Belgialaisen rikostuomioistuimen päätettyä 30.6.2004 jättää asian sikseen kantajan ja muiden syytettyjen osalta (ks. edellä
54 kohta) komissio lähetti kantajalle 13.7.2004 päivätyn kirjeen, jossa ilmoitettiin seuraavaa:
”Kuten tiedätte, teitä koskeva kurinpitomenettely on ollut keskeytettynä kunnes [komission jäsenten] kollegion tekee päätöksen
Cressonin asiassa.
– –
Kun [belgialaisen rikostuomioistuimen määräykseen] ei enää voi hakea muutosta ja kun oikeudellinen yksikkö on sen analysoinut,
kaikki Cressonia koskevat kysymykset annetaan [komission jäsenten] kollegion päätettäviksi. Heti tämän jälkeen muut asiakirjat,
myös teidän asiakirjanne, tutkitaan uudelleen tehdyn päätöksen perusteella ja annetaan uudelleen nimittävän viranomaisen käsiteltäviksi.”
Nimittävä viranomainen nimitti kantajan uudelleen 20.7.2004 tekemällään ja välittömästi voimaan tulleella päätöksellä vasta
perustettuun virkaan tutkimuksen pääosaston pääjohtajan alaisuudessa toimivaksi talousasioista vastaavaksi pääneuvonantajaksi
(jäljempänä uudelleennimityspäätös). Päätöksen ensimmäisessä kohdassa vedotaan ylemmän johtajiston liikkuvuutta koskevan politiikan
täytäntöönpanoon ja yksikön etuun.
Kantaja osoitti nimittävälle viranomaiselle 14.10.2004 valituksen, jossa hän vastusti uudelleennimityspäätöstä. Nimittävä
viranomainen hylkäsi valituksen 15.3.2005 tehdyllä päätöksellä. Kantaja ei nostanut kannetta tuomioistuimessa tästä viimeksi
mainitusta päätöksestä.
Kantaja teki 22.10.2004 henkilöstösääntöjen 90 artiklan 1 kohdan mukaisen hakemuksen ja pyysi päättämään häntä vastaan aloitetun
kurinpitomenettelyn. Hakemuksensa tueksi kantaja vetosi belgialaisen rikostuomioistuimen päätökseen jättää asia siirtämättä.
Kantaja teki komissiolle 25.10.2004 uuden ”ilmoituksen työtapaturmasta ja/tai ammattitaudista”, jossa hän väitti edelleen,
että hänen masennuksensa johtui kaikista niistä toimenpiteistä, joita komissio oli hänen osaltaan toteuttanut ja jotka osoittavat,
että hänelle haluttiin aiheuttaa vahinkoa ja tehdä kiusaa.
Työkyvyttömyyslautakunta antoi päätelmänsä 29.10.2004. Päätelmien mukaan kantaja oli pysyvästi ja täydellisesti työkyvytön
niin, ettei hän voinut suorittaa minkään palkkaryhmänsä toimeen kuuluvia tehtäviä. Päätelmissä tarkennettiin lisäksi, ettei
työkyvyttömyyslautakunta ottanut tässä vaiheessa kantaa mahdolliseen todetun työkyvyttömyyden ja kantajan ammatillisen toiminnan
väliseen suhteeseen vaan ”odotti, että tilapäisiltä elimiltä saatava merkityksellinen näyttö olisi käytettävissä”.
Kantaja siirrettiin viran puolesta eläkkeelle nimittävän viranomaisen 8.11.2004 tekemällä päätöksellä, joka tuli voimaan 30.11.2004,
henkilöstösääntöjen 53 artiklan perusteella, ja hänelle myönnettiin henkilöstösääntöjen 78 artiklan kolmannen kohdan mukaisesti
vahvistettu työkyvyttömyyskorvaus.
Komissio ilmoitti 25.11.2004 vastaanottaneensa kantajan 25.10.2004 päivätyn kirjeen ja ilmoitti kantajalle, että heinäkuussa
2003 aloitettu henkilöstösääntöjen 73 artiklan mukainen menettely saataisiin pian päätökseen. Lisäksi komissio ilmoitti kantajalle,
että tämän esittämien työpaikkakiusaamista koskevien väitteiden vuoksi hakemus, joka koski hänen sairautensa tunnustamista
ammattitaudiksi, oli annettava käsiteltäväksi IDOC:lle, jolla on OLAF:n tavoin toimivaltuudet hallinnollisen tutkimuksen suorittamiseen.
Kantaja osoitti komissiolle 24.12.2004 päivätyn kirjeen, jossa hän pyysi komissiota peruuttamaan päätöksensä antaa asia IDOC:n
tutkittavaksi. Pyyntönsä tueksi hän esitti yhtäältä, että tällainen tutkimus vain pidentäisi entisestään jo lähes kaksi vuotta
käynnissä ollutta menettelyä, ja toisaalta, ettei IDOC ollut puolueeton. Lisäksi kantaja pyysi kirjeessään komissiota tarkentamaan
ensinnäkin, voisiko tällaisesta päätöksestä tehdä henkilöstösääntöjen 90 artiklan 2 kohdassa tarkoitetun valituksen ja oliko
komissio toiseksi sulkenut lopullisesti pois mahdollisuuden, että kantaja voisi olla työtapaturman uhri.
Komissio vastasi kantajalle 4.2.2005 päivätyllä kirjeellä, ettei kantajaa koskevien asiakirjojen siirtämistä IDOC:n käsiteltäväksi
koskevasta päätöksestä voinut valittaa eikä arvostelua IDOC:n puolueettomuudesta voitu hyväksyä. Lisäksi komissio ilmoitti
kantajalle, ettei tämä ollut tehnyt tapaturmailmoitusta, koska tämä oli maininnut 25.7.2003 tekemässään ilmoituksessa nimenomaan
vanhojen vakuutusmääräysten 17 artiklan (joka koski ammattitauti-ilmoitusta) eikä kyseisten määräysten 16 artiklaa (joka koski
tapaturmailmoitusta).
Nimittävä viranomainen hylkäsi 28.2.2005 tekemällään päätöksellä kantajan 22.10.2004 tekemän hakemuksen, jossa pyydettiin
päättämään kantajaan kohdistettu kurinpitomenettely. Päätöstä perusteltiin sillä, että kurinpitomenettely ja rikosoikeudellinen
menettely olivat erillisiä ja että vaikka Belgiassa käyty rikosoikeudellinen menettely oli päättynyt siihen, ettei asiaa saatettu
vireille, näin ollen kurinpitomenettelyä ei tarvinnut päättää. Komissio totesi lisäksi, että kantajaan kohdistetun kurinpitomenettelyn
keskeyttämistä oli edelleen jatkettava, koska menettelyllä oli ilmennyt olevan yhteys yhteisöjen tuomioistuimessa 7.10.2004
Cressonia vastaan nostettuun kanteeseen. Kantajaa koskevan kurinpitomenettelyn keskeyttämisen jatkamista perusteltiin muun
muassa seuraavasti:
”Asiassanne tehtävä päätös, olipa kyse asian mahdollisesta päättämisestä tai mahdollisista jatkotoimista, ei ole täysin merkityksetön
Cressonia vastaan yhteisöjen tuomioistuimessa vireillä olevan asian kannalta, ja se voitaisiin näin ollen katsoa yritykseksi
käyttää asiatonta vaikutusvaltaa.
Vaikka [yhteisöjen tuomioistuimessa Cressonia vastaan vireillä oleva asia] ei ole rikosoikeudellinen, on kuitenkin sovellettava
oikeuskäytäntöä, joka koskee kurinpitomenettelyn keskeyttämisen perusteita syytteeseenpanon yhteydessä henkilöstösääntöjen
liitteessä IX olevan 25 artiklan (– – [30.4.2004 saakka sovellettujen henkilöstösääntöjen 88 artiklan [viidennen kohdan])
mukaisesti. [Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin] on nimittäin todennut tältä osin, että kyseisen artiklan tarkoituksena
on myös olla saattamatta virkamiestä häneen kohdistetun syytteeseenpanon yhteydessä epäedullisempaan asemaan kuin missä hän
olisi ollut, jos hallintoviranomaisen päätöstä ei olisi tehty (asia T-74/96, Tzoanos v. komissio, tuomio 19.3.1998, Kok. H.,
s. [I-A-129 ja] II-343 – –).”
Kantaja teki 24.3.2005 päivätyllä kirjeellä kolmannen ”ilmoituksen työtapaturmasta/ammattitaudista”.
Komissio ilmoitti kantajalle 12.5.2005 päivätyllä kirjeellä, että tämän uusi ilmoitus, joka ei muuttanut asiasisältöä mitenkään,
liitettiin yksinkertaisesti kantajan henkilökansioon. Lisäksi kirjeessä ilmoitettiin kantajalle, että IDOC oli antanut 16.3.2005
henkilökohtaisten etuuksien hallinto- ja maksutoimiston (PMO) tapaturma- ja ammattitautivakuutusasiainyksikölle ”lausuntonsa”,
jonka perusteella vanhojen vakuutusmääräysten 17 artiklan nojalla aloitettu tutkintamenettely voitiin päättää (jäljempänä
IDOC:n lausunto).
Kantaja pyysi 19.5.2005 päivätyllä kirjeellä, että tämä IDOC:n lausunto toimitettaisiin hänelle.
Kantaja teki 20.5.2005 valituksen päätöksestä, jossa kieltäydyttiin päättämästä kurinpitomenettelyä hänen hakemuksensa johdosta.
PMO:n tapaturma- ja ammattitautivakuutusasiainyksikön päällikkö kieltäytyi 9.6.2005 päivätyllä kirjeellä toimittamasta kantajalle
jäljennöstä vanhojen vakuutusmääräysten 17 artiklan nojalla aloitettuun tutkimukseen liittyvästä IDOC:n lausunnosta. Hän kieltäytyi
”kunnes toisin päätetään” vetoamalla kahteen perusteeseen. Ensinnäkin kyseinen lausunto oli valmisteleva toimi, joka oli oltava
toimielimen nimeämän lääkärin käytettävissä ilman, että sen ilmaiseminen vaikuttaisi ennalta lääkärin laadittavana olevan
selvityksen päätelmiin. Toiseksi asiassa voitiin hänen mukaansa soveltaa asetuksen N:o 1049/2001 4 artiklan 2 kohdan kolmannen
luetelmakohdan poikkeusta, jonka mukaan toimielin voi kieltäytyä luovuttamasta asiakirjaa, jonka ilmaiseminen voisi vahingoittaa
tarkastus-, tutkinta- ja tilintarkastustoimien tarkoitusten suojaa.
Kantaja esitti 29.6.2005 päivätyllä kirjeellä nimittävälle viranomaiselle hakemuksen, jonka kantaja jätti 4.7.2005 ja jossa
vaadittiin korvauksia kaikista vahingoista, joita hänelle oli hänen mukaansa aiheutunut komission lukuisten virheiden vuoksi.
Valitus, joka oli päivätty 20.5.2005, hylättiin nimittävän viranomaisen 26.9.2005 tekemällä päätöksellä.
Hakemus, joka oli päivätty 29.6.2005, hylättiin nimittävän viranomaisen 10.11.2005 tekemällä päätöksellä. Kantaja teki 23.1.2006
viimeksi mainitusta päätöksestä valituksen, joka oli päivätty 19.1.2006. Valitus hylättiin implisiittisellä päätöksellä henkilöstösääntöjen
90 artiklan 2 kohdan toisen alakohdan mukaisesti.
Kantaja pani 16.12.2005 vireille hänen 20.5.2005 päivätyn valituksensa hylkäämisestä 26.9.2005 tehdyn päätöksen (ks. edellä
88 ja 91 kohta) johdosta kanteen, joka kirjattiin viitenumerolla F-124/05.
Asiassa komissio vastaan Cresson annettiin tuomio 11.7.2006.
Kantaja pani 10.8.2006 vireille hänen 19.1.2006 päivätyn valituksensa hylkäämisestä tehdyn implisiittisen päätöksen (ks. edellä
92 kohta) johdosta kanteen, joka kirjattiin viitenumerolla F-96/06.
Komission varapuheenjohtaja Kallas ilmoitti kantajalle 16.10.2006, että tutkittuaan huolellisesti asiassa komissio vastaan
Cresson annetun tuomion hän oli päättänyt päättää kantajaan kohdistuneen kurinpitomenettelyn.
Komissio ilmoitti kantajalle 16.3.2007 päätösluonnoksen, jossa kieltäydytään tunnustamasta kantajan sairautta ammattitaudiksi
toimielimen nimeämän lääkärin päätelmien perusteella.
Kantaja pyysi 3.5.2007 kutsumaan koolle vakuutusmääräysten 22 artiklassa tarkoitetun lääketieteellisen lautakunnan.
Lääketieteellinen lautakunta antoi 5.12.2007 selvityksensä, jossa se tunnusti yksimielisesti kantajan sairauden olevan ammattitauti.
Lääketieteellisen lautakunnan selvityksen päätelmissä todettiin seuraavaa:
”1. Ammatillisessa toiminnassaan kokemansa psyykkisen järkytyksen seurauksena [kantajasta] tuli [7.4.]2003 tilapäisesti täydellisesti
työkyvytön, ja työkyvyttömyyttä kesti 10.4.2003 alkaen ainakin 31.8.2003 asti.
2. Tämän jälkeen [kantaja] yritti kahta lyhytaikaiseksi jäänyttä ja epäonnistunutta paluuta työhön, joiden seurauksena kantajasta
tuli uudelleen tilapäisesti täydellisesti työkyvytön, millä on ilmeinen yhteys alkuperäiseen sairauteen.
3. Tämän lääketieteellisen asiantuntijatyön päättyessä [kantaja] on edelleen tilapäisesti täydellisesti työkyvytön, eikä hänen
tilanteensa vaikuta vakaantuneen.
4. [Kantaja] on tutkittava uudelleen noin kahden vuoden päästä jommankumman osapuolen pyynnöstä.
– –”
Lääketieteellisen lautakunnan selvityksen asian tarkasteluosiossa todettiin lisäksi seuraavaa:
”Tässä tilanteessa lääketieteellinen lautakunta on yksimielisesti sitä mieltä, että [kantajan] psyykkistä tilaa on pidettävä
vielä muuttuvana eikä hänen nykytilaansa voida siis pitää vakaantuneena.
Nämä eri seikat huomioon ottaen lääketieteellinen lautakunta on yksimielisesti sitä mieltä, että [kantajan] työkyvyn aleneman
voidaan perustellusti todeta olleen yli 66-prosenttinen 18.3.2003 lähtien.”
PMO:n tapaturma- ja ammattitautivakuutusasiainyksikön päällikkö lähetti kantajalle 28.3.2008 kirjeen, jossa hän ilmoitti pystyvänsä
tunnustamaan lääketieteellisen lautakunnan 5.12.2007 antaman lausunnon perusteella, että kantajan sairaus on ammattitauti.
Kirjeeseen oli liitetty lääketieteellisen lautakunnan 5.12.2007 antama lausunto.
Kantaja lähetti 8.4.2008 päivätyn kirjeen PMO:n tapaturma- ja ammattitautivakuutusasiainyksikön päällikölle ja pyysi tätä
tekemään viipymättä päätöksen henkilöstösääntöjen 73 artiklan 2 kohdan b alakohdan täytäntöönpanosta.
PMO:n tapaturma- ja ammattitautivakuutusasiainyksikön päällikkö vastasi kantajalle 28.4.2008, että koska 5.12.2007 annetusta
lääketieteellisen lautakunnan lausunnosta käy ilmi, ettei kantajan tila ollut vielä ”vakaantunut” ja että tila pitäisi tutkia
uudelleen noin kahden vuoden päästä, hänen oli mahdotonta tehdä tässä vaiheessa päätöstä henkilöstösääntöjen 73 artiklan 2
kohdan b alakohdan soveltamisesta.
Työkyvyttömyyslautakunta kokoontui uudelleen 9.6.2008 ja totesi lääketieteellisen lautakunnan 5.12.2007 antaman lausunnon
perusteella, että kantajan työkyvyttömyyden syynä oli sairaus, joka oli ammattitauti.
Työkyvyttömyyslautakunnan 9.6.2008 antamien päätelmien perusteella nimittävä viranomainen myönsi kantajalle 16.6.2008 tekemällään
päätöksellä, jolla kumottiin ja korvattiin 8.11.2004 tehty päätös, oikeuden henkilöstösääntöjen 78 artiklan viidennen kohdan
säännösten mukaisesti vahvistettuun työkyvyttömyyskorvaukseen kantajan työkyvyttömyyden alkamispäivästä eli 30.11.2004 lukien.
Kantaja pani 18.2.2009 virkamiestuomioistuimessa vireille kolmannen kanteen, joka kirjattiin viitenumerolla F-12/09, A vastaan
komissio, ja jossa hän vaatii, että komission 28.4.2008 tekemä päätös, jossa kieltäydytään ottamasta kantaa henkilöstösääntöjen
73 artiklan 2 kohdan b alakohtaan, kumotaan ja että hänelle korvataan vahingot, joita hänelle on aiheutunut kaikista niistä
virheistä, joita komissio on hänen mukaansa tehnyt hoitaessaan menettelyä hänen sairautensa tunnustamisesta ammattitaudiksi.

Asian käsittelyn vaiheet
I
Asia F-124/05 ennen yhdistämistä asiaan F-96/06
Komissio esitti virkamiestuomioistuimen kirjaamoon 12.4.2006 toimittamallaan erillisellä asiakirjalla kannetta koskevan oikeudenkäyntiväitteen
Euroopan yhteisöjen ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen työjärjestyksen – jota sovelletaan virkamiestuomioistuimeen soveltuvin
osin virkamiestuomioistuimen työjärjestyksen voimaantuloon asti Euroopan unionin virkamiestuomioistuimen perustamisesta 2.11.2004
tehdyn neuvoston päätöksen 2004/752/EY, Euratom (EUVL L 333, s. 7) 3 artiklan 4 kohdan mukaisesti – 114 artiklan 1 kohdan
nojalla.
Kantaja esitti virkamiestuomioistuimen kirjaamoon faksitse 12.5.2006 saapuneella asiakirjalla (jonka alkuperäiskappale toimitettiin
18.5.2006) huomautuksensa oikeudenkäyntiväitteestä.
Virkamiestuomioistuin siirsi 29.6.2006 antamallaan määräyksellä oikeudenkäyntiväitteen ratkaistavaksi pääasian yhteydessä
ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen työjärjestyksen 114 artiklan 4 kohdan ensimmäisen alakohdan nojalla.
Tehtyään päätöksen kantajaan kohdistetun kurinpitomenettelyn päättämisestä komissio vaati virkamiestuomioistuimen kirjaamoon
18.10.2006 faksitse saapuneella erillisellä asiakirjalla (jonka alkuperäiskappale toimitettiin 19.10.2006) lausunnon antamisen
raukeamista ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen työjärjestyksen 114 artiklan 1 kohdan nojalla.
Kantaja esitti virkamiestuomioistuimen kirjaamoon faksitse 2.11.2006 saapuneella asiakirjalla (jonka alkuperäiskappale toimitettiin
6.11.2006) huomautuksensa lausunnon antamisen raukeamista koskevasta vaatimuksesta.
Virkamiestuomioistuin siirsi 22.11.2006 antamallaan määräyksellä lausunnon antamisen raukeamista koskevan vaatimuksen ratkaistavaksi
pääasian yhteydessä ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen työjärjestyksen 114 artiklan 4 kohdan ensimmäisen alakohdan nojalla.
Komissio toimitti vastineensa 8.1.2007 faksitse (alkuperäiskappale toimitettiin 11.1.2007).
Virkamiestuomioistuin keskeytti 27.3.2007 antamallaan määräyksellä asian käsittelyn asianosaisten yhteisestä vaatimuksesta,
kunnes kantajan henkilöstösääntöjen 73 artiklan perusteella aloittama menettely olisi saatu päätökseen tai enintään 30.6.2007
asti ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen työjärjestyksen 77 artiklan c kohdan nojalla. Asian käsittelyä lykättiin uudelleen
samalla perusteella 24.7.2007 ja 26.10.2007 annetuilla määräyksillä asianosaisten yhteisestä vaatimuksesta, kunnes kantajan
henkilöstösääntöjen 73 artiklan perusteella aloittama menettely olisi saatu päätökseen tai enintään 31.10.2007 asti ja 1.3.2008
asti.
Virkamiestuomioistuin kehotti prosessinjohtotoimina asianosaisia vastaamaan kirjallisiin kysymyksiin ja toimittamaan joitakin
asiakirjoja. Asianosaiset noudattivat kehotusta asetetussa määräajassa.
Virkamiestuomioistuin päätti 9.7.2008 siirtää asian täysistunnon käsiteltäväksi.
II
Asia F-96/06 ennen yhdistämistä asiaan F-124/05
Komissio toimitti vastineensa 20.11.2006 faksitse (alkuperäiskappale toimitettiin 22.11.2006).
Virkamiestuomioistuin keskeytti 27.3.2007 antamallaan määräyksellä asian käsittelyn asianosaisten yhteisestä vaatimuksesta,
kunnes kantajan henkilöstösääntöjen 73 artiklan perusteella aloittama menettely olisi saatu päätökseen tai enintään 30.6.2007
asti ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen työjärjestyksen 77 artiklan c kohdan nojalla. Asian käsittelyä lykättiin uudelleen
samalla perusteella 24.7.2007 ja 26.10.2007 annetuilla määräyksillä asianosaisten yhteisestä vaatimuksesta, kunnes kantajan
henkilöstösääntöjen 73 artiklan perusteella aloittama menettely olisi saatu päätökseen tai enintään 31.10.2007 asti ja 1.3.2008
asti.
Virkamiestuomioistuin kehotti prosessinjohtotoimina asianosaisia vastaamaan kirjallisiin kysymyksiin ja toimittamaan joitakin
asiakirjoja. Asianosaiset noudattivat kehotusta asetetussa määräajassa.
Virkamiestuomioistuin päätti 9.7.2008 siirtää asian täysistunnon käsiteltäväksi.
III
Yhdistetyt asiat F-124/05 ja F-96/06
Virkamiestuomioistuimen presidentin 22.1.2009 antamalla määräyksellä asiat F-124/05 ja F-96/06 yhdistettiin suullista käsittelyä
ja lopullista ratkaisua varten työjärjestyksen 46 artiklan nojalla.
Virkamiestuomioistuin kehotti prosessinjohtotoimina asianosaisia vastaamaan kirjallisiin kysymyksiin ja toimittamaan joitakin
asiakirjoja. Asianosaiset noudattivat kehotusta asetetussa määräajassa.

Asianosaisten vaatimukset
I
Asia F-124/05
Kantaja vaatii virkamiestuomioistuinta
–        kumoamaan päätöksen kieltäytyä päättämästä kurinpitomenettelyä
–        kumoamaan komission 26.9.2005 tekemän päätöksen, jolla hylättiin kantajan 20.5.2005 tekemä valitus
–        toteamaan, että kantajan 22.10.2004 esittämä vaatimus on otettava tutkittavaksi ja että se on perusteltu
–        toteamaan komission olevan vastuussa virheistä, joita se on tehnyt tehdessään päätöksen kieltäytyä päättämästä kurinpitomenettelyä
ja tehdessään päätöksen 26.9.2005
–        velvoittamaan komission maksamaan hänelle ja hänen perheelleen 3 163 602 euron suuruisen rahamäärän
–        määräämään 3.3.1994 annettujen yhteisöjen ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen kirjaajan ohjeiden 18 artiklan 4 kohdan
mukaisesti, että kantajan nimi jätetään pois nyt käsiteltävää riita-asiaa koskevista julkaisuista
–        velvoittamaan komission korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
Komissio vaatii virkamiestuomioistuinta
–        toteamaan, että lausunnon antaminen kanteesta raukeaa
–        toissijaisesti jättämään kanteen tutkimatta
–        vaihtoehtoisesti toissijaisesti toteamaan kanteen perusteettomaksi
–        määräämään oikeudenkäyntikuluista lain mukaisesti ja toissijaisesti päättämään oikeudenkäyntikuluista sen jälkeen, kun on
tehty päätös viitenumerolla F-96/06 kirjatun kanteen käsittelystä.
II
Asia F-96/06
Kantaja vaatii virkamiestuomioistuinta
–        toteamaan komission vastuulliseksi virheistä, jotka se on tehnyt
–        velvoittamaan komission maksamaan hänelle ja hänen perheelleen 3 163 602 euron suuruisen rahamäärän
–        määräämään 3.3.1994 annettujen yhteisöjen ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen kirjaajan ohjeiden 18 artiklan 4 kohdan
mukaisesti, että kantajan nimi jätetään pois nyt käsiteltävää riita-asiaa koskevista julkaisuista
–        velvoittamaan komission korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
Komissio vaatii virkamiestuomioistuinta
–        toteamaan, että osaa kanteesta ei voida ottaa tutkittavaksi tai vähintäänkin hylkäämään sen perusteettomana
–        päättämään oikeudenkäyntikuluista lain mukaisesti.

Oikeudellinen arviointi
I
Kanne F-124/05
Ensin on tutkittava komission esittämä vaatimus kannetta koskevan lausunnon antamisen raukeamisesta.
A
Asianosaisten lausumat
Komissio esittää lausunnon antamisen raukeamista koskevan vaatimuksensa perusteeksi kaksi perustelua. Ensinnäkään kantajalla
ei ollut enää intressiä vaatia kumoamaan kurinpitomenettelyn päättämisestä kieltäytymistä koskevaa päätöstä, kun nimittävä
viranomainen oli tehnyt 16.10.2006 päätöksen kyseisen menettelyn päättämisestä asiassa komissio vastaan Cresson annetun tuomion
johdosta. Toiseksi kanteessa F-124/05 esitetyt korvausvaatimukset ovat pääosin samat kuin kanteessa F-96/06.
Kantaja täsmentää, ettei se kiistä sitä, että kanne on jäänyt vaille kohdetta kurinpitomenettelyn päättämisestä kieltäytymistä
koskevaan päätökseen kohdistuneen kumoamisvaatimuksen osalta. Sitä vastoin hänen mielestään korvausvaatimus on edelleen täysin
merkityksellinen. Kantajan mukaan on niin, että koska kanne F-124/05 on nostettu ennen kannetta F-96/06, virkamiestuomioistuimen
on ratkaistava ensimmäinen kanne ensin ja otettava sitten kyseinen ratkaisu huomioon toisen kanteen käsittelyssä.
B
Virkamiestuomioistuimen arviointi asiasta
Kantajan 22.10.2004 esittämän vaatimuksen tarkoituksena oli saada häneen kohdistettu kurinpitomenettely päätettyä. Nimittävä
viranomainen päätti kyseisen menettelyn 16.10.2006 tekemällään päätöksellä. Kantajan hakema ratkaisu toteutui siis viimeksi
mainitulla päätöksellä.
Lisäksi kantaja myönsi itse, että kumoamista koskevat vaatimukset jäivät vaille kohdetta, kun komissio teki päätöksen häntä
vastaan aloitetun kurinpitomenettelyn päättämisestä. Tätä myöntämistä voidaan pitää kantajan luopumisena mainituista vaatimuksista.
Edellä esitetyn perusteella lausunnon antaminen kumoamista koskevista vaatimuksista raukeaa.
Sitä vastoin kanteen korvausvaatimuksilla on edelleen merkitystä.
Aluksi on todettava, että ensinnäkin viitenumerolla F-96/06 kirjatun kanteen kahdeksannessa kanneperusteessa viitataan kaikkiin
viitenumerolla F-124/05 kirjatussa kanteessa esitettyihin kanneperusteisiin ja toiseksi viitenumerolla F-96/06 kirjatun kanteen
vaatimukset ovat samat kuin viitenumerolla F-124/05 kirjatussa kanteessa esitetyt korvausvaatimukset.
Tämän jälkeen on muistutettava, että kun kanteen osat, tavoite ja kanneperusteet ovat samat kuin aiemmin nostetussa kanteessa,
kanne on vakiintuneen oikeuskäytännön mukaisesti jätettävä tutkimatta (yhdistetyt asiat 58/72 ja 75/72, Perinciolo v. neuvosto,
tuomio 17.5.1973, Kok., s. 511, 3–5 kohta; yhdistetyt asiat 172/83 ja 226/83, Hoogovens Groep v. komissio, tuomio 19.9.1985,
Kok., s. 2831, 9 kohta; yhdistetyt asiat 358/85 ja 51/86, Ranska v. parlamentti, tuomio 22.9.1988, Kok., s. 4821, Kok. Ep.
IX, s. 625, 12 kohta ja asia F-22/06, Vienne ym. v. parlamentti, määräys 19.9.2006, Kok. H., s. I-A-1-101 ja II-A-1-377, 12 kohta).
Vaikka kanne F-124/05 on kirjattu ennen kannetta F-96/06 ja kun otetaan huomioon, että asiat F-124/05 ja F-96/06 on yhdistetty
suullista käsittelyä ja lopullisen ratkaisun antamista varten, virkamiestuomioistuimen mielestä on kuitenkin hyvän oikeudenhoidon
kannalta tarkoituksenmukaisinta olla tutkimatta kantajan viitenumerolla F-124/05 kirjatun kanteen yhteydessä esittämiä korvausvaatimuksia
ja tutkia ne sen sijaan viitenumerolla F-96/06 kirjatun kanteen yhteydessä.
Komission vaatimus kannetta koskevan lausunnon antamisen raukeamisesta on siis hyväksyttävä kokonaisuudessaan.
II
Kanne F-96/06
A
Tutkittavaksi ottaminen
1.      Asianosaisten lausumat
Suullisessa käsittelyssä komissio on esittänyt, että vahingonkorvauskanne on ennenaikainen ja se on näin ollen jätettävä tutkimatta,
koska kantaja on aloittanut menettelyn, jolla pyrki saamaan sairautensa tunnustettua ammattitaudiksi. Komissio perusti väitteensä
yhteisöjen ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen asiassa T-300/97, Latino vastaan komissio, 15.12.1999 antamaan tuomioon
(Kok. H., s. I-A-259 ja II-1263, 94 ja 95 kohta), jonka mukaan virkamiehen vaatimus, joka koski korvauksia ammattitaudista
aiheutuneista aineettomista vahingoista, oli ennenaikainen sillä perusteella, ettei kanteen vireillepanohetkellä ollut mahdollista
arvioida, mihin asianmukaiseen korvaukseen kyseisellä virkamiehellä olisi oikeus henkilöstösääntöjen mukaisesti. Komissio
korostaa, että nyt käsiteltävässä asiassa lääketieteellisen lautakunnan lausunnon mukaan kantajan työkyvyttömyysastetta ei
ollut mahdollista määrittää, koska hänen terveydentilansa ei ollut vakaantunut, ja kantajan tapaus on tutkittava uudelleen
noin kaksi vuotta myöhemmin. Komission mukaan ennen uuden tutkimuksen tulosten saamista oli mahdotonta määrittää, minkä suuruisen
korvauksen kantaja voisi saada henkilöstösääntöjen 73 artiklan 2 kohdan nojalla. Nämä tiedot ovat kuitenkin välttämättömiä,
jotta virkamiestuomioistuin voisi päättää, riittävätkö kantajalle kyseisen säännöksen nojalla suositeltavat korvaukset korvaamaan
tälle aiheutuneet vahingot.
Kantajan mukaan lääketieteellisen lautakunnan ei ole välttämätöntä määrittää työkyvyttömyysastetta ennen kuin nimittävä viranomainen
tekee päätöksensä henkilöstösääntöjen 73 artiklan 2 kohdan nojalla. Uusien vakuutusmääräysten 11 artiklan 2 kohdan mukaan
on nimittäin niin, että jos tapaturma tai ammattitauti johtaa vakuutetun täydelliseen pysyvään työkyvyttömyyteen, työkyvyttömyysaste
on 100 prosenttia ja kyseiselle henkilölle maksetaan henkilöstösääntöjen 73 artiklan 2 kohdan b alakohdassa tarkoitettu määrä.
Työkyvyttömyyslautakunta oli kuitenkin todennut 29.10.2004, että kantaja oli pysyvästi ja täydellisesti työkyvytön.
Kantaja tuo lisäksi esille, että yhteisöjen ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin katsoi asiassa T-57/99, Nardone vastaan
komissio, 10.12.2008 antamassaan tuomiossa (Kok. H., s. I-A-2-83 ja II-A-2-505), ettei edellä mainitussa asiassa Latino vastaan
komissio annetusta tuomiosta johdettu sääntö, jonka mukaan virkavirheestä aiheutuneiden vahinkojen mahdolliset korvaukset
ainoastaan täydentävät henkilöstösääntöjen mukaista järjestelmää ja ne maksetaan vain siinä tapauksessa, että henkilöstösääntöjen
mukaisesta järjestelmästä maksettavat korvaukset katsotaan riittämättömiksi, ole sovellettavissa järjestelmällisesti. Kantajan
mukaan edellä mainitussa asiassa Nardone vastaan komissio annetun tuomion ratkaisua olisi sovellettava hänen tapauksessaan,
koska henkilöstösääntöjen 73 artiklan nojalla aloitetun menettelyn perusteeton pitkittyminen on jatkanut epävarmaa tilannetta,
jota kantaja oli joutunut sietämään jo vuosia ja joka esti hänen terveydentilansa vakaantumisen. Komissio kuitenkin kieltäytyi
maksamasta korvauksia, ennen kuin kantajan terveydentila olisi vakaantunut. Kantajan mukaan komissio sai näin aikaan ”noidankehän”,
josta vain virkamiestuomioistuin pystyi tekemään lopun velvoittamalla komission maksamaan korvaukset välittömästi.
Komissio vastaa tähän väitteeseen, ettei nyt käsiteltävään asiaan liity sellaisia poikkeuksellisia olosuhteita, joiden perusteella
tuomio annettiin edellä mainitussa asiassa Nardone vastaan komissio.
2.     Virkamiestuomioistuimen arviointi asiasta
Aluksi virkamiestuomioistuin huomauttaa, ettei komissio ole esittänyt asiaa F-96/06 koskevassa vastineessaan, että kanne olisi
jätettävä tutkimatta ennenaikaisena, vaan se on esittänyt tämän väitteen vain ensinnäkin asiaa F-124/05 koskevassa vastineessaan
täsmentämällä saman väitteen pätevän myös kanteeseen F-96/06, ja toiseksi 25.2.2008 päivätyssä kirjeessä vastaamalla prosessinjohtotoimeen,
josta virkamiestuomioistuin oli molempien asioiden osalta päättänyt, ja lopuksi vielä molempien asioiden yhteisessä suullisessa
käsittelyssä.
Se, ettei komissio esittänyt tätä oikeudenkäyntiväitettä asiaa F-96/06 koskevassa vastineessaan, ei kuitenkaan estä virkamiestuomioistuinta
tutkimasta sitä, koska henkilöstösääntöjen 90 ja 91 artiklan nojalla esitettyjen kanteiden tutkittavaksi ottamisen edellytykset
ovat luonteeltaan ehdottomia (yhdistetyt asiat T-90/07 P ja T-99/07 P, Belgia ja komissio v. Genette, tuomio 18.12.2008, Kok.,
s. II-3859, 87 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen). Lisäksi nyt käsiteltävässä asiassa on otettava huomioon näiden kahden
asian yhdistäminen (ks. vastaavasti yhdistetyt asiat 26/79 ja 86/79, Forges de Thy-Marcinelle ja Monceau v. komissio, tuomio
18.3.1980, Kok., s. 1083, 4 kohta) sekä se, että asianosaiset ovat voineet keskustella asiasta kontradiktorisesti molempien
asioiden yhteisessä suullisessa käsittelyssä.
Nyt käsiteltävässä asiassa kantajan esittämät vahingonkorvausvaatimukset eivät kaikki liity hänen sairauteensa, eikä niiden
näin ollen voida ennalta katsoa olevan kokonaan korvattavissa menettelyllä, joka koskee hänen sairautensa tunnustamista ammattitaudiksi.
Osa kantajan esittämistä kanneperusteista koskee tilanteita, joissa virkamiehelle voi aiheutua aineetonta vahinkoa, vaikkei
ammattitautia olisi.
Etenkin useat kantajan esiin tuomat puolustautumisoikeuksien rikkomiset ovat saattaneet aiheuttaa kantajalle vahinkoa, joka
ei liity sairauteen ja jota ei siis voida korvata henkilöstösääntöjen 73 artiklassa tarkoitetuilla korvauksilla.
Kantaja vaatii samoin erityisesti korvaamaan aineettomat vahingot, joita hänelle on aiheutunut häntä vastaan aloitetun kurinpitomenettelyn
kohtuuttomasta pitkittymisestä.
Tältä osin on todettava, että kurinpitomenettelyssä virkamiehen tilanne on aina epävarma työuran tulevaisuuden suhteen, mikä
aiheuttaa hänelle väistämättä jonkin verran painetta ja ahdistusta. Jos epävarmuus jatkuu kohtuuttoman pitkään, virkamiehen
kokema paine ja ahdistus kasvavat perusteettoman suuriksi. Näin kurinpitomenettelyn kohtuuttoman pitkän keston voidaan katsoa
antavan aiheen olettaa, että kyseiselle henkilölle on aiheutunut aineetonta vahinkoa.
Kun suuri epävarmuus kestää kohtuulliseksi katsottua aikaa pidempään, yksilöiden tiedetään reagoivan asiaan hyvin eri tavoin
esimerkiksi sen mukaan, miten psyykkisesti herkkiä he ovat. Kohtuuttoman pitkään kestävän kurinpitomenettelyn seurauksiin
voidaan siis lukea henkinen kärsimys tai vakavimmissa tapauksissa todellisen psyykkisen sairauden puhkeaminen tai olemassa
olevan psyykkisen sairauden pahentuminen.
Kun kyseessä on kurinpitomenettelyn kohtuuttoman pitkästä kestosta mahdollisesti aiheutuva aineeton vahinko, toisistaan on
erotettava yhtäältä aineeton vahinko, joka voi aiheutua kenelle tahansa virkamiehelle tai toimihenkilölle mahdollisesta sairaudesta
riippumatta, ja toisaalta vahinko, joka aiheutuu mahdollisesta psyykkisestä sairaudesta tai psyykkisen sairauden pahentumisesta
menettelyn pitkittymisen vuoksi (ks. analogisesti asia F-23/05, Giraudy v. komissio, tuomio 2.5.2007, Kok. H., s. I-A-1-121
ja II-A-1-657, 197–202 kohta).
Ensin mainitun kaltaista vahinkoa koskeva korvausvaatimus voidaan ottaa siten tutkittavaksi siitä riippumatta, mikä on virkamiehen
henkilöstösääntöjen 73 artiklan nojalla mahdollisesti aloittaman menettelyn tilanne.
Sitä vastoin oikeuskäytännön mukaan virkamiehen korvausvaatimusta, joka koskee ammattitaudista aiheutuneiden aineellisten
ja aineettomien vahinkojen korvaamista, ei pääsäännön mukaan voida ottaa tutkittavaksi, ellei henkilöstösääntöjen 73 artiklan
nojalla aloitettua menettelyä ole saatettu päätökseen.
Tältä osin on muistutettava, että henkilöstösääntöjen 73 artiklan täytäntöön panemiseksi käyttöön otetussa järjestelyssä määrätään
kiinteämääräisestä korvauksesta tapaturman tai ammattitaudin varalta, ilman että asianomaisen tarvitsisi osoittaa minkäänlaista
toimielimen tuottamusta. Oikeuskäytännössä täsmennetään lisäksi, että ainoastaan siinä tapauksessa, että ilmenee, ettei henkilöstösääntöjen
mukainen järjestely mahdollista asianmukaisen korvauksen maksamista kärsitystä vahingosta, virkamiehellä on oikeus vaatia
lisäkorvausta (ks. yhdistetyt asiat 169/83 ja 136/84, Leussink v. komissio, tuomio 8.10.1986, Kok., s. 2801, 13 kohta; asia
C-257/98 P, Lucaccioni v. komissio, tuomio 9.9.1999, Kok., s. I-5251, 22 kohta; asia T-165/95, Lucaccioni v. komissio, tuomio
14.5.1998, Kok. H., s. I-A-203 ja II-627, 71 kohta ja em. asia Latino v. komissio, tuomion 94 kohta).
Näin ollen kanne, jossa virkamies vaatii korvaamaan ammattitaudistaan väitetysti aiheutuneet vahingot ja joka on toimitettu
ennen kuin henkilöstösääntöjen 73 artiklan nojalla aloitettu menettely on päättynyt, katsotaan ennenaikaiseksi, koska kanteen
vireillepanohetkellä ei ole mahdollista arvioida, millaiseen asianmukaiseen korvaukseen kyseisellä henkilöllä voi henkilöstösääntöjen
mukaisesti olla oikeus (ks. em. asia Latino v. komissio, tuomion 94 ja 95 kohta).
Yhteisöjen ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin totesi kuitenkin hiljattain antamassaan tuomiossa, ettei lääketieteellisen
menettelyn kesken olemisesta seuraa automaattisesti, että toimielimen väitetystä virkavirheestä aiheutuneen vahingon korvaamista
koskeva vaatimus olisi ennenaikainen (ks. vastaavasti em. asia Nardone v. komissio, tuomion 56 kohta). Kyseisessä tuomiossa
täsmennetään nimittäin, että tavallisesti virkamies voi osoittaa nopeammin ja pienemmin kustannuksin, että hänellä on oikeus
kiinteämääräiseen korvaukseen henkilöstösääntöjen 73 artiklan nojalla, kuin osoittaa sopimussuhteen ulkopuolisen yhteisön
vastuun edellytysten täyttyvän. Tämä ei kuitenkaan aina pidä paikkaansa (em. asia Nardone v. komissio, tuomion 56 kohta).
Prosessiekonomian periaate edellyttää kuhunkin asiaan liittyvien eri tekijöiden tasapainottamista, ja sen perusteella yhteisöjen
ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin asetti edellä mainitussa asiassa Latino vastaan komissio antamassaan tuomiossa yleisen
vahingonkorvausvaatimuksen tutkittavaksi ottamisen edellytykseksi sen, että kantaja oli jo käyttänyt henkilöstösääntöjen 73
artiklan mukaista korvausmenettelyä (em. asia Nardone v. komissio, tuomion 56 kohta).
Tältä osin voidaan tarkentaa, että määritettäessä ja arvioitaessa ammattitaudista aiheutunutta vahinkoa, henkilöstösääntöjen
73 artiklan täytäntöön panemiseksi säädettyä menettelyä on pidettävä erityissäännöksenä sopimussuhteen ulkopuolista vastuuta
koskevaan yleissäännökseen verrattuna (ks. vastaavasti em. asia Giraudy v. komissio, tuomion 193–196 kohta).
Useimmissa tapauksissa virkatehtävien hoitamisen olosuhteiden ja aiheutuneiden vahinkojen syy-yhteyden määrittäminen sekä
kyseisten vahinkojen arviointi edellyttävät lääketieteellisen asiantuntijan apua, jolloin unionin tuomioistuinten on turhaa,
jopa mahdotonta, määrittää kyseistä syy-yhteyttä ja kyseistä vahinkoa ennen kuin henkilöstösääntöjen 73 artiklan nojalla aloitettu
menettely on päättynyt.
Tilanne on tällainen nyt käsiteltävässä asiassa, joten siihen ei voida soveltaa edellä mainitussa asiassa Nardone vastaan
komissio annetusta tuomiosta johdettua ratkaisua.
Edellä mainittuun ratkaisuun oli päädytty prosessiekonomian perusteella asiaan liittyvien poikkeuksellisten olosuhteiden vuoksi
(em. asia Nardone v. komissio, tuomion 57 kohta). Tuossa asiassa ei nimittäin tarvittu lääketieteellistä asiantuntijaa arvioimaan
Nardonen kärsimää aineetonta vahinkoa, joka oli aiheutunut työskentelystä pölyisessä ja terveydelle haitallisessa ympäristössä
(ks. vastaavasti em. asia Nardone v. komissio, tuomion 98–123 kohta).
Sitä vastoin nyt käsiteltävässä asiassa lääketieteellinen asiantuntemus on välttämätöntä, jotta voidaan määrittää niiden fyysisten
ja psyykkisten vahinkojen suuruus, jotka ovat aiheutuneet kantajan ammatilliseen toimintaan liittyvistä olosuhteista.
Lisäksi vaikuttaa siltä, että kantajan henkilöstösääntöjen 73 artiklan perusteella aloittama menettely saadaan pian päätökseen,
kuten komissio ilmoitti suullisessa käsittelyssä. Lääketieteellisen lautakunnan 5.12.2007 antamassa lausunnossa todetaan nimittäin,
että kantaja on tutkittava uudelleen noin kahden vuoden kuluttua jommankumman osapuolen pyynnöstä.
Lisäksi on syytä muistuttaa, että vakuutusmääräysten 19 artiklan 3 kohdan toisen alakohdan mukaan on niin, että mikäli työkyvyttömyysastetta
ei voida lopullisesti vahvistaa lääketieteellisen hoidon päättyessä, lääketieteellisen lautakunnan lausunnossa on täsmennettävä
päivämäärä, jolloin vakuutettua koskevat asiakirjat on viimeistään tutkittava uudelleen. Tätä säännöstä on kuitenkin tulkittava
suppeasti. Jos lääketieteellisen lautakunnan olisi nimittäin mahdollista lykätä useita kertoja päivämäärää, jolloin vakuutettua
koskevat asiakirjat on tutkittava uudelleen, osa vakuutetuista ei saisi henkilöstösääntöjen 73 artiklassa tarkoitettuja korvauksia
koko elinaikanaan. Lisäksi säännöksen laaja-alainen tulkinta olisi vastoin vakuutusmääräysten 19 artiklan 3 kohdassa määriteltyä
vakaantumisen käsitettä, jonka mukaan tapaturman tai ammattitaudin jälkiseurauksia pidetään vakaantuneina, kun ne pysyvät
muuttumattomina tai lieventyvät vain hyvin hitaasti tai hyvin vähän. Vakaantumisen käsitteessä ei siis suljeta pois kaikkea
potilaan tilassa tapahtuvaa muutosta, vaan sillä tarkoitetaan tilan tasaantumista tai muuttumista hyvin hitaasti.
Kaiken edellä esitetyn perusteella prosessiekonomian periaate edellyttää nyt käsiteltävässä asiassa henkilöstösääntöjen 73
artiklan täytäntöön panemiseksi säädetyn menettelyn päättymistä.
Näin ollen ottamatta välttämättä kantaa kantajan esittämiin tämän tuomion 139 kohdassa mainittuihin moitteisiin, jotka koskevat
henkilöstösääntöjen 73 artiklan nojalla aloitetun menettelyn kulkua ja uusien vakuutusmääräysten 11 artiklan 2 kohdan soveltamatta
jättämistä, kantajan vaatimus on katsottava ennenaikaiseksi siltä osin kuin se koskee hänen ammattitaudistaan johtuvien vahinkojen
korvaamista, ja se on siis jätettävä tutkimatta. Sitä vastoin kantajan korvausvaatimus on otettava tutkittavaksi siltä osin
kuin se koskee sellaisia aineettomia vahinkoja, jotka eivät liity sairauteen.
B
Pääasia
Kantaja väittää komission tehneen lukuisia virheitä, jotka osoittavat häneen kohdistuneen työpaikkakiusaamista. Nämä virheet
ovat kantajan mukaan aiheuttaneet kantajalle tämän työkyvyttömyyden taustalla olevan masennuksen puhkeamisen ja sen pahentumisen
uudelleen useaan otteeseen. Kantajan mukaan hänelle on näin aiheutunut aineellista vahinkoa, joka muodostuu hänen virkamiehen
palkkansa ja työkyvyttömyyskorvauksensa välisestä erosta. Lisäksi hän on kärsinyt erityisen suurta aineetonta vahinkoa.
Aluksi on syytä todeta, että kantaja vaati kanteessaan nimittämään asiantuntijan, jonka tehtävänä olisi laskea kantajalle
aiheutuneet aineelliset ja aineettomat vahingot. Kantaja ei maininnut vaatimusta enää suullisessa käsittelyssä vaan toimitti
ajantasaistetun arvion kärsimistään vahingoista, joiden määrä oli 3 163 602 euroa. Tämän on katsottava merkitsevän sitä, että
kantaja luopuu asiantuntijan nimittämistä koskevasta vaatimuksestaan.
Vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan virkamiehen esittäessä vahingonkorvausvaatimuksen yhteisö on vastuussa vahingosta ainoastaan,
jos seuraavat edellytykset täyttyvät: toimielinten moitittu toiminta on lainvastaista, vahinko on tosiasiassa syntynyt ja
toiminnan ja väitetyn vahingon välillä on syy-yhteys (asia C-348/06 P, komissio v. Girardot, tuomio 21.2.2008, Kok., s. I-833,
52 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen ja asia T-12/08 P, M v. EMEA, tuomio 6.5.2009, Kok. H., s. I-B-1-31 ja II-B-1-159, 98
kohta).
Ensin on selvitettävä, onko komissio tehnyt sellaisen virheen, josta aiheutuisi sille vahingonkorvausvastuu.
1.      Komission virheet
Kantaja esittää vahingonkorvauskanteensa tueksi kahdeksan kanneperustetta. Kantaja väittää pääosin seuraavaa:
–        kantajaa syytettiin perusteettomasti Berthelot’ta koskevassa asiassa (ensimmäinen kanneperuste)
–        hallinnollisissa tutkimuksissa oli monia puutteita, ja niissä loukattiin puolustautumisoikeuksia (toinen kanneperuste)
–        OLAF:n tutkimuksissa rikottiin luottamuksellisuuden periaatetta (kolmas kanneperuste)
–        lainkäytöllisen koskemattomuuden suoja pidätettiin lainvastaisesti (neljäs kanneperuste)
–        kantajan uudelleennimitystä koskeva päätös oli lainvastainen (viides kanneperuste)
–        kantajan sairauden tunnustamista ammattitaudiksi koskevassa menettelyssä tapahtui useita lainvastaisuuksia (kuudes kanneperuste)
–        työkyvyttömyyslautakunnan 29.10.2004 antama lausunto oli lainvastainen (seitsemäs kanneperuste)
–        kurinpitomenettely kantajaa vastaan aloitettiin ja sitä jatkettiin lainvastaisesti (kahdeksas kanneperuste).
a)     Ensimmäinen kanneperuste: kantajan perusteeton syyttäminen Berthelot’ta koskevassa asiassa
Asianosaisten lausumat
Ensimmäisessä kanneperusteessa kantaja väittää, että häntä syytettiin täysin perusteettomasti Berthelot’ta koskevassa asiassa.
Kantajan mukaan komissio laiminlöi huolenpito- ja avustamisvelvollisuutensa, loukkasi hyvän hallintokäytännön periaatetta,
loukkasi kantajan luottamuksensuojaa ja rikkoi asetuksen N:o 1073/1999 johdanto-osan kymmenettä perustelukappaletta, jonka
mukaan OLAF:n tutkimuksen päätelmät voidaan perustaa ainoastaan todistettaviin tosiseikkoihin, kun se piti kantajaa pääasiallisena
alkuunpanijana Berthelot’ta koskevassa asiassa ilman minkäänlaista näyttöä, esitti näin vakavia syytöksiä ilman minkäänlaista
näyttöä kantajaa vastaan, jätti kertomatta Belgian oikeusviranomaisille kantajan olennaisia huomautuksia, pitäytyi syytöksissään
pitkän aikaa yrittämättäkään varmistaa niiden todenperäisyyttä tutkimuksin ja aloitti jopa kurinpitomenettelyn kantajaa vastaan.
Nimittävä viranomainen katsoi 10.11.2005 tekemässään päätöksessä, jolla se hylkäsi kantajan vaatimuksen, että kantajan ensimmäisessä
kanneperusteessa esittämät perustelut koskivat kurinpitomenettelyn perusteita.
Vastauksena tähän väitteeseen kantaja täsmensi kannekirjelmässään, että kyseinen kanneperuste ulottuu laajemmalle kuin kanteen
kahdeksas kanneperuste, joka koskee kurinpitomenettelyn sääntöjenvastaisuutta.
Virkamiestuomioistuimen arviointi asiasta
Koska ensimmäisessä kanneperusteessa esitetyillä väitteillä on tiivis yhteys kahdeksanteen kanneperusteeseen, jossa kantaja
arvostelee päätöstä aloittaa kurinpitomenettely häntä vastaan, kyseiset väitteet tutkitaan mainitun kanneperusteen yhteydessä.
Koska nyt tarkasteltavassa kanneperusteessa voidaan tulkita moitittavan sitä, että OLAF:n ja IDOC:n tutkimukset koskivat kantajaa,
on tarkennettava, että toimielimellä on laaja harkintavalta hallinnollisten tutkimusten aloittamisessa ja suorittamisessa
edellyttäen, että kurinpidollista rikkomusta on perusteltua epäillä.
Nyt käsiteltävässä asiassa kantaja toimi komission jäsenen Cressonin kabinettipäällikkönä, kun Berthelot’n sääntöjenvastainen
siirto ylempään palkkaluokkaan ja niin ikään sääntöjenvastainen YTK:n palvelukseen ottaminen tapahtuivat. Lisäksi joidenkin
virkamiesten ja toimihenkilöiden lausunnot koskivat kantajaa. Etenkin YTK:ssa avustajana työskentelevä T väitti lähettäneensä
kantajalle tämän nimenomaisesta pyynnöstä Berthelot’n siirtämistä ja mahdollista YTK:n vierailevaksi tutkijaksi nimittämistä
koskevan toteutettavuusselvityksen.
OLAF ja IDOC tutkivat siis tutkimustensa aikana täysin perustellusti, oliko kantajalla ollut kabinettipäällikkönä osuutta
todettuihin sääntöjenvastaisuuksiin ja, jos oli, mikä hänen osuutensa oli ollut.
Kun otetaan huomioon, että Berthelot’ta koskevaan asiaan liittyy seikkoja, joiden perusteella kantajaa oli perusteltua epäillä,
kanneperuste on hylättävä siltä osin kuin se koskee kantajaan kohdistettujen tutkimusten aloittamista ja suorittamista.
b)     Toinen kanneperuste: hallinnollisten tutkimusten puutteet ja puolustautumisoikeuksien loukkaaminen
Asianosaisten lausumat
Toinen kanneperuste jakautuu kahteen osaan. Kanneperusteen ensimmäisessä osassa kantaja väittää, että hallinnollisissa tutkimuksissa
oli ollut useita puutteita ja että niissä oli loukattu puolustautumisoikeuksia. Kanneperusteen toisessa osassa kantaja moittii
hallinnollisia tutkimuksia suorittaneiden viranomaisten puolueellisuutta.
Kanneperusteen ensimmäisessä osassa kantaja esittää seuraavat väitteet.
Ensinnäkin kantaja väittää, että hänet ”otettiin silmätikuksi”, kun taas muita Berthelot’n siirtämisessä ylempään palkkaluokkaan
ja YTK:n palvelukseen ottamisessa osallisena olleita ei ole syytetty.
Toiseksi kantajan mukaan osa kantajan esittämästä näytöstä ei kiinnostanut lainkaan tutkimuksista vastanneita viranomaisia.
Ensinnäkin OLAF oli kantajan mukaan kieltäytynyt ottamasta vastaan esityslistaa, jonka kantaja tarjoutui toimittamaan. Toiseksi
komissio, OLAF ja IDOC eivät kantajan mukaan pyrkineet tarkistamaan, pitikö se vastaus paikkansa, jonka tutkimuksen pääosaston
henkilöstöstä ja hallinnosta vastaavan linjan johtaja L oli antanut kysymykseen siitä, miksi kolmen virkamiehen saapumista
Breydel-rakennukseen Brysseliin väitetysti marraskuussa 1996 pidettyä kokousta varten ei kirjattu tähän tarkoitettuun rekisteriin.
Kolmanneksi tutkijat eivät kuulustelleet missään vaiheessa kabinettipäällikön sihteeristöstä riita-asian tosiseikkojen tapahtuma-aikaan
vastannutta M:ää. Neljänneksi eri lausuntojen välisiä ristiriitaisuuksia ja eroavuuksia ei otettu huomioon.
Kolmanneksi kantajan mukaan hänen puolustautumisoikeuksiaan loukattiin antamalla RTBF:n toimittajaryhmälle lupa päästä OLAF:n
tiloihin ja kuvata luottamuksellisia asiakirjoja, joissa häntä syytetään suoraan ja jotka näytettiin suositussa ohjelmassa
”Au nom de la loi” 27.11.2000.
Neljänneksi kantajan huomautuksia sisältänyttä 18.3.2002 päivättyä muistiota ei kantajan mukaan liitetty 22.2.2002 päivättyyn
hallinnollista lisätutkimusta koskevaan kertomukseen.
Kanneperusteen toisessa osassa kantaja puuttuu erityisesti tutkimuksen suorittamisesta vastanneen D:n asenteeseen: kantajan
mukaan D ei ensinnäkään sisällyttänyt kantajan kuulemiskertomusta 27.3.2001 päivättyyn muistioon, toiseksi D oli esittänyt
toteen näytettyinä kantajan kannalta erityisen kielteisiä tosiseikkoja Cressonille 23.11.2001 lähettämässään kirjeessä ja
kolmanneksi D ei ollut sisällyttänyt 18.3.2002 päivättyä kantajan muistiota 22.2.2002 annettuun hallinnollista lisätutkimusta
koskevaan kertomukseen.
Komissio muistuttaa ensinnäkin, ettei virkamiesten yhdenvertaisen kohtelun periaatetta pidä tulkita niin, että henkilöstösääntöjen
mukaisten vaatimusten noudattamatta jättämisestä rangaistu virkamies pystyisi välttämään häneen kohdistetut toimenpiteet vetoamalla
siihen, ettei mainittuja vaatimuksia noudattamatta jättäneelle toiselle virkamiehelle ole langetettu seuraamusta. Tätä periaatetta
on noudatettava komission mukaan sitäkin suuremmalla syyllä nyt käsiteltävässä asiassa, koska kantajalle ei ole langetettu
seuraamusta.
Toiseksi komissio kiistää kantajan väitteen, jonka mukaan tämän esittämää näyttöä ei olisi otettu huomioon. Tutkimuskertomukset
laaditaan nimittäin olettamusten, ei täysin varmojen seikkojen pohjalta, ja niissä mainitaan kaikki kuulusteltujen virkamiesten
lausunnoissa olleet eroavuudet.
Kolmanneksi komissio tuo esiin, että 18.3.2002 päivätyssä kantajan muistiossa esitetään olennaisilta osin samat toteamukset
kuin kantajan 12.9.2001 tekemässä ilmoituksessa, joka on liitetty IDOC:n tutkintakertomukseen. Kantajalle huomautuksia varten
toimitettua kertomusluonnosta ei siis ollut muutettu edellä mainitun muistion perusteella, koska muistioon sisältyneet seikat
oli otettu huomioon jo kyseistä kertomusta laadittaessa.
Kanneperusteen toisesta osasta komissio toteaa, ettei D asettunut kenenkään puolelle Cressonille osoitetussa 23.11.2001 päivätyssä
muistiossa, vaan hän esitti ainoastaan todistajanlausunnon. Muistion puolueettomuus on siten moitteeton. Kantajan 18.3.2002
päivätyn muistion osalta komissio viittaa väitteisiin, joita se esitti kanneperusteen ensimmäisestä osasta.
Virkamiestuomioistuimen arviointi asiasta
Koska ensinnäkin väitettiin, että muita henkilöitä, jotka olivat osallisina Berthelot’n siirrossa ylempään palkkaluokkaan
ja YTK:n palvelukseen ottamisessa, ei ollut syytetty, on muistutettava, että toimielimellä on laaja harkintavalta hallinnollisten
tutkimusten aloittamisessa ja suorittamisessa edellyttäen, että kurinpidollista rikkomusta on perusteltua epäillä (ks. edellä
173 kohta).
Kun otetaan yhtäältä huomioon tämä laaja harkintavalta ja toisaalta se, että kantajaa oli perusteltua epäillä muutamien seikkojen
perusteella (ks. edellä 176 kohta), kantajan väite, jonka mukaan joihinkin virkamiehiin ei ollut kohdistettu hallinnollista
tutkimusta, ei anna aihetta todeta kanneperusteen ensimmäisessä osassa väitettyjä puutteita tai puolustautumisoikeuksien loukkaamista
tapahtuneeksi.
Toiseksi väittäessään, etteivät tutkimuksista vastaavat viranomaiset olleet ottaneet huomioon joitakin hänen todisteitaan,
kantaja ei ole osoittanut, että nämä viranomaiset olisivat jättäneet kantajan todisteita tutkimatta ja liittämättä niitä asiakirjoihin.
Kolmanneksi kantajan väitteestä, ettei 18.3.2002 päivättyä muistiota ollut liitetty IDOC:n hallinnollisia lisätutkimuksia
koskevaan kertomukseen, on todettava, ettei kyseisessä muistiossa esitetty mitään uutta tosiseikkaa kyseisen kertomuksen liitteenä
olevaan kantajan lausuntoon verrattuna. Virkamiehen oikeus tulla kuulluksi häntä koskevista tosiseikoista ei myöskään tarkoita,
että tutkijoilla olisi velvollisuus muuttaa kertomuksensa päätelmiä kuullun virkamiehen vaatimusten mukaisesti.
Neljänneksi kantajan väitteet tutkimuksista vastaavien viranomaisten puolueellisuudesta on hylättävä. Ensinnäkään se, ettei
tutkimuksesta vastaava D ollut liittänyt kantajan kuulemispöytäkirjaa 27.3.2001 päivättyyn muistioonsa, ei osoita tällaista
puolueellisuutta, koska kyseinen pöytäkirja oli liitetty IDOC:n loppukertomukseen. Toiseksi – kuten komissio aivan oikein
toteaa – on väärin väittää, että D olisi esittänyt Cressonille osoitetussa 23.11.2001 päivätyssä kirjeessä kantajan kannalta
erityisen kielteisiä tosiseikkoja toteen näytettyinä: kyseisessä kirjeessä D nimittäin pyytää entistä komission jäsentä vain
selventämään erityisesti YTK:n avustajan T:n lausuntoa. Kolmanneksi kantaja väittää, ettei 18.3.2002 päivättyä muistiota ollut
liitetty IDOC:n hallinnollista lisätutkimusta koskevaan kertomukseen, mistä edellä on jo täsmennetty, ettei virkamiehen oikeus
tulla kuulluksi häntä koskevista tosiseikoista tarkoita, että tutkijoilla on velvollisuus muuttaa kertomuksensa päätelmiä
kuullun virkamiehen vaatimusten mukaisesti.
Väite, joka koskee RTBF:n toimittajaryhmälle komission väitetysti antamaa lupaa kuvata kantajaa koskevaa luottamuksellista
asiakirjaa, tutkitaan kolmannen kanneperusteen yhteydessä, joka koskee OLAF:n tutkinnan luottamuksellisuuden periaatteen loukkaamista
ja jossa esitetään samat tosiseikat.
Näin ollen lukuun ottamatta viimeksi mainittua väitettä, jonka virkamiestuomioistuin arvioi kolmannen kanneperusteen tarkastelun
yhteydessä, kantajan toisen kanneperusteen väitteet puolustautumisoikeuksien loukkaamisesta ovat perusteettomia.
c)     Kolmas kanneperuste: OLAF:n tutkimusten luottamuksellisuuden periaatteen loukkaaminen
Asianosaisten lausumat
Kolmas kanneperuste koskee OLAF:n tutkimusten luottamuksellisuuden periaatteen loukkaamista. Kantaja väittää, että OLAF ja/tai
komissio antoivat RTBF:lle vuoden 2000 aikana luvan päästä OLAF:n tiloihin ja tutustua kantajaa koskeviin ehdottoman luottamuksellisiin
asiakirjoihin ja kuvata muutamia näistä asiakirjoista. Näin ”salassa pidettäväksi” luokiteltu pöytäkirja OLAF:n suorittamasta
kantajan kuulemisesta päätyi suosittuun televisio-ohjelmaan ”Au nom de la loi” 27.12.2000, mikä tarkoitti, että kantajaan
kohdistettiin julkisesti syytöksiä.
Lisäksi komissio on kantajan mukaan laiminlyönyt avustamisvelvollisuutensa, joka sillä on kantajaa kohtaan, sillä komissio
ei ole tehnyt minkäänlaista aloitetta löytääkseen tahot, jotka ovat vastuussa asiakirjan näyttämisestä televisiossa, eikä
auttanut kantajaa palauttamaan kunniaansa.
Komissio kiistää tämän kanneperusteen tutkittavaksi ottamisen sillä perusteella, että kantaja oli ottanut asian esille 14.10.2004
tekemässään valituksessa, joka koski uudelleennimityspäätöstä. Komissio ilmoittaa, että nimittävä viranomainen hylkäsi kyseisen
valituksen 15.3.2005 tekemällään päätöksellä, jota vastaan kantaja ei pannut vireille kannetta henkilöstösääntöjen 91 artiklassa
säädetyssä määräajassa.
Toissijaisesti komissio katsoo kanneperusteen olevan perusteeton ja kiistää antaneensa RTBF:lle lupaa tutustua kantajaa koskeviin
asiakirjoihin.
Komissio tarkentaa ensinnäkin, että OLAF antaa yleisen edun mukaisen yleisölle tiedottamisen tavoitteen ja oman viestintästrategiansa
mukaisesti audiovisuaalisten tiedotusvälineiden käyttöön yleisluonteisia kuvia tiloistaan kuvapankkina sekä myöntää kyseisille
tiedotusvälineille luvan kuvata yleisluonteista kuvaa tiloissaan muttei oikeutta tutustua asiakirjoihin tai pääsyä arkaluonteisiin
tiloihin.
Toiseksi komissio toteaa, että OLAF:n suorittamasta kantajan kuulemisesta laadittu pöytäkirja on toimitettu Belgian oikeusviranomaisille
ja että koska pöytäkirja on toimitettu komission ulkopuolisille elimille, ei voida päätellä, että komissio olisi antanut RTBF:n
toimittajien tutustua pöytäkirjaan.
Näin ollen komissio kiistää, että OLAF:n tiloja koskevien yleisluonteisten kuvien ja kyseisen luottamuksellisen asiakirjan
kuvaamisen välillä olisi minkäänlaista yhteyttä. Komissio on pahoillaan asiakirjan vuotamisesta mutta kiistää olevansa siitä
vastuussa ja korostaa, että todistustaakka on kantajalla.
Komission väitettiin laiminlyöneen avustamisvelvollisuutensa, mihin komissio toteaa, ettei kantaja ole esittänyt komissiolle
pyyntöä henkilöstösääntöjen 24 artiklan nojalla.
Virkamiestuomioistuimen arviointi asiasta
–       Kanneperusteen tutkittavaksi ottaminen
On totta, että kantaja oli maininnut luottamuksellisten asiakirjojen näyttämisen 27.12.2000 televisio-ohjelmassa valituksessaan,
joka oli päivätty 14.10.2004 ja jonka nimittävä viranomainen oli hylännyt päätöksellä, jota vastaan kantaja ei ollut pannut
vireille kannetta henkilöstösääntöjen 91 artiklan perusteella. Kyseisessä valituksessa kantaja mainitsi yhdessä virkkeessä
häntä koskevien väitetysti luottamuksellisten asiakirjojen näyttämisen ohjelmassa ”Au nom de la loi” esimerkkinä ”lukuisista
kiusaustoimenpiteistä”, joiden kohteeksi kantaja oli joutunut Cressonia koskevan asian osalta ja joista kantajan uudelleennimitystä
koskeva toimenpide oli vain yksi esimerkki.
Valituksen ainoana tavoitteena oli kuitenkin vaatia uudelleennimityspäätöksen peruuttamista. Sen tavoitteena ei ollut vaatia
korvauksia komission väitetysti tekemistä virheistä.
Virkamies voi kuitenkin vapaasti käyttää samaa kanneperustetta, samaa väitettä tai samaa tosiseikkaa useissa valituksissa,
joilla on oikeudellisesti eri tavoitteet (ks. analogisesti asia T-253/06 P, Chassagne v. komissio, tuomio 19.9.2008, Kok.
H., s. I-B-1-43 ja II-B-1-295, 149 kohta).
Näin ollen komission vaatimus kanneperusteen tutkimatta jättämisestä on hylättävä.
–       Kanneperusteen perusteltavuus
Kanneperusteen perusteltavuuden tarkastelu edellyttää, että ensin selvitetään lyhyesti riidanalaista kohtaa ohjelmassa ”Au
nom de la loi”.
Ohjelmaan kuuluvassa lyhyessä osiossa mainitaan kantajan nimi, ja selostuksen yhteydessä näytetään kuvaa, jossa kerrotaan
olevan pöytäkirja OLAF:n suorittamasta kantajan kuulemisesta.
Kantajan nimi tulee esille haastateltaessa H:ta, joka on yhtiön H johtaja. H kertoo menneensä kutsumatta Cressonin kabinettiin
pyytääkseen kabinettia maksamaan Berthelot’n käytössä olleen asunnon vuokran, jonka yhtiö H oli siihen asti maksanut. H selittää
havainneensa hämmästyksekseen, että kabinettipäällikön viranhaltija oli vaihtunut ja että uusi kabinettipäällikkö, kantaja,
oli näyttänyt H:lle säälimättä ovea ja kysynyt, mitä tämä oikein pilaili. Tämän jälkeen näytetään kuvaa OLAF:n tiloista ja
nopea kuva asiakirjasta, joka ei ole luettavissa televisioruudulta ja jonka toimittaja kertoo olevan pöytäkirja OLAF:n suorittamasta
kantajan kuulemista ja kommentoi sitä seuraavasti:
”OLAF:n erääseen tutkimuskertomukseen sisältyy [kantajan] kuulemispöytäkirja. Se vahvistaa, että Berthelot kävi kerran tai
kaksi H:n seurassa Cressonin sihteeristössä.”
Tämän jälkeen ohjelmassa siirrytään käsittelemään toista asiaan liittyvää näkökohtaa.
Riidanalaisessa ohjelmassa mainitaan siis kantajan nimi ja lainataan pöytäkirjaa OLAF:n suorittamasta kantajan kuulemisesta
lyhyesti ja ohimennen ilman, että kantajaa olisi syytetty henkilökohtaisesti.
Vaikka kantajaa ei syytetty henkilökohtaisesti, on kuitenkin valitettavaa, että ohjelman selostuksessa esitellään asiakirja
pöytäkirjana OLAF:n suorittaman kantajan kuulemisesta ja se näytetään kyseisessä ohjelmassa.
Oikeuskäytännön mukaan vahingonkorvauskanteen yhteydessä kantajan tehtävänä on näyttää toteen, että sopimussuhteen ulkopuolisen
yhteisön vastuun syntymisen edellytykset täyttyvät. Tätä sääntöä voidaan kuitenkin lieventää, kun vahingon syntyyn ovat voineet
vaikuttaa useat eri tekijät ja kun vastaajana oleva toimielin ei ole esittänyt mitään todisteita, joiden avulla voitaisiin
osoittaa, mistä näistä syistä vahinko on aiheutunut, koska yhteisön toimielimellä on paremmat edellytykset hankkia todisteita
tältä osin, joten epävarmassa tilanteessa sillä on todistustaakka (ks. vastaavasti asia T-48/05, Franchet ja Byk v. komissio,
tuomio 8.7.2008, Kok., s. II-1585, 182 ja 183 kohta).
Nyt käsiteltävässä asiassa ei kuitenkaan voida katsoa, että komissiolla olisi paremmat edellytykset hankkia todisteet asiakirjan
vuotamisen syistä. Näin ollen sille ei voida siirtää todistustaakkaa vuotamisen alkuperään liittyvän epävarmuuden vuoksi.
Komissio toteaa nimittäin perustellusti, etteivät komissio ja OLAF olleet ainoat elimet, joilla oli hallussaan pöytäkirja
OLAF:n suorittamasta kantajan kuulemisesta, sillä oli toimitettu Belgian kansallisille viranomaisille mahdollista syytteen
nostamista varten.
Lisäksi komissio tarkentaa, että OLAF antaa yleisen edun mukaisen yleisölle tiedottamisen tavoitteen ja oman viestintästrategiansa
mukaisesti audiovisuaalisten tiedotusvälineiden käyttöön yleisluonteisia kuvia tiloistaan kuvapankkina sekä myöntää kyseisille
tiedotusvälineille luvan kuvata yleisluonteista kuvaa tiloistaan. OLAF:n tiloista esitettyjen kuvien ja ohjelmassa kantajan
kuulemispöytäkirjana esitetyn asiakirjan kuvaamisen välillä ei siis voida katsoa olevan minkäänlaista yhteyttä.
Lisäksi kanneperusteesta, jonka mukaan komissio on laiminlyönyt avustamisvelvollisuutensa, on todettava, ettei kantaja ole
esittänyt avustamispyyntöä henkilöstösääntöjen 24 artiklan nojalla. Koska asiaan ei liittynyt poikkeavia olosuhteita, komissiolla
ei ollut myöskään velvollisuutta tarjota apuaan kantajalle vapaaehtoisesti. Toimielimellä on nimittäin vain poikkeavien olosuhteiden
perusteella velvollisuus avustaa asianomaista henkilöä tietyllä toimenpiteellä omasta aloitteestaan ilman henkilön etukäteen
esittämää pyyntöä (asia 229/84, Sommerlatte v. komissio, tuomio 12.6.1986, Kok., s. 1805, 20 kohta ja asia F-91/05, Frankin
ym. v. komissio, tuomio 31.5.2006, Kok. H., s. I-A-1-25 ja II-A-1-83, 23 ja 24 kohta).
Kanneperuste, jonka mukaan toimielin ei ollut noudattanut avustamisvelvollisuuttaan, on näin ollen hylättävä.
Kaikesta edellä esitetystä seuraa, että kolmas kanneperuste on hylättävä perusteettomana.
d)     Neljäs kanneperuste: kantajan lainkäytöllisen koskemattomuuden pidättäminen lainvastaisesti
Asianosaisten lausumat
Kantaja väittää kanneperusteessaan, että hänelle 7.2.2001 tiedoksi annettu päätös hänen lainkäytöllisen koskemattomuutensa
pidättämisestä oli tehty sääntöjenvastaisesti.
Kantajan mukaan virkamiehen koskemattomuuden pidättämistä koskeva päätös on vakava toimenpide ja näin ollen häntä olisi pitänyt
kuulla ennen päätöksen tekemistä, kuten kantajan mukaan oli tehty teollisuuden pääosaston pääjohtajan W:n tapauksessa.
Kantaja tuo lisäksi esiin, ettei hänelle ilmoitettu hänen lainkäytöllisen koskemattomuutensa pidättämisestä tehdystä päätöksestä,
joka osoitettiin belgialaiselle tutkintatuomarille, joten kantajalla ei ollut mahdollisuutta selvittää, olivatko päätöksen
perustelut riittävät.
Kantaja katsoo vielä, että hänen lainkäytöllisen koskemattomuutensa pidättämisestä tehty päätös oli hänen kannaltaan syrjivä
ja merkitsi harkintavallan väärinkäyttöä, sillä tiettyjen henkilöiden koskemattomuus oli säilytetty, vaikka heillä oli osuutta
Berthelot’ta koskevaan asiaan.
Komissio vastaa, että toimielimillä on velvollisuus tehdä yhteistyötä rikostuomioistuinten kanssa ja että nyt käsiteltävässä
asiassa kantajan lainkäytöllisen koskemattomuuden pidättämisestä kieltäytyminen ei ollut perusteltavissa millään yhteisön
edulla.
Komission mielestä virkamiestä ei ole välttämätöntä kuulla etukäteen hänen lainkäytöllisen koskemattomuutensa pidättämistä
koskevasta päätöksestä, koska virkamiehellä on puolustautumisoikeus siinä rikosoikeudellisessa menettelyssä, joka pannaan
mahdollisesti vireille häntä vastaan tämän toimenpiteen johdosta. Vaikka kantajan väite, jonka mukaan teollisuuden pääosaston
pääjohtajaa oli kuultu etukäteen, pitäisi paikkaansa, tämä ei komission mielestä muodosta sellaista ennakkotapausta, jonka
perusteella toimielimellä olisi velvollisuus kuulla virkamiestä järjestelmällisesti aina ennen, kuin se suostuu oikeusviranomaisen
esittämään koskemattomuuden pidättämistä koskevaan pyyntöön. Komission mukaan toimielimellä on tältä osin harkintavaltaa.
Virkamiestuomioistuimen arviointi asiasta
Vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan virkamies, joka ei ole vastustanut henkilöstösääntöjen 90 ja 91 artiklassa asetetussa
määräajassa nimittävän viranomaisen päätöstä, joka on virkamiehelle vastainen, ei voi vedota kyseisen päätöksen väitettyyn
lainvastaisuuteen vahingonkorvauskanteen yhteydessä (asia 401/85, Schina v. komissio, tuomio 7.10.1987, Kok., s. 3911, 9 kohta
ja asia T-156/89, Valverde Mordt v. yhteisöjen tuomioistuin, tuomio 27.6.1991, Kok., s. II-407, 144 kohta).
Koska kantaja ei vastustanut henkilöstösääntöjen 90 ja 91 artiklassa säädetyssä määräajassa päätöstä, jolla hänen lainkäytöllinen
koskemattomuutensa pidätettiin ja josta henkilöstön ja hallinnon pääosasto hänelle ilmoitti 7.2.2001 päivätyllä kirjeellä,
on kyseisen päätöksen luonnetta tarkasteltava sen selvittämiseksi, onko kyseessä virkamiehelle vastainen päätös vai toiminta,
joka ei ole päätöksentekoa.
Virkamiestuomioistuimen on selvitettävä tämä seikka omasta aloitteestaan, koska se liittyy oikeudenkäyntiä edeltävään menettelyyn
ja kanteen määräaikoihin.
Virkamiehelle vastaisia päätöksiä ovat toimenpiteet, joilla on sitovia oikeusvaikutuksia, jotka voivat vaikuttaa asianosaisen
etuihin ja muuttaa tämän oikeusasemaa selvästi (asia 346/87, Bossi v. komissio, tuomio 14.2.1989, Kok., s. 303, 23 kohta).
Oikeuskäytännön mukaan on niin, että vaikka pöytäkirjassa Euroopan yhteisöille tunnustetut erioikeudet ja vapaudet ovat luonteeltaan
ainoastaan funktionaalisia, koska niillä pyritään välttämään, että yhteisöjen toiminta ja riippumattomuus vaarantuisivat,
ne on kuitenkin myönnetty nimenomaisesti yhteisöjen toimielinten virkamiehille ja muille toimenhaltijoille. Se, että erioikeuksista
ja vapauksista on säädetty yhteisön yleisen edun perusteella, on perusteena myös toimielimille annetulle vallalle tarvittaessa
pidättää koskemattomuus, mutta se ei merkitse sitä, että kyseiset erioikeudet ja vapaudet myönnettäisiin yhteisölle eikä suoraan
sen virkamiehille ja muille toimenhaltijoille. Pöytäkirjalla luodaan siis subjektiivinen oikeus asianomaisten henkilöiden
hyväksi (ks. asia T-345/05, Mote v. parlamentti, tuomio 15.10.2008, Kok., s. II-2849, 27 ja 28 kohta).
Erioikeuksista ja -vapauksista tehdyn pöytäkirjan 12 artiklassa tarkoitetulla lainkäytöllisellä koskemattomuudella suojataan
virkamiehiä ja muita toimenhaltijoita jäsenvaltion viranomaisten syytteiltä heidän virallisessa ominaisuudessaan suorittamiensa
toimien osalta. Koskemattomuuden pidättämistä koskeva päätös muuttaa siis virkamiehen tai muun toimenhaltijan oikeusasemaa
ainoastaan kyseisen suojan poistamisella, jolloin henkilöstä tulee jälleen henkilö, johon sovelletaan jäsenvaltioiden yleistä
lainsäädäntöä ja johon voidaan jälleen ilman minkäänlaisten välissä olevien sääntöjen soveltamista kohdistaa kyseisessä yleisessä
lainsäädännössä säädettyjä toimenpiteitä, joihin kuuluvat muun muassa vapaudenriisto ja syytetoimet (ks. analogisesti em.
asia Mote v. parlamentti, tuomion 34 kohta).
Sillä, että kansallisilla viranomaisilla on koskemattomuuden pidättämisen jälkeen harkintavaltaa siltä osin, jatkavatko ne
virkamiestä tai muuta toimenhaltijaa vastaan aloitettuja syytetoimia vai luopuvatko ne niistä, ei ole merkitystä sen kannalta,
että kyseinen päätös vaikuttaa suoraan henkilön oikeusasemaan, koska koskemattomuuden pidättämistä koskevan päätöksen vaikutukset
rajoittuvat sellaisen suojan poistamiseen, jota henkilö virkamiehenä tai muuna toimenhaltijana nauttii, eikä kyseinen päätös
edellytä minkäänlaista täydentävää täytäntöönpanotoimenpidettä (ks. analogisesti em. asia Mote v. parlamentti, tuomion 35
kohta).
Edellä esitetystä seuraa, että päätös, jolla komissio pidätti kantajan lainkäytöllisen koskemattomuuden, on kantajalle vastainen
päätös.
Koska kantaja ei kuitenkaan vastustanut lainkäytöllisen koskemattomuutensa pidättämisestä tehtyä päätöstä henkilöstösääntöjen
90 ja 91 artiklassa säädetyissä määräajoissa, päätöksen lainmukaisuutta ei voida arvioida enää vahingonkorvauskanteen yhteydessä.
Näin ollen neljäs kanneperuste on jätettävä tutkimatta.
e)     Viides kanneperuste: kantajan uudelleennimitystä koskevan päätöksen lainvastaisuus
Asianosaisten lausumat
Kantajan mukaan uudelleennimityspäätöstä ei ollut perusteltu riittävästi, se oli tehty vastoin yksikön etua ja se oli uudelleennimitykseksi
naamioitu kurinpidollinen seuraamus.
Komission mielestä kanneperuste on jätettävä tutkimatta. Komission mukaan uudelleennimityspäätöksestä oli valitettu 14.10.2004,
ja nimittävä viranomainen hylkäsi valituksen 15.3.2005 tekemällään päätöksellä. Kantaja ei kuitenkaan pannut tuomioistuimessa
vireille kannetta kyseisestä päätöksestä henkilöstösääntöjen 91 artiklassa säädetyssä määräajassa.
Toissijaisesti komissio väittää, että uudelleennimityspäätös perustui yksikön etuun, ja muistuttaa, että toimielimillä on
laaja harkintavalta yksikköjensä organisaation suhteen.
Virkamiestuomioistuimen arviointi asiasta
Kuten neljännen kanneperusteen yhteydessä muistutettiin, virkamies, joka ei ole vastustanut henkilöstösääntöjen 90 ja 91 artiklassa
säädetyssä määräajassa nimittävän viranomaisen päätöstä, joka on virkamiehelle vastainen, ei voi vedota päätöksen väitettyyn
lainvastaisuuteen vahingonkorvauskanteen yhteydessä.
Nyt käsiteltävässä asiassa kantaja teki 19.10.2004 valituksen, joka oli päivätty 14.10.2004, henkilöstösääntöjen 90 artiklan
perusteella hänen uudelleennimitystään koskevasta päätöksestä, mutta hän ei pannut tuomioistuimessa vireille kannetta henkilöstösääntöjen
91 artiklan perusteella sen jälkeen, kun nimittävä viranomainen oli hylännyt hänen valituksensa 15.3.2005 tekemällään päätöksellä.
Näin ollen kantaja ei voi vedota uudelleennimityspäätöksen väitettyyn lainvastaisuuteen tämän vahingonkorvauskanteen yhteydessä.
Näin ollen viides kanneperuste on jätettävä tutkimatta.
f)     Kuudes kanneperuste: henkilöstösääntöjen 73 artiklan nojalla aloitetun menettelyn sääntöjenvastaisuudet
Tässä kanneperusteessa on kaksi osaa. Sen ensimmäinen osa kohdistuu päätökseen, jolla suljettiin pois mahdollisuus, että kantaja
voisi olla työtapaturman uhri, ja toinen kohdistuu päätökseen antaa lisätutkimus IDOC:n tehtäväksi.
Lisäksi kantaja on maininnut virkamiestuomioistuimelle osoittamissaan kirjelmissä ja sittemmin myös suullisessa käsittelyssä
useita sääntöjenvastaisuuksia, joita henkilöstösääntöjen 73 artiklan nojalla toteutetussa menettelyssä on hänen mukaansa ollut.
Hän väitti erityisesti komission ajaneen hänet ”noidankehään”: yhtäältä henkilöstösääntöjen 73 artiklan nojalla aloitetun
menettelyn perusteeton pitkittyminen jatkoi nimittäin kantajan tilanteen epävarmuutta, jota hänen oli pitänyt sietää jo vuosia,
ja esti hänen terveydentilansa vakaantumisen ja toisaalta komissio kieltäytyi maksamasta korvauksia ennen kuin hänen terveydentilansa
olisi vakaantunut.
On aiheellista muistuttaa, että vaikka ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen työjärjestyksen 48 artiklan 2 kohdan ensimmäisessä
alakohdassa, jota sovelletaan soveltuvin osin, kielletään esittämästä asian käsittelyn kuluessa uusia kanneperusteita, paitsi
jos ne perustuvat käsittelyn aikana ilmi tulleisiin tosiseikkoihin tai oikeudellisiin seikkoihin, aiemmin esitettyä kanneperustetta
laajentava peruste on kuitenkin otettava tutkittavaksi (asia C-412/05 P, Alcon v. SMHV, tuomio 26.4.2007, Kok., s. I-3569,
38 kohta).
Nyt käsiteltävässä asiassa kantajan esittämät ylimääräiset moitteet eivät perustu asian käsittelyn aikana ilmi tulleisiin
tosiseikkoihin tai oikeudellisiin seikkoihin, ja koska ne on esitetty yksinomaan siinä yhteydessä, kun on käsitelty ammattitautiin
liittyviä vahinkoja koskevan vahingonkorvausvaatimuksen tutkimatta jättämistä korvausvaatimuksen ennenaikaisuuden johdosta,
niiden ei voida katsoa laajentavan kuudennen kanneperusteen kahta osaa tai muita aiemmin esitettyjä kanneperusteita.
Lisäksi kantaja pani virkamiestuomioistuimessa 18.2.2009 vireille kolmannen kanteen, joka kirjattiin viitenumerolla F-12/09
ja jolla hän vaati kumoamaan 28.4.2008 tehdyn komission päätöksen, jossa komissio kieltäytyi ottamasta kantaa henkilöstösääntöjen
73 artiklan 2 kohdan b alakohdan soveltamiseen, ja korvaamaan vahingot, joita hänelle oli aiheutunut kaikista virheistä, joita
komissio oli kantajan mukaan tehnyt hänen sairautensa ammattitaudiksi tunnustamista koskevassa menettelyssä ja joihin kuuluu
muun muassa menettelyn perusteeton pitkittyminen.
Kyseiset moitteet on näin ollen jätettävä tutkimatta nyt käsiteltävän kanteen yhteydessä, joten virkamiestuomioistuimen on
tutkittava vain kannekirjelmässä esitetyt kanneperusteen kaksi osaa.
Kanneperusteen ensimmäinen osa: työtapaturman mahdollisuuden väitetysti perusteeton pois sulkeminen
–       Asianosaisten lausumat
Kantajan mukaan hän oli esittänyt järjestelmällisesti koko menettelyn ajan 25.7.2003 päivätystä ensimmäisestä ilmoituksestaan
lähtien sairastavansa ammattitautia ja/tai joutuneensa työtapaturman uhriksi. Komissio ei ole kuitenkaan tutkinut, oliko hän
joutunut työtapaturman uhriksi.
Komissio vastaa tähän, että nyt käsiteltävän asian olosuhteiden ja kantajan ilmoitusten perusteella komission oli perusteltua
aloittaa menettely, joka koskee sairauden tunnustamista ammattitaudista eikä työtapaturmasta johtuvaksi.
–       Virkamiestuomioistuimen arviointi asiasta
Kun kantaja jätti ilmoituksensa, sovellettiin vielä vanhoja vakuutusmääräyksiä, joiden 2 artiklan mukaan tapaturma on mikä
tahansa äkillinen, väkivaltainen tai epänormaali tapahtuma tai ulkoinen tekijä, joka on vahingoittanut virkamiestä fyysisesti
tai psyykkisesti.
Vanhojen vakuutusmääräysten 16 artiklan mukaisesti tapaturman uhriksi joutuneen virkamiehen tai tämän oikeudenomistajan on
ilmoitettava tapaturmasta sen toimielimen hallintoelimille, jonka palveluksessa vakuutettu on. Ilmoituksessa on selvitettävä
yksityiskohtaisesti tapaturman sattumispäivä ja ajankohta, syyt ja olosuhteet sekä mahdollisten todistajien ja vastuussa olevan
kolmannen henkilön nimet. Ilmoitukseen on liitettävä lääkärintodistus, josta käyvät ilmi vammojen luonne ja tapaturman todennäköiset
seuraukset. Ilmoitus on tehtävä viimeistään kymmenentenä arkipäivänä tapaturman sattumispäivästä.
Vanhojen vakuutusmääräysten 17 artiklan 1 kohdan ensimmäisen alakohdan ensimmäisen virkkeen mukaan virkamiehen, joka pyytää
kyseisten määräysten soveltamista ammattitaudin vuoksi, on tehtävä ilmoitus hallintoelimelle kohtuullisessa ajassa sairauden
alkamisesta tai siitä, kun lääkäri on sen ensi kerran todennut.
Kantaja lähetti komissiolle 25.7.2003 päivätyn kirjeen, jossa hän ilmoitti sairastuneensa vakavaan masennukseen ja jonka aihe
oli otsikoitu seuraavasti: ”ilmoitus tapaturmasta/ammattitaudista ([vanhojen vakuutusmääräysten] 17 artikla)”.
Kantaja lähetti komissiolle 25.10.2004 uuden ilmoituksen, jonka mukaan hän oli sairastunut vakavaan masennukseen kokemansa
työpaikkakiusaamisen vuoksi. Kirjeen aihe oli otsikoitu seuraavasti: ”– – terveydentilani tunnustaminen ammattitaudista ja/tai
työtapaturmasta johtuvaksi – vaikutukset henkilöstösääntöjen 73 ja 78 artiklassa säädettyjen menettelyjen toteuttamiseen
– –”
On todettava, että vaikka kantajan 25.7.2003 tekemässä ilmoituksessa mainittiin samalla kertaa tapaturman ja ammattitaudin
käsitteet, siinä viitattiin nimenomaisesti vanhojen vakuutusmääräysten 17 artiklaan, joka koskee sairauden tunnustamiseen
ammattitaudiksi sovellettavaa menettelyä, eikä vanhojen vakuutusmääräysten 16 artiklaan, joka koskee tapahtuman tunnustamista
tapaturmaksi. Ilmoituksen sisällössä vedottiin kantajan sairastamaan masennukseen eli sairauteen.
Vaikka samoin kantajan 25.10.2004 tekemässä ilmoituksessa mainitaan samalla kertaa sekä tapaturman että ammattitaudin käsitteet,
siinä viitataan jälleen kantajan sairastamaan masennukseen.
Kun siis otetaan huomioon kantajan tekemät ilmoitukset, komission oli perusteltua katsoa, ettei ilmoituksilla pyritty saamaan
tapahtumaa tunnustettua tapaturmaksi vaan kantajan sairaus tunnustettua ammattitaudiksi, ja aloittaa näin ollen menettely,
joka koskee sairauden tunnustamista ammattitaudiksi.
Kanneperusteen ensimmäinen osa on siis hylättävä perusteettomana.
Kanneperusteen toinen osa: IDOC:n menettelyn sääntöjenvastaisuudet
–       Asian saattaminen väitetysti lainvastaisesti IDOC:n käsiteltäväksi
Kantaja väittää, että päätös asian saattamisesta IDOC:n käsiteltäväksi oli lainvastainen ja että komissio oli tehnyt sen hallinnollisia
tutkimuksia ja kurinpitomenettelyjä koskevien yleisten täytäntöönpanosääntöjen 2 artiklan 1 kohdan tai saman artiklan 2 kohdan
perusteella. Ensimmäisessä väitteessään kantaja katsoo, ettei tutkimuksesta, jonka tarkoituksena oli selvittää, oliko komission
virkamiehille kuuluvia velvollisuuksia laiminlyöty, ollut mitään hyötyä selvitettäessä lääketieteelliseltä kannalta hänen
sairautensa johtumista ammattitaudista. Toisessa väitteessään kantaja esittää, että ne tosiseikat, jotka kantajan mukaan osoittavat
häneen kohdistuneen työpaikkakiusaamisen, olivat kiistattomia eivätkä ne olisi edellyttäneet lisätutkimuksia.
Komissio muistuttaa, että päätös asian saattamisesta IDOC:n käsiteltäväksi oli tehty hallinnollisia tutkimuksia ja kurinpitomenettelyjä
koskevien yleisten täytäntöönpanosääntöjen 2 artiklan 2 kohdan perusteella sen jälkeen, kun kantaja oli esittänyt työpaikkakiusaamista
koskevat väitteet 25.10.2004 päivätyssä kirjeessään. Kantajan sairauden tunnustamista ammattitaudiksi koskevan, henkilöstösääntöjen
73 artiklan nojalla aloitetun menettelyn yhteydessä oli nimittäin välttämätöntä selvittää, oliko toimielin toiminut virheellisesti.
On syytä muistuttaa, että hallinnollisia tutkimuksia ja kurinpitomenettelyjä koskevien yleisten täytäntöönpanosääntöjen 2
artiklan 2 kohdan mukaisesti tutkimukset voidaan antaa IDOC:n tehtäväksi erityisesti, kun on kyse henkilöstösääntöjen 73 artiklasta.
Oikeuskäytännössä on täsmennetty, että henkilöstösääntöjen 73 artiklan nojalla toteutetun hallinnollisen tutkimuksen tarkoituksena
on kerätä objektiivisella tavalla kaikki tiedot, joiden perusteella sairaus voidaan todeta ammattitaudiksi ja joiden perusteella
saadaan selville sairauden puhkeamisen olosuhteet. Jos virkamiehen työolot ovat keskeisiä sen kannalta, onko virkamiehen sairaus
ammattitauti, tutkimuksessa on tehtävä objektiivinen yksityiskohtainen analyysi sekä kyseisen virkamiehen työoloista että
hänen varsinaisesta sairaudestaan (ks. asia T-48/01, Vainker v. parlamentti, tuomio 3.3.2004, Kok. H., s. I-A-51 ja II-197,
129 kohta).
Nyt käsiteltävässä asiassa ensinnäkin menettely, jonka tarkoituksena oli tunnustaa kantajan masennuksen olevan ammattitauti,
aloitettiin 31.7.2003 henkilöstösääntöjen 73 artiklan perusteella sen jälkeen, kun asianosainen oli tehnyt 25.7.2003 ilmoituksen
asiasta, ja toiseksi kantaja osoitti 25.10.2004 komissiolle uuden ilmoituksen, jossa hän väitti, että hänen masennuksensa
johtui häneen kohdistuneesta työpaikkakiusaamisesta.
Toimielimen oli siis perusteltua suorittaa tyhjentävä tutkimus sekä kantajan sairaudesta että hänen työoloistaan.
Näin ollen komission oli perusteltua antaa kantajan 25.10.2004 päivätyn kirjeen johdosta IDOC:n tehtäväksi hallinnollinen
tutkimus, joka koski kantajan viranhoidon olosuhteita ja jonka tarkoituksena oli selvittää, oliko kantajaan todella kohdistunut
työpaikkakiusaamista.
Kantajan väite on siis hylättävä perusteettomana.
–       IDOC:n väitetty puolueellisuus
Kantajan mukaan IDOC ei ollut riittävän puolueeton ja riippumaton hallinnollisen tutkimuksen suorittamiseen, koska muutamat
IDOC:ssa työskennelleet henkilöt olivat vastuussa toimista, jotka kantaja koki työpaikkakiusaamiseksi.
Komission mukaan kantajan väitteiden perusteella oli mahdotonta yksilöidä tapahtumia ja asiasta vastuullisia henkilöitä.
Virkamiestuomioistuimen mukaan väite IDOC:n puolueellisuudesta on hylättävä perusteettomana, koska kantaja ei esitä riittävän
täsmällisiä tietoja henkilöistä, joiden vuoksi kantaja väittää toimiston puolueettomuuden kyseenalaistuvan. Tältä osin on
todettava, ettei se, että IDOC on laatinut kertomuksen, joka on mukana päätelmissä, joista kantaja on eri mieltä, riitä yksin
osoittamaan, ettei toimisto ollut riittävän puolueeton.
–       Kieltäytyminen toimittamasta kantajalle IDOC:n lausuntoa
Kantaja arvostelee sitä, että nimittävä viranomainen vetoaa IDOC:n 16.3.2005 antamaan lausuntoon, vaikka sitä oli 9.6.2005
päivätyllä kirjeellä kieltäydytty toimittamasta hänelle.
Komissio toteaa, että kieltäytyminen toimittamasta kantajalle IDOC:n lausuntoa perustuu kahteen seikkaan. Ensinnäkin kyseinen
lausunto katsotaan vakuutusmääräysten mukaisessa menettelyssä valmistelevaksi toimeksi, joka toimielimen nimeämällä lääkärillä
on oltava käytettävissään ilman, että sen ilmaiseminen voisi määrätä ennalta lääketieteellisen selvityksen tulokset. Toiseksi
asetuksen N:o 1049/2001 4 artiklan 2 kohdan kolmannessa luetelmakohdassa säädetyn poikkeuksen mukaisesti toimielin voi kieltäytyä
antamasta tutustuttavaksi asiakirjaa, jonka ilmaiseminen vahingoittaisi tarkastus-, tutkinta- ja tilintarkastustoimien tarkoitusten
suojaa.
Aluksi virkamiestuomioistuin toteaa yleisesti, että väite, joka koskee kieltäytymistä toimittamasta IDOC:n 16.3.2005 päivättyä
lausuntoa, olisi jätettävä tutkimatta, jos siinä katsottaisiin kyseenalaistettavan sen päätöksen laillisuus, jonka PMO:n tapaturma-
ja ammattitautivakuutusasiainyksikön päällikkö teki 9.6.2005, jossa kieltäydyttiin toimittamasta kyseistä lausuntoa kantajalle
ja joka oli kantajalle vastainen. Kuten neljännen kanneperusteen yhteydessä nimittäin muistutettiin, virkamies, joka ei vastusta
henkilöstösääntöjen 90 ja 91 artiklassa säädetyssä määräajassa päätöstä, joka on virkamiehelle vastainen, ei voi vedota kyseisen
päätöksen väitettyyn lainvastaisuuteen vahingonkorvauskanteen yhteydessä.
Nyt käsiteltävässä asiassa kantaja arvostelee kuitenkin sitä, että komissio katsoi itsepintaisesti voivansa kieltäytyä antamasta
kyseistä asiakirjaa kantajan tutustuttavaksi, vaikka komissio vetosi siihen kantajaa vastaan. Näin ollen tätä väitettä on
arvioitava siltä kannalta, että siinä kiistetään hallintoelimen toimien laillisuus. Se voidaan siis ottaa tutkittavaksi vahingonkorvausvaatimusten
tukena.
Henkilöstösääntöjen 26 artiklan mukaan jokaisesta virkamiehestä on koottava yksilöllinen henkilökansio, joka sisältää kaikki
virkamiehen hallinnollista asemaa koskevat asiakirjat ja hänen pätevyyttään, tehokkuuttaan ja käytöstään koskevat arvioinnit
sekä virkamiehen kyseisten asiakirjojen osalta esittämät huomautukset. Toimielin ei voi esittää perusteeksi kyseisiä asiakirjoja
eikä vedota niihin vastoin virkamiehen etua, jos niitä ei ole annettu virkamiehelle tiedoksi ennen niiden sisällyttämistä
henkilökansioon. Oikeuskäytännön mukaan näiden säännösten tarkoituksena on taata virkamiehen puolustautumisoikeus (ks. asia
88/71, Brasseur v. parlamentti, tuomio 28.6.1972, Kok., s. 499, 11 kohta; asia 140/86, Strack v. komissio, tuomio 7.10.1987,
Kok., s. 3939, 7 kohta ja asia C-283/90 P, Vidrányi v. komissio, tuomio 1.10.1991, Kok., s. I-4339, 20 ja 21 kohta).
Ammattitaudiksi tunnustamista koskevan menettelyn yhteydessä lääketieteellisten asiakirjojen tutustuttavaksi saamisen osalta
vakuutusmääräyksissä määrätään erityisestä menettelystä, jonka mukaan nimittävän viranomaisen päätöksen perustana oleva täydellinen
lääketieteellinen selvitys on toimitettava virkamiehen valitsemalle lääkärille, jos virkamies tätä pyytää, sen jälkeen kun
vakuutusmääräysten 21 artiklassa tarkoitettu päätösluonnos on toimitettu, sekä saattaa asia lääketieteelliselle lautakunnalle,
johon virkamiehen nimeämä lääkäri kuuluu (ks. em. asia Strack v. komissio, tuomion 9 kohta ja em. asia Vidrányi v. komissio,
tuomion 22 kohta).
Virkamiehen oikeuksien kunnioittaminen edellyttää nimittäin, että virkamiehellä on mahdollisuus tutustua lääketieteellisiin
asiakirjoihin (ks. em. asia Strack v. komissio, tuomion 10 kohta). Tämä virkamiehen oikeus on kuitenkin sovitettava yhteen
potilassalaisuuden säilyttämisen tarpeiden kanssa, minkä perusteella kukin lääkäri arvioi mahdollisuutta kertoa hoitamilleen
tai tutkimilleen henkilöille niiden sairauksien luonteesta, joita heillä mahdollisesti on (em. asia Strack v. komissio, tuomion
11 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen). Määräämällä epäsuorasta oikeudesta tutustua lääketieteellisiin asiakirjoihin virkamiehen
nimeämän luottolääkärin kautta vakuutusmääräyksissä sovitetaan yhteen virkamiehen oikeudet potilassalaisuuden säilyttämisen
tarpeiden kanssa (em. asia Strack v. komissio, tuomion 12 kohta ja em. asia Vainker v. parlamentti, tuomion 137 kohta).
Oikeuskäytännössä tarkennetaan, että virkamiehen oikeuksien kunnioittaminen edellyttää, että hänelle annetaan mahdollisuus
tutustua lääketieteellisten asiakirjojen lisäksi henkilöstösääntöjen 73 artiklan nojalla tehdyn päätöksen perustana olevien
tosiseikkojen toteamisiin (ks. em. asia Strack v. komissio, tuomion 10 kohta). Näin ollen asiakirjat, jotka liittyvät tiettyä
työssäoloaikana sattunutta tapahtumaa koskevien tosiseikkojen toteamisiin ja jotka voivat olla sellaisen menettelyn perustana,
jossa on tarkoitus tunnustaa vakuutusmääräyksissä tarkoitetun työtapaturman tai ammattitaudin olemassaolo, on samoin katsottava
luonteeltaan lääketieteellisiksi (em. asia Strack v. komissio, tuomion 13 kohta; asia T-154/89, Vidrányi v. komissio, tuomio
12.7.1990, Kok., s. II-445, 33 kohta ja em. asia Vainker v. parlamentti, tuomion 136 kohta).
Tässä yhteydessä ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on korostanut, että täydellisessä lääketieteellisessä selvityksessä,
jota virkamies voi pyytää toimitettavaksi valitsemalleen lääkärille ja joka on toimitettava vakuutusmääräyksissä määrätyn
lääketieteellisen lautakunnan jäsenille, on välttämättä oltava kertomus mahdollisesti hallinnollisesta tutkimuksesta. Virkamies
voi siis tällaisen pyynnön tehtyään ottaa kantaa tutkimuskertomukseen sisältyviin toteamuksiin valitsemansa lääkärin välityksellä
ja käyttää hyväkseen tilaisuutta pyytää lausuntoa lääketieteelliseltä lautakunnalta (em. asia Vidrányi v. komissio, tuomio
12.7.1990, 34 ja 35 kohta).
Tiettyjen asiakirjojen lääketieteellisestä luonteesta huolimatta näillä asiakirjoilla voi tarvittaessa olla merkitystä myös
virkamiehen hallinnollisen aseman kannalta. Tällöin näiden asiakirjojen on oltava kyseisen henkilön henkilökansiossa (ks.
em. asia Strack v. komissio, tuomion 13 kohta ja em. asia Vidrányi v. komissio, tuomio 12.7.1990, 36 kohta).
Näin ollen asiakirja, jonka perusteella toimielimen nimeämä lääkäri tai lääketieteellinen lautakunta arvioi, onko sairaus
ammattitauti, on yhtäältä luonteeltaan lääketieteellinen, joten siihen voidaan tutustua ainoastaan välillisesti virkamiehen
nimeämän lääkärin välityksellä, ja toisaalta tähän asiakirjaan mahdollisesti sisältyvien luonteeltaan hallinnollisten seikkojen,
jotka voivat vaikuttaa virkamiehen hallinnolliseen asemaan, on sisällyttävä myös henkilökansioon, johon virkamies voi henkilöstösääntöjen
26 artiklan mukaisesti tutustua suoraan (ks. em. asia Vidrányi v. komissio, tuomio 1.10.1991, 24 kohta).
Toimielimen nimeämälle lääkärille tai lääketieteelliselle lautakunnalle toimitetut asiakirjat kuuluvat siis kokonaisuudessaan
vakuutusmääräyksissä säädetyn järjestelyn piiriin. Joidenkin tällaisten asiakirjojen liittäminen virkamiehen henkilökansioon
ja virkamiehen mahdollisuus tutustua näihin asiakirjoihin ovat siis mahdollisia vain, jos hallintoelin, jonka palveluksessa
virkamies on, käyttää näitä asiakirjoja arvioidessaan tai muuttaessaan virkamiehen hallinnollista asemaa (ks. em. asia Vidrányi
v. komissio, tuomio 1.10.1991, 25 kohta).
Nyt käsiteltävässä asiassa on todettava, että kun kantaja pyysi 19.5.2005 päivätyllä kirjeellä, että IDOC:n lausunto toimitettaisiin
hänelle, komissio ei ollut vielä antanut kantajalle tiedoksi päätösluonnosta, joka koski ammattitaudiksi tunnustamista koskevaa
kantajan vaatimusta. Tiedoksianto toimitettiin kantajalle vasta 16.3.2007. Ennen kyseistä päivämäärää IDOC:n lausuntoa voitiin
siis pitää vakuutusmääräysten osalta valmistelevana toimena.
Nimittävä viranomainen käytti kuitenkin IDOC:n lausuntoa perusteluna tehdessään 10.11.2005 päätöksen kantajan korvausvaatimuksen
hylkäämisestä.
Nimittävä viranomainen esitti nimittäin 10.11.2005 tekemässään päätöksessä IDOC:n todenneen lisäksi 16.3.2005, ettei yksikään
kantajan näiden väitteiden tueksi esittämistä perusteista vaikuttanut objektiivisesti kantajan esittämällä tavalla kohtuuttomalta,
joka on yksi henkilöstösääntöjen 12 a artiklassa tarkoitetun työpaikkakiusaamisen keskeisistä ominaisuuksista, ja väitti,
että kantajan osalta tehdyt päätökset oli tehty toimielinten edun mukaisesti ja lainsäädäntöä tiukasti noudattaen.
Koska nimittävä viranomainen vetosi IDOC:n lausuntoon tehdessään kantajalle vastaisen päätöksen, tämän lausunnon voidaan katsoa
olevan kantajan hallinnollista asemaa koskeva asiakirja henkilöstösääntöjen 26 artiklassa tarkoitetussa merkityksessä.
Näin ollen kantajan olisi pitänyt saada tutustua IDOC:n lausuntoon henkilöstösääntöjen 26 artiklan perusteella (ks. vastaavasti
em. asia Strack v. komissio, tuomion 13 kohta; em. asia Vidrányi v. komissio, tuomio 1.10.1991, 24 ja 25 kohta ja em. asia
Vidrányi v. komissio, tuomio 12.7.1990, 36 kohta).
Komissio rikkoi siis henkilöstösääntöjen 26 artiklaa kieltäytyessään toimittamasta kantajalle IDOC:n lausuntoa, joka koski
asianosaisen hallinnollista asemaa, mistä on osoituksena komission 10.11.2005 tekemä päätös.
Tätä päätelmää eivät kyseenalaista komission väitteet siitä, että ensinnäkin IDOC:n lausunto oli lääketieteelliseen menettelyyn
kuuluva valmisteleva toimi ja toiseksi, että asiassa olisi sovellettava asetuksen N:o 1049/2001 4 artiklan 2 kohdan kolmannessa
luetelmakohdassa säädettyä poikkeusta, jonka mukaan toimielin voi kieltäytyä antamasta tutustuttavaksi asiakirjaa, jos sen
ilmaiseminen vahingoittaisi tarkastus-, tutkinta- ja tilintarkastustoimien tarkoitusten suojaa.
Komission ensimmäisestä väitteestä on todettava, että koska komissio päätti käyttää IDOC:n lausuntoa lääketieteellisen menettelyn
ulkopuolella tehdäkseen päätöksen, joka koski kantajan hallinnollista asemaa, komissio ei voi vedota siihen, että kyseinen
lausunto olisi lääketieteelliseen menettelyyn kuuluva valmisteleva toimi.
Tarkastus-, tutkinta- ja tilintarkastustoimien tarkoitusten suojaa koskevasta väitteestä, on todettava, että jo asetuksen
N:o 1049/2001 nimestä johtuu, että sen soveltamisala koskee yleisön oikeutta tutustua parlamentin, neuvoston ja komission
asiakirjoihin.
Sellaisen virkamiehen tai muun toimenhaltijan oikeudet, joka pyytää toimittamaan hallinnollista asemaansa koskevia asiakirjoja,
eivät kuitenkaan ole samat kuin yleisöön kuuluvan, joka pyytää saada tutustua toimielimen asiakirjoihin.
Virkamiesten ja muiden toimenhaltijoiden oikeudet perustuvat nimittäin henkilöstösääntöjen 26 artiklan erityissäännöksiin,
joissa säädetään toimielinten erityisistä velvoitteista ja joiden tarkoituksena on taata asianosaisen puolustautumisoikeus,
kuten oikeuskäytännössäkin on korostettu. Virkamiehillä on siis oma, henkilöstösääntöjen 26 artiklaan perustuva oikeutensa.
Lisäksi virkamiehen pyyntö saattaa kuulua tarvittaessa sellaisten viranhoidosta annettujen erityissäännösten soveltamisalaan,
jotka koskevat oikeutta tutustua tietyntyyppisiin asiakirjoihin, kuten lääketieteellisiin asiakirjoihin.
Edellä todetun perusteella asetuksen N:o 1049/2001 4 artiklan 2 kohdan kolmannessa luetelmakohdassa säädetty poikkeus, johon
komissio vetoaa, ei estä soveltamasta henkilöstösääntöjen 26 artiklan säännöksiä. Komissio ei siis voi kyseisen poikkeuksen
nojalla kieltäytyä toimittamasta IDOC:n lausuntoa kantajalle.
Komissio on näin ollen tehnyt virheen, kun se ei antanut kantajalle mahdollisuutta tutustua IDOC:n lausuntoon, vaikka lausunto
koski virkamiehen hallinnollista asemaa.
g)     Seitsemäs kanneperuste: työkyvyttömyyslautakunnan 29.10.2004 antaman lausunnon lainvastaisuus
Asianosaisten lausumat
Tässä kanneperusteessa kantaja kiistää työkyvyttömyyslautakunnan 29.10.2004 antaman lausunnon laillisuuden. Hänen mielestään
työkyvyttömyyslautakunnan olisi pitänyt ottaa kantaa mahdolliseen yhteyteen hänellä todetun työkyvyttömyyden ja hänen ammatilliseen
toimintaansa liittyvien olosuhteiden välillä.
Kantajan mukaan komissio rikkoi henkilöstösääntöjen 78 artiklaa edellyttäessään, että kyseisen säännöksen mukainen menettely
voidaan suorittaa vasta, kun henkilöstösääntöjen 73 artiklassa säädetty menettely on päättynyt. Kantaja korostaa pyytäneensä
23.6.2004 päivätyssä kirjeessään, että hänen työkyvyttömyytensä todettaisiin henkilöstösääntöjen 78 artiklan viidennen luetelmakohdan
mukaisesti johtuvan hänen tehtäviensä hoidosta. Kantaja vetoaa väitteidensä tueksi yhteisöjen ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen
asiassa T-165/89, Plug vastaan komissio, 27.2.1992 antamaan tuomioon (Kok., s. II-367).
Komissio toteaa, että työkyvyttömyyslautakunta käyttää toimivaltaansa siten, että sillä on käytössään henkilöstösääntöjen
73 artiklan nojalla suoritettujen tutkimusten tulokset, kun se ottaa kantaa virkamiehen työkyvyttömyyden ja hänen ammatillisen
toimintansa väliseen yhteyteen. Työkyvyttömyyslautakunnan työ tapahtuu siis kahdessa vaiheessa. Ensimmäisessä vaiheessa työkyvyttömyyslautakunta
ottaa kantaa ainoastaan henkilön työkyvyttömyyteen. Tämän jälkeen se keskeyttää työnsä, kunnes sille toimitetaan henkilöstösääntöjen
73 artiklan mukaisesti suoritetussa tutkimuksessa saadut tiedot. Toisessa vaiheessa lautakunta kokoontuu uudelleen ja ottaa
kantaa virkamiehen ammatillisen toiminnan olosuhteiden ja työkyvyttömyyden väliseen yhteyteen. Komission mukaan yhteisöjen
ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on vahvistanut tällaisen menettelynkulun edellä mainitussa asiassa Lucaccioni vastaan
komissio antamassaan tuomiossa.
Komissio korostaa, ettei tällainen menettelynkulku estä kantajaa saamasta henkilöstösääntöjen 78 artiklan kolmannessa kohdassa
säädettyä työkyvyttömyyskorvausta odoteltaessa henkilöstösääntöjen 73 artiklan nojalla toteutetun menettelyn tuloksia. Komission
mukaan ratkaisematta jää ainoastaan kysymys henkilöstösääntöjen 78 artiklan viidennessä kohdassa säädetyistä korvauksista
ja toimielimen vastuulle mahdollisesti jäävistä eläkevakuutusmaksuista Komissio korosti kirjallisissa lausumissaan, että jos
kantajan työkyvyttömyyden tunnustetaan johtuvan ammatillisesta toiminnasta, kantajalle myönnetään henkilöstösääntöjen 78 artiklan
viidennen kohdan mukainen korvaus taannehtivasti siitä päivästä lähtien, jona työkyvyttömyyspäätös on tehty. Kantajan sairauden
tunnustamisesta ammattitaudiksi 28.3.2008 tehdyn päätöksen johdosta komissio toimitti prosessinjohtotoimenpiteenä virkamiestuomioistuimen
pyytämän 16.6.2008 tehdyn päätöksen, jolla kumottiin ja korvattiin 8.11.2004 tehty päätös ja jolla nimittävä viranomainen
myönsi työkyvyttömyyslautakunnan 9.6.2008 tekemien päätelmien perusteella kantajalle oikeuden henkilöstösääntöjen 78 artiklan
viidennessä kohdassa säädetyn mukaisesti vahvistettuun työkyvyttömyyskorvaukseen siitä päivästä lähtien, jona kantajan työkyvyttömyys
oli todettu, eli 30.11.2004.
Virkamiestuomioistuimen arviointi asiasta
Kuten neljännen kanneperusteen yhteydessä muistutettiin, virkamies, joka ei vastusta henkilöstösääntöjen 90 ja 91 artiklassa
säädetyssä määräajassa nimittävän viranomaisen päätöstä, joka on virkamiehelle vastainen, ei voi vedota kyseisen päätöksen
väitettyyn lainvastaisuuteen vahingonkorvauskanteen yhteydessä.
Koska kantaja ei valittanut nimittävän viranomaisen 8.11.2004 tekemästä päätöksestä, jolla kantaja siirrettiin eläkkeelle
ja jolla hänelle myönnettiin oikeus henkilöstösääntöjen 78 artiklan kolmannen kohdan mukaisesti vahvistettuun työkyvyttömyyskorvaukseen
kyseisen artiklan viidennen kohdan sijaan, kantaja ei siis voi vedota kyseisen päätöksen lainvastaisuuteen nyt käsiteltävän
vahingonkorvauskanteen yhteydessä.
Nyt käsiteltävässä kanneperusteessa kantaja ei kuitenkaan kiistä nimittävän viranomaisen 8.11.2004 tekemän päätöksen laillisuutta
vaan arvostelee ainoastaan työkyvyttömyyslautakunnan 29.10.2004 antamaa lausuntoa siitä, ettei siinä oteta kantaa todetun
työkyvyttömyyden ja kantajan ammatillisen toiminnan väliseen mahdolliseen yhteyteen, kun otetaan huomioon henkilöstösääntöjen
73 artiklan perusteella jo aloitettu tutkimus.
On siis tutkittava, pyrkiikö kantaja tällä kanneperusteella, joka koskee työkyvyttömyyslautakunnan lausunnon lainvastaisuutta,
kiertämään nimittävän viranomaisen 8.11.2004 tekemän päätöksen lainvastaisuutta koskevan kanneperusteen tutkimatta jättämisen
siksi, ettei viimeksi mainitusta päätöksestä ole valitettu eikä sitä vastaan ole pantu vireille kannetta tuomioistuimessa.
Virkamiestuomioistuimen on otettava omasta aloitteestaan esille tämä kysymys, joka koskee oikeudenkäyntiä edeltävää menettelyä
ja kanteen vireillepanon määräaikoja.
Oikeuskäytännön mukaan työkyvyttömyyslautakunnan antamaa lausuntoa on pidettävä eläkkeellejääntiä koskevaan menettelyyn kuuluvana
valmistelevana toimena (asia T-196/95, H v. komissio, tuomio 3.6.1997, Kok. H., s. I-A-133 ja II-403, 48 kohta ja asia T-115/05,
Jiménez Martínez v. komissio, määräys 15.11.2006, Kok. H., s. I-A-2-269 ja II-A-2-1409, 29 ja 30 kohta).
Vaikka on mahdollista, että valmisteleva toimi voi aiheuttaa vahinkoa virkamiehelle riippumatta lopullisesta päätöksestä,
jota kyseisellä toimella valmistellaan, on todettava, että nyt käsiteltävässä asiassa kantaja ei väitä, että työkyvyttömyyslautakunnan
lausunto olisi aiheuttanut hänelle muuta vahinkoa kuin sellaista, jota hänelle olisi voinut aiheutua kyseisen lausunnon perusteella
tehdystä päätöksestä eli nimittävän viranomaisen 8.11.2004 tekemästä päätöksestä.
Kantaja nimittäin esittää, että työkyvyttömyyslautakunnan lausunto on lainvastainen, koska lautakunta ei ota kantaa hänen
työkyvyttömyytensä alkuperään vaan odottaa henkilöstösääntöjen 73 artiklan nojalla aloitetun tutkimuksen tuloksia.
Kantajalle mahdollisesti aiheutunut vahinko johtuu kuitenkin nimittävän viranomaisen 8.11.2004 tekemästä päätöksestä, jolla
kantaja siirrettiin eläkkeelle ja jolla hänelle myönnettiin oikeus työkyvyttömyyskorvaukseen henkilöstösääntöjen 78 artiklan
kolmannen kohdan eikä henkilöstösääntöjen 78 artiklan viidennen kohdan perusteella.
Koska työkyvyttömyyslautakunnan lausunnon lainvastaisuutta koskeva kanneperuste kohdistui valmistelevaan toimeen ja koska
kantaja ei selittänyt, miten tämä toimi on aiheuttanut hänelle muuta vahinkoa kuin lopullisesta päätöksestä aiheutunutta vahinkoa,
ja koska kantaja ei missään vaiheessa vaatinut 8.11.2004 tehdyn päätöksen kumoamista eikä pannut vireille vahingonkorvauskannetta
säädetyssä määräajassa riitauttaakseen kyseisen päätöksen seuraukset, kanneperuste on jätettävä tutkimatta.
h)     Kahdeksas kanneperuste: kantajaan kohdistetun kurinpitomenettelyn lainvastainen aloittaminen ja jatkaminen
Alustava huomautus
Tässä kanneperusteessa kantaja arvostelee sitä, että häntä vastaan aloitettiin kurinpitotoimia ja niitä jatkettiin, vaikka
niiden perustana olevia seikkoja ei kantajan mukaan missään vaiheessa näytetty toteen. Tässä kanneperusteessa viitataan kaikkiin
kanteessa F-124/05 esitettyihin kanneperusteisiin.
Oikeuskäytännön mukaan on niin, että jos kanteessa viitataan toiseen kanteeseen, jonka kantaja on nostanut toisessa asiassa,
ensin mainittuun kanteeseen ei sisällytetä jälkimmäisessä esitettyjä kanneperusteita (ks. asia T-424/04, Angelidis v. parlamentti,
tuomio 5.12.2006, Kok. H., s. I-A-2-323 ja II-A-2-1649, 42 kohta).
Aluksi on siis tutkittava, voidaanko kanneperuste ottaa tutkittavaksi kanteen vireillepanon osalta virkamiestuomioistuimeen
soveltuvin osin sovellettavien Euroopan unionin tuomioistuimen perussäännön 21 artiklassa ja ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen
työjärjestyksen 44 artiklan 1 kohdassa säädettyjen vaatimusten perusteella, koska kanneperusteessa viitataan vain kaikkiin
kanteessa F-124/05 esitettyihin kanneperusteisiin.
Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen työjärjestyksen 44 artiklan 1 kohdan tarkoituksena on antaa tuomioistuimelle mahdollisuus
lausua riittävän yksityiskohtaisista kanneperusteista.
Tätä säännöstä ei siis pidä tulkita niin, että siinä vaaditaan osapuolilta liiallista muodollisuutta, joka vain lisää oikeudenkäyntimenettelyn
raskautta (ks. analogisesti asia T-318/01, Othman v. neuvosto ja komissio, tuomio 11.6.2009, Kok., s. II-1627, 57 kohta).
Koska asiat F-124/05 ja F-96/06 liittyvät toisiinsa, nyt käsiteltävään asiaan liittyvissä olosuhteissa kantajan tekemän viittauksen
tarkoituksena on välttää toistamasta asiassa F-96/06 kirjatussa kanteessa sitä noin kolmenkymmenen sivun selvitystä, joka
on esitetty jo asiassa F-124/05 kirjatussa kanteessa, sekä välttää joutumasta toimittamaan uudelleen viimeksi mainitussa kanteessa
olevat monisatasivuiset liitteet.
Lisäksi asiat F-124/05 ja F-96/06 yhdistettiin virkamiestuomioistuimen presidentin 22.1.2009 antamalla määräyksellä.
Näissä olosuhteissa kahdeksatta kanneperustetta ei jätetä tutkimatta sillä perusteella, että siinä ainoastaan viitataan kaikkiin
kanteessa F-124/05 esitettyihin kanneperusteisiin.
Nyt käsiteltävässä asiassa tutkitaankin seuraavaksi järjestyksessä kuutta kanteessa F-124/05 esitettyä kanneperustetta ja
kukin niistä katsotaan nyt käsiteltävän kanteen kahdeksannen kanneperusteen osaksi. Kanteessa F-124/05 esitettyjen kanneperusteiden
osat tutkitaan nyt käsiteltävän kanteen kahdeksannen kanneperusteen osien alaosina.
Lisäksi kanteen F-124/05 ensimmäinen kanneperuste, joka koskee nimittävän viranomaisen kieltäytymistä tekemästä johtopäätöksiä
belgialaisen tuomioistuimen asian sikseen jättämistä koskevasta päätöksestä huolimatta siitä, että nimittävä viranomainen
totesi itse, että rikosoikeudellisen menettelyn ja kurinpitomenettelyn välillä oli yhteys, ja toinen kanneperuste, joka koskee
asian sikseen jättämistä koskevan päätöksen oikeusvoiman loukkaamista, on käsiteltävä yhdessä, sillä ne molemmat koskevat
belgialaisen rikostuomioistuimen päätöksen seurauksia kurinpitomenettelyn kannalta.
Kanneperusteen ensimmäinen ja toinen osa: belgialaisen rikostuomioistuimen asian sikseen jättämistä koskevan päätöksen seurausten
sivuuttaminen
–       Asianosaisten lausumat
Kantaja väittää, että häneen kohdistettu kurinpitomenettely aloitettiin yksinomaan Belgian viranomaisten nostamien syytteiden
takia. Tämä käy kantajan mukaan ilmi nimittävän viranomaisen 16.1.2004 tekemästä päätöksestä, jolla aloitettiin kurinpitomenettely
kantajaa vastaan ja jossa kurinpitomenettely yhdistettiin yksiselitteisesti rikosoikeudelliseen menettelyyn. Rikosoikeudellisen
syytteen perustana olleet tosiseikat olivat kantajan mukaan täsmälleen samat kuin kurinpitomenettelyn perustana olleet tosiseikat,
ja ainoana erona oli menettelyjen luokittelu rikosoikeudelliseksi ja kurinpidolliseksi. Näiden kahden menettelyn yhdenaikaisuuden
perusteella on kantajan mukaan lisäksi täysin selvää, että niillä oli tiivis yhteys toisiinsa. Näin ollen kurinpitomenettely
olisi pitänyt kantajan mukaan keskeyttää, kun belgialainen rikostuomioistuin päätti 30.6.2004 jättää asian sikseen sen vuoksi,
ettei syytteiden perustana olleita tosiseikkoja ollut rikostuomioistuimen mukaan näytetty toteen. Muunlainen päätös merkitsee
kantajan mielestä kyseisen ratkaisun oikeusvoiman ja jäsenvaltioiden itsemääräämisoikeuden loukkaamista.
Komission mielestä kantajan väitteet ovat perusteettomia, koska kurinpitomenettelyn aloittamisesta tehdyssä päätöksessä täsmennettiin
nimenomaisesti, että syytteen lisäksi asianosaista vastaan esitetyt väitteet perustuvat IDOC:n tekemästä hallinnollisesta
lisätutkimuksesta 22.2.2002 annettuun kertomukseen. Komission mukaan belgialainen rikostuomioistuin oli toimivaltainen ainoastaan
lausumaan syytekohdista Belgian rikoslain perusteella eikä rikostuomioistuimen muiden säännösten perusteella suorittama arviointi
sitonut nimittävää viranomaista tosiseikkojen kurinpidollisessa arvioinnissa. Joka tapauksessa kanneperusteet, jotka koskevat
sen periaatteen loukkaamista, jonka mukaan rikosoikeudellinen menettely pysäyttää kurinpidollisen menettelyn, sekä oikeusvoiman
loukkaamista, eivät päde nyt käsiteltävässä asiassa, koska lopullista kurinpidollista päätöstä ei tehty.
–       Virkamiestuomioistuimen arviointi asiasta
Kuten ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen oikeuskäytännössä on täsmennetty, 30.4.2004 asti sovellettujen henkilöstösääntöjen
88 artiklan viidennellä kohdalla, josta on tullut henkilöstösääntöjen liitteessä IX oleva 25 artikla, on kaksi tarkoitusta.
Yhtäältä tällä artiklalla huolehditaan siitä, ettei vaikuteta kyseessä olevan virkamiehen asemaan rikosoikeudellisessa menettelyssä,
joka häntä vastaan on aloitettu niiden seikkojen perusteella, jotka ovat myös hänen toimielimessään kurinpitomenettelyn kohteena.
Toisaalta kurinpitomenettelyn keskeyttäminen rikosoikeudellisen menettelyn päättymistä odotettaessa mahdollistaa sen, että
kurinpitomenettelyssä otetaan huomioon rikostuomioistuimen lainvoimaisessa tuomiossaan esittämät tosiseikat. Henkilöstösääntöjen
liitteessä IX olevassa 25 artiklassa nimittäin vahvistetaan periaate, jonka mukaan rikosoikeudellinen menettely pysäyttää
kurinpitomenettelyn, mitä on perusteltu muun muassa sillä, että kansallisilla rikostuomioistuimilla on käytettävissään laajemmat
tutkintavaltuudet kuin nimittävällä viranomaisella. Näin ollen silloin, kun samat tosiseikat voivat täyttää sekä rikoksen
että virkamiehen henkilöstösääntöihin perustuvien velvoitteiden rikkomisen tunnusmerkistön, hallintoa sitovat rikostuomioistuimen
rikosoikeudenkäynnissä vahvistamat tosiseikat. Kun viimeksi mainittu on todennut tosiseikat nyt käsiteltävässä tapauksessa,
hallinto voi tämän jälkeen luokitella ne oikeudellisesti kurinpitotoimien käsitteen kannalta ja tutkia erityisesti, merkitsevätkö
ne henkilöstösääntöihin perustuvien velvoitteiden noudattamatta jättämistä (asia T-307/01, François v. komissio, tuomio 10.6.2004,
Kok., s. II-1669, 75 kohta).
Nyt käsiteltävässä asiassa kurinpitomenettelyn päättämisestä kieltäytymistä koskevan päätöksen perusteluista käy ilmi, että
kantajaan kohdistetun kurinpitomenettelyn aloittaminen ei perustunut yksin Belgiassa nostettuihin syytteisiin, jotka koskivat
väärennyksiä ja virka-aseman väärinkäyttöä Berthelot’n virkamatkamääräysten ja matkalaskujen yhteydessä, vaan myös siihen,
että kantaja oli ollut osallisena Berthelot’n sääntöjenvastaisessa siirtämisessä ylempään palkkaluokkaan ja niin ikään sääntöjenvastaisessa
YTK:n palvelukseen ottamisessa.
Syyttäjäviranomaisen syytekirjelmän mukaan yksikään lausunto ei koskenut suoraan eikä epäsuorasti kantajaa eikä yksikään aineellinen
todiste osoittanut hänen osallisuuttaan tosiseikkoihin ja hän itse esitti todisteita, jotka osoittivat matkamääräysten olevan
väärennyksiä. Asian sikseen jättämistä koskevassa päätöksessä, jossa viitattiin syyttäjäviranomaisen syytekirjelmään, todettiin,
että tutkinta-aineiston perusteella oli selvää, että väärennysten ja virka-aseman väärinkäytön olemassaoloa koskevat syytteet
olivat perusteltuja, mutta yhdenkään todisteen perusteella ei ollut mahdollista kohdistaa syytteitä johonkuhun tutkinnan kohteena
olleeseen epäiltyyn.
Asian sikseen jättämistä koskeva päätös estää siis kurinpitomenettelystä vastaavia viranomaisia säilyttämästä kantajaan kohdistetut
väärennyksiä ja virka-aseman väärinkäyttöä koskevia syytöksiä sellaisina, kuin belgialainen rikostuomioistuin on ne Berthelot’n
matkamääräysten ja matkakulujen osalta katsonut. Sen sijaan se ei estä kurinpitomenettelystä vastaavia viranomaisia säilyttämästä
kantajaan mahdollisesti kohdistettuja kurinpidollisia syytöksiä, jotka koskevat Berthelot’n siirtämistä ylempään palkkaluokkaan
ja ottamista YTK:n palvelukseen.
Näin ollen kahdeksannen kanneperusteen kaksi ensimmäistä osaa on hylättävä perusteettomina.
Kanneperusteen kolmas osa: kantajaan kohdistetun kurinpitomenettelyn ja entiseen komission jäseneen kohdistetun menettelyn
väitetysti perusteeton yhteys
–       Asianosaisten lausumat
Toissijaisesti kantaja esittää, että kurinpitomenettelyn päättämisestä kieltäytymistä koskeva päätös on lainvastainen siltä
osin kuin siinä säilytetään kyseinen menettely keskeytettynä ja yhdistetään tämä keskeytys väärin perustein yhteisöjen tuomioistuimessa
Cressonia vastaan vireillä olleen asian käsittelyn päättämiseen.
Kantaja arvostelee erityisesti sitä, että nimittävä viranomainen perustaa riidanalaisen päätöksensä analogisesti henkilöstösääntöjen
liitteessä IX olevaan 25 artiklaan, ja huomauttaa, ettei edellä mainitussa asiassa Tzoanos vastaan komissio annetulla tuomiolla
ole mitään merkitystä nyt käsiteltävän asian kannalta, koska kyseinen tuomio koski tilannetta, jossa virkamies oli asianosaisena
kahdessa menettelyssä, rikosoikeudellisessa ja kurinpidollisessa, kun taas nyt käsiteltävässä asiassa on kyse kahdesta menettelystä,
jotka koskivat kahta eri henkilöä. Kantajan mukaan nimittävän viranomaisen esittämä päättely oli ristiriitaista siltä osin
kuin viranomainen muistuttaa, että henkilöstösääntöjen liitteessä IX olevan 25 artiklan tarkoituksena on huolehtia siitä,
ettei virkamies joudu epäedullisempaan asemaan siksi, että kurinpitomenettelyä koskeva päätös tehdään ennen rikosoikeudellisen
menettelyn päättymistä, vaikka tässä tapauksessa riidanalainen päätös oli kantajalle epäedullinen sen sijaan, että sillä olisi
suojattu kantajan etua.
Kantaja moittii vielä riidanalaisen päätöksen perusteluja käsittämättömiksi siltä osin kuin niissä todetaan, että kantajaa
koskevassa asiassa tehtävällä päätöksellä joko päättää asian käsittely tai jatkaa sitä on merkitystä Cressonia vastaan yhteisöjen
tuomioistuimessa vireillä olevan asian kannalta, joten tällaista päätöstä voitaisiin pitää epäasianmukaisena vaikuttamisyrityksenä.
Kantaja huomauttaa, ettei ymmärrä, mihin vaikutus voisi kohdistua: nimittävään viranomaiseen, yhteisöjen tuomioistuimeen vai
virkamiestuomioistuimeen? Esittäessään tämän väitteen nimittävä viranomainen rikkoi kantajan mukaan henkilöstösääntöjen 25
artiklan toisessa kohdassa säädettyä perusteluvelvollisuutta, minkä vuoksi riidanalainen päätös on lainvastainen.
Komissio vastaa kantajan väitteisiin esittämällä lähinnä, ettei mikään säännös velvoittanut nimittävää viranomaista keskeyttämään
menettelyä, mutta virkamiestä ei ollut järkevää syyttää ennen kuin sitä henkilöä, jonka edun vuoksi virkamies näyttäisi toimineen,
koskeva asia on ratkaistu. Komissio lisää, ettei keskeyttämispäätös vahingoittanut kantajan etuja, vaan päätöksellä päinvastoin
suojattiin niitä. Komission mukaan tämän osoittaa se, että koska yhteisöjen tuomioistuin ei määrännyt seuraamusta entiselle
komission jäsenelle, vastaajana oleva toimielin päätti päättää kantajaan kohdistetun kurinpitomenettelyn.
–       Virkamiestuomioistuimen arviointi asiasta
Kantajan mukaan kurinpitomenettelyn päättämisestä kieltäytymistä koskevan päätöksen epäjohdonmukaiset perustelut tekivät päätöksestä
virheellisen henkilöstösääntöjen 25 artiklassa säädetyn päätösten perustelemista koskevan vaatimuksen osalta ja kyseiseen
päätökseen liittyi myös oikeudellinen virhe.
Ensinnäkin on muistutettava, että päätöksen perustelujen on tarjottava unionin tuomioistuimille mahdollisuus valvoa päätöksen
laillisuutta ja annettava asianosaiselle riittävät tiedot sen arvioimiseksi, onko päätös asianmukainen vai onko siinä sellainen
virhe, jonka perusteella sen laillisuus voidaan riitauttaa (asia T-372/00, Campolargo v. komissio, tuomio 23.4.2002, Kok.
H., s. I-A-49 ja II-223, 49 kohta ja asia T-406/04, Bonnet v. yhteisöjen tuomioistuin, tuomio 17.10.2006, Kok. H., s. I-A-2-213
ja II-A-2-1097, 67 kohta).
Kantaja perusteli häneen kohdistetun kurinpitomenettelyn päättämistä koskevaa vaatimustaan belgialaisen rikostuomioistuimen
päätöksellä asian jättämisestä sikseen.
Kurinpitomenettelyn päättämisestä kieltäytymistä koskevassa päätöksessä täsmennetään, että kurinpitomenettely ja rikosoikeudellinen
menettely ovat erilliset ja toisistaan riippumattomat. Tribunal de première instance de Bruxelles arvioi tosiseikat ainoastaan
Belgian rikoslain perusteella, ei yhteisön velvoitteisiin perustuvien komission väitteiden perusteella. Näin ollen Belgiassa
käydyn oikeudenkäynnin tuloksen ei pidä vaikuttaa kurinpitomenettelyyn eikä kurinpitomenettelyä ole päätettävä siksi, että
rikosoikeudellinen menettely Belgiassa on päättynyt asian siirtämättä jättämiseen.
Edellä esitetyn perusteella riidanalaisessa päätöksessä annetaan kantajalle riittävät tiedot, jotta kantaja voi arvioida,
ovatko hänen kurinpitomenettelyn päättämistä koskevan vaatimuksensa hylkäämisen syyt perusteltuja, ja jotta virkamiestuomioistuin
voi harjoittaa valvontaansa.
Lisäksi riidanalaisessa päätöksessä täsmennetään kantajan menettelyn päättämistä koskevaan vaatimukseen annetusta vastauksesta
erillisenä, että kantajaan kohdistetun kurinpitomenettelyn keskeyttämistä oli jatkettava.
Nimittävä viranomainen perusteli tätä keskeytystä sillä, että kantajaan kohdistetulla kurinpitomenettelyllä oli yhteys Cressonia
vastaan yhteisöjen tuomioistuimessa vireillä olleeseen asiaan.
Vaikka tässä perustelussa viitataan epämääräisesti ”epäasianmukaiseen vaikutusyritykseen”, siinä annetaan riittävät tiedot,
jotta kantaja voi arvioida, ovatko kurinpitomenettelyn keskeyttämisen jatkamisen syyt perusteltuja, ja jotta virkamiestuomioistuin
voi harjoittaa valvontaansa.
Näin ollen kanneperuste, joka koskee riidanalaisen päätöksen perustelujen riittämättömyyttä, on hylättävä perusteettomana.
Oikeudellista virhettä koskevasta kanneperusteesta on todettava, että vaikka mikään säännös ei velvoittanut nimittävää viranomaista
keskeyttämään menettelyä ja odottamaan asiassa komissio vastaan Cresson annettavaa tuomiota, kantajan tapaus liittyi Cressonin
tapaukseen, koska kantaja oli Cressonin kabinettipäällikkö silloin, kun osa petoksista, joista Cressonia syytettiin, tapahtui
ja koska tämä yhteys oli sellainen seikka, joka komission oli perusteltua ottaa huomioon.
Jos ei oteta huomioon sitä, että tällainen keskeytys pidentää kurinpitomenettelyn kestoa, päätös olla kohdistamatta toimia
kantajaan ennen kuin entistä komission jäsentä koskeva asia olisi ratkaistu vaikuttaa näin ollen itsessään perustellulta ja
kohtuulliselta.
Kaikesta edellä esitetystä seuraa, että kahdeksannen kanneperusteen kolmas osa on hylättävä perusteettomana.
Kanneperusteen neljäs osa: kurinpitomenettelyn aloittamisen perustana olleen näytön riittämättömyys
–       Asianosaisten lausumat
Kantajan mielestä kurinpitotoimet aloitettiin häntä vastaan, vaikka niiden perustana olleita aineellisia todisteita ei ollut
missään vaiheessa näytetty toteen tai ne oli jopa katsottu perusteettomiksi (tribunal de première instance de Bruxellesin
antamassa määräyksessä).
Komission mielestä kurinpitomenettelyn aloittamista koskevaa päätöstä ei voi pitää virkavirheenä muutoin kuin poikkeuksellisessa
tilanteessa, jossa on aikomus tuottaa vahinkoa, eli tilanteessa, jossa päätöksentekohetkellä ei ole minkäänlaisia todisteita
asianosaista vastaan. Nyt käsiteltävässä asiassa tilanne ei kuitenkaan ollut tämä, sillä kantajaan kohdistui vakavia syytöksiä,
jotka koskivat osallisuutta vakaviin sääntöjenvastaisuuksiin.
–       Virkamiestuomioistuimen arviointi asiasta
Käsiteltävä kanneperusteen osa koskee kurinpitomenettelyn aloittamisesta tehdyn päätöksen lainvastaisuutta.
Asianosaisten lausumissa ollaan erimielisiä siitä, miten paljon toimielimellä on harkintavaltaa kurinpitomenettelyn aloittamista
koskevassa päätöksessä, ja näin ollen siitä, miten tiukkaa valvontaa unionin tuomioistuinten on harjoitettava tällaisen päätöksen
laillisuuden suhteen.
Kantajan mukaan kurinpitomenettelyn aloittamista koskeva päätös on nimittäin lainvastainen, koska kyseisen menettelyn aloittamisen
perusteita ei ollut näytetty toteen, jolloin on katsottava, että tuomioistuimen on harjoitettava kyseisen päätöksen osalta
tavanomaista valvontaa. Sitä vastoin komission mukaan tällainen päätös voi olla virhe vain poikkeuksellisessa tilanteessa,
jossa on aikomus tuottaa vahinkoa, jolloin on katsottava, että tuomioistuimen valvonnan olisi rajoituttava harkintavallan
väärinkäyttöön.
Näin ollen on ensinnäkin aiheellista täsmentää, millainen harkintavalta nimittävällä viranomaisella on sen päättäessä kurinpitomenettelyn
aloittamisesta ja miten tiukkaa on siitä seuraava tuomioistuimen valvonta, ennen kuin toiseksi tutkitaan, oliko komission
nyt käsiteltävässä asiassa tekemä päätös kurinpitomenettelyn aloittamisesta kantajaa vastaan lainvastainen.
Ennen näiden kysymysten käsittelyä on esitettävä kaksi alustavaa huomautusta.
Ensinnäkin riitautetun toimen lainmukaisuutta on arvioitava toimen antamisajankohtana olemassa olleiden tosiseikkojen ja oikeudellisten
seikkojen perusteella (yhdistetyt asiat 15/76 ja 16/7, Ranska v. komissio, tuomio 7.2.1979, Kok., s. 321, Kok. Ep. IV, s. 311,
7 kohta). Mahdolliset seikat, jotka tulevat ilmi tutkinnassa menettelyn aloittamista koskevan päätöksen tekemisen jälkeen,
eivät voi vaikuttaa kyseisen päätöksen lainmukaisuuteen, koska tutkinnan tarkoituksena on nimenomaan selvittää, ovatko alkuperäiset
epäilykset perusteltuja (ks. analogisesti em. asia Giraudy v. komissio, tuomion 145 kohta).
Toiseksi se, että kurinpitomenettely päätetään langettamatta virkamiehelle kurinpidollista seuraamusta, ei voi estää tuomioistuinta
harjoittamasta virkamiestä vastaan kohdistetun kurinpitomenettelyn aloittamisesta tehdyn päätöksen laillisuuden valvontaa.
On nimittäin olemassa mielivallan vaara, jos myönnetään, että nimittävällä viranomaisella on ehdoton ja rajoittamaton valta
aloittaa kurinpitomenettely virkamiestä vastaan ja päättää menettely seuraamusta määräämättä ilman, että kyseessä olevalla
virkamiehellä olisi sopivalla hetkellä mahdollisuus riitauttaa mainitun menettelyn aloittamista koskeva päätös siksi, ettei
ole langetettu seuraamusta, josta virkamiehellä olisi mahdollisuus valittaa.
Nimittävän viranomaisen harkintavaltaa kurinpitomenettelyn aloittamista koskevan päätöksen tekemisessä on siis rajoitettava
oikeudellisesti. Tuomioistuimen on valvottava tällaista rajoittamista.
Muuten komission perustelut eivät ole vastoin tällaista toteamusta. Toimielin ei nimittäin pyri väittämään, että kaikki kurinpitomenettelyn
aloittamista koskevaan päätökseen kohdistuva tuomioistuinvalvonta olisi poistettava, vaan sen mukaan tällainen valvonta olisi
rajoitettava koskemaan harkintavallan väärinkäyttöä.
On muistettava, että kantajaan kohdistetun kurinpitomenettelyn aloittamista koskevan päätöksen tekohetkellä sovellettiin 30.4.2004
saakka sovellettuja henkilöstösääntöjä, joiden 86 artiklan 1 kohdan mukaan kaikista tahallisesti tai tuottamuksellisesti täyttämättä
jätetyistä virkamiehen velvollisuuksista voidaan määrätä virkamiehelle kurinpitoseuraamus.
Säännöksessä käytetään sanamuotoa ”voidaan määrätä”, mistä seuraa, ettei virkamiehelle, joka laiminlyö jonkin velvollisuuksistaan,
määrätä automaattisesti ja ehdottomasti seuraamusta, vaan hänelle ainoastaan voidaan määrätä seuraamus.
Näin ollen 30.4.2004 saakka sovellettujen henkilöstösääntöjen 86 artiklan 1 kohdan säännös merkitsee väistämättä sitä, että
nimittävällä viranomaisella on laaja harkintavalta sekä kurinpitomenettelyn aloittamisen mahdollisuuden että menettelyn päätteeksi
mahdollisesti määrättävän seuraamuksen suhteen.
Kuten ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen oikeuskäytännössä on täsmennetty, virkamieheen kohdistetun kurinpitomenettelyn
aloittamista koskevan päätöksen tarkoituksena on antaa nimittävälle viranomaiselle mahdollisuus tutkia virkamieheen kohdistuvien
syytösten todenperäisyys ja vakavuus ja kuulla virkamiestä asiasta voidakseen muodostaa mielipiteensä yhtäältä siitä, onko
asian käsittely päätettävä ilman kurinpitomenettelyn jatkamista tai onko virkamiehelle määrättävä kurinpitoseuraamus, ja toisaalta
tarvittaessa siitä, onko asia saatettava kurinpitolautakunnan käsiteltäväksi henkilöstösääntöjen liitteessä IX säädetyn menettelyn
mukaisesti ennen seuraamuksen määräämistä (asia T-166/02, Pessoa e Costa v. komissio, tuomio 13.3.2003, Kok. H., s. I-A-89
ja II-471, 36 kohta ja asia T-203/03, Rasmussen v. komissio, tuomio 5.10.2005, Kok. H., s. I-A-279 ja II-1287, 41 kohta).
Kun otetaan huomioon kurinpitomenettelyn tarkoitus ja päämäärä sellaisina kuin ne on täsmennetty ensimmäisen oikeusasteen
tuomioistuimen oikeuskäytännössä, ei näin ollen ole välttämätöntä, toisin kuin kantaja väittää, että asianosaista vastaan
esitetyt tosiseikat olisi ”näytetty toteen”, jotta kurinpitomenettely on perusteltua aloittaa. Kurinpitomenettelyn tarkoituksena
on nimenomaan selvittää asianosaista vastaan esitetyt tosiseikat.
Näin ollen kantajan väite, jonka mukaan häneen kohdistetut kurinpitotoimet aloitettiin ja niitä jatkettiin, vaikkei niiden
perusteena olleita aineellisia todisteita ollut ”näytetty toteen”, ei voi menestyä.
Toisen ääripään osalta on tutkittava komission perustelua, jonka mukaan virkamieheen kohdistetun kurinpitomenettelyn aloittamista
koskeva päätös on lainvastainen vain poikkeustapauksessa, jossa on kyse harkintavallan väärinkäytöstä.
Vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan harkintavallan väärinkäytön käsite on hyvin tarkkarajainen, ja sillä tarkoitetaan hallintoviranomaisen
valtuuksien käyttämistä muussa tarkoituksessa kuin siinä, jota varten valtuudet on annettu. Päätöstä tehtäessä on tapahtunut
harkintavallan väärinkäyttö vain silloin, kun objektiivisten, asianmukaisten ja yhtäpitävien seikkojen perusteella on selvää,
että päätös on tehty muiden kuin ilmoitettujen päämäärien saavuttamiseksi (asia T-118/95, Anacoreta Correia v. komissio, tuomio
11.6.1996, Kok. H., s. I-A-283 ja II-835, 25 kohta ja yhdistetyt asiat T-112/96 ja T-115/96, Séché v. komissio, tuomio 6.7.1999,
Kok. H., s. I-A-115 ja II-623, 139 kohta).
Harkintavallan väärinkäyttö on siis erityisen vakava lainvastaisuus.
On kuitenkin olemassa mielivallan vaara, jos myönnetään, että virkamieheen kohdistetun kurinpitomenettelyn aloittamista koskevan
päätöksen lainvastaisuus rajoittuu ainoastaan tilanteeseen, jossa on kyse harkintavallan väärinkäytöstä. Tällöin nimittävän
viranomaisen vakavista laiminlyönneistä asiassa ei nimittäin voitaisi määrätä seuraamusta.
Kaiken edellä esitetyn perusteella ja kyseessä olevan virkamiehen oikeuksien suojaamiseksi nimittävän viranomaisen on katsottava
käyttäneen valtaansa lainvastaisella tavalla sekä siinä tapauksessa, että sen osoitetaan käyttäneen harkintavaltaansa väärin,
että siinä tapauksessa, ettei ole riittävän tarkkoja ja merkityksellisiä seikkoja, jotka osoittaisivat kyseessä olevan virkamiehen
syyllistyneen kurinpitomenettelyn alaiseen virheeseen (ks. vastaavasti em. asia Franchet ja Byk v. komissio, tuomion 352 kohta).
Kun otetaan huomioon nimittävän viranomaisen laaja harkintavalta ja harkintavallalle asetettavat rajoitukset, tuomioistuimen
harjoittaman valvonnan on rajoituttava varmistamaan, että ne seikat, jotka hallintoviranomainen on ottanut huomioon kurinpitomenettelyä
aloittaessaan, pitävät aineellisesti paikkansa, ettei tosiseikkojen arvioinnissa ole tapahtunut ilmeistä virhettä eikä harkintavaltaa
ole käytetty väärin (ks. analogisesti kurinpitoseuraamusten alalla asia T-273/94, N v. komissio, tuomio 15.5.1997, Kok. H.,
s. I-A-97 ja II-289, 125 kohta ja asia T-203/98, Tzikis v. komissio, tuomio 17.5.2000, Kok. H., s. I-A-91 ja II-393, 50 kohta).
Nyt käsiteltävässä asiassa on todettava, ettei OLAF:n ja IDOC:n kertomuksissa suljeta pois mahdollisuutta, että kantaja oli
ollut osallisena Berthelot’n sääntöjenvastaisessa siirrossa ylempään palkkaluokkaan.
OLAF:n 23.11.1999 antamassa kertomuksessa mainitaan nimittäin osittain yhtenevien virkamiesten lausuntojen perusteella, että
kantajan työhuoneessa pidettiin todennäköisesti kokous, jonka aikana keskusteltiin mahdollisuudesta siirtää Berthelot palkkaluokkaan
I vierailevien tutkijoiden ura-alueella. IDOC:n 22.2.2002 antamassa kertomuksessa täsmennetään, että tutkimuksessa saatujen
tietojen analysoinnin perusteella vaikuttaa todellakin, että tällainen kokous pidettiin aikavälillä 21.–29.11.1996.
Oli siis olemassa riittävän painavia syitä, jotka viittasivat siihen, että kantaja oli osallisena ainakin Berthelot’n siirtämisessä
ylempään palkkaluokkaan, jota pidettiin laittomana kantajaan kohdistetun kurinpitomenettelyn aloittamisen ajankohtana, vaikka
eri virkamiesten lausunnoista ei ole olemassa lainkaan kirjallista näyttöä ja vaikka kantaja kiistää joidenkin todistajanlausuntojen
paikkansapitävyyden. Kantajaan kohdistetun kurinpitomenettelyn aloittamista koskeva päätös oli siis perusteltu riittävän tarkkojen
ja merkityksellisten tosiseikkojen perusteella.
Näissä olosuhteissa nimittävä viranomainen ei ylittänyt harkintavaltaansa aloittaessaan kurinpitomenettelyn kantajaa vastaan.
Edellä esitetyn perusteella kahdeksannen kanneperusteen neljäs osa on hylättävä perusteettomana.
Kanneperusteen viides osa: huolenpito- ja avustamisvelvollisuuden noudattamatta jättäminen ja luottamuksensuojan periaatteen
loukkaaminen
–       Asianosaisten lausumat
Kantaja väittää, että komissio aloitti ja jatkoi kurinpitomenettelyä, joka toteutettiin puolueellisesti ja jonka aikana nimittävä
viranomainen ei tehnyt kaikkea mahdollista selvittääkseen tosiseikkojen tarkan kulun. Näin tehdessään komissio laiminlöi kantajan
mukaan huolenpito- ja avustamisvelvollisuutensa ja loukkasi luottamuksensuojan periaatetta. Kanneperusteensa tukena kantaja
muistuttaa useista puutteista ja puolustautumisoikeuksien loukkaamisista, joita hallinnollisiin tutkimuksiin oli liittynyt
ja joiden vuoksi tällaisin perustein aloitettu kurinpitomenettely oli täysin arvoton.
Komissio kiistää laiminlyöneensä huolenpito- ja avustamisvelvollisuutensa. Komissio korostaa yhtäältä, että koska asiaan liittyi
painavia syitä, joiden perusteella virkamies vaikutti laiminlyöneen henkilöstösääntöjen mukaisia velvoitteitaan, huolenpitovelvollisuus
ei missään tapauksessa estänyt nimittävää viranomaista aloittamasta kurinpitomenettelyä kyseistä virkamiestä vastaan, ja toisaalta
komissiota ei voinut moittia siitä, ettei se olisi toteuttanut kaikkia tarvittavia toimenpiteitä varmistaakseen, olivatko
kantajaa vastaan esitetyt syytökset perusteltuja.
–       Virkamiestuomioistuimen arviointi asiasta
On tutkittava, jättikö komissio noudattamatta huolenpito- ja avustamisvelvoitettaan ja loukkasiko se luottamuksensuojan periaatetta
aloittaessaan kantajaan kohdistetun kurinpitomenettelyn ja jatkaessaan sitä.
Ensinnäkin vakiintuneen oikeuskäytännön mukaisesti huolenpitovelvollisuus heijastaa vastavuoroisten oikeuksien ja velvollisuuksien
tasapainoa, joka henkilöstösäännöillä on luotu viranomaisen ja julkishallinnon työntekijöiden välisissä suhteissa. Tämä tasapaino
merkitsee muun muassa sitä, että kun nimittävä viranomainen ratkaisee virkamiehen asemaa koskevan tapauksen, viranomainen
ottaa huomioon kaikki sen päätökseen mahdollisesti vaikuttavat seikat ja että näin toimiessaan se ottaa huomioon sekä yksikön
edun että kyseisen virkamiehen edun (asia T-133/89, Burban v. parlamentti, tuomio 20.6.1990, Kok., s. II-245, 27 kohta ja
em. asia Séché v. komissio, tuomion 147 kohta).
Huolenpitovelvollisuutta koskevia vaatimuksia ei pidä tulkita niin, että ne itsessään estävät nimittävää viranomaista aloittamasta
virkamieheen kohdistettua kurinpitomenettelyä ja suorittamasta siihen liittyvää tutkintaa. Tällainen päätös tehdään nimittäin
ennen kaikkea siksi, että on toimielimen edun mukaista, että virkamiehen mahdolliset henkilöstösääntöjen mukaisten velvollisuuksien
laiminlyönnit todetaan ja, mikäli aihetta on, niistä määrätään seuraamuksia.
Komissiota ei siis voi moittia huolenpitovelvollisuuden laiminlyönnistä pelkästään siksi, että se aloitti kurinpitomenettelyn
kantajaa vastaan.
Kantajan esittämistä muista moitteista, jotka kohdistuvat häntä koskevan kurinpitomenettelyn aloittamiseen ja jatkamiseen,
on todettava yhtäältä, että kantajan esittämät moitteet on hylätty kahdeksannen kanneperusteen muiden osien tarkastelun yhteydessä,
ja toisaalta, että väitettä, joka koskee kyseisen menettelyn kohtuuttoman pitkää kestoa, tarkastellaan tuonnempana.
Toiseksi on todettava, että vakiintuneen oikeuskäytännön mukaisesti henkilöstösääntöjen 24 artiklassa säädetyllä avustamisvelvollisuudella
tarkoitetaan sitä, että toimielimen on puolustettava virkamiehiä kolmansien osapuolten sekä kollegojen tai esimiesten sellaisia
toimia vastaan, joita nämä toteuttavat edustaen itseään, muttei toimielimestä lähtöisin olevia toimia vastaan, joiden valvonnasta
säädetään toisaalla henkilöstösäännöissä (asia T-45/91, Mc Avoy v. parlamentti, tuomio 18.2.1993, Kok., s. II-83, 60 kohta
ja asia T-44/93, Saby v. komissio, tuomio 13.7.1995, Kok. H., s. I-A-175 ja II-541, 54 kohta).
On kuitenkin todettava, että OLAF, henkilöstön ja hallinnon pääosasto ja IDOC, joiden kantaja ilmoittaa tehneen tutkimuksia,
eivät ole kolmansia osapuolia toimielimeen nähden. Kantaja ei myöskään esitä mitään näyttöä kollegojen tai esimiesten toimista,
joiden perusteella toimielimen tarjoama apu olisi ollut aiheellista.
Avustamisvelvollisuuden laiminlyöntiä koskeva kantajan väite on siis perusteeton.
Kolmanneksi on todettava, että vakiintuneen oikeuskäytännön mukaisesti on niin, että vaikka oikeus vaatia luottamuksensuojaa
koskee jokaista henkilöä, joka on tilanteessa, jossa hallintoviranomainen synnyttää henkilössä perusteltuja odotuksia, virkamies
ei voi vedota luottamuksensuojan periaatteen loukkaamiseen, ellei hallinto ole antanut hänelle täsmällisiä vakuutuksia (asia
T-123/89, Chomel v. komissio, tuomio 27.3.1990, Kok., s. II-131, 26 kohta ja em. asia Séché v. komissio, tuomion 160 kohta).
Nyt käsiteltävässä asiassa hallinto ei ole antanut kantajalle minkäänlaisia täsmällisiä vakuutuksia, joihin kantaja voisi
vedota. Komissiota ei voida siis moittia luottamuksensuojan periaatteen loukkaamisesta.
Edellä esitetyn perusteella kanneperusteen viides osa on hylättävä perusteettomana.
Kanneperusteen kuudes osa: kurinpitomenettelystä vastaavan viranomaisen laiminlyömä velvollisuus toimia kohtuullisessa ajassa
–       Asianosaisten lausumat
Kantaja väittää, että nimittävä viranomainen oli ylittänyt ratkaisun tekemiselle asetetun kohtuullisen ajan. Kantaja vetoaa
edellä mainitussa asiassa François vastaan komissio annettuun tuomioon, jonka mukaan on niin, että vaikka vanhentumisaikaa
ei ollut säädetty, kurinpitomenettelystä vastaavilla viranomaisilla on velvollisuus toimia niin, että mahdolliseen seuraamukseen
päättyvän menettelyn aloittamisen on tapahduttava kohtuullisessa ajassa. Nyt käsiteltävässä asiassa kantaja toteaa, että riita-asian
tosiseikat ovat tapahtuneet vuosina 1995–1997 ja hallinto on ollut tietoinen tosiseikoista ja toimista, jotka voidaan mahdollisesti
katsoa henkilöstösääntöjen mukaisten velvoitteiden rikkomisiksi, OLAF:n annettua kertomuksensa marraskuussa 1999 tai ainakin
vuoden 2002 alusta lähtien. Kantajan mukaan nimittävä viranomainen aloitti kantajaan kohdistetun kurinpitomenettelyn kuitenkin
vasta 16.1.2004. Sen jälkeen, kun belgialainen tuomioistuin päätti 30.6.2004 jättää asian sikseen, kantajan mielestä periaatteella,
jonka mukaan rikosoikeudellinen menettely keskeyttää kurinpitomenettelyn, ei ole ollut enää merkitystä eikä kurinpitomenettelyn
yhteydessä ole ollut enää välttämätöntä suorittaa minkäänlaisia tutkimuksia. Näin ollen periaatetta, jonka mukaan nimittävän
viranomaisen on ratkaistava asia kohtuullisessa ajassa, on rikottu.
Komission mukaan nyt käsiteltävän asian olosuhteet ovat hyvin erityiset. Berthelot’ta koskeva tapaus liittyy komission mukaan
laajemmin tutkimuksiin, joilla on pyritty selvittämään, missä määrin komissio kollegiona tai yksittäiset komission jäsenet
olivat vastuussa petoksista, huonosta hallinnosta tai nepotismista. Näin laajoja tutkimuksia ei komission mukaan voida suorittaa
kurinpitomenettelyn tavanomaisissa määräajoissa. Komission mukaan tehtiin kaikkiaan kolme hallinnollista tutkimusta ja aloitettiin
yksi rikosoikeudellinen menettely, mikä osoittaa kyseessä olevien tosiseikkojen monimutkaisuuden.
Lisäksi komission mielestä aikaa, jonka kurinpitomenettely on lain mukaan keskeytettynä, ei pitäisi ottaa huomioon kurinpitomenettelyn
kestoa tarkasteltaessa, koska komissio ei voi vaikuttaa tuomioistuimessa vireillä olevan asian kestoon.
Komissio korostaa vielä, että yhteisöjen tuomioistuin hylkäsi asiassa komissio vastaan Cresson antamansa tuomion 90–92 kohdassa
Cressonin väitteen menettelyn liian pitkästä kestosta.
–       Virkamiestuomioistuimen arviointi asiasta
Hyvän hallinnon periaatteen mukaisesti kurinpitomenettelystä vastaavilla viranomaisilla on velvollisuus suorittaa kurinpitomenettely
joutuisasti ja toimia niin, että menettelyn jokainen toimi toteutetaan kohtuullisessa ajassa edelliseen toimeen nähden (em.
asia François v. komissio, tuomion 47 kohta ja asia F-40/05, Andreasen v. komissio, tuomio 8.11.2007, Kok. H., s. I-A-1-337
ja II-A-1-1859, 194 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen; viimeksi mainitusta tuomiosta on valitettu unionin yleiseen tuomioistuimeen
asiassa T-17/08 P).
Tämä joutuisuutta ja kohtuullista aikaa koskeva velvoite koskee myös kurinpitomenettelyn aloittamista erityisesti silloin
ja siitä hetkestä lähtien, kun hallinto saa tietoonsa tosiseikat ja toimet, jotka voivat olla virkamiehen henkilöstösääntöjen
mukaisten velvollisuuksien rikkomisia. Vanhentumisaikaa ei ole säädetty, mutta kurinpitomenettelystä vastaavilla viranomaisilla
on kuitenkin velvollisuus toimia niin, että seuraamukseen mahdollisesti päättyvä menettely aloitetaan kohtuullisen ajan kuluessa
(em. asia François v. komissio, tuomion 48 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Kurinpitomenettelyn kesto voi olla kohtuuton niin menettelyä edeltävien hallinnollisten tutkimusten suorittamisen vuoksi kuin
varsinaisen kurinpitomenettelyn vuoksi. Kurinpitomenettelyn keston kohtuullisuutta arvioitaessa huomioon ei oteta pelkästään
aikaa, joka alkaa menettelyn aloittamisesta tehdystä päätöksestä. Arvioitaessa, onko aloitettu kurinpitomenettely toteutettu
riittävän joutuisasti, on otettava huomioon, miten pitkä aika on kulunut väitetyn kurinpitorikkomuksen ilmenemisestä kurinpitomenettelyn
aloittamisesta tehtyyn päätökseen.
Menettelyn keston kohtuullisuutta on arvioitava kunkin asian erityisten olosuhteiden perusteella niin, että huomioon otetaan
oikeusriidan merkitys asianosaiselle, asian monimutkaisuus sekä se, miten asian vireille saattanut asianosainen ja toimivaltainen
viranomainen ovat toimineet (ks. vastaavasti asia C-185/95 P, Baustahlgewebe v. komissio, tuomio 17.12.1998, Kok., s. I-8417,
29 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Mikään erityinen tekijä ei ole ratkaiseva. Jokaista tekijää on tarkasteltava erikseen, ja tämän jälkeen on arvioitava niiden
yhteisvaikutusta. Nimittävästä viranomaisesta johtuvaa viivästymistä koskevat esimerkit eivät välttämättä vaikuta kohtuuttomilta
erikseen tarkasteltuina, mutta ne voivat olla kohtuuttomia yhdessä. Menettelyn joutuisuutta koskevat vaatimukset eivät myöskään
ohita vaatimuksia, jotka ovat hyvän hallinnon periaatteiden mukaisia.
Kun menettelyn kesto ylittää nimittävän viranomaisen tekemien päätösten vuoksi sen, mikä katsotaan tavallisesti kohtuulliseksi,
viranomaisen on osoitettava erityiset olosuhteet, joilla keston ylittyminen voidaan perustella (ks. analogisesti arviointikertomusten
laatimisesta asia 207/81, Ditterich v. komissio, tuomio 5.5.1983, Kok., s. 1359, 26 kohta).
Näiden periaatteiden perusteella on tarkistettava, onko kurinpitomenettely toteutettu kohtuullisessa ajassa. Tämä merkitsee,
että ensin on selvitettävä menettelyn aloittamiseen johtaneet pääasialliset tapahtumat ja menettelyn pääasialliset vaiheet,
minkä jälkeen toiseksi on tutkittava, voidaanko objektiivisesti todettua menettelyn kestoa pitää kohtuullisena.
Kurinpitomenettelyn aloittamisesta kantajaa vastaan 16.1.2004 tehdyssä päätöksessä kantajaa moititaan siitä, että tämä oli
ollut osallisena Berthelot’n siirtämisessä ylempään palkkaluokkaan ja ottamisessa YTK:n palvelukseen.
Berthelot siirtyi ylempään palkkaluokkaan 1.9.1996 lähtien, ja hänelle tarjottiin YTK:n vierailevan tutkijan työsopimusta,
joka tuli voimaan 1.3.1997. Kurinpitomenettelyn aloittamista koskeva päätös tehtiin siis yli seitsemän vuotta niiden tosiseikkojen
tapahtumisen jälkeen, joista kantajaa moitittiin. Tämä aika on itsessään kiistatta epätavallisen pitkä virkamieheen kohdistetuissa
kurinpitotoimissa.
OLAF sai 23.11.1999 valmiiksi tutkimuskertomuksensa, joka koski ehtoja, joilla Berthelot otettiin komission palvelukseen vierailevaksi
tutkijaksi, ja IDOC sai 22.2.2002 valmiiksi hallinnollista lisätutkimusta koskevan kertomuksensa Berthelot’n työskentelyajasta
vierailevana tutkijana tutkimuksen pääosastossa. Viimeksi mainitun kertomuksen antamisen ja kurinpitomenettelyn aloittamisen
välillä ei tehty minkäänlaisia lisätutkimuksia. Kantajaan kohdistetun kurinpitomenettelyn aloittamista koskeva päätös tehtiin
siis lähes kaksi vuotta viimeisen hallinnollista tutkimusta koskevan kertomuksen antamisen jälkeen. Myös tämä aika on epätavallisen
pitkä virkamieheen kohdistetussa kurinpitomenettelyssä.
Viimeisen tutkimuskertomuksen antamisen jälkeen ainoa tapahtuma, jota voidaan pitää merkityksellisenä kurinpitomenettelyn
kannalta, on kantajan syyttäminen 18.3.2003 Belgian oikeusviranomaisten taholta. Tapahtumasta kului kuitenkin kymmenen kuukautta,
ennen kuin kurinpitomenettely aloitettiin, mikä on jälleen epätavallisen kauan.
Kurinpitomenettely aloitettiin nimittävän viranomaisen 16.1.2004 tekemällä päätöksellä ja se keskeytettiin välittömästi 30.4.2004
saakka sovellettujen henkilöstösääntöjen 88 artiklan viidennen kohdan nojalla; kyseisen kohdan mukaan on niin, että jos virkamies
joutuu syytteeseen samasta teosta, lopullinen päätös tehdään vasta, kun asiaa käsittelevän tuomioistuimen tuomio asiassa on
tullut lainvoimaiseksi. Kun belgialainen rikostuomioistuin päätti 30.6.2004 jättää asian sikseen, komissio ilmoitti kantajalle
13.7.2004 päivätyllä kirjeellä, että tähän kohdistettu kurinpitomenettely oli keskeytetty odoteltaessa komission jäsenten
kollegion päätöstä Cressonia koskevasta tapauksesta.
Kurinpitomenettely päätettiin lopulta 16.10.2006 tehdyllä päätöksellä lähes kymmenen vuotta kyseessä olevien tosiseikkojen
tapahtumisen jälkeen.
Toiseksi on näin ollen tutkittava, onko komissio esittänyt seikkoja, joiden perusteella objektiivisesti hyvin pitkältä ja
ensivaikutelmalta kohtuuttoman pitkältä vaikuttava menettelyn kesto voitaisiin kuitenkin katsoa kohtuulliseksi nyt käsiteltävään
asiaan liittyvissä erityisissä olosuhteissa.
Tätä ennen on muistutettava, että asiassa komissio vastaan Cresson komission jäsen Cresson esitti vastaavan väitteen kuin
kantaja nyt käsiteltävässä asiassa. Cresson väitti nimittäin, että kurinpitomenettelyn aloittamista 21.1.2003 annetulla väitetiedoksiannolla
yli seitsemän vuotta komission esittämien tosiseikkojen tapahtuma-ajan jälkeen ei voida hyväksyä, kun otetaan huomioon muun
muassa se, että moitituista teoista on laadittu eri kertomuksia, jotka ovat olleet saatavilla jo kauan, ja se, että asia ei
ole monimutkainen (ks. asia komissio v. Cresson, tuomion 78 kohta).
Yhteisöjen tuomioistuin hylkäsi tämän väitteen ja katsoi, että koska EY 213 artiklan 2 kohtaa ei ollut koskaan aikaisemmin
käytetty menettelyn aloittamiseen komission jäsentä vastaan käyttäytymisestä, joka ajoittuu tämän toimikaudelle, komission
oli mahdollista katsoa tarpeelliseksi osoittaa erityistä valppautta.
Vaikka komissio pystyi perustellusti katsomaan tarpeelliseksi osoittaa erityistä valppautta aloittaessaan Cressoniin kohdistetun
menettelyn, kuten yhteisöjen tuomioistuin totesi, ei komissio kuitenkaan voinut tämän seikan perusteella väistämättä poiketa
velvollisuudestaan toteuttaa mahdollinen kantajaan kohdistuva kurinpitomenettely kohtuullisessa ajassa.
Kantajan tapaus liittyy tietenkin Cressonin tapaukseen, koska osa niistä petoksista, joista Cressonia moitittiin, tapahtui
kantajan ollessa Cressonin kabinettipäällikkö. Kuten virkamiestuomioistuin totesi jo käsiteltävänä olevan kanneperusteen kolmannen
osan tarkastelun yhteydessä (ks. edellä 341 ja 342 kohta), tämä yhteys on sellainen seikka, joka komission oli perusteltua
ottaa huomioon.
Näiden kahden asian välillä oli kuitenkin merkittäviä eroja, joiden vuoksi vastaajana oleva toimielin ei voi soveltaa kantajaan
automaattisesti ja erotuksetta samoja päätöksiä kuin entiseen komission jäseneen.
Ensinnäkin kantajan henkilöstösääntöjen mukainen asema oli virkamiehenä toinen kuin Cressonin. Viimeksi mainittu oli nimittäin
nimitetty komission jäsenenä poliittiseen toimeen määrätyn kestoiselle toimikaudelle, ja hänellä oli yhtäältä poliittinen
vastuu sekä omista toimistaan että hänen puolestaan ja hänen määräystensä mukaisesti toimivien henkilöiden toimista, ja toisaalta
häneen sovellettiin EY 213 ja EA 126 artiklassa määrättyä erityistä menettelyä. Hän oli jättänyt tehtävänsä yli kolme vuotta
aikaisemmin, kuin häntä vastaan aloitettiin mainittuihin artikloihin perustuva menettely. Kantajalla oli sitä vastoin virkamiehenä
henkilöstösääntöjen mukainen velvollisuus olla lojaali Euroopan yhteisöille, ja hänen oletettiin jatkavan uraansa komissiossa.
Virkamiehen on kuitenkin vaikea odottaa jatkavan normaalia työskentelyä ja säilyttävän henkilöstösäännöissä häneltä edellytetyn
lojaalisuuden yhteisöjä kohtaan, jos hänen toimistaan yhteisöjen palveluksessa tehdään vuosia kestäviä useita tutkimuksia
ja häneen kohdistuu näin kurinpitotoimien vaara.
Toiseksi on niin, että vaikka kantaja toimi jonkin aikaa Cressonin kabinettipäällikkönä, hän sijoittui ajallisesti syrjään
Cressonia vastaan esitettyjen syytteiden taustalla olevista tapahtumista. Kun kantaja nimittäin nimitettiin Cressonin kabinettipäälliköksi
21.12.1995, Berthelot’n sääntöjenvastainen palvelukseenotto oli jo tapahtunut, koska tällä oli ollut tutkimuksen pääosaston
vierailevan tutkijan asema 1.9.1995 lähtien.
On totta, että kantajaa moititaan osallisuudesta Berthelot’n siirtämiseen ylempään palkkaluokkaan ja ottamiseen YTK:n palvelukseen
sääntöjenvastaisesti, mutta Berthelot oli otettu Cressonin palvelukseen jo ennen kuin kantaja tuli Cressonin kabinettiin,
mikä osoittaa, ettei kantajan mahdollinen rooli todetuissa sääntöjenvastaisuuksissa voinut olla alullepanijan rooli vaan enintään
sivuosa. Komissiokin huomautti suullisessa käsittelyssä, että olisi väärin väittää, että kantaja olisi koko asian päätekijä.
Nämä merkittävät entisen komission jäsenen aseman ja kantajan aseman väliset erot ovat ratkaisevia seikkoja arvioitaessa,
voidaanko kyseessä olevan menettelyn epätavallisen pitkän ja ensivaikutelmalta kohtuuttoman pitkän keston (ks. edellä 398–402
kohta) katsoa kuitenkin olevan kohtuullinen.
Kantajaa vastaan esitettyjen erityisten syytteiden taustalla on tietenkin sama tärkeä yleinen intressi eli yleisön luottamus
Euroopan unionin korkeimman tason toimielinten moitteettomaan toimintaan sekä siihen, ettei vaikutusvaltaa ole käytetty väärin
eikä vaikutusvallan väärinkäyttöä ole peitelty. Tältä osin kantajan tapaus ei ole kurinpidolliselta kannalta katsottuna yksittäinen
tapaus, vaan se sijoittuu yleisempään tilanteeseen, jolla on asiaan liittyvine ongelmineen sellaisia vaikutuksia, jotka ulottuvat
huomattavasti kantajan asemaa laajemmalle.
Nyt käsiteltävän asian erityisissä olosuhteissa – punnittaessa kaikkia edellä mainittuja tekijöitä ja erityisesti kantajan
ja entisen komission jäsenen tapausten välisiä ratkaisevia eroja sekä ottamalla samalla huomioon asiaan liittyvä laajempi
yleinen intressi – on kuitenkin syytä todeta, ettei komissio ole osoittanut, että sekä kurinpitomenettelyn aloittamista edeltäneen
ajanjakson että itse kurinpitomenettelyn epätavallisen pitkä kesto voitaisiin katsoa kohtuulliseksi.
Kaikesta edellä esitetystä seuraa, että komissio on tehnyt virheen yhtäältä kieltäytyessään toimittamasta kantajalle IDOC:n
lausuntoa ja toisaalta aloittaessaan kurinpitomenettelyn ja jatkaessaan sitä rikkoen velvollisuuttaan toimia joutuisasti.
2.     Vahinko ja syy-yhteys
Ensinnäkin komissio kieltäytyi toimittamasta kantajalle IDOC:n lausuntoa, minkä voidaan katsoa aiheuttaneen kantajalle aineetonta
vahinkoa salailun tuottaman mielipahan vuoksi, kun salailun kohteena oli hänen puolustautumisoikeutensa toteutumisen kannalta
olennainen asiakirja (ks. puolustautumisoikeuksien loukkaamisesta aiheutuneesta henkisestä kärsimyksestä asia F-51/07, Bui
Van v. komissio, tuomio 11.9.2008, Kok. H., s. I-A-1-289 ja II-A-1-2533, 93 ja 94 kohta; asiasta on valitettu unionin yleiseen
tuomioistuimeen asiassa T-491/08 P).
Käsiteltävän asian olosuhteissa virkamiestuomioistuin arvioi aiheutuneen vahingon suuruuden oikeuden ja kohtuuden mukaan ja
katsoo, että 5 000 euroa on kantajalle kohtuullinen korvaus.
Toiseksi toimielin laiminlöi velvollisuutensa toimia kohtuullisessa ajassa kurinpitomenettelyn aloittamisen ja toteuttamisen
suhteen, minkä vuoksi kantaja joutui sietämään pitkään tilanteensa epävarmuutta, mistä on aiheutunut korvattavaa aineetonta
vahinkoa. Kun otetaan yhtäältä huomioon, että kurinpitomenettelyn aloittamista koskeva päätös tehtiin yli seitsemän vuotta
niiden tosiseikkojen tapahtumisen jälkeen, joista kantajaa moitittiin, ja että toisaalta kun menettely oli aloitettu, sitä
jatkettiin lähes kolmen vuoden ajan, jolloin tosiseikkojen tapahtumisesta kurinpitomenettelyn päättämiseen kului yhteensä
lähes kymmenen vuotta, on kantajalle maksettavan korvauksen määräksi määrättävä kohtuulliseksi katsottavat 25 000 euroa.
Kaikesta edellä esitetystä seuraa, että komissio on määrättävä maksamaan kantajalle 30 000 euroa korvauksena aineettomista
vahingoista, joita kantajalle on aiheutunut komission virheistä.

Oikeudenkäyntikulut
Virkamiestuomioistuimen työjärjestyksen 122 artiklan mukaan kyseisen työjärjestyksen II osaston 8 luvun oikeudenkäyntikuluja
ja oikeudenkäyntimaksuja koskevia määräyksiä sovelletaan ainoastaan asioihin, jotka on pantu vireille virkamiestuomioistuimessa
kyseisen työjärjestyksen voimaantulopäivästä eli 1.11.2007 lukien. Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen työjärjestyksen
tältä osin merkityksellisiä määräyksiä sovelletaan edelleen soveltuvin osin asioihin, jotka ovat olleet vireillä virkamiestuomioistuimessa
ennen tätä päivää.
Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen työjärjestyksen 87 artiklan 2 kohdan mukaan asianosainen, joka häviää asian, velvoitetaan
korvaamaan oikeudenkäyntikulut, jos vastapuoli on sitä vaatinut. Työjärjestyksen 88 artiklassa määrätään kuitenkin, että yhteisöjen
ja niiden henkilöstön välisissä riita-asioissa toimielinten on vastattava omista kustannuksistaan.
Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen työjärjestyksen 87 artiklan 3 kohdan ensimmäisessä alakohdassa määrätään lisäksi,
että jos osa vaatimuksista ratkaistaan toisen asianosaisen ja osa toisen asianosaisen hyväksi tai jos siihen on muutoin erityisiä
syitä, ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin voi määrätä oikeudenkäyntikulut jaettaviksi asianosaisten kesken tai määrätä,
että kukin vastaa omista kuluistaan.
Ensimmäisen oikeusasteen työjärjestyksen 87 artiklan 6 kohdassa määrätään, että jos lausunnon antaminen asiassa raukeaa, ensimmäisen
oikeusasteen tuomioistuin määrää oikeudenkäyntikuluista harkintansa mukaan.
Asiassa F-124/05 kirjatussa kanteessa esitetyistä kumoamista koskevista vaatimuksista virkamiestuomioistuin huomauttaa, ettei
kyseisillä vaatimuksilla ole ollut enää kohdetta sen jälkeen, kun 16.10.2006 tehtiin päätös kantajaan kohdistetun kurinpitomenettelyn
päättämisestä; tällä vastaajana olevan toimielimen päätöksellä toteutui se tulos, jota kantaja tavoitteli kyseisillä kanteen
vaatimuksilla.
Sitä vastoin asiassa F-124/05 ja asiassa F-96/06 kirjatuissa kanteissa esitetyistä korvausvaatimuksista on todettava, että
ainoastaan kaksi kantajan esittämistä lukuisista virheistä katsottiin toteen näytetyiksi ja että kantajalle suoritetaan korvauksia
selvästi vähemmän kuin mitä tämä oli vaatinut.
Kaiken edellä esitetyn perusteella virkamiestuomioistuin katsoo, että asian olosuhteiden perusteella on perusteltua velvoittaa
komissio korvaamaan omien kulujensa lisäksi puolet kantajan kuluista. Kantaja maksaa puolet omista kuluistaan.
Näillä perusteilla
EUROOPAN UNIONIN VIRKAMIESTUOMIOISTUIN (täysistunto)
on ratkaissut asiat seuraavasti:
1)
Lausunnon antaminen kantajan esittämistä vaatimuksista asiassa F-124/05, A vastaan komissio, raukeaa.
2)
Euroopan komissio velvoitetaan suorittamaan kantajalle 30 000 euroa korvauksena kantajalle aiheutuneista aineettomista vahingoista.
3)
Euroopan komissio vastaa omista oikeudenkäyntikuluistaan ja se velvoitetaan korvaamaan puolet kantajan kuluista asiassa F-124/05,
A vastaan komissio, ja asiassa F-96/06, G vastaan komissio.
4)
Kantaja vastaa puolesta omista oikeudenkäyntikuluistaan asiassa F-124/05, A vastaan komissio, ja asiassa F-96/06, G vastaan
komissio.
Mahoney

Gervasoni
Kreppel
Tagaras
Van Raepenbusch
Julistettiin Luxemburgissa 13 päivänä tammikuuta 2010.
W. Hakenberg

P. Mahoney
kirjaaja

presidentti
Sisällys
Asiaa koskevat oikeussäännöt
I  Erioikeuksia ja vapauksia koskevat määräykset ja säännökset
II  Petostentorjuntaan liittyviä tutkimuksia koskevat säännökset
III  Kurinpitomenettelyä koskevat säännökset
IV  Sairaus- ja tapaturmavakuutusta koskevat säännökset
V  Työkyvyttömyydestä maksettavia korvauksia koskevat säännökset
A  Henkilöstösäännöt
B  30.4.2004 saakka sovelletut henkilöstösäännöt
VI  Henkilökansiota koskevat säännökset
VII  Asiakirjojen saamista yleisön tutustuttavaksi koskevat säännökset
Riidan taustalla olevat tosiseikat
I  Cressonia koskevan asian taustaa
II  Kantajaa koskevat tosiseikat
Asian käsittelyn vaiheet
I  Asia F-124/05 ennen yhdistämistä asiaan F-96/06
II  Asia F-96/06 ennen yhdistämistä asiaan F-124/05
III  Yhdistetyt asiat F-124/05 ja F-96/06
Asianosaisten vaatimukset
I  Asia F-124/05
II  Asia F-96/06
Oikeudellinen arviointi
I  Kanne F-124/05
A  Asianosaisten lausumat
B  Virkamiestuomioistuimen arviointi asiasta
II  Kanne F-96/06
A  Tutkittavaksi ottaminen
1.  Asianosaisten lausumat
2.  Virkamiestuomioistuimen arviointi asiasta
B  Pääasia
1.  Komission virheet
a)  Ensimmäinen kanneperuste: kantajan perusteeton syyttäminen Berthelot’ta koskevassa asiassa
Asianosaisten lausumat
Virkamiestuomioistuimen arviointi asiasta
b)  Toinen kanneperuste: hallinnollisten tutkimusten puutteet ja puolustautumisoikeuksien loukkaaminen
Asianosaisten lausumat
Virkamiestuomioistuimen arviointi asiasta
c)  Kolmas kanneperuste: OLAF:n tutkimusten luottamuksellisuuden periaatteen loukkaaminen
Asianosaisten lausumat
Virkamiestuomioistuimen arviointi asiasta
–  Kanneperusteen tutkittavaksi ottaminen
–  Kanneperusteen perusteltavuus
d)  Neljäs kanneperuste: kantajan lainkäytöllisen koskemattomuuden pidättäminen lainvastaisesti
Asianosaisten lausumat
Virkamiestuomioistuimen arviointi asiasta
e)  Viides kanneperuste: kantajan uudelleennimitystä koskevan päätöksen lainvastaisuus
Asianosaisten lausumat
Virkamiestuomioistuimen arviointi asiasta
f)  Kuudes kanneperuste: henkilöstösääntöjen 73 artiklan nojalla aloitetun menettelyn sääntöjenvastaisuudet
Kanneperusteen ensimmäinen osa: työtapaturman mahdollisuuden väitetysti perusteeton pois sulkeminen
–  Asianosaisten lausumat
–  Virkamiestuomioistuimen arviointi asiasta
Kanneperusteen toinen osa: IDOC:n menettelyn sääntöjenvastaisuudet
–  Asian saattaminen väitetysti lainvastaisesti IDOC:n käsiteltäväksi
–  IDOC:n väitetty puolueellisuus
–  Kieltäytyminen toimittamasta kantajalle IDOC:n lausuntoa
g)  Seitsemäs kanneperuste: työkyvyttömyyslautakunnan 29.10.2004 antaman lausunnon lainvastaisuus
Asianosaisten lausumat
Virkamiestuomioistuimen arviointi asiasta
h)  Kahdeksas kanneperuste: kantajaan kohdistetun kurinpitomenettelyn lainvastainen aloittaminen ja jatkaminen
Alustava huomautus
Kanneperusteen ensimmäinen ja toinen osa: belgialaisen rikostuomioistuimen asian sikseen jättämistä koskevan päätöksen seurausten
sivuuttaminen
–  Asianosaisten lausumat
–  Virkamiestuomioistuimen arviointi asiasta
Kanneperusteen kolmas osa: kantajaan kohdistetun kurinpitomenettelyn ja entiseen komission jäseneen kohdistetun menettelyn
väitetysti perusteeton yhteys
–  Asianosaisten lausumat
–  Virkamiestuomioistuimen arviointi asiasta
Kanneperusteen neljäs osa: kurinpitomenettelyn aloittamisen perustana olleen näytön riittämättömyys
–  Asianosaisten lausumat
–  Virkamiestuomioistuimen arviointi asiasta
Kanneperusteen viides osa: huolenpito- ja avustamisvelvollisuuden noudattamatta jättäminen ja luottamuksensuojan periaatteen
loukkaaminen
–  Asianosaisten lausumat
–  Virkamiestuomioistuimen arviointi asiasta
Kanneperusteen kuudes osa: kurinpitomenettelystä vastaavan viranomaisen laiminlyömä velvollisuus toimia kohtuullisessa ajassa
–  Asianosaisten lausumat
–  Virkamiestuomioistuimen arviointi asiasta
2.  Vahinko ja syy-yhteys
Oikeudenkäyntikulut
*
Oikeudenkäyntikieli: ranska.