CELEX: 62003TJ0364
Dumping
Hiina Rahvavabariigist pärit nahkkäekottide import
Lõpliku dumpinguvastase tollimaksu kehtestamise määruse muutmine
Tagasiulatuva jõu puudumine
Tühistamine Esimese Astme Kohtu poolt
Kahju hüvitamise hagi
Piisavalt ilmne rikkumine

Õiguslik raamistik
Nõukogu 22. detsembri 1995. aasta määrus (EÜ) nr 384/96 kaitse kohta dumpinguhinnaga impordi eest riikidest, mis ei ole Euroopa
Ühenduse liikmed (EÜT 1996, L 56, lk 1; ELT eriväljaanne 11/10, lk 45), mida on muudetud nõukogu 2. detsembri 1996. aasta
määrusega (EÜ) nr 2331/96 (EÜT L 317, lk 1; ELT eriväljaanne 11/10, lk 76) ja nõukogu 27. aprilli 1998. aasta määrusega (EÜ)
nr 905/98 (EÜT L 128, lk 18; ELT eriväljaanne 11/10, lk 111; edaspidi „alusmäärus”), kehtestab dumpinguvaldkonna õigusliku
raamistiku, mida kohaldati ühenduses käesoleva kohtuasja asjaolude asetleidmise ajal, nimelt 6. novembril 1998, mil jõustus
nõukogu 3. novembri 1998. aasta määrus (EÜ) nr 2380/98, millega muudetakse nõukogu määrust (EÜ) nr 1567/97 lõpliku dumpinguvastase
tollimaksu kehtestamise kohta Hiina Rahvavabariigist pärinevate nahkkäekottide impordile (EÜT L 296, lk 1).
Alusmääruse artikli 1 lõige 1 sätestab:
„Dumpinguvastast tollimaksu võib kohaldada dumpingtoote suhtes, mille vabasse ringlusse lubamine ühenduses tekitab kahju.”
Alusmääruse artikli 11 lõige 3 näeb ette:
„Kui see on põhjendatud, võib [dumpinguvastaste] meetmete jätkuva rakendamise vajaduse samuti läbi vaadata kas komisjoni algatusel
või liikmesriigi taotlusel või, kui lõpliku meetme kehtestamisest on möödunud kohane aeg, milleks on vähemalt üks aasta, siis
eksportija, importija või ühenduse tootjate taotluse põhjal, mis sisaldab piisavalt teavet, tõendamaks vahepealse läbivaatamise
vajadust.
Vahepealne läbivaatamine algatatakse, kui taotlus sisaldab piisavalt tõendeid selle kohta, et meetme jätkuv rakendamine ei
ole enam vajalik, et korvata dumpingut, ja/või selle kohta, et meetme kõrvaldamisel või muutmisel kahju tõenäoliselt ei jätku
või ei kordu või et olemasolevast meetmest ei piisa või enam ei piisa kahju tekitava dumpingu korvamiseks.
Käesoleva lõike alusel uurimist läbi viies võib komisjon muu hulgas kaaluda, kas dumpingu ja kahju asjaolud on oluliselt muutunud
või kas olemasolevad meetmed toovad soovitud tulemusi artikli 3 alusel varem kindlaks tehtud kahju kõrvaldamisel. Selles suhtes
võetakse lõpliku otsuse tegemisel arvesse kõiki asjakohaseid ja nõuetekohaselt dokumenteeritud tõendeid.”
Sama artikli lõige 5 sätestab:
„Käesoleva määruse asjakohaseid sätteid, mis käsitlevad uurimismenetlusi ja uurimiste läbiviimist, v.a tähtaegadega seotud
sätted, kohaldatakse kõigi lõigete 2, 3 ja 4 kohaste läbivaatamiste suhtes. Iga selline läbivaatamine peab toimuma kiiresti
ja tuleb tavaliselt lõpule viia 12 kuu jooksul alates läbivaatamise algatamise kuupäevast.”
Sama artikli lõige 6 täpsustab:
„Käesoleva artikli kohased läbivaatamised algatab komisjon pärast konsulteerimist nõuandekomiteega. Kui läbivaatamised seda
õigustavad, tunnistab meetmete kehtestamise eest vastutav ühenduse asutus meetmed kehtetuks või jätab need kehtima vastavalt
lõikele 2, või tunnistab need kehtetuks, jätab kehtima või teeb neisse muudatused vastavalt lõigetele 3 ja 4 […]”.
Sama artikli lõige 8 näeb ette:
„Olenemata lõikest 2 võib importija taotleda tasutud tollimaksude tagasimaksmist, kui on näidatud, et dumpingumarginaal, mille
alusel tollimakse maksti, on kaotatud või seda on vähendatud tasemeni, mis on alla kehtiva tollimaksu taseme.
Dumpinguvastaste tollimaksude tagasimaksmist taotledes esitab importija komisjonile taotluse. Taotlus esitatakse selle liikmesriigi
kaudu, kelle territooriumil tooted vabasse ringlusse lubati, kuue kuu jooksul alates kuupäevast, mil pädevad ametiasutused
lõplike maksmisele kuuluvate tollimaksude summa nõuetekohaselt kindlaks määrasid, või kuupäevast, mil tehti otsus ajutise
tollimaksuna tagatiseks antud summad lõplikult sisse nõuda. Liikmesriigid edastavad taotluse viivitamata komisjonile.
[…]”.

Vaidluse taust
Käesolev kohtuasi on seotud määruse nr 2380/98 jõustumise tagajärjel hageja ja nõukogu ning komisjoni vahel tekkinud kohtuvaidlusega.
Komisjon avas 1996. aastal dumpinguvastase menetluse seoses Hiina Rahvavabariigist pärinevate nahkkäekottide impordiga (EÜT 1996,
C 132, lk 4). Ei hageja, kes importis nahkkäekotte, mida toodab Hongkongis asuv äriühing Lucci Creation Ltd, kellel on tootmisüksused
Hiinas ning kes toodab nahkkäekotte ühenduses ainult hageja jaoks, ega ka Lucci Creation osalenud komisjoni uurimises.
3. veebruari 1997. aasta määrusega (EÜ) nr 209/97, millega kehtestatakse lõplik dumpinguvastane tollimaks Hiina Rahvavabariigist
pärinevate nahkkäekottide impordile (EÜT L 33, lk 11), mis jõustus 4. veebruaril 1997, kehtestas komisjon sellele impordile
ajutise dumpinguvastase tollimaksu maksimummääraga 39,2%.
Nõukogu 1. augusti 1997. aasta määrusega (EÜ) nr 1567/97 lõpliku dumpinguvastase tollimaksu kehtestamise kohta Hiina Rahvavabariigist
pärinevate nahkkäekottide impordile (EÜT L 208, lk 31), mis lõpetab Hiina Rahvavabariigist pärit plastikust ja tekstiilist
käekotte puudutava menetluse ja mis jõustus 3. augustil 1997, kehtestati lõplik 38% dumpinguvastane tollimaks Hiina Rahvavabariigist
pärinevate nahkkäekottide impordile. Kuna Lucci Creation menetluses ei osalenud, ei saanud talle osaks individuaalne kohtlemine
ning tema tooted, mida hageja ühendusse impordib, maksustati 38% jääktollimaksuga. Hageja ei ole vaidlustanud määrust nr 1567/97.
13. septembril 1997, s.o kuus nädalat pärast määruse nr 1567/97 avaldamist ja pärast seda, kui suur hulk Hiina tootjaid ja
eksportijaid oli komisjoniga ühendust võtnud nende suhtes individuaalse kohtlemise taotlemiseks, samal ajal kui komisjonil
ei olnud enam võimalik neid taotlusi arvesse võtta, kuna need olid esitatud pärast algse uurimise läbiviimiseks kehtestatud
tähtaja möödumist, avaldas komisjon teate, milles tegi tootjatele ja eksportijatele ettepaneku esitada tõendeid, mille alusel
saaks algatada määrusega nr 1567/97 kehtestatud meetmete vahepealse läbivaatamise menetluse (EÜT C 278, lk 4). Lucci Creation
vastas nii tootja kui eksportijana komisjoni ettepanekule ja esitas komisjoni taotletud informatsiooni.
13. detsembril 1997 avaldas komisjon teadaande (EÜT C 378, lk 8), millega teatas ametlikult määruse nr 1567/97 alusel kehtestatud
meetmete vahepealse läbivaatamise algatamisest, kuigi esiteks ei olnud möödunud alusmääruse artikli 11 lõikes 3 sätestatud
üheaastane tähtaeg, mis hakkab kulgema alates lõplike meetmete kehtestamisest, mis antud juhul seisnevad 1. augustil 1997
määruse nr 1567/97 vastuvõtmises ja mille möödumisel võivad importijad või eksportijad tõenditele tuginedes taotleda komisjonilt
vahepealset läbivaatamist, ja teiseks ei oleks mingi asjaolude muutumine saanud olla komisjonipoolse läbivaatamise algatamise
põhjuseks (Esimese Astme Kohtu 29. juuni 2000. aasta otsus kohtuasjas T‑7/99: Medici Grimm
v.
nõukogu, EKL 2000, lk II‑2671, edaspidi „kohtuotsus Medici Grimm I”, punkt 83). Komisjon tõi oma arvamuses sellegipoolest
välja, et läbivaatamise ulatus oli piiratud tootjate ja eksportijate individuaalse kohtlemise küsimusega. Uurimisperiood oli
sama mis, määruse nr 1567/97 vastuvõtmiseni viinud menetluse puhul, nimelt 1. aprillist 1995 kuni 31. märtsini 1996 (edaspidi
„uurimisperiood”).
Selle uue uurimise kestel maksustati nahkkäekottide import, mille suhtes ei kohaldatud individuaalset kohtlemist määruse nr 1567/97
alusel, jätkuvalt 38% dumpinguvastase jääktollimaksuga.
Mainitud uurimise käigus tõi hageja mitmel korral komisjonile kirjalikult tehtud avaldustes välja, et selle uurimise alusel
antaval määrusel peaks olema tagasiulatuv jõud, eriti seetõttu, et vastava uurimise käigus kasutatavad andmed on seotud sama
perioodiga, mida hõlmas algne, määruse nr 1567/97 vastuvõtmisega lõppenud uurimine. Samal põhjusel taotles hageja komisjonilt
mitmel korral ka tema poolt pärast määruse nr 1567/97 3. augustil 1997 jõustumist tasutud dumpinguvastase tollimaksu tagasimaksmist.
Hageja selgitas ka, et ei algatanud tagasimaksmise menetlust alusmääruse artikli 11 lõike 8 alusel, kuna ta eeldas, et uued
meetmed kohalduvad tagasiulatuvalt.
17. augustil 1998 esitas hageja siiski alusmääruse artikli 11 lõike 8 alusel Saksa tollile esimese tagasimaksetaotluse 1 046 675,81
Saksa marga suuruse summa kohta, mis vastab selleks kuupäevaks tasutud dumpinguvastase tollimaksu kogusummale.
14. septembril 1998 saadetud kirjas antud esialgses vastuses teatas komisjon hagejale, et viisteist makset kogusummas 406 755,77
Saksa marka tunduvad olevat tehtud enne selle tagasimaksmise taotluse esitamisele eelnenud kuuekuulist ajavahemikku ja neid
ei saa seega arvestada alusmääruse artikli 11 lõike 8 kohaldamisel.
27. augusti 1998. aasta lõpliku avalikustamise dokumendis kinnitas komisjon, et hageja ja Lucci Creationi suhtes tuleb kohaldada
0% dumpingumarginaali, ja jättis rahuldamata hageja taotluse ümbervaadatud tollimaksu maksumäära kohaldamiseks tagasiulatuvalt.
3. novembril 1998 võttis nõukogu vastu määruse nr 2380/98, millest ilmneb, et Lucci Creationi toodete importimisel hageja
poolt ei tuvastatud uurimismenetluse perioodil mingit dumpingut ja et seetõttu on Lucci Creationil õigus individuaalsele 0%
dumpingumarginaalile. Nõukogu jättis sellegipoolest rahuldamata tagasiulatuva jõu taotluse, põhjendades oma seisukohta esiteks
läbivaatamisuurimise tulemusel vastuvõetavate meetmete tulevikku suunatud iseloomuga ja teiseks asjaoluga, et „eksportijad,
kellele pärast käesolevat uurimist kohaldatakse jääktollimaksust madalamat tollimaksu, saaksid sellest kasu viisil, mis ei
ole vastavuses nende koostööst hoidumisega algse uurimise käigus”.
3. detsembril 1998 esitas hageja Saksa tollile teise tagasimaksetaotluse 409 777,34 Saksa marga suuruse summa kohta, mis vastab
18. augustist kuni 6. novembrini 1998 tasutud dumpinguvastase tollimaksu summale.
12. jaanuaril 1999 esitas hageja Esimese Astme Kohtule hagi asjas, mis lõppes kohtuotsuse Medici Grimm I tegemisega.
24. jaanuaril 2000 võttis komisjon vastu otsuse hageja poolt selleks kuupäevaks esitatud dumpinguvastase tollimaksu kahe tagasimaksetaotluse
kohta. Selle otsusega rahuldati tollimaksu tagasimaksmise taotlused kokku 1 049 697,38 Saksa marga ulatuses ja jäeti rahuldamata
taotlused 406 755,77 marga suuruse summa osas, kuna see tollimaksu summa olid tasutud enne tagasimaksetaotluse esitamisele
eelnenud kuuekuulist ajavahemikku tehtud tehingutelt.
2000. aasta 30. märtsi paiku tegi Saksa toll hagejale esimese dumpinguvastase tollimaksu tagasimakse 682 385,46 Saksa marga
suuruse summa näol. See summa vastas komisjoni 24. jaanuari 2000. aasta otsusega kinnitatud summale, millest Saksa ametivõimud
arvasid maha pärast hageja impordiandmete kontrollimist kinnipeetud summad.
2000. aasta 2. juuni paiku maksis Saksa toll täiendavalt tagasi 229 502,16 Saksa marka, mis vastas ümberarvutatud tollimaksu
summale ajavahemiku 17. veebruar kuni 5. november 1998 eest. See tagasimakse oli sellegipoolest esialgne, kuna see tehti tingimusel,
et viiakse läbi komisjoni 24. jaanuari 2000. aasta otsuse punktis 4 ettenähtud läbivaatamismenetlus. Seetõttu esitas hageja
6. juunil 2000 kolmanda taotluse selle summa tagasimaksmise kohta.
29. juunil 2000 tegi Esimese Astme Kohus kohtuotsuse Medici Grimm I. Selle otsusega tühistas Esimese Astme Kohus määruse nr 2380/98
artikli 2, kuna nõukogu ei olnud seoses hageja poolt imporditavate Lucci Creationi toodetega arvestanud kõigi läbivaatamisuurimise
käigus tehtud järeldustest tulenevate tagajärgedega.
Olles tuvastanud, et ükski muudatus asjaoludes ei saanud olla komisjonipoolse läbivaatamise algatamise põhjuseks, tõi Esimese
Astme Kohus välja, et komisjon oli rakendanud sama uurimisperioodi, mis oli olnud määrusega nr 1567/97 lõpliku tollimaksu
määramise aluseks. Kohus järeldas sellest, et nõukogu ei olnud asunud jõusolevate meetmete läbivaatamisele, vaid oli taasavanud
esialgse menetluse. Seetõttu ei saanud asjaomased institutsioonid tugineda läbivaatamismenetluse ülesehitusele ja eesmärkidele,
selleks et vastuväitena hageja nõudele anda talle määrusega nr 2380/98 kohaldatud individuaalsele 0% maksumäärale tagasiulatuv
jõud.
Seepärast leidis Esimese Astme Kohus, et kuna ühenduse institutsioonid on läbivaatamisuurimise käigus tuvastanud, et puudub
üks teguritest, mille põhjal lõplik dumpinguvastane tollimaks määrati, ei saa enam väita, et alusmääruse artiklis 1 ettenähtud
tingimused olid määruse nr 1567/97 vastuvõtmise ajal täidetud ja et kaubanduse kaitsemeetmed Lucci Creationi ühendusse suunatud
impordi vastu olid vajalikud. Kuna institutsioonid tuvastasid, et Lucci Creation ei olnud uurimisperioodil kasutanud dumpingut,
oleksid nad pidanud sellele järeldusele andma tagasiulatuva mõju.
Seega tühistas Esimese Astme Kohus määruse nr 2380/98 osa, millega nõukogu ei andnud hageja poolt imporditavatele Lucci Creationi
toodetele kohaldatavale dumpinguvastase tollimaksu maksumäära muudatusele tagasiulatuvat jõudu. Sellest hoolimata jättis Esimese
Astme Kohus selle määruse jõusse selle ajani, kuni institutsioonid võtavad kohtuotsuse täitmiseks vajalikud meetmed.
Selle kohtuotsuse peale ei ole esitatud apellatsioonkaebust.
Olles saanud komisjonilt määruse nr 1567/97 muutmise ettepaneku, võttis nõukogu kohtuotsuse Medici Grimm I järgimiseks 22. jaanuaril
2001 vastu määruse (EÜ) nr 133/2001, millega muudetakse määrust nr 1567/97 osas, mis puudutab Hiina Rahvavabariigist pärinevate
nahkkäekottide impordile kohaldatavate teatavate dumpinguvastaste meetmete kohaldamise kuupäeva (EÜT L 23, lk 9).
Määruse nr 133/2001 artikkel 1 lisab määruse nr 1567/97 lõikele 3 järgneva lõigu:
„Lucci Creation Ltd poolt toodetud ja Medici Grimm KG poolt imporditud nahkkäekottidele […] kohaldatakse alates 3. augustist
1997 tollimaksu määraga 0%.”
Nimetatud määrus jõustus 26. jaanuaril 2001.
2001. aasta 9. veebruari paiku, pärast määruse nr 133/2001 vastuvõtmist, tegi Saksa toll kaks täiendavat tagasimakset, vastavalt
16 068,60 Saksa marka ja 120 369,64 marka, mis vastasid 17. veebruarile 1998 eelnenud perioodi eest hageja poolt tasumisele
kuulunud dumpinguvastase tollimaksu ümberarvutuse tulemusel kinnipeetud maksete suurusele.
2001. aasta 19. veebruari paiku tegi Saksa toll viimase, 425 115,90 Saksa marga suuruse tagasimakse.

Menetlus ja poolte nõuded
Hageja esitas käesoleva menetluse algatamiseks hagiavalduse, mis saabus Esimese Astme Kohtu kantseleisse 31. oktoobril 2003.
Komisjon esitas 16. veebruaril 2004 Esimese Astme Kohtusse avalduse käesolevasse menetlusse astumiseks nõukogu nõuete toetuseks.
Esimese Astme Kohtu neljanda koja esimees andis 6. mai 2004. aasta määrusega menetlusse astumise loa.
18. juuni 2004. aasta kirjas andis komisjon Esimese Astme Kohtule teada, et ta loobub menetlusse astumisel kirjalike märkuste
esitamisest, kuid osaleb suulises menetluses.
Ettekandja-kohtuniku ettekande põhjal otsustas Esimese Astme Kohus (neljas koda) avada suulise menetluse.
Poolte kohtukõned ja vastused Esimese Astme Kohtu suulistele küsimustele kuulati ära 14. septembri 2005. aasta kohtuistungil.
Hageja palub Esimese Astme Kohtul:
–        tunnistada hagi vastuvõetavaks;
–        tuvastada, et nõukogu on EÜ artikli 288 teise lõigu alusel vastutav hagejale tekitatud kahju eest, ja mõista nõukogult hageja
kasuks hüvitisena välja kokku 168 315 euro suurune summa või muu summa, mida Esimese Astme Kohus peab sobivaks;
–        mõista kohtukulud välja nõukogult.
Nõukogu palub Esimese Astme Kohtul:
–        jätta hagi rahuldamata;
–        mõista kohtukulud välja hagejalt.
Komisjon palub Esimese Astme Kohtul jätta hagi rahuldamata.

Vastuvõetavus

Poolte argumendid
Kuigi nõukogu ei esita vastuvõetamatuse vastuväidet formaalselt eraldi dokumendiga Esimese Astme Kohtu kodukorra artikli 114
alusel, kinnitab ta siiski, et hagi on vastuvõetamatu. Hagi ei vasta Euroopa Kohtu põhikirja artikli 21 esimese lõigu ja kodukorra
artikli 44 lõike 1 punkti c nõuetele kahel põhjusel.
Esiteks ei ole hageja esitanud piisavalt tõendeid, mis võimaldaksid määratleda, milline ühenduse õigusakt või käitumine on
kahju tekitanud, kuna ta viitab järgemööda määrusele nr 2380/98, nõukogu tegevusetusele, määruse nr 2380/98 „vastuvõtmisega
seonduvale nõukogu ebaseaduslikule tegevusele” või dumpinguvastase tollimaksu „jätkuvale rakendamisele”. Igal juhul ei ole
hageja ühegi mainitud juhu puhul täpsustanud, miks see on teda kaitsva õigusnormi piisavalt selge rikkumine ja miks see talle
kahju tekitas.
Teiseks ei täpsusta hageja piisavalt, millist õigusnormi või -norme on nõukogu väidetavalt rikkunud. Hageja nõue tugineb nii
„[alusmääruse] artiklitele 1 ja 15, artikli 11 lõikele 3, artikli 7 lõikele 1, artikli 9 lõikele 4 ja – üldiselt – „alusmäärusega
tagatud kaitsele””. Ka siin ei selgita hageja, kuidas nõukogu konkreetset sätet rikkunud on, ega seda, mil viisil säte peab
tema huvisid kaitsma.
Hageja vastab, et tema hagi on vastuvõetav. Esiteks, kahju tekkimise põhjustas määruse nr 2380/98 vastuvõtmine, täpsemalt
nõukogu keeldumine arvestada kõigi läbivaatamisuurimise järeldustest tulenevate tagajärgedega. Teiseks on ühenduse õigusnorm,
mida on rikutud, piisavalt täpselt määratletud. Selleks on alusmääruse artikli 1 lõige 1, hagis sisalduvad viited ülejäänud
alusmääruse sätetele (artikli 7 lõikele 1, artikli 9 lõikele 4 ja artikli 11 lõikele 5) on tehtud ainult sellepärast, et nad
toetavad hageja arvates alusmääruse artikli 1 lõikega 1 kehtestatud aluspõhimõtet.
Hageja lisab, et nõukogu poolt tõstatatud vastuvõetamatuse vastuväide tuleb tagasi lükata kodukorra artikli 46 lõike 1 punkti c
alusel, kuna nõukogu ei ole formaalselt hagi vastuvõetamatusele tuginenud; nõukogu on selle seisukoha vastustanud, väites,
et piisab tema nõudest jätta hagi rahuldamata.

Esimese Astme Kohtu hinnang
Esialgse märkusena tuleb mainida, et käesolevas asjas on hagi formaalselt suunatud nõukogu, mitte ühenduse vastu. Selle vaatamata
tuleneb väljakujunenud kohtupraktikast, et ühenduse institutsiooni poolt väidetavalt tekitatud kahjust tuleneva ühenduse lepinguvälise
vastutuse tuvastamiseks EÜ artikli 288 teise lõigu alusel esitatud hagi ei muuda vastuvõetamatuks selle hagi suunamine ühenduse
institutsiooni vastu. Sellist hagi tuleb käsitleda nii, et see on suunatud ühenduse vastu, keda esindab see institutsioon
(Euroopa Kohtu 9. novembri 1989. aasta otsus kohtuasjas 353/88: Briantex ja Di Domenico
v.
EMÜ ja komisjon, EKL 1989, lk 3623, punkt 7, ja Esimese Astme Kohtu 10. aprilli 2002. aasta otsus kohtuasjas T‑209/00: Lamberts
v.
ombudsman,EKL 2003, lk II‑2203, punkt 48).
Seoses nõukogu poolt esitatud vastuvõetamatuse vastuväitega ei erista kodukorra artikli 46 lõike 1 punkt c – olgugi et see
sätestab, et kostja vastus peab sisaldama kostja nõudeid – hagi vastuvõetamatusele tuginevaid nõudeid ja hagi põhjendatusele
tuginevaid nõudeid. See artikkel ei nõua ka, et kostja täpsustaks oma nõuetes, väljaspool oma vastuse sisulist argumentatsiooni
sisaldavat osa, põhjusi, miks Esimese Astme Kohus peaks hagi rahuldama või rahuldamata jätma.
Käesoleval juhul on nõukogu oma vastuse sisulises osas selgelt välja toonud, et ta leiab, et hagi tuleb jätta läbi vaatamata
vastuvõetamatuse tõttu, ja on vastuses esitatud nõuetes taotlenud, et Esimese Astme Kohtus jätaks hagi rahuldamata. Seetõttu
tuleb hageja poolt seoses nõukogu esitatud vastuvõetamatuse vastuväite vastuvõetamatusega esitatud argument tagasi lükata
(vt selle kohta Esimese Astme Kohtu 24. veebruari 2000. aasta otsus kohtuasjas T‑145/98: ADT Projekt
v.
komisjon,EKL 2000, lk II‑387, punktid 67 ja 69). Igal juhul on nõukogu poolt seoses vastuvõetamatusega esitatud väide seotud avaliku
huviga ja Euroopa Kohus võib selle tõstatada ka omal algatusel.
Seetõttu tuleb kontrollida nõukogu poolt tõstatatud vastuvõetamatuse vastuväidet.
Euroopa Kohtu põhikirja artikli 21 esimese lõigu, mida sama põhikirja artikli 53 esimese lõigu alusel kohaldatakse ka Esimese
Astme Kohtule, ja Esimese Astme Kohtu kodukorra artikli 44 lõike 1 punktide c ja d kohaselt peab esitatavas avalduses olema
märgitud vaidluse sisu, nõuded ja lühike ülevaade avalduse aluseks olevatest asjaoludest. Need peavad olema märgitud piisavalt
selgelt ja täpselt, et võimaldada kostjal koostada oma vastus ja Esimese Astme Kohtul teha hagi suhtes otsus. Õiguskindluse
ja õiglase kohtupidamise tagamiseks peavad selleks, et hagi oleks vastuvõetav, selle aluseks olevad õiguslikud ja faktilised
asjaolud olema kasvõi kokkuvõtlikult, kuid loogiliselt ja arusaadavalt esitatud hagiavalduses (Esimese Astme Kohtu 6. mai
1997. aasta otsus kohtuasjas T‑195/95: Guérin automobiles
v.
komisjon, EKL 1997, lk II‑679, punkt 20, ja 3. veebruari 2005. aasta otsus kohtuasjas T‑19/01: Chiquita Brands jt
v.
komisjon, EKL 2005, lk II‑315, punkt 64).
Nende tingimuste täitmiseks peab ühenduse institutsiooni poolt väidetavalt tekitatud kahju hüvitamise hagi sisaldama asjaolusid,
mis võimaldaksid kindlaks teha hageja poolt institutsioonile etteheidetava käitumise, põhjused, miks hageja leiab, et selle
käitumise ja kahju vahel, mida hageja väidab endal tekkinud olevat, on põhjuslik seos, ning selle kahju olemuse ja suuruse
(Esimese Astme Kohtu 10. juuli 1990. aasta otsus kohtuasjas T‑64/89: Automec
v.
komisjon, EKL 1990, lk II‑367, punkt 73, ja eespool viidatud kohtuotsus Chiquita Brands jt
v.
komisjon, punkt 65).
Käesoleval juhul on vaidluse all ainult nõukogule etteheidetava käitumise kindlakstegemine.
Seoses nõukogu õigusaktiga, millega väidetavalt on kahju tekitatud, tuleneb kohtutoimikust ja eriti hagiavalduses ja kostja
vastuses väljatoodud asjaoludest, et silmas on peetud määruse nr 2380/98 vastuvõtmist ning eriti nõukogu keeldumist arvestada
määruse vastuvõtmisel kõikide uurimise järeldustest tulenevate tagajärgedega. Seetõttu tuleb tagasi lükata nõukogu esitatud
vastuvõetamatuse väide, mis tugineb väidetavalt kahju tekitanud õigusakti määratlemata jätmisele.
Seoses väidetavalt rikutud õigusnormi kindlakstegemisega on õige, et hagis ei osutata mitte ainult alusmääruse artikli 1 lõikele
1, vaid ka selle artikli 7 lõikele 1, artikli 9 lõikele 4 ja selle artikli 11 lõikele 5, täpsustades, et „nende sätete eesmärk
on kaitsta üksikisikuid dumpinguvastase tollimaksu meelevaldse ja põhjendamatu kohaldamise eest, kui ei ole täidetud kolm
olulist kriteeriumi”. Hageja on sellegipoolest oma repliigis täpsustanud, et ta tugineb ainult alusmääruse artikli 1 lõike 1
rikkumisele ja et teisi selle määruse osundatud sätteid on mainitud ainult selle artikliga kehtestatud aluspõhimõtte näitlikustamiseks.
Seda silmas pidades ja arvestades, et esiteks tõstatas hageja alusmääruse artikli 1 lõike 1 rikkumise juba oma hagiavalduses,
ja teiseks, et hagejal on lubatud oma nõuet täpsustada ka repliigi etapis (vt selle kohta Euroopa Kohtu 15. juuli 1963. aasta
otsus kohtuasjas 25/62: Plaumann
v.
komisjon, EKL 1963, lk 197, 224), tuleb tagasi lükata ka nõukogu esitatud vastuvõetamatuse vastuväide, mis tugineb väidetavalt
kahju tekitanud õigusnormi määratlemata jätmisele.
Lisaks tuleneb kohtutoimikust, et nõukogul on olnud võimalus end kaitsta nii seoses talle ette heidetava õigusvastase käitumise
kui väidetavalt rikutud õigusnormiga.
Eelnevast tulenevalt on hagi vastuvõetav.

Põhiküsimus
Esialgse märkusena sedastab Esimese Astme Kohus, et käesolev hagi on EÜ artikli 235 ja EÜ artikli 288 teise lõigu alusel esitatud
kahju hüvitamise nõue.
Seoses ühenduse lepinguvälise vastutusega EÜ artikli 288 teise lõigu tähenduses tuleneb väljakujunenud kohtupraktikast, et
nimetatud vastutuse tekkimiseks on vajalik, et samaaegselt esineksid teatavad tingimused, nimelt ühendustele etteheidetava
käitumise õigusvastasus, kahju tegelikkus ja põhjusliku seose olemasolu etteheidetava käitumise ja tekitatud kahju vahel (Euroopa
Kohtu 29. septembri 1982. aasta otsus kohtuasjas 26/81: Oleifici Mediterranei
v.
EMÜ, EKL 1982, lk 3057, punkt 16, ja Esimese Astme Kohtu 16. märtsi 2005. aasta otsus kohtuasjas T‑283/02: EnBW Kernkraft
v.
komisjon, EKL 2005, lk II‑913, punkt 84).
Juhul kui üks nendest tingimustest ei ole täidetud, tuleb hagi tervikuna jätta läbi vaatamata, ilma et oleks vaja kontrollida
teisi kõnealuse lepinguvälise vastutuse tekkimise tingimusi (eespool viidatud kohtuotsus EnBW Kernkraft
v.
komisjon, punkt 85).
Käesolevas asjas ei ole vaidlust selle üle, et nõukogule hageja poolt etteheidetav õigusvastane käitumine, nimelt määruse
nr 2380/98 vastuvõtmine hageja poolt imporditavatele Lucci Creationi toodetele kohaldatavale dumpinguvastase tollimaksu maksumäära
muudatusele tagasiulatuvat jõudu andmata, on tuvastatud kohtuotsusega Medici Grimm I ja et vastavalt nimetatud kohtuotsuse
punktile 87 on tuvastatud alusmääruse artikli 1 lõike 1 rikkumine nõukogu poolt.
Sellegipoolest ei piisa sellest asjaolust, et asuda seisukohale, et esimene kõnealusele institutsioonile etteheidetav ühenduse
õigusvastase käitumisega seonduva lepinguvälise vastutuse tekkimise tingimus on täidetud. Seoses selle tingimusega nõuab kohtupraktika,
et oleks tuvastatud üksikisikutele õigusi andva õigusnormi piisavalt selge rikkumine (Euroopa Kohtu 4. juuli 2000. aasta otsus
kohtuasjas C‑352/98 P: Bergaderm ja Goupil
v.
komisjon, EKL 2000, lk I‑5291, punkt 42).
Kuna kaks tingimust, mis tuginevad viidatud õigusnormi olemusele ja rikkumise raskusele, on kumulatiivsed, tuleb käesolevas
asjas esmalt kontrollida, kas nõukogu käitumine kujutab endast alusmääruse artikli 1 lõike 1 piisavalt ilmset rikkumist.

Poolte argumendid
Hageja toob välja, et otsustav kriteerium selleks, et tuvastada, kas ühenduse õiguse rikkumine on piisavalt ilmne, on see,
et ühenduse institutsioon on ilmselgelt ja tõsiselt eiranud oma kaalutlusõiguse piire. Kui institutsiooni kaalutlusõiguse
ulatus on väga väike või olematu, võib piisavalt ilmseks rikkumiseks pidada lihtsalt ühenduse õiguse rikkumist.
Käesoleval juhul ei olnud nõukogul võimalik teha muud, kui arvestada oma järeldustest tulenevaid tagajärgi ja anda võetud
meetmetele tagasiulatuv jõud, omamata mingit kaalutlusõigust. Esimese Astme Kohus oli selle küsimuse juba lahendanud kohtuotsuse
Medici Grimm I punktides 85 ja 86. Nii sedastatakse kohtuotsuses Medici Grimm I, et nõukogul ei ole kaalutlusõigust otsustada,
kas arvestada kõiki läbivaatamisuurimise tagajärgi või mitte ja seepärast piisab lihtsalt ühenduse õiguse rikkumisest piisavalt
ilmse rikkumise tuvastamiseks.
Kolm lisategurit näitlikustavad tõsiasja, et nõukogu kaalutlusõiguse ulatus oli määruse nr 2380/98 vastuvõtmisel väga väike
või olematu. Esiteks oli sel määrusel üksnes piiratud kohaldamisala ja ulatus. Teiseks ei tähendanud läbivaatamise teostamine,
et institutsioonidel on majanduspoliitiliste valikute tegemise õigus ja seega väga väike või olematu kaalutlusõigus peale
uurimises osalevate Hiina eksportijate ekspordihindade kontrollimise. Vastupidi, kinnipidamine uurimisperioodist, millest
algselt lähtuti määruse nr 1567/97 vastuvõtmisel, muudab toimingu sarnaseks haldusmenetlusele, mis välistab tavalised poliitilised
valikud, mis kuuluvad tavalise läbivaatamismenetluse juurde. Kolmandaks piirdus määrus nr 2380/98 hageja ja Lucci Creationi
poolt komisjonile uurimise raames esitatud andmete analüüsile tuginevate järelduste tegemisega.
Teiseks lisab hageja, et igal juhul ületas nõukogu ilmselgelt ja tõsiselt oma kaalutlusõiguse piire. Alusmäärusega kehtestatud
kaitse rikkumine on selge, kuna nõukogu ei võtnud arvesse uurimise järeldustest tulenevaid tagajärgi, väites, et teostab läbivaatamisuurimist
alusmääruse artikli 11 lõike 3 alusel selleks, et vältida selle uurimise järeldustest tulenevaid tagajärgi, samal ajal kui
tegelikult oli läbiviidud menetluse puhul tegemist algse uurimise taasavamisega.
Alusmäärusega tagatud kaitse rikkumist raskendavad kolm tegurit. Esiteks oli hageja juhtinud nõukogu tähelepanu asjaolule,
et määruse nr 2380/98 järeldustele tagasiulatuva jõu andmisest keeldumine ei ole kooskõlas alusmääruse ülesehitusega. Teiseks
olid selle keeldumise tagajärjed hageja jaoks ettenähtavad, kuid nõukogu jättis need sellegipoolest kõrvale kui tähtsusetud.
Kolmandaks oleks otsus lähtuda esialgsest menetlusperioodist pidanud juhtima nõukogu tähelepanu menetluse ebaharilikule iseloomule
ning talle oleks pidanud olema ilmne, et määrus nr 2380/98 võetakse vastu, et käsitleda selliste konkreetsete asjaolude kogumit,
mille puhul oli võimalik ette näha, et neil on erilised tagajärjed.
Lisaks kujutavad nõukogu poolt läbivaatamise järelduste mittejärgimise kohta esitatud põhjendused endast võimu kuritarvitamist.
Igal juhul kujutab nõukogu käitumine käesoleva asja asjaolusid silmas pidades ühenduse õiguse piisavalt ilmset rikkumist,
kuivõrd nõukogule oli teada, et esialgse uurimisperioodiga seonduvat teavet ei olnud eelnevalt kunagi kasutatud läbivaatamisuurimise
läbiviimiseks, tagasiulatuvad dumpinguvastased meetmed olid juba varem vastu võetud ja nõukogu ees seisvad raskused ei oma
tähtsust tema õigusaktide õiguspärasuse hindamisel.
Nõukogu vastab, et kui Esimese Astme Kohus peakski tuvastama, et nõukogu on rikkunud hageja kaitseks ettenähtud õigusnormi,
ei ole see rikkumine piisavalt selge. Hinnates seda, kas ühenduse õigust on piisavalt ilmselt rikutud või mitte, tuleb arvesse
võtta eelkõige lahendatavate olukordade keerukust, probleeme õigusaktide kohaldamisel või tõlgendamisel ja eelkõige vaidlusaluse
akti autori kaalutlusõiguse ulatust. Lisaks on otsustav kriteerium selleks, et tuvastada, kas ühenduse õiguse rikkumine on
piisavalt selge, see, et ühenduse institutsioon on ilmselgelt ja tõsiselt eiranud oma kaalutlusõiguse piire. Kui institutsiooni
kaalutlusõiguse ulatus on väga väike või olematu, võib piisavalt ilmseks rikkumiseks pidada lihtsalt ühenduse õiguse rikkumist.
Käesoleval juhul leiab nõukogu, et tal oli kaalutlusõigus seoses määruse nr 2380/98 tagasiulatuva kohaldamisega.
Nõukogu toonitab, et esiteks kujunes tema seisukoht määruse nr 2380/98 tagasiulatuva jõu kohta välja liikmesriikide taotluse
põhjal avatud läbivaatamisuurimisest alguse saanud protsessi tulemusel, ja teiseks, et hageja olukord muutus määruse vastuvõtmise
tõttu soodsamaks, võrreldes olukorraga, kui uurimist ei oleks avatud. Läbivaatamisuurimise avamine oli seega puhtalt kaalutlusõigusest
lähtuv toiming, mis võimaldas hagejal saada soodustust, mida tal ei oleks olnud õigust nõuda, kui seda uurimist ei oleks avatud.
Asjaolu, et institutsioonid ei andnud hagejale teisi soodustusi, ei saa pidada piisavalt ilmseks rikkumiseks, mis tooks kaasa
ühenduse lepinguvälise vastutuse EÜ artikli 288 teise lõigu alusel.
Teise võimalusena esitab nõukogu kolm lisaargumenti. Esiteks sisaldas määruse nr 2380/98 tagasiulatuvat jõudu käsitlev otsus
kaalutluselementi küsimuse osas, kas läbivaatamisuurimise asjaolud lubavad või õigustavad kõrvalekaldumist üldreeglist, mille
kohaselt läbivaatamisuurimise alusel vastuvõetavad meetmed on üksnes tulevikku suunatud. Teiseks ei jätnud nõukogu läbivaatamisuurimise
tulemusi tahtlikult tähelepanuta. Nõukogu kaalus, kas määrusele nr 2380/98 oleks võimalik anda tagasiulatuvat jõudu, kui oli
teada, et tegemist oli esimese korraga, kui esialgset teavet läbivaatamise raames kasutati, ning kui oli selge, et tehtavad
järeldused ei seondu edaspidise perioodiga. Nõukogu leidis sellegipoolest, et läbivaamisele kohalduvate sätete ja varasema
sarnase pretsendendi puudumisel ei ole selline lahendus võimalik. Nõukogu ei saanud ette näha, et Esimese Astme Kohus ei asu
temaga samale seisukohale. Kuna tegemist oli erandjuhtumiga, oli eksimise võimalus liiga suur. Lisaks oli nõukogu tagasiulatuva
jõu andmisest keeldudes lihtsalt sunnitud kohaldama alusmäärust mittediskrimineerival viisil olukorrale, mille jaoks alusmääruses
ei ole lahendust ette nähtud; õigusnormi kohaldamine analoogia alusel on väga problemaatiline. Kolmandaks ei ole tähtsust
asjaolul, et hageja juhtis institutsioonide tähelepanu määruse nr 2380/98 tagasiulatuva jõu puudumise tagajärgedele, eriti
kuna institutsioonid ei eiranud seda märguannet, vaid jõudsid lihtsalt teistsugusele järeldusele.
Ka ei leidnud aset võimu kuritarvitamine, kuna tagasiulatuv kohaldamine lükati tagasi läbivaatamismenetluse alusel võetavate
meetmete tulevikku suunatuse tõttu ja seetõttu, et määrus nr 2380/98 võeti vastu selles välja toodud eesmärkide saavutamiseks
ainu- või peamiselt vajalikel põhjustel.
Käesoleval juhul on nõukogu käitumise puhul tegemist üksnes „eksliku, kuid vabandatava lähenemisega lahendamata õigusprobleemile”,
mis ei too kaasa ühenduse lepinguvälist vastutust EÜ artikli 288 teise lõigu alusel.
Komisjon tõi kohtuistungil välja, et käesoleval juhul on nõukogu määruse nr 2380/98 vastvõtmise teel lihtsalt vabatahtlikult
korrigeerinud määruse nr 1567/97 liiga kitsast ja ranget kohaldamist, et aidata taolisi osapooli nagu hageja. Kuna alusmäärus
ei sisaldanud sätteid menetluse taasavamise kohta, avati läbivaatamisuurimine alusmääruse artikli 11 lõike 3 alusel. Lisaks
tunnustab väljakujunenud kohtupraktika institutsioonide suurt kaalutlusõigust seoses uurimisperioodi üle otsustamisega. Seega
soovisid institutsioonid lihtsalt läbi viia kehtivate meetmete läbivaatamise. Alles kohtuotsuses Medici Grimm I ilmnes, et
alusmääruse läbivaatamise kohta käivad sätted ei ole antud asjas kohaldatavad. Seoses uute ja erandlike asjaoludega ei saa
sellest teha järeldust, et nõukogu on kirjeldatud viisil tegutsedes ilmselgelt ja tõsiselt eiranud oma kaalutlusõiguse piire.
Käesoleval juhul ei ole tegemist ühenduse õiguse piisavalt ilmse rikkumisega, mis tooks kaasa ühenduse lepinguvälise vastutuse
tekke.

Esimese Astme Kohtu hinnang
Käesolevas asjas etteheidetav õigusvastane käitumine tugineb sisuliselt asjaolule, et nõukogu ei ole määruse nr 2380/98 vastuvõtmisel
arvestanud kõiki hageja poolt Lucci Creationi toodete importi käsitleva läbivaatamisuurimise järeldustest tulenevaid tagajärgi,
jättes andmata tagasiulatuva jõu sellele impordile kohaldatava dumpinguvastase tollimaksu maksumäära muudatusele.
Nii nagu märgib hageja, on väljakujunenud kohtupraktika kohaselt otsustav kriteerium selleks, et tuvastada, kas ühenduse õiguse
rikkumine on piisavalt selge, see, et ühenduse institutsioon on ilmselgelt ja tõsiselt eiranud oma kaalutlusõiguse piire.
Kui institutsiooni kaalutlusõiguse ulatus on väga väike või olematu, võib piisavalt ilmseks rikkumiseks pidada lihtsalt ühenduse
õiguse rikkumist (eespool viidatud kohtuotsus Bergaderm ja Goupil
v
. komisjon, punktid 41–44, ja eespool viidatud kohtuotsus EnBW Kernkraft
v
. komisjon, punkt 87). Täpsemalt, kui tuvastatakse eiramine, mida analoogsetel asjaoludel tavapäraselt ettevaatlik ja hoolas
haldusorgan ei oleks toime pannud, võib järeldada, et institutsiooni käitumine kujutas endast õigusrikkumist, mis toob kaasa
ühenduse vastutuse EÜ artikli 288 alusel (Esimese Astme Kohtu 12. juuli 2001. aasta otsus liidetud kohtuasjades T‑198/95,
T‑171/96, T‑230/97, T‑174/98 ja T‑225/99: Comafrica ja Dole Fresh Fruit Europe
v.
komisjon, EKL 2001, lk II-1975, punkt 134).
Ühenduse lepinguvälise vastutuse süsteem võtab arvesse nii lahendatavate olukordade keerukust kui probleeme õigusaktide kohaldamisel
või tõlgendamisel (Euroopa Kohtu 5. märtsi 1996. aasta otsus liidetud kohtuasjades C‑46/93 ja C‑48/93: Brasserie du pêcheur ja Factortame, EKL 1996, lk I‑1029, punkt 43, ja 10. detsembri 2002. aasta otsus kohtuasjas C‑312/00 P: komisjon
v.
Camar ja Tico, EKL 2002, lk I‑11355, punkt 52).
Lisaks ei saa üksikisikutele ühenduse õigusest tulenev kaitse muutuda sõltuvalt sellest, kas kahju tekitas ühenduse või liikmesriigi
ametivõim (eespool viidatud kohtuotsus Bergaderm ja Goupil
v.
komisjon, punkt 41). Seetõttu tuleb tõdeda, et selleks, et teha kindlaks, kas ühenduse õiguse rikkumine ühenduse institutsiooni
poolt kujutab endast ühenduse õiguse piisavalt ilmset rikkumist, peab kahju hüvitamise nõuet läbivaatav ühenduse kohus, samamoodi
nagu näiteks vaidlustes liikmesriigi vastutuse üle ühenduse õiguse rikkumise korral, arvestama kõiki talle lahendamiseks antud
olukorda iseloomustavaid asjaolusid ja seda, et nende asjaolude hulka kuuluvad ka rikutud õigusnormi selgus ja täpsus ning
tahtlus võimaliku õigusvea tegemisel või õigusvea vabandamatus (vt analoogiline Euroopa Kohtu 4. juuli 2000. aasta otsus kohtuasjas
C‑424/97: Haim, EKL 2000, lk I‑5123, punkt 43, ja 4. detsembri 2003. aasta otsus kohtuasjas C‑63/01: Evans,EKL 2003, lk I‑14447, punkt 86).
Esiteks tuleb käesolevas asjas kindlaks teha, kas nõukogul oli määruse nr 2380/98 vastuvõtmisel kaalutlusõigus seoses Lucci
Creationi toodete impordile kohaldatava dumpinguvastase tollimaksu maksumäära muudatuse tagasiulatuva jõuga.
Esimese Astme Kohus leidis kohtuotsuse Medici Grimm I punktis 87, et kuna institutsioonid on läbivaatamisuurimise raames tuvastanud,
et üks neist teguritest, mille põhjal lõplik dumpinguvastane tollimaks määrati, puudub, ei ole määruse nr 1567/97 vastuvõtmisel
enam täidetud üks alusmääruse artiklis 1 ettenähtud tingimustest ja et Lucci Creationi ühendusse suunatud ekspordi suhtes
kohaldatavad kaubanduse kaitsemeetmed ei ole enam vajalikud. Neil tingimustel olid institutsioonid kohustatud arvestama kõikide
kõnealuse uurimisperioodi kasuks otsustamisest tulenevate tagajärgedega ja kuna nad tuvastasid, et Lucci Creation ei olnud
kõnealusel perioodil kasutanud dumpingut, pidid nad andma selle tuvastamise tagajärgedele tagasiulatuva jõu.
Sellest tuleneb, et kuna nõukogu tuvastas, et Lucci Creation ei kasutanud kõnealusel perioodil dumpingut, ei olnud tal õigust
kohaldada hageja impordile dumpinguvastast tollimaksu. Õiguslikult puudus nõukogul seega kaalutlusõigus ja ta oleks pidanud
sellise tollimaksu maksumäära muudatusele andma tagasiulatuva jõu.
Nõukogu vastupidise argumendiga läbivaatamisuurimise alusel vastuvõetud meetmete etteulatuva jõu kohta ei saa nõustuda. Tegelikult
leidis Esimese Astme Kohus kohtuotsuses Medici Grimm I, et kuna määruse nr 2380/98 vastuvõtmisele eelnenud uurimisperiood
oli sama kui määruse nr 1567/97 vastuvõtmisele viinud menetluse puhul, ei olnud tegemist läbivaatamismenetlusega, vaid algse
uurimise taasavamisega.
Lisaks ei ole tähtsust asjaolul, et määruse nr 2380/98 vastuvõtmisele viinud uurimise avamine võis olla nõukogu kaalutlusõigusest
sõltuv poliitiline samm, millel, juhul kui see ka nii on, ei ole tähtsust niivõrd, kui taasavamise kasuks otsustamine ei saanud
kuidagi mõjutada alusmäärusest nõukogule tulenevaid kohustusi.
Sellegipoolest ei piisa nõukogu kaalutlusõiguse puudumisest seoses määruse nr 2380/98 tagasiulatuva jõuga selleks, et asuda
seisukohale, et käesoleval juhul on tegemist alusmääruse artikli 1 lõike 1 piisavalt ilmse rikkumisega, mis toob kaasa ühenduse
vastutuse. Tegelikult tuleb veel lisaks arvestada lahendatava olukorra keerukust, probleeme õigusaktide kohaldamisel või tõlgendamisel,
rikutud õigusnormi selgust ja täpsust ning tahtlust võimaliku õigusvea tegemisel või õigusvea vabandamatust.
Käesoleval juhul toob nõukogu sisuliselt välja, et on teinud vabandatava vea, kuna juhtumi asjaolud esinesid esmakordselt,
ning et ta toimis heauskselt, otsustades mitte anda tagasiulatuvat jõudu määrusele nr 2380/98.
Sellega seoses tuleb esiteks välja tuua, et nii määrusest nr 2380/98 kui kõigist selle vastuvõtmisele eelnenud menetlustest
tuleneb, et institutsioonid algatasid läbivaatamismenetluse, mitte ei taasavanud algset menetlust. Alles alates kohtuotsuse
Medici Grimm I tegemisest selgus õiguslik olukord ja institutsioonide läbiviidud menetlus kvalifitseeriti ümber.
Teiseks tuleneb läbivaatamisele kohaldatavatest põhimõtetest, eriti alusmääruse artikli 11 lõikest 6, et läbivaatamise alusel
vastuvõetavad meetmed on tulevikku suunatud, teatavate läbivaatamise alusel antud määruste võimalik tagasiulatuv jõud on lubatud
ainult teatavatel piiratud tingimustel, mis käesoleval juhul ei ole täidetud. Lisaks ei ole olemas sarnast varasemat pretsedenti.
Kolmandaks näitab määruse nr 2380/98 19. põhjenduse teine lõik selgelt, et nõukogu ei ole jätnud tähelepanuta hageja poolt
enne määruse nr 2380/98 esitatud argumente, vaid jõudis pärast nende kaalumist teistsugusele järeldusele.
Neljandaks, isegi kui määruse nr 2380/98 vastuvõtmine ei sisaldanud majanduspoliitilist otsustust, tõstatas see siiski keerulise
õigusliku küsimuse, millel ei olnud varasemat pretsedenti ja mis leidis lahenduse alles siis, kui Esimese Astme Kohus tegi
kohtuotsuses Medici Grimm I otsuse nimetatud määruse õiguspärasuse kohta.
Viiendaks ei ole tuvastatud, et nõukogu on võimu kuritarvitanud. Väljakujunenud kohtupraktika kohaselt on ühenduse institutsiooni
õigusakti puhul võimu kuritarvitamisega tegemist vaid siis, kui see on vastu võetud eranditult või peamiselt muude kui selles
märgitud eesmärkide saavutamiseks (Euroopa Kohtu 25. juuni 1997. aasta otsus kohtuasjas C‑285/94: Itaalia
v.
komisjon, EKL 1997, lk I‑3519, punkt 52, ja Esimese Astme Kohtu 20. märtsi 2001. aasta otsus kohtuasjas T‑52/99: T. Port
v.
komisjon, EKL 2001, lk II‑981, punkt 53) ja võimu kuritarvitamist võib tuvastada ainult objektiivsete, asjakohaste ja vasturääkivusteta
tõendite põhjal (Esimese Astme Kohtu 24. aprilli 1996. aasta otsus liidetud kohtuasjades T‑551/93, T‑231/94–T‑234/94: Industrias Pesqueras Campos jt
v.
komisjon, EKL 1996, lk II‑247, punkt 168, ja eespool viidatud kohtuotsus T. Port
v.
komisjon, punkt 53).
Käesoleval juhul ei ole hageja millegagi tõendanud, et nõukogu on keeldunud andmast määrusele nr 2380/98 tagasiulatuvat jõudu
eranditult või peamiselt muude kui selles märgitud eesmärkide saavutamiseks.
Vastupidi, nõukogu keeldus andmast määrusele nr 2380/98 tagasiulatuvat jõudu mitte eranditult või peamiselt selleks, et karistada
importijad, kes ei osalenud esialgses uurimises ja jäid ilma tasutud dumpinguvastase tollimaksu tagasimaksmise võimalusest,
vaid seepärast, et komisjon leidis tol ajahetkel mõistlikult hoomatavas õiguslikus ja faktilises kontekstis, et tegelikult
oli tehtud läbivaatamisuurimine ja et selle alusel vastuvõetud meetmed saavad olla ainult tulevikku suunatud. Lisaks kinnitavad
määruse nr 2380/98 kaheksandas põhjenduses algsest uurimisperioodist lähtumise õigustamine kiiruse kaalutlustega ja selle
valiku/otsustuse „erandlikuks” nimetamine, et institutsioonid oli veendunud, et tegemist on läbivaatamisega.
Lisaks ei ole eespool punktis 18 väljatoodud nõukogu põhjendus määrusele nr 2380/98 tagasiulatuva jõu andmisest keeldumise
kohta asjakohane võimaliku võimu kuritarvitamise analüüsimiseks. Kuigi see põhjendus on kahtlemata kohmakas, on ta teisejärguline,
võrreldes peamise esitatud põhjendusega, millest üksi piisab ja mille kohaselt läbivaatamismenetlus, mille raames nõukogu
tegutses, on oma olemusest tulenevalt tulevikku suunatud.
Seetõttu ei ole vastupidiselt hageja väitele, neid asjaolusid silmas pidades ja vastupidiste tõendite puudumisel, võimalik
asuda seisukohale, et nõukogu on võimu kuritarvitanud või rikkunud tahtlikult alusmääruse artikli 1 lõiget 1.
Neil asjaoludel ei nähtu, et nõukogu oleks rikkunud piisavalt ilmselt alusmääruse artikli 1 lõiget 1, et tekiks ühenduse lepinguväline
vastutus. Hageja argumentatsioon tuleb seega tagasi lükata, ilma et oleks vaja kontrollida, kas kõnealuse sätte eesmärgiks
on anda õigusi üksikisikutele.
Kuna ühenduse lepinguvälise vastutuse tekkimise tingimus, mis on seotud kõnealuse institutsiooni käitumisega, ei ole seetõttu
täidetud, tuleb hagi jätta rahuldamata, ilma et oleks vaja kontrollida nimetatud vastutuse tekkimise teisi tingimusi.

Kohtukulud
Kodukorra artikli 87 lõike 2 alusel on kohtuvaidluse kaotanud pool kohustatud hüvitama kohtukulud, kui vastaspool on seda
nõudnud. Kuna kohtuotsus on tehtud hageja kahjuks, mõistetakse kohtukulud vastavalt kostja nõudele välja hagejalt.
Vastavalt kodukorra artikli 87 lõikele 4, mille kohaselt menetlusse astuvad institutsioonid kannavad ise oma kohtukulud, kannab
komisjon menetlusse astujana ise oma kohtukulud.
Esitatud põhjendustest lähtudes
ESIMESE ASTME KOHUS (neljas koda)
otsustab:
1.
Jätta hagi rahuldamata.
2.
Jätta hageja kanda tema enda kohtukulud ning lisaks mõista temalt välja nõukogu kohtukulud.
3.
Jätta komisjoni kohtukulud tema enda kanda.
Legal
Mengozzi
Wiszniewska-Białecka
Kuulutatud avalikul kohtuistungil 26. jaanuaril 2006 Luxembourgis.
Kohtusekretär

Koja esimees
E. Coulon

H. Legal
Kohtumenetluse keel: inglise.