CELEX: 62005TJ0029
Konkurence
Aizliegtas vienošanās
Spānijas jēltabakas iepirkuma un pirmapstrādes tirgus
Lēmums, ar kuru konstatē EKL 81. panta pārkāpumu
Cenu noteikšana un tirgus sadale
Paziņojuma par iebildumiem un apstrīdētā lēmuma savstarpēja atbilstība
Tiesības uz aizstāvību
Konkrētā tirgus definīcija
Naudas sodi
Pārkāpuma smagums
Atbildību pastiprinoši apstākļi
Vadītāja loma
Sadarbība

Tiesvedības priekšvēsture
Prasītāja
Deltafina SpA
ir Itālijas sabiedrība, kuras galvenā darbība ir jēltabakas pirmapstrāde un apstrādātās tabakas tirdzniecība. Tā 100 % pieder
ASV sabiedrībai
Universal Corp
. un, izmantojot pēdējās minētās 100 % meitas uzņēmumu, ASV sabiedrībai
Universal Leaf Tobacco Company Inc.
(turpmāk tekstā – “
Universal Leaf
”).

Universal Leaf
pilnībā pieder arī viss kapitāls
Tabacos Españoles, SL
(turpmāk tekstā – “
Taes
”), vienā no četriem tabakas pirmapstrādes uzņēmumiem Spānijā (turpmāk tekstā – “apstrādātāji” vai “Spānijas apstrādātāji”).
Turpmāk vārdi “
Universal
grupa” būs norāde uz grupu, pie kuras pieder dažādās šī sprieduma 1. un 2. punktā minētās sabiedrības.
Eiropas Kopienu Komisija, kuras rīcībā bija informācija, ka Spānijas jēltabakas apstrādātāji un ražotāji esot pieļāvuši EKL
81. panta pārkāpumu, 2001. gada 3. un 4. oktobrī veica pārbaudi atbilstoši Padomes 1962. gada 6. februāra Regulas Nr. 17,
Pirmās regulas par [EKL 81.] un [EKL 82.] panta īstenošanu (OV 1962, 13, 204. lpp.), 14. pantam triju no šo apstrādātāju telpās,
proti,
Compañia española de tabaco en rama, SA
(turpmāk tekstā – “
Cetarsa
”),
Agroexpansión, SA
un
World Wide Tobacco España, SA
(turpmāk tekstā – “
WWTE
”), kā arī
Asociación Nacional de Empresas Transformadoras de Tabaco
(turpmāk tekstā – “
Anetab
”).
Komisija 2001. gada 3. oktobrī veica pārbaudes arī
Maison des métiers du tabac
un Eiropas Tabakas apstrādātāju federācijas telpās, kā arī
Federación nacional de cultivadores de tabaco
(turpmāk tekstā – “
FNCT
”) telpās 2001. gada 5. oktobrī.
Ar 2002. gada 16. janvāra vēstuli apstrādātāji un
Anetab
, atsaucoties uz Komisijas paziņojumu par naudas sodu neuzlikšanu vai to apmēra samazināšanu lietās par aizliegtām vienošanās
(OV 1996, C 207, 4. lpp.; turpmāk tekstā – “paziņojums par sadarbību”), pauda Komisijai savu vēlmi sadarboties.
Ar 2002. gada 21. janvāra vēstuli tie nosūtīja Komisijai zināmu informāciju.
Ar 2002. gada 15. februāra vēstuli
Universal Leaf
informēja Komisiju, ka tā pilnībā atbalsta
Taes
iniciatīvu sadarboties atbilstoši paziņojumam par sadarbību. Tā arī norādīja Komisijai, ka
Deltafina
sadarbojas ar
Taes
rakstveida ziņojuma sagatavošanā, kurā tiek aprakstīta pēdējās minētās loma un darbības Spānijas tabakas tirgū, un ka tā cer,
ka arī
Deltafina
varētu saņemt no paziņojuma par sadarbību izrietošās priekšrocības.
2002. gada 18. februārī
Taes
nosūtīja Komisijai šī sprieduma 8. punktā minēto rakstveida ziņojumu.
Pēc tam, pamatojoties uz Regulas Nr. 17 11. pantu, Komisija nosūtīja vairākus informācijas pieprasījumus Spānijas apstrādātājiem,
Anetab
un
FNCT
. Tā lūdza informāciju arī no Spānijas Lauksaimniecības, zvejas un pārtikas ministrijas (turpmāk tekstā – “Lauksaimniecības
ministrija”) par Spānijas tiesisko regulējumu lauksaimniecības preču jomā.
2003. gada 11. decembrī Komisija uzsāka procedūru, kas ir šīs lietas pamatā, un pieņēma paziņojumu par iebildumiem, ko tā
adresēja 20 uzņēmumiem un asociācijām, tostarp Spānijas apstrādātājiem
Deltafina
,
Universal
,
Universal Leaf
,
Anetab
un
FNCT
.
Attiecīgajiem uzņēmumiem un asociācijām bija piekļuve Komisijas izmeklēšanas lietas materiāliem
CD‑ROM
kopijas veidā, kas tiem tika nosūtīta, un tie nosūtīja rakstveida apsvērumus, atbildot uz Komisijas norādītajiem iebildumiem.
Deltafina
savus rakstveida apsvērumus par iebildumiem iesniedza 2004. gada 1. martā.
2004. gada 29. martā notika uzklausīšana, kurā piedalījās
Deltafina
.
Pēc konsultācijām ar Konkurences ierobežojumu un monopoluzņēmumu padomdevēju komiteju un ņemot vērā uzklausīšanas amatpersonas
galīgo ziņojumu 2004. gada 20. oktobrī Komisija pieņēma Lēmumu C(2004) 4030, galīgā redakcija, saistībā ar [EKL] 81. panta
1. punktā izklāstīto procesu [par EKL 81. panta piemērošanas procedūru] (Lieta COMP/C.38.238/B.2 – Jēltabaka – Spānija) (turpmāk
tekstā – “apstrīdētais lēmums”), kura kopsavilkums publicēts 2007. gada 19. aprīļa
Eiropas Savienības Oficiālajā Vēstnesī
(OV L 102, 14. lpp.).
Apstrīdētais lēmums attiecas uz divām noslēgtām un Spānijas jēltabakas tirgū īstenotām horizontālām aizliegtām vienošanās.
Pirmās aizliegtās vienošanās, kurā piedalījās apstrādātāji un
Deltafina
, priekšmets bija katru gadu laikposmā no 1996. līdz 2001. gadam noteikt (maksimālās) vidējās piegādes cenas visiem jēltabakas
veidiem un savstarpēji sadalīt visus jebkuras šķirnes jēltabakas daudzumus, ko katrs apstrādātājs var iegādāties no ražotājiem
(skat. it īpaši apstrīdētā lēmuma 74.–76. un 276. apsvērumu). No 1999. līdz 2001. gadam apstrādātāji un
Deltafina
arī savstarpēji vienojās par cenu robežām katrai jēltabakas šķirnei pēc kvalitātes, kā tas norādīts “audzēšanas līgumu” pielikumos
ietvertajās shēmās, un piemērojamajiem papildnosacījumiem, proti, vidējām minimālajām cenām katram ražotājam un katrai ražotāju
grupai (skat. it īpaši apstrīdētā lēmuma 77.–83. un 276. apsvērumu).
Šī sprieduma 16. punktā aprakstītā aizliegtā vienošanās turpmāk tiks norādīta ar vārdiem “apstrādātāju aizliegtā vienošanās”.
Otrā apstrīdētajā lēmumā norādītā aizliegtā vienošanās attiecas uz trīs Spānijas lauksaimniecības savienībām, proti,
Asociación agraria de jóvenes agricultores
(turpmāk tekstā – “
ASAJA
”),
Unión de pequeños agricultores
(turpmāk tekstā – “
UPA
”) un
Coordinadora de organizaciones de agricultores y ganaderos
(turpmāk tekstā – “
COAG
”), kā arī
Confederación de cooperativas agrarias de España
(turpmāk tekstā – “
CCAE
”). Šīs aizliegtās vienošanās mērķis bija katru gadu laikposmā no 1996. līdz 2001. gadam noteikt cenu robežas katrai jēltabakas
šķirnei pēc kvalitātes, kā tas norādīts “audzēšanas līgumu” pielikumos ietvertajās shēmās, un piemērojamajiem papildnosacījumiem
(skat. it īpaši apstrīdētā lēmuma 77.–83. un 277. apsvērumu).
Šī sprieduma 18. punktā aprakstītā aizliegtā vienošanās turpmāk tiks norādīta ar vārdiem “ražotāju pārstāvju aizliegtā vienošanās”.
Apstrīdētajā lēmumā Komisija uzskata, ka katra šī aizliegtā vienošanās ir EKL 81. panta 1. punkta vienots un turpināts pārkāpums
(skat. it īpaši apstrīdētā lēmuma 275.–277. apsvērumu).
Šī lēmuma 1. pantā atbildību par apstrādātāju aizliegto vienošanos tā piedēvē deviņiem uzņēmumiem, tostarp Spānijas apstrādātājiem
un
Deltafina
, un ražotāju pārstāvju aizliegto vienošanos –
ASAJA
,
UPA
,
COAG
un
CCAE
(turpmāk tekstā visas kopā sauktas – “ražotāju pārstāvji”).
Apstrīdētā lēmuma 2. pantā Komisija liek šiem uzņēmumiem un ražotāju pārstāvjiem nekavējoties izbeigt, ja tie to jau nav izdarījuši,
1. pantā minētos pārkāpumus un atturēties no jebkādas ierobežojošas darbības, kam ir tāds pats vai līdzīgs mērķis vai sekas.
Apstrīdētā lēmuma 3. pantā tika noteikti šādi naudas sodi:
–
Deltafina
: EUR 11 880 000;
–
Cetarsa
: EUR 3 631 500;
–
Agroexpansión
: EUR 2 592 000;
–
WWTE
: EUR 1 822 500;
–
Taes
: EUR 108 000;
–
ASAJA
: EUR 1000;
–
UPA
: EUR 1000;
–
COAG
: EUR 1000;
–
CCAE
: EUR 1000.

Deltafina
uzliktā naudas soda summā tiek ņemta vērā it īpaši vadītājas loma, kas tai bija apstrādātāju aizliegtajā vienošanās (apstrīdētā
lēmuma 435. un 436. apsvērums). Ņemot vērā šo lomu, Komisija palielināja naudas soda pamatsummu par 50 % vainu pastiprinošu
apstākļu dēļ.
Deltafina
tomēr par 40 % tika samazināta naudas soda pamatsumma vainu mīkstinošu apstākļu dēļ (apstrīdētā lēmuma 437. un 438. apsvērums)
un par 10 % tika samazināta naudas sodas summa sakarā ar tās sadarbību administratīvajā procesā (apstrīdētā lēmuma 448.–456. apsvērums).
No apstrīdētā lēmuma 3. panta arī izriet, ka
WWTE
mātes sabiedrības ir solidāri atbildīgas par
WWTE
uzliktā naudas soda samaksu un
Agroexpansión
mātes sabiedrība – par
Agroexpansión
uzliktā naudas soda samaksu.

Procedūra un lietas dalībnieku prasījumi
Ar prasības pieteikumu, kas Pirmās instances tiesas [tagad – Vispārējā tiesa] kancelejā iesniegts 2005. gada 20. janvārī,
prasītāja cēla šo prasību.
Pēc tiesneša referenta ziņojuma Pirmās instances tiesa (ceturtā palāta) nolēma sākt mutvārdu procesu un tās Reglamenta 64. pantā
paredzēto procesa organizatorisko pasākumu ietvaros uzaicināja lietas dalībniekus iesniegt noteiktus dokumentus un rakstveidā
atbildēt uz jautājumiem. Lietas dalībnieki izpildīja šos lūgumus noteiktajā termiņā.
Tika uzklausīti lietas dalībnieku mutvārdu paskaidrojumi un to atbildes uz jautājumiem, kurus Pirmās instances tiesa uzdeva
2009. gada 9. jūnija tiesas sēdē.

Deltafina
prasījumi Vispārējai tiesai ir šādi:
–        atcelt apstrīdēto lēmumu;
–        pakārtoti – samazināt naudas soda apmēru;
–        piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
Komisijas prasījumi Vispārējai ir šādi:
–        noraidīt prasību kā daļēji nepieņemamu un katrā ziņā kā pilnībā nepamatotu;
–        piespriest prasītājai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus;
–        pretējā gadījumā katrs lietas dalībnieks sedz savus tiesāšanās izdevumus pats, ja prasītājai spriedums ir tikpat nelabvēlīgs
kā Komisijai, vai piespriest prasītājai segt savus tiesāšanās izdevumus pašai, kā arī atlīdzināt daļu Komisijas tiesāšanās
izdevumu, ja prasītājai spriedums ir lielākajā daļā nelabvēlīgs.

Juridiskais pamatojums
Savas prasības pamatojumam
Deltafina
norāda 11 pamatus par:
–        pirmkārt, EKL 81. panta 1. punkta pārkāpumu, Padomes 2002. gada 16. decembra Regulas (EK) Nr. 1/2003 par to konkurences noteikumu
īstenošanu, kas noteikti [EKL] 81. un 82. pantā (OV 2003, L 1, 1. lpp.), 23. panta 2. punkta a) apakšpunkta pārkāpumu, tiesiskuma
principa un personiskās atbildības principa pārkāpumu, kā arī pamatojuma neesamību un pilnvaru nepareizu izmantošanu;
–        otrkārt, par Regulas Nr. 1/2003 27. panta 1. un 2. punkta pārkāpumu, tiesību uz aizstāvību pārkāpumu un tiesību uz lietas
taisnīgu izskatīšanu pārkāpumu, būtisku formas prasību pārkāpumu un tiesiskuma principa pārkāpumu, tiesiskās noteiktības principa
pārkāpumu un samērīguma principa pārkāpumu, kā arī pamatojuma neesamību un pilnvaru nepareizu izmantošanu;
–        treškārt, par EKL 81. panta 1. punkta pārkāpumu, Regulas Nr. 1/2003 2. panta pārkāpumu un Pamatnostādņu par [EKL] 81. un 82. pantā
esošo jēdzienu “iespaidot tirdzniecību” (OV 2004, C 101, 81. lpp.) 43. punkta pārkāpumu, kā arī pamatojuma nenorādīšanu;
–        ceturtkārt, par Regulas Nr. 1/2003 2. panta un 23. panta 2. punkta pārkāpumu, Pamatnostādņu sodanaudas [naudas soda] noteikšanai,
piemērojot regulas Nr. 17 15. panta 2. punktu un [EOTK] līguma 65. panta 5. punktu, 1.A punkta un 5. punkta d) apakšpunkta
(OV 1998, C 9, 3. lpp.; turpmāk tekstā – “pamatnostādnes”) pārkāpumu un samērīguma principa, vienlīdzīgas attieksmes un vienlīdzīga
soda principa pārkāpumu, kā arī par pamatojuma nenorādīšanu un pilnvaru nepareizu izmantošanu;
–        piektkārt, par Regulas Nr. 1/2003 23. panta 3. punkta pārkāpumu, pamatnostādņu 1.B punkta pārkāpumu un vienlīdzīgas attieksmes
principa pārkāpumu, kā arī par pilnvaru nepareizu izmantošanu;
–        sestkārt, par Regulas Nr. 1/2003 23. panta 3. punkta pārkāpumu un pamatnostādņu 2. punkta pārkāpumu, kā arī par pamatojuma
nenorādīšanu un pilnvaru nepareizu izmantošanu;
–        septītkārt, par Regulas Nr. 1/2003 23. panta 3. punkta pārkāpumu un pamatnostādņu 3. punkta pārkāpumu, kā arī par pilnvaru
nepareizu izmantošanu;
–        astotkārt, par Regulas Nr. 1/2003 23. panta 2. punkta pārkāpumu un pamatnostādņu 5. punkta a) apakšpunkta pārkāpumu;
–        devītkārt, par Regulas Nr. 1/2003 23. panta 3. punkta pārkāpumu, pamatnostādņu preambulas un 4. punkta pārkāpumu, paziņojuma
par sadarbību B punkta e) apakšpunkta un D punkta pārkāpumu un par vienlīdzīgas attieksmes principa pārkāpumu, kā arī par
pamatojuma nenorādīšanu un pilnvaru nepareizu izmantošanu;
–        desmitkārt, par Regulas Nr. 1/2003 23. panta 3. punkta pārkāpumu, pamatnostādņu 5. punkta b) apakšpunkta pārkāpumu un samērīguma
principa pārkāpumu, kā arī par pilnvaru nepareizu izmantošanu;
–        un vienpadsmitkārt, par vienlīdzīgas attieksmes principa pārkāpumu, par principa par aizliegumu piemērot sodu ar atpakaļejošu
spēku pārkāpumu un par tiesiskās paļāvības aizsardzības principa pārkāpumu, kā arī par pilnvaru nepareizu izmantošanu.
Pirmie trīs pamati ir norādīti primāri un ir saistīti ar prasījumiem atcelt apstrīdēto lēmumu. Nākamie septiņi pamati ir norādīti
pakārtoti un ir saistīti ar prasījumiem par naudas soda summas samazinājumu. Pēdējais pamats ir norādīts ļoti pakārtoti gadījumam,
ja tiktu noraidīti pirmie septiņi pamati, un tā mērķis ir naudas soda summas samazinājums.
1.
Par iebildumu par pilnvaru nepareizu izmantošanu pieņemamību
Dažādo pamatu sakarā, kurus
Deltafina
norāda savas prasības pamatojumam, izņemot trešā un astotā pamata sakarā, tā pārmet Komisijai pilnvaru nepareizu izmantošanu.
Šajā sakarā ir jāatgādina, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru pilnvaru nepareizas izmantošanas jēdziens faktiski attiecas
uz administratīvu iestādi, kas savas pilnvaras izmantojusi citiem mērķiem, nevis tiem, kuru sasniegšanai tai šīs pilnvaras
piešķirtas. Lēmumā pilnvaras nepareizi izmantotas tikai tad, ja tas, pamatojoties uz objektīvām, nozīmīgām un saskaņotām pazīmēm,
izrādās pieņemts tikai vai vismaz lielākā daļā, lai sasniegtu citus mērķus, nevis iecerētos vai lai izvairītos no procedūras,
kas īpaši paredzēta EK līgumā, lai novērstu lietas apstākļus (Tiesas 1990. gada 13. novembra spriedums lietā C‑331/88
Fedesa
u.c.,
Recueil
, I‑4023. lpp., 24. punkts, un 2007. gada 25. janvāra spriedums lietā C‑407/04 P
Dalmine
/Komisija, Krājums, I‑829. lpp., 99. punkts).
Šajā gadījumā ir jākonstatē, ka
Deltafina
ļoti abstrakti tikai norāda uz virkni iebildumu par pilnvaru nepareizu izmantošanu, ne mazākajā mērā nesniedzot nevienu norādi
vai argumentu to pamatojumam, pat neprecizējot, kāds ir Komisijas patiesais mērķis, pieņemot apstrīdēto lēmumu. Šie iebildumi
tā, kā tie ir izklāstīti, neatbilst Reglamenta 44. panta 1. punkta c) apakšpunkta prasībām, jo tie nav pietiekami skaidri
un precīzi, lai ļautu atbildētājam sagatavot savu aizstāvību un Vispārējai tiesai spriest par prasību vajadzības gadījumā
bez papildu informācijas (šajā ziņā skat. 1998. gada 14. maija spriedumu lietā T‑352/94
Mo och Domsjö
/Komisija,
Recueil
, II‑1989. lpp., 333. un 334. punkts).
2.
Par prasījumiem atcelt apstrīdēto lēmumu

Par pirmo pamatu par EKL 81. panta 1. punkta pārkāpumu, Regulas Nr. 1/2003 23. panta 2. punkta a) apakšpunkta pārkāpumu un
tiesiskuma principa un personiskās atbildības principa pārkāpumu, kā arī par pamatojuma nenorādīšanu

Deltafina
pirmais norādītais pamats veidots no četrām daļām. Pirmajā daļā tā kritizē faktu, ka Komisija to uzskata par vainīgu pārkāpumā,
kas izdarīts tirgū, kurā
Deltafina
nedarbojas. Otrajā daļā tā apgalvo, ka rīcība, ko, kā tā uzskata, tai pārmet, nav paredzēta ne EKL 81. panta 1. punktā, ne
Regulas Nr. 1/2003 23. panta 2. punkta a) apakšpunktā. Trešajā pamatā tā uzskata, ka Komisija ir kļūdaini kvalificējusi to
kā apstrādātāju aizliegtās vienošanās vadītāju. Visbeidzot ceturtajā pamatā tā apgalvo, ka apstrīdētajā lēmumā Komisija nav
noteikusi konkrēto tirgu.
Vispārējā tiesa izskatīs pirmās divas daļas kopā, pēc tam atsevišķi – trešo un ceturto daļu.
Kas attiecas uz iebildumu par pienākuma norādīt pamatojumu pārkāpumu, uz ko
Deltafina
norāda šajā pamatā, nesaistot to ar kādu no četrām daļām, ir jākonstatē, ka tā nesniedz ne mazākos paskaidrojumus tā izskaidrošanai.
Tādējādi tas ir jānoraida kā nepieņemams atbilstoši Reglamenta 44. panta 1. punkta c) apakšpunktam (skat. šī sprieduma 35. punktu).
Par pirmo un otro pamatu attiecīgi par to, ka Komisija uzskata
Deltafina
par vainīgu pārkāpumā, kurš izdarīts tirgū, kurā tā nedarbojas, un ka
Deltafina
pārmestā rīcība nav paredzēta EKL 81. panta 1. punktā, ne arī Regulas Nr. 1/2003 23. panta 2. punkta a) apakšpunktā
–       Lietas dalībnieku argumenti
Pirmkārt,
Deltafina
norāda, ka tā nedarbojas jēltabakas iepirkuma un apstrādes tirgū Spānijā, tādēļ, pat ja to uzskatītu par konkrēto tirgu, to
nevar saukt pie atbildības par tajā pieņemto rīcību.
Otrkārt,
Deltafina
apgalvo, ka nav piedalījusies nolīgumu izstrādē, kas noslēgti starp apstrādātājiem, un nav tos ieviesusi, jo tai nav ļauts
darboties kā apstrādātājai Spānijā un tādējādi tai nav pilnvaru vienoties un noslēgt līgumus ar Spānijas jēltabakas ražotājiem,
ne arī piedalīties iepērkamās jēltabakas daudzumu sadalē. Tā apgalvo, ka tai nevarot piedēvēt “aktivitāšu autores vai līdzautores”
lomu un vēl jo mazāk apstrādātāju aizliegtās vienošanās aizsācējas lomu, bet, lielākais, “personas, kura ir objektīvā un subjektīvā
ziņā ārpus aizliegtās vienošanās, bet kura netieši atvieglo autoru aktivitātes, klātesot sanāksmēs, informācijas apmaiņā un
saziņā, esot par starpnieku starp dalībniekiem, dokumentu un datu saglabāšanā” lomu. Šāda rīcība neesot paredzēta EKL 81. panta
1. punktā, ne arī Regulas Nr. 1/2003 23. panta 2. punkta a) apakšpunktā, un tādējādi par to nevarot sodīt.
Savu apgalvojumu pamatošanai
Deltafina
atsaucas uz Komisijas 2003. gada 10. decembra Lēmumu 2005/349/EK par procedūru saskaņā ar [EKL] 81. pantu un EEZ līguma 53. pantu
(Lieta COMP/E‑2/37.857 – Organiskie peroksīdi) (OV 2005, L 110, 44. lpp.; turpmāk tekstā – “lēmums par organiskajiem peroksīdiem”).
Tā izklāsta, ka šajā lēmumā Komisija attiecībā pret sabiedrību, kura nepiederēja pie attiecīgās aizliegtās vienošanās, proti,
padomdevēju uzņēmumu
AC‑Treuhand AG
, konstatēja EKL 81. panta 1. punkta pārkāpumu zināmu tā pieņemto darbību dēļ, kurām bija līdzības ar tai pārmesto rīcību.
Tā norāda, ka šis uzņēmums, lai gan tam bija izšķiroša loma aizliegtās vienošanās organizēšanā un ieviešanā un tas tika uzskatīts
par aizliegtās vienošanās “sargātāju”, tika noteikts tikai simbolisks naudas sods EUR 1000 apmērā “situācijas relatīvā nepubliskuma”
dēļ.
Pirmkārt, Komisija apgalvo, ka
Deltafina
tēzei, ka EKL 81. panta 1. punkts nav piemērojams uzņēmumiem, kuri nav tieši iesaistīti atbilstošajā tirgū, nav rodams pamatojums
šī noteikuma formulējumā. Tā piemērošanas nolūkos esot būtiski, ka attiecīgais uzņēmums ir piedalījies konkurenci ierobežojošā
darbībā, kurai vismaz teorētiski ir jūtamas sekas tirdzniecībā starp dalībvalstīm.
Otrkārt, Komisija apgalvo, ka
Deltafina
apgalvojums par to, ka tai pārmestā rīcība neizriet no EKL 81. panta 1. punktā noteiktā aizlieguma, ir ne tikai pilnībā nepamatots,
bet arī ir pretrunā vairākām norādēm prasības pieteikumā.
Turklāt Komisija norāda, ka
Deltafina
pati uzskata, ka tās lomu var pielīdzināt
AC‑Treuhand
lomai lietā, kurā tika pieņemts lēmums par organiskajiem peroksīdiem, un ka par šādu lomu var sodīt saskaņā ar EKL 81. panta
1. punktu.
–       Vispārējās tiesas vērtējums
Attiecībā uz pirmā pamata pirmo daļu ir jānorāda, ka starp lietas dalībniekiem nav strīda par to, ka Spānijā, kas veido šajā
lietā konkrēto ģeogrāfisko tirgu,
Deltafina
neiepērk jēltabaku no ražotājiem, ne arī veic jēltabakas pirmapstrādes darbības. Šajā dalībvalstī
Deltafina
ir aktīva tikai nākamajā posmā, šajā gadījumā iepērkot apstrādāto tabaku ar mērķi to tālākpārdot tabakas ražotājiem.
Tādējādi ir jākonstatē, ka
Deltafina
nedarbojās konkrētajā tirgū, proti, kā tas tiks izklāstīts šī sprieduma 82. punktā, Spānijas jēltabakas iepirkuma un pirmapstrādes
tirgū.
Tomēr no šī secinājuma nebūtu jāsecina, ka Komisijai nebija tiesību sodīt
Deltafina
par EKL 81. panta 1. punkta pārkāpumu.
Kā Pirmās instances tiesa jau nosprieda 2008. gada 8. jūlija sprieduma lietā T‑99/04
AC‑Treuhand
/Komisija (Krājums, II‑1501. lpp.) 122. punktā, uzņēmums var pārkāpt EKL 81. panta 1. punktā paredzēto aizliegumu, ja tā rīcības,
to koordinējot ar citu uzņēmumu rīcību, mērķis ir ierobežot konkurenci īpašajā konkrētajā tirgū kopējā tirgus iekšienē, lai
arī tas obligāti neprasa, lai šis uzņēmums pats darbotos minētajā konkrētajā tirgū.
Šādā pašā izpratnē Pirmās instances tiesa precizēja iepriekš 48. punktā minētā sprieduma lietā
AC‑Treuhand
/Komisija 127. punktā, ka nav izslēgts, ka uzņēmums var piedalīties šāda ierobežojuma īstenošanā pat tad, ja tas neierobežo
pats savu rīcības brīvību tirgū, kurā tas galvenokārt darbojas. Faktiski jebkāda cita interpretācija varētu samazināt EKL
81. panta 1. punktā paredzētā aizlieguma piemērojamību tādējādi, ka tas nonāktu pretrunā tā lietderīgajai iedarbībai un galvenajam
mērķim, kas, aplūkojot [šo pantu] kopsakarā ar EKL 3. panta 1. punkta g) apakšpunktu, ir nodrošināt, lai kopējā iekšējā tirgū
netiek izkropļota konkurence, jo tas neļautu uzņēmumam aktīvi piedalīties konkurences ierobežojumā sakarā ar to, ka šī piedalīšanās
neizriet no saimnieciskās darbības, kas izriet no konkrētā tirgus, kurā šis ierobežojums īstenojas vai kurā tam ir paredzēts
īstenoties. Šī paša sprieduma 128. punktā Pirmās instances tiesa secina, ka, lasot vārdu salikumu “nolīgumi uzņēmumu starpā”
kontekstā ar EKL 81. panta 1. punktā un EKL 3. panta 1. punkta g) apakšpunktā izvirzītajiem mērķiem, tie liek apstiprināt
tādu aizliegtas vienošanās un uzņēmuma, kas ir pārkāpuma izdarītājs, teorijas izpratni, atbilstoši kurai nav nozīmes nozarei
vai tirgum, kurā attiecīgie uzņēmumi darbojas.
Šajā lietā, kas tiks detalizēti izskaidrots šī sprieduma 122.–133. punktā, izrādās, ka
Deltafina
ir aktīvi un tieši piedalījusies kopā ar apstrādātajiem aizliegtā vienošanās, par kuru tā zināja vai nevarēja ignorēt, ka
tās mērķis ir likvidēt vai ierobežot konkurenci jēltabakas nozarē Spānijā.
Šī sprieduma 48. punktā izklāstītais Pirmās instances tiesas vērtējums ir turklāt vēl atbilstošāks šajā lietā, jo
AC‑Treuhand
savā padomdevēja uzņēmuma statusā nekādi nedarbojās attiecīgo ražojumu tirgū, proti, organisko peroksīdu tirgū, kā konkurents
vai piedāvājuma vai pieprasījuma pusē, savukārt
Deltafina
kā galvenais Spānijas apstrādātāju klients darbojās Spānijā tirgū, kas ir tieši pēc tā tirgus, kurā tika īstenotas apstrīdētās
konkurenci ierobežojošās darbības. Turklāt Itālijā
Deltafina
bija klātesoša tajā pašā konkrētajā preču tirgū, par kuru ir šī lieta.
No tā izriet, ka pirmā pamata pirmā daļa ir jānoraida kā nepamatota.
Attiecībā uz šī pamata otro daļu tas balstās uz pieņēmumu, ka
Deltafina
nepiedalījās aktīvi un tieši apstrādātāju aizliegtajā vienošanās tāpat kā pēdējie minētie, bet tikai “netieši” atviegloja
[tās] īstenošanu.
Kā jau norādīts šī sprieduma 50. punktā un kas tiks pierādīts šī sprieduma 122.–133. punktā, šis pieņēmums ir kļūdains.
Katrā ziņā
Deltafina
tēze, ka uzņēmumi, kuri aizliegtā vienošanās piedalās tikai pakārtoti, maznozīmīgi vai pasīvi, nepārkāpj EKL 81. panta 1. punktu
un tādējādi nav sodāmi ar naudas sodu saskaņā ar Regulas Nr. 1/2003 23. panta 2. punktu, arī ir kļūdaina.
Tā iepriekš 48. punktā minētajā spriedumā lietā
AC‑Treuhand
/Komisija Pirmās instances tiesa noraidīja līdzīgu tēzi pēc tam, kad bija atgādinājusi par judikatūru attiecībā uz nosacījumiem,
kuriem uzņēmumam kā aizliegtās vienošanās dalībniekam ir jāatbilst, lai to varētu uzskatīt par pilnībā līdzatbildīgu pārkāpumā
(129.–136. punkts).
Konkrētāk, minētajā spriedumā Pirmās instances tiesa atgādināja, ka uzņēmuma, kurš piedalījies aizliegtā vienošanās, atzīšana
par pilnībā vainojamu pārkāpumā atbilst personiskās atbildības principa prasībām, ja ir izpildīti divi nosacījumi, pirmais
– objektīva rakstura un otrais – subjektīva rakstura.
Attiecībā uz pirmo nosacījumu Pirmās instances tiesa konstatēja, ka saskaņā ar judikatūru tas bija izpildīts attiecībā uz
saistību starp konkurentiem, kuri darbojas tajā pašā atbilstošajā tirgū, kā arī starp šādiem konkurentiem un to klientiem,
ja dalību ņēmušais uzņēmums veicina aizliegtās vienošanās ieviešanu, pat ja pakārtoti, mazsvarīgi vai pasīvi, piemēram, netieši
piekrītot vai nepaziņojot par šo aizliegto vienošanos iestādēm (iepriekš 48. punktā minētais spriedums lietā
AC‑Treuhand
/Komisija, 133. punkts).
Lai nonāktu pie šī secinājuma, Pirmās instances tiesa vispirms norādīja, ka, lai juridiski pietiekami pierādītu, ka uzņēmums
bijis aizliegtās vienošanās dalībnieks, pietiek ar to, ka Komisija pierāda, ka attiecīgais uzņēmums ir piedalījies sanāksmēs,
kurās slēgti pret konkurenci vērsta rakstura nolīgumi, aktīvi pret tiem neiebilstot (iepriekš 48. punktā minētais spriedums
lietā
AC‑Treuhand
/Komisija, 130. punkts). Pirmās instances tiesa piebilda, ka, lai pierādītu, ka uzņēmums ir piedalījies vienotā nolīgumā,
kuru veido darbību, kas nav izdarītas vienlaikus, kopums, Komisijai ir jāpierāda, ka minētais uzņēmums ir centies ar savu
rīcību veicināt kopīgo mērķu, uz ko tiecās visi dalībnieki, sasniegšanu un ka tas zināja par faktisko rīcību, ko bija iecerējuši
vai īstenojuši citi uzņēmumi, lai sasniegtu to pašu mērķi, vai ka tas varēja paredzēt šādu rīcību un ka tas bija gatavs uzņemties
risku. Šajā sakarā Pirmās instances tiesa atgādināja, ka pretlikumīga pasākuma netieša apstiprināšana, publiski nepaziņojot
par norobežošanos no apspriedēs nolemtā vai nepaziņojot par to administratīvām iestādēm, veicina pārkāpuma turpināšanos un
kavē tā atklāšanu. Pirmās instances tiesa uzsvēra, ka šī līdzdalība ir pasīva piedalīšanās pārkāpumā, kas uzņēmumam var radīt
atbildību sakarā ar vienoto nolīgumu. Pirmās instances tiesa precizēja, ka šie principi ir piemērojami
mutatis mutandis
, ņemot vērā ne tikai sanāksmes, kurās ir piedalījušies ne tikai konkurējoši ražotāji, bet arī sanāksmes, kurās piedalījušies
to klienti.
Turklāt Pirmās instances tiesa norādīja iepriekš 48. punktā minētā sprieduma lietā
AC‑Treuhand
/Komisija 131. punktā, ka attiecībā uz uzņēmuma, kura piedalīšanās aizliegtās vienošanās ietvaros nav bijusi tikpat plaša
un intensīva kā citu uzņēmumu piedalīšanās, personiskas atbildības noteikšanu no judikatūras izriet, ka, ja nolīgumiem un
saskaņotām darbībām EKL 81. panta 1. punkta izpratnē obligāti jāizriet no vairāku uzņēmumu, kuri visi ir pārkāpuma līdzizdarītāji,
bet kuru līdzdarbība var notikt dažādās formās atkarībā no attiecīgā tirgus īpatnībām un konkrētā uzņēmuma stāvokļa attiecīgajā
tirgū, īstenojamajiem mērķiem un izvēlētā vai paredzētā īstenošanas veida, kā arī savstarpējas sadarbošanās, tomēr konkrēta
uzņēmuma atbildību par visu pārkāpumu kopumā, tostarp par darbībām, kuras gan veikuši citi uzņēmumi, bet kurām ir tie paši
konkurencei nelabvēlīgie mērķi vai ietekme, nevar izslēgt tāpēc vien, ka katrs uzņēmums citādā veidā iesaistās pārkāpuma izdarīšanā.
Visbeidzot Pirmās instances tiesa secināja iepriekš 48. punktā minētā sprieduma lietā
AC‑Treuhand
/Komisija 132. punktā, ka tam, ka uzņēmums nav piedalījies visās aizliegtu vienošanos veidojošajās daļās vai ka tam bijusi
neliela nozīme to darbību izpildē, kurās tas piedalījās, nav nozīmes, pierādot, ka tas ir izdarījis pārkāpumu. Tomēr Pirmās
instances tiesa piebilda, ka, pat ja šajā gadījumā attiecīgā uzņēmuma ierobežotās piedalīšanās nozīme nevar atspēkot tā personīgo
atbildību par pārkāpumu kopumā, tā tomēr var ietekmēt [šīs piedalīšanās] apmēra un būtiskuma novērtējumu un tātad nosakāmo
soda apmēru.
Attiecībā uz otro nosacījumu Pirmās instances tiesa atgādināja iepriekš 48. punktā minētā sprieduma lietā
AC‑Treuhand
/Komisija 134. punktā, ka tas, ka uzņēmums, kas ir dalībnieks, ir atbildīgs par visu pārkāpumu, turklāt ir atkarīgs no tā
paša nodoma izteikšanas, kas parāda, ka tas piekrīt, lai arī netieši, aizliegtās vienošanās mērķiem. Pirmās instances tiesa
precizēja, ka šis subjektīvais nosacījums, pirmkārt, ir aizliegtās vienošanās netiešai apstiprināšanai, publiski nepaziņojot
par norobežošanos no tās satura, raksturīgs kritērijs, jo šie kritēriji paredz prezumpciju, ka attiecīgais uzņēmums joprojām
piekrīt aizliegtās vienošanās mērķiem un īstenošanai, un, otrkārt, tas veido pamatojumu, kurš ļauj šo uzņēmumu uzskatīt par
līdzatbildīgu, jo tas ir centies ar savu rīcību veicināt kopējo mērķu, uz ko tiecās visi dalībnieki, sasniegšanu un tas zināja
par citu dalībnieku pārkāpjošo rīcību vai tas varēja saprātīgi paredzēt šādu rīcību, un tas bija gatavs uzņemties risku.
Iepriekš 48. punktā minētā sprieduma lietā
AC‑Treuhand
/Komisija 136. punktā Pirmās instances tiesa norādīja, ka šī sprieduma 57.–62. punktā izklāstītie principi
mutatis mutandis
piemērojami tāda uzņēmuma līdzdalībai, kura saimnieciskā darbība un profesionālās zināšanas tam ļauj apzināties attiecīgās
rīcības konkurencei nelabvēlīgo raksturu un tādējādi sniegt ievērojamu atbalstu pārkāpuma izdarīšanā.
No iepriekš minētā izriet, ka pirmā pamata otrā daļa arī jānoraida kā nepamatota.
Par trešo pamatu, ka Komisija kļūdaini kvalificēja
Deltafina
par apstrādātāju aizliegtās vienošanās vadītāju
–       Lietas dalībnieku argumenti

Deltafina
norāda, ka Komisija esot to kļūdaini kvalificējusi par apstrādātāju aizliegtās vienošanās vadītāju.
Sava apgalvojuma pamatojumam tā norāda šādus faktus, kuri nošķirot tās situāciju no citu uzņēmumu situācijas, kuri tikuši
uzskatīti par aizliegtas vienošanās vadītājiem citās lietās:
–        tai nebija apstrādātājiem pārmestās rīcības veicinātājas lomas;
–        tā netika mudinājusi – un vēl jo mazāk piespiedusi – kādu uzņēmumu pievienoties apstrādātāju aizliegtai vienošanās;
–        tā nav ietekmējusi kādu, lai kas tas būtu, un katrā ziņā tai nebija pilnvaru to darīt;
–        tai nebija nekādas lomas apstrādātāju aizliegtās vienošanās vadībā vai kontrolē, kurai turklāt nebija “institucionālu vadības
orgānu”;
–        tās prezidents
M
. piedalījās tikai četrās apstrādātāju aizliegtās vienošanās sanāksmēs un nav varējis “diriģēt stratēģijas”;
–        tā neesot varējusi rīkoties kā “cenu līderis” (
price leader
) pieprasījuma pusē, jo, nedarbojoties vienā posmā ar Spānijas apstrādātājiem, tā neiepirka jēltabaku no ražotājiem;
–        tai nekad nav bijušas tiesiskas vai faktiskas pilnvaras noteikt sodus vai pretpasākumus attiecībā uz apstrādātāju aizliegtās
vienošanās biedriem, kas neievēro kopējo rīcību.
Turklāt
Deltafina
apstrīd Komisijas apgalvojumu, ka tai piedēvētā vadītājas loma apstrīdētajā lēmumā tika ņemta vērā tikai kā vainu pastiprinošs
apstāklis. Tā apgalvo, ka šī loma faktiski ir vienīgais tai adresētais pārmetums.
Vispirms Komisija iebilst, ka, pat ja pieņemtu, ka tā ir pieļāvusi kļūdu, kvalificējot
Deltafina
par apstrādātāju aizliegtās vienošanās vadītāju, tas neatbrīvojot pēdējo minēto no jebkādas atbildības attiecībā uz tai pārmestajiem
pārkāpumiem, bet labākajā gadījumā tai varētu tikt samazināta naudas soda summa. Fakts, ka
Deltafina
bija apstrādātāju aizliegtās vienošanās vadītāja, esot ņemts vērā apstrīdētajā lēmumā tikai kā vainu pastiprinošs apstāklis
naudas soda aprēķinā.
Turklāt Komisija uzskata, ka katrā ziņā šī daļa ir jānoraida kā nepamatota. Šajā sakarā, pirmkārt, tā norāda, ka saskaņā ar
judikatūru tās iepriekšējā lēmumu pieņemšanas prakse pati par sevi nav juridisks pamats naudas soda uzlikšanai konkurences
jomā. Otrkārt, tā atsaucas uz apstrīdētā lēmuma 435. apsvērumu, kurā, kā tā uzskata, pietiekami skaidri un precīzi ir norādīti
motīvi, kuru dēļ
Deltafina
tika uzskatīta par apstrādātāju aizliegtās vienošanās vadītāju.
–       Vispārējās tiesas vērtējums
Ir jānorāda, ka šo daļu
Deltafina
ir norādījusi, lai pamatotu savus prasījumus atcelt apstrīdēto lēmumu, un ka, tāpat kā ar pirmajām divām daļām, tās mērķis
ir pierādīt, ka Komisija nevarēja to saukt pie atbildības par apstrādātāju aizliegto vienošanos.
Kā to pamatoti norāda Komisija,
Deltafina
piedēvētais apstrādātāju aizliegtās vienošanās vadītāja statuss apstrīdētajā lēmumā tika ņemts vērā, tikai aprēķinot naudas
soda summu, kā vainu pastiprinošs apstāklis (skat. apstrīdētā lēmuma 435. un 436. apsvērumu). Pretēji tam, kā to liek saprast
Deltafina
, nevis konstatējums, ka tai bija apstrādātāju aizliegtās vienošanās vadītājas loma, kas lika Komisijai to atzīt par vainīgu
pārkāpumā, bet gan konstatējums, kas pamatots uz dažādiem faktiem, kuri apkopoti apstrīdētā lēmuma 359.–369. apsvērumā, ka
tā ir tieši un aktīvi piedalījusies šajā aizliegtajā vienošanās. Citiem vārdiem sakot,
Deltafina
piedēvētais apstrādātāju aizliegtās vienošanās vadītājas statuss neietekmēja tās saukšanu pie atbildības par pārkāpuma izdarīšanu.
Ir skaidrs, ka
Deltafina
rīcība, uz kuru Komisija pamatojās, lai kvalificētu to kā apstrādātāju aizliegtās vienošanās vadītāju, būtībā ir tāda pati
kā tā, pamatojoties uz kuru, tā secināja, ka
Deltafina
piedalījās šajā aizliegtajā vienošanās. Nemainīgs paliek, kā to pareizi norāda Komisija savos rakstveida iesniegumos, jautājums
par to, vai uzņēmums ir piedalījies aizliegtā vienošanās, un, vajadzības gadījumā, par šīs dalības apjomu un intensitāti izriet
no diviem atšķirīgiem vērtējumiem; pirmais attiecas uz EKL 81. panta 1. punkta pārkāpuma konstatēšanu un otrs – uz soda līmeņa
noteikšanu.
No iepriekš minētajiem apsvērumiem izriet, ka pirmā pamata trešā daļa, pat ja tā būtu pamatota, neradītu apstrīdētā lēmuma
atcelšanu. Tādējādi šī pamata ietvaros tā ir jānoraida kā neatbilstoša. Tomēr trešā daļa tiks ņemta vērā, pārbaudot sesto
pamatu, kas daļēji balstīts uz tiem pašiem argumentiem.
Par ceturto pamatu, ka apstrīdētajā lēmumā Komisija nav noteikusi konkrēto tirgu
–       Lietas dalībnieku argumenti

Deltafina
pārmet Komisijai, ka apstrīdētajā lēmumā tā nav definējusi konkrētos preces un ģeogrāfiskos tirgus.
Šajā sakarā vispirms
Deltafina
atsaucas uz Pirmās instances tiesas 2003. gada 11. decembra sprieduma lietā T‑61/99
Adriatica di Navigazione
/Komisija (
Recueil
, II‑5349. lpp.) 27. un nākamajiem punktiem. Tā norāda, ka saskaņā ar šī sprieduma 30. punktu iebildumi par Komisijas norādīto
konkrēta tirgus definīciju var attiekties arī uz faktiem, kas attiecas uz EKL 81. panta 1. punkta piemērošanu, kas nav “aizliegtas
vienošanās” esamība starp uzņēmumiem, “ietekme uz tirdzniecību starp dalībvalstīm” un “konkurences apdraudējums”, proti, tostarp
attiecīgās aizliegtās vienošanās apjoms, tās īpašais vai globālais raksturs, kā arī katra attiecīgā uzņēmuma individuālā dalība.
Pēdējie minētie faktori ir cieši saistīti ar principu par personisko atbildību par kolektīvi izdarītiem pārkāpumiem, kā arī
ar tādiem vispārējiem tiesību principiem kā tiesiskās noteiktības princips un samērīguma princips.
Deltafina
norāda arī, ka saskaņā ar šī paša sprieduma 32. punktu “tādējādi ir vēlams, ka Komisija, pieņemot lēmumu, ar kuru konstatē
uzņēmuma dalību tādā kompleksā, kolektīvā un nepārtrauktā pārkāpumā, kādas bieži ir aizliegtās vienošanās, papildus tam, ka
tiek pārbaudīts, vai ir ievēroti īpašie [EKL 81. panta 1. punkta] piemērošanas kritēriji, tiek ņemts vērā fakts, ka, ja šādam
lēmumam būtu jārada katra tā adresāta personiskā atbildība, tad tas var būt tikai par to līdzdalību kolektīvajās darbībās,
par kurām piemērotas sankcijas un kuras ir pareizi nošķirtas”. Tā piebilst, ka saskaņā ar to pašu punktu, “tā kā šāds lēmums
var radīt būtiskas sekas attiecīgo uzņēmumu attiecībām ne tikai ar administrāciju, bet arī ar trešām personām, Komisijai ir
jāpārbauda konkrēto vai konkrētos tirgus un to jādefinē lēmuma, ar ko soda par [EKL 81. panta 1. punkta] pārkāpumu, motīvu
daļā pietiekami precīzi, lai saprastu tirgus, kurā konkurence ir izkropļota, darbības apstākļus, pilnībā atbilstot tiesiskās
noteiktības būtiskajām prasībām”.
Turklāt
Deltafina
apgalvo, ka, tā kā tā nedarbojās tirgū, kurā bijusi konkurenci ierobežojoša rīcība, Komisija nevarēja to atzīt par vainojamu
šajā rīcībā un noteikt tai sodu, nepārkāpjot personiskās atbildības principu.
Visbeidzot, atsaucoties uz šo pašu motīvu,
Deltafina
norāda arī to, ka apstrīdētajā lēmumā Komisija nekonstatē “saikni starp [šo] rīcību un sekām tirgū, kurām, pat esot pārkāpumam
pēc savas būtības, ir jāizpaužas kā konkurencei kaitīgām sekām”. Tā uzskata, ka Komisijas atsaukšanās apstrīdētā lēmuma 368. apsvērumā
uz Pirmās instances tiesas 1998. gada 15. septembra sprieduma apvienotajās lietās T‑374/94, T‑375/94, T‑384/94 un T‑388/94
European Night Services
u.c./Komisija (
Recueil
, II‑3141. lpp.) 136. punktu nav būtiska.
Atbildot uz
Deltafina
argumentiem, Komisija vispirms norāda, ka apstrīdētajā lēmumā tā pietiekami skaidri un detalizēti ir definējusi tirgus, kurā
tika ieviestas ierobežojošas darbības, ekonomisko un juridisko kontekstu.
Turklāt Komisija noraida
Deltafina
apgalvojumu, ka tā ir pārkāpusi personiskās atbildības principu, liekot tai atbildēt par attiecīgo konkurenci ierobežojošo
rīcību, lai gan šī sabiedrība nedarbojās tirgū, kurā tika atklāta šī rīcība.
Visbeidzot Komisija uzskata par “pilnībā bezjēdzīgu”
Deltafina
argumentu, ka, tā kā pēdējā minētā nebija konkrētajā tirgū, nav saistības starp attiecīgo nelikumīgo darbību un tās ietekmi
šajā tirgū. Tā norāda – fakts, ka
Deltafina
nedarbojas tieši tirgos, kuros tika konstatētas konkurenci ierobežojošas darbības, neatbrīvo to no atbildības par šo darbību
ieviešanu, ne arī būtu jāsecina, ka šīs darbības neietekmēja šo tirgu. Šajā sakarā, atsaucoties tostarp uz iepriekš 77. punktā
minētā sprieduma apvienotajās lietās
European Night Services
u.c./Komisija 136. punktu, tā norāda, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru, nav jānovērtē tādu vienošanos, par kādām ir šī
lieta un kas acīmredzami ierobežo konkurenci, konkrēta iedarbība tirgū.
–       Vispārējās tiesas vērtējums
Pretēji tam, ko apgalvo
Deltafina
, Komisija ir definējusi preču tirgu un ģeogrāfisko tirgu, par kuriem ir apstrīdētais lēmums.
No šī lēmuma pietiekami skaidri un precīzi izriet, ka konkrētais tirgus ir Spānijas jēltabakas iepirkuma un pirmapstrādes
tirgus. Konkrētāk, apstrīdētā lēmuma 19.–65. apsvērumā Komisija detalizēti apraksta Spānijas jēltabakas pirmapstrādes uzņēmumus
– tostarp precizējot to jēltabakas iepirkuma un apstrādes darbības, kā arī to savstarpējās komerciālās attiecības –, jēltabakas
ražotājus, ražotāju pārstāvjus, dažādus Spānijas jēltabakas nozares aspektus, tostarp ražošanas reģionus, ražošanas apjomu
un vērtību, pārdošanas apjomu, dažādās jēltabakas šķirnes un (maksimālās) vidējās piegādes cenas katrai šai šķirnei, kā arī
jēltabakai piemērojamo Kopienu un Spānijas tiesisko regulējumu.
Turklāt analīze, ko Komisija tādējādi ir veikusi apstrīdētajā lēmumā, ļauj skaidri saprast tirgus, kurā tika izkropļota konkurence,
darbības apstākļus, pretēji tam, ko ļauj saprast
Deltafina
, citējot iepriekš 75. punktā minētā sprieduma lietā
Adriatica di Navigazione
/Komisija 32. punktu.

Deltafina
turklāt ir mazāks pamats apgalvot, ka apstrīdētajā lēmumā Komisija nav noteikusi attiecīgo tirgu, kas izriet no vairākām rindkopām
tās rakstveida iesniegumos, ka tā pilnībā saprata, ka runa ir par Spānijas jēltabakas iepirkuma un pirmapstrādes tirgu. Tā,
lai dotu tikai piemēru, visa argumentācija, ko tā attīsta pirmā pamata pirmās daļas pamatojumam, balstās tieši uz šo definīciju.
Tādējādi pirmā pamata ceturtā daļa nav pamatota ar faktiem.
Attiecībā uz
Deltafina
argumentu, ka Komisija nav ievērojusi personiskās atbildības principu, saucot to pie atbildības par aizliegtas vienošanās
ieviešanu tirgū, kurā tā nedarbojās, tas nevar tikt pieņemts. Kā jau tika norādīts šī sprieduma 48. un 49. punktā, uzņēmums
pārkāpj EKL 81. panta 1. punktā noteikto aizliegumu, ja tā rīcības, kas saskaņota ar citiem uzņēmumiem, mērķis ir ierobežot
konkurenci minētajā konkrētā tirgū kopējā tirgus iekšienē, kas noteikti nenozīmē, ka tam jābūt aktīvam šajā minētajā tirgū.
Patiesībā, lai uzņēmuma, kas piedalās aizliegtā vienošanās, vainošana pārkāpumā atbilstu personiskās atbildības principam,
šis uzņēmumam atbilst diviem objektīviem un subjektīviem nosacījumiem, kuri atgādināti šī sprieduma 57.–63. punktā, kas tā
ir
Deltafina
gadījumā, kā tas tiks izklāstīts šī sprieduma 122.–133. punktā.
Visbeidzot pretēji tam, ko šķietami apgalvo
Deltafina
(skat. šī sprieduma 77. punktu), no fakta, ka tā nedarbojās konkrētajā tirgū, nebūtu jāsecina, ka apstrādātāju aizliegtajai
vienošanās nevarēja būt prettiesiska iedarbība uz konkurenci šajā tirgū.
Ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus, pirmā pamata ceturtā daļa ir jānoraida kā nepamatota.
No visiem iepriekš minētajiem apsvērumiem izriet, ka pirmais pamats nevienā no tā daļām nevar tikt pieņemts.

Par otro pamatu saistībā ar Regulas Nr. 1/2003 27. panta 1. un 2. punkta pārkāpumu, tiesību uz aizstāvību un tiesību uz taisnīgu
tiesu pārkāpumu, būtisku formas prasību un tiesiskuma principa pārkāpumu, tiesiskās noteiktības un samērīguma principa pārkāpumu,
kā arī pamatojuma nenorādīšanu

Deltafina
otrajam norādītajam pamatam ir četras daļas. Pirmajā daļā tā kritizē faktu, ka apstrīdētajā lēmumā Komisija tai piedēvējusi
lomu, kas atšķiras no paziņojumā par iebildumiem norādītās lomas. Otrajā daļā tā apgalvo, ka tai piedēvētā rīcība patiesībā
esot piedēvējama tās prezidentam. Trešajā daļā tā apgalvo, ka Komisija atteica tai piekļuvi atsevišķiem apsūdzošiem dokumentiem.
Visbeidzot ceturtajā daļā tā apgalvo, ka Komisija nav pietiekami skaidri definējusi paziņojumā par iebildumiem norādītos preču
un ģeogrāfisko tirgus.
Attiecībā uz iebildumu par pienākuma norādīt pamatojumu pārkāpumu, ko
Deltafina
norāda otrajā pamatā, to skaidri nesasaistot ar kādu no tā sešām daļām, ir jākonstatē, ka tā nesniedz ne visniecīgāko argumentu
tā paskaidrošanai. Tādējādi tas jānoraida kā nepieņemams, ņemot vērā Reglamenta 44. panta 1. punkta c) apakšpunktu (skat.
šī sprieduma 35. punktu).
Par pirmo daļu saistībā ar to, ka apstrīdētajā lēmumā Komisija ir piedēvējusi
Deltafina
lomu, kas atšķiras no lomas, ko tā tai pārmetusi paziņojumā par iebildumiem
–       Lietas dalībnieku argumenti

Deltafina
apgalvo, ka Komisija, apstrīdētajā lēmumā saucot to pie atbildības kā pārkāpuma “autori” vai “līdzautori” un kvalificējot
to kā apstrādātāju aizliegtās vienošanās vadītāju, tai ir piešķīrusi atšķirīgu – smagāku – lomu nekā tā, ko tā tai inkriminēja
paziņojumā par iebildumiem.
Savu apgalvojumu pamatojumam
Deltafina
norāda uz virkni atšķirību starp paziņojuma par iebildumiem tekstu un apstrīdētā lēmuma tekstu. Tā tostarp norāda, ka, lai
gan nevienā vietā paziņojumā par iebildumiem tā tai nav pārmetusi dalību nolīgumos un darbībās, par ko ir strīds – šāds pārmetums
ir izteikts tikai attiecībā uz Spānijas apstrādātājiem –, apstrīdētajā lēmumā savukārt tā ir parādīta kā tāda, kas tieši un
aktīvi piedalījusies šajos nolīgumos un darbībās. Tāpat paziņojumā par iebildumiem netiek minēts apstāklis, ka
Deltafina
varētu tikt uzskatīta par apstrādātāju aizliegtās vienošanās vadītāju. Turklāt
Deltafina
kritizē virkni apstrīdētajā lēmumā esošo apsvērumu.

Deltafina
apgalvo, ka, šādi rīkojoties, Komisija ir ne tikai attīstījusi ar lietas materiāliem nepamatotu tēzi, bet ir arī apdraudējusi
tās tiesības uz aizstāvību. Attiecībā uz šo pēdējo punktu tā pārmet Komisijai, ka tā nav tai ļāvusi izteikties par kvalificēšanu
par pārkāpuma autori vai līdzautori un apstrādātāju aizliegtās vienošanās vadītāju, kas pret to vērsta apstrīdētajā lēmumā.
Komisija apgalvo, ka nekad nav kvalificējusi
Deltafina
kā inkriminēto ierobežojošo darbību “autori” vai “līdzautori”, norādot, ka šai kvalifikācijai nav “juridiskas nozīmes” konkurences
tiesībās. Atsaucoties uz apstrīdētā lēmuma 362.–366. apsvērumā esošajiem faktiem, tā precizē, ka secinājums, kuru tā izdarīja
apstrīdētajā lēmumā, ir tāds, ka
Deltafina
ir pilnībā “piedalījusies” šajās darbībās un ka tādējādi tā bija jāsauc pie atbildības “pilnā mērā” par līdzdalību pārkāpumā.
Komisija norāda, ka paziņojumā par iebildumiem tā pamatojās uz tiem pašiem faktiem, lai pierādītu
Deltafina
dalību apstrādātāju aizliegtajā vienošanās un tā rezultātā tās atbildību par EKL 81. panta pārkāpumu. Tā norāda, ka savā atbildē
uz šo paziņojumu par iebildumiem
Deltafina
turklāt ir sevi plaši aizstāvējusi attiecībā uz lomu, kas tai tādējādi tika piedēvēta apstrādātāju aizliegtajā vienošanās.
Tā uzskata, ka neviena no “redakcionālajām atšķirībām” paziņojumā par iebildumiem un apstrīdētajā lēmumā, uz ko norādījusi
Deltafina
, tādējādi nav tāda, kas pierādītu tās tiesību uz aizstāvību pārkāpuma esamību.
Turklāt Komisija noraida kritiku, ko
Deltafina
norāda attiecībā uz atsevišķiem apstrīdētajā lēmumā esošiem apsvērumiem.
Visbeidzot Komisija, atsaucoties uz apstrīdētā lēmuma 363.–365. apsvērumā aprakstīto rīcību, uzskata, ka nekādā ziņā nav “nesaprātīgi”
apgalvot, kā tā to darīja apstrīdētā lēmuma 361. apsvērumā, ka
Deltafina
bija “īpaši aktīva” loma apstrādātāju aizliegtajā vienošanās.
Kā uzskata Komisija, no iepriekš minētajiem faktiem izriet, ka tā nav ne pieļāvusi kļūdas novērtējumā, ne pārkāpusi
Deltafina
tiesības uz aizstāvību, uzskatot to par apstrīdētā lēmuma 1. pantā norādīto ierobežojošo darbību dalībnieci un atzīstot to
par atbildīgu par šīm darbībām.
Attiecībā uz kritiku, ko
Deltafina
izsaka attiecībā uz kvalifikāciju par apstrādātāju aizliegtās vienošanās vadītāju, kas pret to vērsta apstrīdētajā lēmumā,
Komisija vispirms norāda, ka, pat ja pieņemtu, ka tā ir pamatota, lielākais, ko tas varētu radīt, ir naudas soda summas samazinājums.
Pēc tam Komisija atgādina, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru, tā kā Komisija savā paziņojumā par iebildumiem tieši norāda,
ka tā pārbaudīs, vai attiecīgajiem uzņēmumiem uzliekams naudas sods, un tā kā Komisija norāda galvenos faktu un tiesību elementus,
uz kuru pamata var piemērot naudas sodu, kā, piemēram, iespējamā pārkāpuma smagumu un ilgumu, un faktu, ka pārkāpums izdarīts
“tīši vai nolaidības dēļ”, tā izpilda savu pienākumu ievērot uzņēmumu tiesības tikt uzklausītiem (Pirmās instances tiesas
2002. gada 20. marta spriedums lietā T‑23/99
LR AF 1998
/Komisija,
Recueil
, II‑1705. lpp., 199. punkts). Visi judikatūrā prasītie faktori paziņojumā par iebildumiem ir.
Visbeidzot Komisija norāda, ka katrā ziņā faktam, ka tā nav skaidri norādījusi paziņojumā par iebildumiem savu nodomu par
vainu pastiprinošu apstākli uzskatīt īpašo
Deltafina
lomu apstrādātāju aizliegtajā vienošanās, nebija iedarbības uz šī uzņēmuma aizstāvību. Atbildes uz paziņojumu par iebildumiem
31.–37. lappusē
Deltafina
ir skaidri norādījusi argumentus savas lomas mazināšanai.
–       Vispārējās tiesas vērtējums
Šai daļai ir divas pamatdaļas. Pirmkārt,
Deltafina
norāda uz atšķirībām starp paziņojumu par iebildumiem un apstrīdēto lēmumu attiecībā uz tās lomas vērtējumu apstrādātāju aizliegtajā
vienošanās. Otrkārt, tā apstrīd šī vērtējuma pamatotību, kas izmantota apstrīdētajā lēmumā.
Abās šajās daļās
Deltafina
izsaka kritiku par tai piedēvēto apstrādātāju aizliegtās vienošanās vadītājas statusu. Pirmās ietvaros tā pārmet Komisijai,
ka paziņojumā par iebildumiem tā nav norādījusi apstākli, ka to varētu uzskatīt par apstrādātāju aizliegtās vienošanās vadītāju,
tādējādi pārkāpjot tās tiesības uz aizstāvību. Otrajā tā norāda, ka Komisijas secinājums par to, ka tai ir bijusi šāda loma
apstrādātāju aizliegtajā vienošanās, nav pietiekami pamatots.
Kā jau tika konstatēts šī sprieduma 71. punktā un kā to pareizi norāda Komisija,
Deltafina
piedēvētais apstrādātāju aizliegtās vienošanās vadītājas statuss tika ņemts vērā apstrīdētajā lēmumā kā vainu pastiprinošs
apstāklis, tikai aprēķinot soda naudas summu. Tādējādi, pat ja tika pierādīts saistībā ar šo statusu norādītais tiesību uz
aizstāvību pārkāpums vai ja izrādītos, ka šis statuss juridiski nebija pietiekami pierādīts, tādēļ apstrīdētais lēmums nebūtu
jāatceļ, kā to cenšas panākt
Deltafina
, norādot uz šo daļu, bet, lielākais, varētu tikt samazināta tai noteiktā naudas soda summa. Tādēļ iepriekš minētā kritika
ir jānoraida kā neefektīva šajā daļā. Tā tiks izskatīta šī sprieduma sestajā pamatā, kuru
Deltafina
norāda savu prasījumu atbalstam ar mērķi samazināt tās naudas soda summu un būtībā balstās uz tiem pašiem apsvērumiem.
Attiecībā uz pārējo kritiku, ko
Deltafina
izsaka šīs daļas pamatojumam, tā rada trīs atsevišķus jautājumus, proti, pirmkārt, par to, uz kāda pamata Komisija apstrīdētajā
lēmumā ir secinājusi, ka šī sabiedrība ir pārkāpusi EKL 81. pantu, otrkārt, par to, vai šajā sakarā ir atšķirības starp šo
lēmumu un paziņojumu par iebildumiem, un, treškārt, par to, vai iepriekš minētais Komisijas secinājums ir juridiski pietiekami
pamatots.
Kas attiecas uz pirmo jautājumu, ir jāatgādina, kā tas jau tika izklāstīts šī sprieduma 15.–21. punktā, ka apstrīdētais lēmums
attiecas uz divām horizontālām aizliegtām vienošanās, kas noslēgtas un īstenotas Spānijas jēltabakas tirgū. Pirmajā iesaistīti
Spānijas apstrādātāji un
Deltafina
un otrajā – ražotāju pārstāvji. Saskaņā ar šo lēmumu abām šīm aizliegtajām vienošanās ir raksturīgas nolīgumu un/vai saskaņot
darbību kopums un tie veido vienotu un turpinātu EKL 81. panta 1. punkta pārkāpumu (skat. it īpaši apstrīdētā lēmuma 275.–277. un
296.–298. apsvērumu).
Spānijas apstrādātāji un
Deltafina
tiek saukti pie atbildības par pirmo pārkāpumu kopumā un ražotāju pārstāvji – par otro pārkāpumu kopumā (skat. it īpaši apstrīdētā
lēmuma 1. pantu un 358., 359. un 366. apsvērumu).
Konkrētāk, no vairākiem apstrīdētā lēmuma apsvērumiem izriet, ka tiek uzskatīts, ka
Deltafina
tāpat kā Spānijas apstrādātāji ir noslēgusi vairākus nolīgumus un/vai piedalījusies saskaņotās darbībās, kuru mērķis bija
katru gadu laikposmā no 1996. līdz 2001. gadam noteikt (maksimālās) vidējās piegādes cenas visām jēltabakas šķirnēm un savstarpēji
sadalīt visus jebkuras šķirnes jēltabakas daudzumus, ko katrs apstrādātājs var iegādāties no ražotājiem (skat. it īpaši apstrīdētā
lēmuma 85., 88., 112., 144., 274., 276., 278., 279., 281.–283., 285.–287., 301., 303., 305. un 357. apsvērumu). Tiek uzskatīts,
ka
Deltafina
tāpat kā Spānijas apstrādātāji laikposmā no 1999. līdz 2001. gadam ir noslēgusi vienošanās un/vai piedalījusies saskaņotās
darbībās, kuru mērķis ir noteikt cenu robežas atbilstoši katras jēltabakas šķirnes kvalitātes šķirai, kas norādītas tabulās
audzēšanas līgumu pielikumos, kā arī papildnosacījumus (skat. it īpaši apstrīdētā lēmuma 85., 274., 276., 290. un 357. apsvērumu).
Citiem vārdiem sakot, apstrīdētajā lēmumā
Deltafina
ir pārmesta tieša un aktīva dalība apstrādātāju aizliegtajā vienošanās (skat. it īpaši apstrīdētā lēmuma 357., 361., 366. un
369. apsvērumu). Šajā sakarā ir jānorāda, ka it īpaši apstrīdētā lēmuma 369. apsvērumā Komisija precizē, ka “
Deltafina
loma šajā lietā ir uzskatāma par tiešu un primāru un neaprobežojas tikai ar ārējā koordinatora un/vai veicinātāja lomu”.
Apstrīdētā lēmuma 359.–366. apsvērumā Komisija, atsaucoties uz citiem šī lēmuma apsvērumiem, izklāsta pamatojumu un īpašos
faktus, uz kuriem tā pamatojās, lai izdarītu šī sprieduma 109. un 110. punktā izklāstītos secinājumus.
Šis pamatojums un šie fakti ir šādi:
–
Deltafina
ar savu prezidenta starpniecību un dažreiz ar citu pārstāvju starpniecību ir piedalījusies noteiktās apstrādātāju aizliegtās
vienošanās sanāksmēs (apstrīdētā lēmuma 67., 112. un 363. apsvērums), šajā gadījumā 1996. gada 13. marta tikšanās Madridē
(Spānija) (apstrīdētā lēmuma 88. un 92. apsvērums), 1996. gada 17. decembra tikšanās (apstrīdētā lēmuma 117. apsvērums), 1997. gada
30. janvāra tikšanās Romā (Itālija) (apstrīdētā lēmuma 118. apsvērums) un 1999. gada marta tikšanās (apstrīdētā lēmuma 186. apsvērums);
–
Deltafina
, ja tā nepiedalījās atsevišķās apstrādātāju aizliegto vienošanos tikšanās reizēs, regulāri saņēma informāciju no apstrādātājiem
par stāvokli Spānijas jēltabakas tirgū un to ieviestajām darbībām (apstrīdētā lēmuma 112., 133.–136., 140.–143., 145., 149. un
364. apsvērums);
–        1997. gadā pie
Deltafina
prezidenta pat tika glabātas piezīmes, ko Spānijas apstrādātāji bija sagatavojuši un parakstījuši kādā no savām tikšanās reizēm
un kurās bija norādītas dažādu to panāktu vienošanos detaļas (apstrīdētā lēmuma 122. un 364. apsvērums);
–
Deltafina
ir iesaistījusies apstrādātāju aizliegtās vienošanās organizācijā, konkrētāk, nosūtot tiem vēstules, lai tiktu labi pildītas
nelikumīgās vienošanās, un rīkojoties kā starpnieks to domstarpībās (apstrīdētā lēmuma 140. un 365. apsvērums);
–
Deltafina
bija centrālā loma, norisinoties pārrunām starp Spānijas apstrādātājiem un ražotāju pārstāvjiem par cenu robežām attiecībā
uz 1999. gada ražas pārpalikuma tabaku (apstrīdētā lēmuma 207., 221. un 365. apsvērums).
Attiecībā uz otro jautājumu vispirms ir jāatgādina, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru tiesību uz aizstāvību ievērošana visās
procedūrās, kuru rezultātā var tikt noteiktas sankcijas, it īpaši naudas sodi vai kavējuma naudas, ir Kopienu tiesību pamatprincips,
kas ir jāievēro arī administratīva rakstura procesā (Tiesas 1979. gada 13. februāra spriedums lietā 85/76
Hoffmann-La Roche
/Komisija,
Recueil
, 461. lpp., 9. punkts, un 2003. gada 2. oktobra spriedums lietā C‑176/99 P
ARBED
/Komisija,
Recueil
, I‑10687. lpp., 19. punkts).
Šis princips tostarp prasa, ka paziņojumam par iebildumiem iebildumu rakstam, ko Komisija adresē uzņēmumam, kuram tā paredz
uzlikt sodu par konkurences normu pārkāpumu, ir jāietver visi norādītie būtiskie fakti par šo uzņēmumu – tādi kā pārmestie
fakti, to kvalificēšana un pierādījumi, uz kuriem pamatojas Komisija, lai šis uzņēmums varētu derīgi izmantot savus argumentus
pret to uzsāktajā administratīvajā procesā (skat. iepriekš 113. punktā minēto spriedumu lietā
ARBED
/Komisija, 20. punkts un tajā minētā judikatūra).
Turklāt tiesību uz aizstāvību pārkāpums administratīvā procesā ir jāizvērtē saistībā ar Komisijas izvirzītajiem iebildumiem
paziņojumā par iebildumiem un Lēmumā, ar ko pabeidz šo procesu (Pirmās instances tiesas 1995. gada 29. jūnija spriedumi lietā
T‑30/91
Solvay
/Komisija,
Recueil
, II‑1775. lpp., 60. punkts, un lietā T‑36/91
ICI
/Komisija,
Recueil
, II‑1847. lpp., 70. punkts). Šajos apstākļos tiesību uz aizstāvību pārkāpuma konstatēšana prasa, lai iebildumu, par kuru
uzņēmums apgalvo, ka paziņojumā par iebildumiem šis iebildums nebija pret to vērsts, Komisija būtu norādījusi galīgajā lēmumā.
Šajā lietā paziņojumā par iebildumiem, kā arī apstrīdētajā lēmumā Komisija nošķir abas horizontālās aizliegtās vienošanās,
kam raksturīgs nolīgumu un/vai saskaņoto darbību kopums Spānijas jēltabakas tirgū, pirmā attiecas uz pirmapstrādes nozari
un otrā – uz ražošanas nozari, un kvalificē katru no šīm aizliegtām vienošanās kā vienotu un turpinātu EKL 81. panta 1. punkta
pārkāpumu (skat. it īpaši paziņojuma par iebildumiem 1., 316.–318. un 338.–340. punktu). Tāpat kā apstrīdētajā lēmumā Spānijas
apstrādātāji un
Deltafina
tiek saukti pie atbildības par pirmo pārkāpumu kopumā un ražotāju pārstāvji – par otro pārkāpumu kopumā (skat. it īpaši paziņojuma
par iebildumiem 411., 412. un 420. punktu).
Konkrētāk, attiecībā uz
Deltafina
no paziņojuma par iebildumiem skaidri izriet, ka tāpat kā apstrīdētajā lēmumā šai sabiedrībai tika noteikta atbildība par
pārkāpumu tās tiešās un aktīvās iesaistīšanās dēļ apstrādātāju aizliegtās vienošanās darbībās. Tā paziņojuma par iebildumiem
415. punkta pirmajā teikumā, kas ir gandrīz tāds pats kā apstrīdētā lēmuma 361. apsvēruma pirmais teikums, Komisija izklāsta,
ka “
Deltafina
ir īpaši aktīva loma Spānijas jēltabakas apstrādātāju aizliegtajā vienošanās”. Tāpat paziņojuma par iebildumiem 420. punktā,
kas ir izteikts līdzīgiem vārdiem kā apstrīdētā lēmuma 366. apsvērums, Komisija secina tostarp, ka ir “jāuzskata, ka
Deltafina
ir aktīvi piedalījusies vienošanās par vidējo cenu un daudzumiem, kas noslēgta starp apstrādātājiem, sākot no 1996. gada,
izstrādē un ieviešanā, kā arī vienojoties par pārpalikuma tabakas cenu tabulām 2000. gadā”.
Turklāt pamatojums un fakti, uz kuriem pamatojas Komisija, lai pierādītu iebildumu par
Deltafina
tiešu un aktīvu iesaistīšanos pārkāpumā, būtībā atbilst tam pamatojumam un faktiem, kas norādīti apstrīdētajā lēmumā un kas
izklāstīti šī sprieduma 112. punktā (skat. it īpaši paziņojuma par iebildumiem 412.–420. punktu un dažādos šīs paša paziņojuma
punktus, uz kuriem ir atsauce tajos).
Tādējādi ir jākonstatē, ka pretēji tam, ko norāda
Deltafina
, attiecībā uz motīviem, kuru dēļ tai noteikta atbildība par pārkāpumu, apstrīdētais lēmums neatšķiras no paziņojuma par iebildumiem.
Iepazīstoties ar paziņojumu par iebildumiem,
Deltafina
bija noteikti jāsaprot, ka, tieši tāpat kā tā to darīja apstrīdētajā lēmumā, Komisija bija iecerējusi pamatoties uz tās tiešu
un aktīvu iesaistīšanos apstrādātāju aizliegtās vienošanās darbībās. Tā kā paziņojums par iebildumiem ļāva
Deltafina
uzzināt ne tikai par iebildumu par tās tiešu un aktīvu iesaistīšanos pārkāpumā, bet arī par faktiem, kurus Komisija atkārtoja
apstrīdētajā lēmumā šī iebilduma pamatojumam, prasītāja pilnībā spēja nodrošināt savu aizstāvību administratīvajā procesā.
Ir skaidrs, ka vairākās apstrīdētā lēmuma rindkopās
Deltafina
ir skaidri norādīta līdzās Spānijas apstrādātājiem kā nolīgumu un/vai saskaņotu darbību dalībniece (skat. šī sprieduma 109. punktu),
lai arī tā nav minēta atbilstošajās paziņojumā par iebildumiem rindkopās. Tomēr runa ir tikai par vienkāršu atšķirību faktu
atspoguļojumā, kura mērķis ir tikai to precīzāka ņemšana vērā apstrīdētajā lēmumā un kas nav būtisks grozījums iebildumos,
kādi tie ir izklāstīti paziņojumā par iebildumiem. Šajā sakarā ir jāatgādina, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru Komisijas
galīgajam lēmumam nebūt nav jābūt paziņojuma par iebildumiem kopijai (Tiesas 1970. gada 15. jūlija spriedums lietā 41/69
ACF Chemiefarma
/Komisija,
Recueil
, 661. lpp., 91. punkts, un 1983. gada 7. jūnija spriedums apvienotajās lietās no 100/80 līdz 103/80
Musique Diffusion française
u.c./Komisija,
Recueil
, 1825. lpp., 14. punkts; Pirmās instances tiesas 1996. gada 8. oktobra spriedums apvienotajās lietās no T‑24/93 līdz T‑26/93
un T‑28/93
Compagnie maritime belge de transports
u.c./Komisija,
Recueil
, II‑1201. lpp., 113. punkts).
Tāpat paziņojuma par iebildumiem 413. punktā Komisija, minot 1980. gada 17. decembra Lēmumu 80/1334/EK par procedūru, piemērojot
[EKL 81.] pantu (IV/29.869 – Itālijā liets stikls) (OV L 383, 9. lpp.; turpmāk tekstā – “lietā stikla lēmums”), atzīst, ka
saskaņā ar tās lēmumu pieņemšanas praksi, “ja uzņēmums pieļauj un apzināti palīdz īstenot konkurences ierobežojumus, kam ir
tāds pats mērķis kā attiecīgajiem nolīgumiem, to var saukt pie “atbildības” par no tā izrietošajām ierobežojošām sekām”. Šis
apsvērums, kuram nav līdzvērtīga apstrīdētajā lēmumā un kas ir paziņojuma par iebildumiem daļā, kas veltīta tā adresātiem,
un it īpaši
Deltafina
, pirmajā acumirklī var tikt interpretēts kā tāds, kas nozīmē, ka Komisija pārmet pēdējai minētai nevis tiešu un aktīvu dalību
apstrādātāju aizliegtajā vienošanās, bet tikai pārkāpuma īstenošanas atvieglošanu. Šāda interpretācija tomēr nevar tikt pieņemta,
jo tajā netiek ņemti vērā paziņojuma par iebildumiem punkti, kas seko šim apsvērumam, un, konkrētāk, 415. un 420. punkts,
kuros
Deltafina
ir skaidri pārmesta aktīva dalība apstrādātāju aizliegtajā vienošanās (skat. šī sprieduma 117. punktu). Patiesībā, izsakot
šo apsvērumu paziņojuma par iebildumiem 413. punktā, Komisija – pat ja varētu izteikt nožēlu, ka tā nav izmantojusi šajā sakarā
precīzākus vārdus, – bija iecerējusi norādīt, ka uzņēmums var tikt uzskatīts par EKL 81. panta 1. punkta pārkāpēju, ja tā
rīcības, kas ir saskaņota ar citiem uzņēmumiem, mērķis ir ierobežot konkurenci konkrētajā attiecīgajā tirgū, kurš ir kopējā
tirgus daļa, kas nebūt nenozīmē, ka tam pašam ir jādarbojas šajā konkrētajā tirgū. Tas ir skaidri redzams, ja šo apsvērumu
aplūko kontekstā ar to lietā stikla lēmuma rindkopu, no kuras tas izriet.
Kas attiecas uz trešo jautājumu, ir jākonstatē, ka
Deltafina
neapstrīd to, ka fakti, uz kuriem balstās Komisija apstrīdētā lēmuma 359.–366. apsvērumā, lai sauktu to pie atbildības par
EKL 81. panta pārkāpumu, un kuri ir atgādināti šī sprieduma 112. punktā, ir apstiprināti ar lietas materiālos esošiem pierādījumiem.
Patiesībā pirmajā daļā
Deltafina
apšauba Komisijas prasījumu, ka šie fakti pamato to, ka pirmais pārkāpums tai ir inkriminēts pilnībā.
Šajā sakarā ir jāatgādina, ka, lai uzņēmumam, kurš piedalās aizliegtā vienošanās, varētu inkriminēt pārkāpumu pilnībā, ir
jāizpilda divi nosacījumi – viens objektīvas dabas un otrs subjektīvas dabas (skat. šī sprieduma 57.–63. punktu). Attiecībā
uz pirmo nosacījumu šim uzņēmumam ir jābūt veicinājušam, pat tikai pakārtoti, papildinoši vai pasīvi, aizliegtās vienošanās
īstenošanu. Kas attiecas uz otro nosacījumu, minētajam uzņēmumam jāizsaka paša nodoms, kas parāda, ka tas piekrīt, lai arī
netieši, aizliegtās vienošanās mērķiem.
Šajā lietā vispirms ir pierādīts, ka
Deltafina
aktīvi un tieši veicināja apstrādātāju aizliegtās vienošanās īstenošanu pārkāpuma laikā.
Tā lietas materiāli pierāda, ka divi
Deltafina
pārstāvji, šajā gadījumā
M
., tās prezidents, un
C
., tās iepirkumu direktors, ir piedalījušies apstrādātāju aizliegtās vienošanās pirmajā tikšanās, proti, 1996. gada 13. martā
Madridē, kuras gaitā tika pārrunātas jēltabakas iepirkuma cenas un apjomi 1996./1997. tirdzniecības gadam un tika noslēgta
vienošanās par cenām. No telefaksa 1996. gada 10. aprīļa sūtījuma, ko
WWTE
adresējusi
Deltafina
un kas minēts apstrīdētā lēmuma 95. apsvērumā, izriet, ka pēdējā minētā ir aktīvi veicinājusi šīs vienošanās noslēgšanu un
ir sagatavojusi to saturošo protokolu. No šīs telefaksa sūtījuma kopijas izriet arī, kā arī no viena telefaksa sūtījuma, ko
Agroexpansión
nosūtījusi
Deltafina
1996. gada 22. aprīlī, ka
WWTE
un
Agroexpansión
ir sūdzējušās
Deltafina
par to, ka
Cetarsa
nepilda vienošanos.
Vēl viena apstrādātāju aizliegtās vienošanās sanāksme tika paredzēta 1996. gada 17. decembrī, klātesot
M
. Pēdējais minētais, kā arī
C
. piedalījās arī apstrādātāju aizliegtās vienošanās sanāksmē 1997. gada 30. janvārī Romā, kuras laikā tika noslēgtas vienošanās
par jēltabakas iepirkuma cenām un apjomiem 1997./1998. tirdzniecības gadam. No lietas materiāliem izriet, ka
M
. saglabāja piezīmes, kuras Spānijas apstrādātāji sagatavoja un parakstīja šīs pēdējās minētās vienošanās laikā un kurās detalizēti
atspoguļotas šīs dažādās vienošanās, un ka vēlāk pēc šo pašu apstrādātāju lūguma viņš tās ir iznīcinājis.
Vēlāk vairākkārt
WWTE
un
Agroexpansión
informēja
Deltafina
par situāciju Spānijas jēltabakas tirgū un ir sūdzējušās tai par šī sprieduma 126. punktā minēto vienošanos neizpildi, kā
arī par citām vienošanās, kas tika noslēgtas 1997. gada pirmajos mēnešos. Tā 1997. gada 29. aprīlī
WWTE
nosūtīja telefaksa sūtījumu
M
., kurā tā viņam norādīja, ka minimālā (vidējā) cena, ko
Cetarsa
ir piekritusi maksāt ražotājiem, ir vienošanās, ko apstrādātāji noslēdza
M
. klātbūtnē, pārkāpums un ka tādējādi ir neiespējams pildīt saistības maksāt vidējo cenu 50/60 Spānijas pesetas (ESP) par
kilogramu. Atbildot uz šo telefaksa sūtījumu,
M
. ar tās pašas dienas telefaksa sūtījumu, izmantojot
Deltafina
veidlapu, aicināja
WWTE
“saglabāt mieru”, norādot tai, ka “pārmaksāšana nevienam nepalīdz”. 1997. gada 30. aprīlī
Agroexpansión
nosūtīja
M
. telefaksa sūtījumu, kurā tā tostarp norādīja, ka “vienošanās un tikšanās ar pārējiem apstrādātājiem [esot] pārāk sterilas
un muļķīgas” un ka tā “[ir] ievērojusi kompromisu un nopirk[usi] 5 miljonus kilogramu, tomēr maksājot par to ESP 30 vairāk
nekā iepriekšējā gadā”. 1997. gada 9. jūlija telefaksa sūtījumā
WWTE
no jauna sūdzējās
Deltafina
par
Cetarsa
rīcību, tostarp uzsverot nepieciešamību “iegūt mieru nozarē” un panākt “vienošanos nevienojoties”. Šajā telefaksa sūtījumā
WWTE
arī norādīja: “Kā Tu esi vairākkārt teicis, vienošanās par cenām nav iespējama bez vienošanās par daudzumiem. Vienošanās par
daudzumiem nevar būt tikai uz gadu [..]. Ir jāpanāk vienošanās, iespējams, uz pieciem gadiem [vai] kā minimums uz trim gadiem.”

Agroexpansión
1997. gada 1. oktobrī nosūtīja telefaksa sūtījumu
Deltafina
, lai to informētu, ka
WWTE
ir piekritusi maksāt augstākas cenas nekā tās, par kurām tika panākta vienošanās. Reaģējot uz šo sūtījumu,
M
. tajā pašā dienā uzrakstīja
WWTE
, izmantojot
Deltafina
veidlapu, lai tai norādītu, ka, ja šī informācija izrādītos pareiza, rastos virkne problēmu un ka tās rīcība varētu tikt
iztulkota kā “bīstams uzbrukums”
Agroexpansión
. Ar 1997. gada 2. oktobra telefaksa sūtījumu
Deltafina
izklāstīja
WWTE
savu nostāju šajā jautājumā.
1997. gada 6. novembrī
WWTE
nosūtīja
Deltafina
telefaksa sūtījumu, kurā tostarp norādīja, ka ir mēģinājusi “visiem līdzekļiem” panākt vienošanos par daudzumiem un ka tikšanās
reizē, kas būšot 20. novembrī ap pārējiem apstrādātājiem, tā piedāvāšot “depozītu par vienošanos, deponējot būtiskas naudas
summas, kas sniedz drošību nolīgumu izpildē”. Šim telefaksa sūtījumam bija pievienota tabula ar informāciju par konkrētām
cenām, kuras maksā katrs no Spānijas apstrādātājiem.

Taes
informēja
Deltafina
par pamatlīgumu iepirkuma nosacījumiem 1998./1999. tirdzniecības gadam, ko apstrādātāji noslēguši Madrides tikšanās reizē
1998. gada 20. janvārī, sākot ar nākamo dienu pēc šīs tikšanās.
No
Agroexpansión
1999. gada 6. aprīļa darbības ziņojuma izriet, ka 1999. gada martā
M
. piedalījās sanāksmē ar Spānijas apstrādātājiem un
Anetab
, kuras laikā tika pārrunātas jēltabakas cenas un jēltabakas iepirkuma daudzumu sadalījums 1999./2000. tirdzniecības gadam.
Visbeidzot 2000. gadā
Deltafina
piedalījās sarunās starp apstrādātājiem un ražotāju pārstāvjiem par cenu robežām jēltabakas pārpalikumam 1999. gadā. Konkrētāk,
ņemot vērā
Anetab
sanāksmi, kurai bija jānotiek 2000. gada februāra beigās,
M
. 2000. gada 15. februārī nosūtīja telefaksa sūtījumu uz
Deltafina
veidlapas
Cetarsa
,
Agroexpansión
un
WWTE
, lai tās varētu izteikt savas domas, padomus un ieteikumus šajā sakarā.
Turklāt, ņemot vērā visus objektīvos apstākļus, kas raksturo
Deltafina
dalību, ir jākonstatē, ka tā veicināja apstrādātāju aizliegto vienošanos, labi zinot iemeslu un ar iepriekšēju nodomu.
Deltafina
vai nu nevarēja ignorēt, vai acīmredzami zināja par šīs aizliegtās vienošanās pret konkurenci vērsto un nelikumīgo mērķi,
mērķi, kas bija acīmredzams tostarp pret konkurenci vērstajās sanāksmēs, jutīgas informācijas apmaiņā, kurā tā aktīvi piedalījās
visā pārkāpuma laikā, un no ziņojuma, kas glabājās pie tās un kurā bija detalizēti norādīti atsevišķi nolīgumi par jēltabakas
cenām un iepirkuma daudzumiem. Ir jāpiebilst šajā kontekstā, ka, ņemot vērā nozīmīgo vietu, kas tai bija Spānijas apstrādātās
jēltabakas iepirkuma tirgū un tās atbildīgo lomu
Universal
grupas komercdarbības koordinācijā un uzraudzībā Eiropā (skat. tālāk 142. un 268.–272. punktu),
Deltafina
bija ieinteresēta attiecīgo ierobežojošo darbību īstenošanā.
Ņemot vērā visu iepriekš minēto, ir jākonstatē, ka Komisija, juridiski pamatoti un nepārkāpjot
Deltafina
tiesības uz aizstāvību, apstrīdētajā lēmumā uzskatīja, ka prasītāja ir saucama pie atbildības par pārkāpumu, ko veido apstrādātāju
aizliegtā vienošanās.
Tādējādi pirmā daļa ir jānoraida kā nepamatota.
Par otro daļu sakarā ar to, ka
Deltafina
pārmestā rīcība patiesībā ir jāpārmet tās prezidentam
–       Lietas dalībnieku argumenti

Deltafina
norāda, ka tai pārmesto rīcību var piedēvēt tikai tās prezidentam
M
., tā kā tieši viņš apstrādātāju aizliegtās vienošanās ietvaros rīkojās pats personīgi, nevis kā sabiedrības pārstāvis vai
institūcija.
Tā precizē, ka Spānijas apstrādātāji izvēlējās
M
. kā “to nolīgumu sargu” to neitralitātes garantiju dēļ, ko viņš piedāvāja, un autoritātes dēļ, kas viņam bija tabakas industrijā
gan Spānijā un Itālijā, gan visā pasaulē.
Komisija lūdz noraidīt
Deltafina
argumentus.
–       Vispārējās tiesas vērtējums
Ir jākonstatē, ka no virknes pierādījumu lietas materiālos izriet, ka
M
. piedalījās apstrādātāju aizliegtajā vienošanās nevis personiski, bet kā
Deltafina
pārstāvis.
Šajā sakarā vispirms ir jāatgādina, ka
M
. ir šīs sabiedrības prezidents.
Turklāt ir jānorāda, ka atsevišķās aizliegtās vienošanās sanāksmēs
M
. pavadīja otrs
Deltafina
pārstāvis, kurš veica būtiskas funkcijas šajā sabiedrībā (skat. šī sprieduma 125. un 126. punktu). Kā arī ir jākonstatē,
ka Romas 1997. gada 30. janvāra tikšanās (skat. šī sprieduma 126. punktu) norisinājās
Deltafina
telpās un ka dažādie sūtījumi, kurus
M
. adresēja Spānijas apstrādātājiem apstrādātāju aizliegtās vienošanās ietvaros, bija uz [šīs] sabiedrības veidlapām. Turklāt
1997. gada 29. aprīļa telefaksa sūtījumā
WWTE M
. blakus savam vārdam norāda sabiedrības nosaukumu (skat. šī sprieduma 127. punktu).
Visbeidzot ir skaidrs, ka
M
. dalības apstrādātāju aizliegtajā vienošanās mērķis bija aizstāvēt
Deltafina
komercintereses Spānijas tirgū. Tā, pirmkārt, ir jānorāda, ka
Deltafina
atbild par
Universal
grupas komercdarbības koordināciju un uzraudzību Eiropā un ka tādējādi tā ir tieši ieinteresēta tās Spānijas māsas sabiedrības
Taes
jēltabakas iepirkuma darbībās. Otrkārt,
Deltafina
papildus tam, ka tā ir iegādājusies gandrīz visu
Taes
apstrādātās tabakas produkciju (apstrīdētā lēmuma 27. apsvērums), noslēdza būtiskus apstrādātās tabakas iegādes līgumus ar
Cetarsa
(apstrīdētā lēmuma 20. un 29. apsvērums) un ar
Agroexpansión
(apstrīdētā lēmuma 21. un 29. apsvērums). Kā izriet no vairākiem dokumentiem lietas materiālos un par ko nav strīda lietas
dalībniekiem, Spānijas apstrādātāju maksātā cena par jēltabakas iegādi tieši ietekmēja cenu, ko
Deltafina
maksāja par apstrādātās tabakas iegādi (skat. arī apstrīdētā lēmuma 32. apsvērumu).
Ir arī jānorāda, ka
Taes
savā 2002. gada 18. februāra rakstveida iesniegumā (skat. šī sprieduma 9. punktu) norāda, ka
Deltafina
bija ieinteresēta līguma noslēgšanā par 1999. gada pārpalikuma jēltabakas iegādes cenām, jo tā vēlējās iegādāties apstrādātās
tabakas papilddaudzumus. Ir jāpiebilst, ka vairākkārt vēstuļu apmaiņā starp
Deltafina
un Spānijas apstrādātājiem apstrādātāju aizliegtās vienošanās ietvaros ir tieši norādīts uz prasītājas situāciju.
Ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus, otrā daļa ir jānoraida kā nepamatota.
Par trešo pamatu sakarā ar to, ka Komisija ir liegusi
Deltafina
piekļuvi atsevišķiem apsūdzošiem dokumentiem.
–       Lietas dalībnieku argumenti

Deltafina
apgalvo, ka Komisija, liedzot tai piekļuvi dokumentiem, kuros pierādīta tās apstrādātāju aizliegtās vienošanās vadītājas loma,
ir aizskārusi tās tiesības uz aizstāvību un tiesības uz lietas taisnīgu izskatīšanu.
Šajā sakarā tā norāda, ka Komisija nav izskatījusi lūgumu ar mērķi saņemt piekļuvi citu uzņēmumu paziņojuma par iebildumiem
adresātu iesniegtajiem apsvērumiem, atbildot uz šo paziņojumu, ko tā nosūtīja ar 2004. gada 23. marta telefaksa sūtījumu un
atkārtoja ar 2004. gada 24. novembra telefaksa sūtījumu. Galvenie fakti, uz kuriem Komisija atsaucoties apstrīdētajā lēmumā,
lai tai piedēvētu vadītājas lomu, esot atsevišķas rindkopas
Agroexpansión
un
WWTE
atbildēs uz paziņojumu par iebildumiem.
Komisija apstrīd, ka, lai konstatētu, ka
Deltafina
bija apstrādātāju aizliegtās vienošanās vadītājas loma, tā esot pamatojusies uz
Agroexpansión
un
WWTE
atbildēm uz paziņojumu par iebildumiem. Kā izrietot no apstrīdētā lēmuma 436. apsvēruma, savās atbildēs
Agroexpansión
un
WWTE
esot tikai apstiprinājušas šo lomu vai, precīzāk, “faktus, kas izriet no šīs lomas”. Tā neesot norādījusi nevienu faktu, kas
jau nebūtu ticis norādīts attiecībā uz
Deltafina
paziņojumā par iebildumiem un attiecībā uz kuru pēdējā minētā nebūtu varējusi aizstāvēties.
–       Vispārējās tiesas vērtējums
Tādu pašu iemeslu dēļ, kādi ir minēti šī sprieduma 70.–73. un 105. punktā, apgalvojumi, kurus
Deltafina
izsaka šīs daļas pamatojumam, ir jānoraida kā neefektīvi. Tie tiks pārbaudīti šī sprieduma sestā pamata ietvaros, kuru
Deltafina
norāda, lai pamatotu prasījumus ar mērķi samazināt tās naudas soda summu.
Par ceturto daļu sakarā ar to, ka Komisija paziņojumā par iebildumiem nav pietiekami skaidri definējusi konkrēto preču un
ģeogrāfisko tirgu
–       Lietas dalībnieku argumenti

Deltafina
norāda, ka Komisija nav pietiekami skaidri definējusi paziņojumā par iebildumiem attiecīgo preču un ģeogrāfisko tirgu un ka
šī fakta dēļ tā ir būtiski aizskārusi
Deltafina
tiesības uz aizstāvību.
Kā uzskata
Deltafina
, ja šis tirgus būtu ticis definēts “ar vēlamo skaidrību” paziņojumā par iebildumiem, tā būtu varējusi norādīt Komisijai faktus
un juridiskus argumentus, lai izdarītu citus secinājumus, nevis apstrīdētajā lēmumā esošos. Konkrētāk, tas būtu ļāvis norādīt
argumentus par tās esamību attiecīgajā tirgū un tās lomu tajā.
Komisija noraida
Deltafina
apgalvojumus.
–       Vispārējās tiesas vērtējums
Vispirms ir jākonstatē, ka no paziņojuma par iebildumiem pietiekami skaidri un precīzi izriet, ka konkrētais tirgus ir Spānijas
jēltabakas iepirkuma un pirmapstrādes tirgus. Paziņojumā par iebildumiem, tāpat kā apstrīdētajā lēmumā (skat. šī sprieduma
82. un 83. punktu), Komisija detalizēti apraksta jēltabakas pirmapstrādes uzņēmumus Spānijā – tostarp precizējot to jēltabakas
iepirkuma un apstrādes darbības, kā arī to savstarpējās komercattiecības –, jēltabakas ražotājus un to pārstāvjus, dažādus
jēltabakas nozares aspektus Spānijā, tostarp ražošanas reģionus, ražošanas apjomu un vērtību, apgrozījuma vērtību, dažādās
jēltabakas šķirnes un (maksimālās) vidējās piegādes cenas katrai jēltabakas šķirnei, kā arī Kopienu un Spānijas tiesisko regulējumu,
kas piemērojams jēltabakai (skat. paziņojuma par iebildumiem 15.–81. punktu). Komisijas šādi veiktā analīze paziņojumā par
iebildumiem pilnībā ļauj zināt tirgus, kurā tiek izkropļota konkurence, darbības nosacījumus.
Turklāt ir jākonstatē, ka no
Deltafina
atbildes uz paziņojumu par iebildumiem izriet, ka pēdējā minētā ne tikai bija labi sapratusi veidu, kādā Komisija aptvēra
tirgu, par ko ir šī lieta, bet arī izklāstīja savu nostāju par tās lomu šajā tirgū.
Šajos apstākļos otrā pamata ceturtā daļa ir jānoraida kā nepamatota.
Ņemot vērā visus iepriekš minētos apsvērumus, otro pamatu nevar apstiprināt.

Par trešo pamatu sakarā ar EKL 81. panta 1. punkta, Regulas Nr. 1/2003 2. panta un Pamatnostādņu par [EKL] 81. un 82. pantā
esošo jēdzienu “iespaidot tirdzniecību” 43. punkta pārkāpumu, kā arī par pamatojuma nenorādīšanu
Lietas dalībnieku argumenti

Deltafina
apgalvo, ka Komisija nav pietiekami pierādījusi, ka attiecīgās ierobežojošās darbības iespaido tirdzniecību dalībvalstu starpā.
Lai pamatotu šo apgalvojumu, vispirms tā izklāsta, ka Komisija nonāk pretrunās, apgalvojot, no vienas puses, apstrīdētā lēmuma
316. apsvērumā, ka “apstrādātāju un
Deltafina
aizliegtajai vienošanās [..] var būt [..] [tieša vai netieša, faktiska vai potenciāla] ietekme uz tirdzniecības plūsmu starp
Spāniju un citām dalībvalstīm, jo [tās] mērķis bija nodrošināt Spānijas apstrādātās tabakas eksportu” un, no otras puses,
apstrīdētā lēmuma 412. apsvērumā, ka tai “nav neapstrīdamu faktu par ražotāju un apstrādātāju veikto pārkāpumu reālajām sekām
tirgū”.
Turklāt
Deltafina
kritizē to, ka Komisija prezumēja, ka šajā lietā tika iespaidota tirdzniecība starp dalībvalstīm “tikai viena objektīva iemesla
dēļ, ka no atbilstošā tirgus iespējami atšķirīga prece varētu tikt dažreiz eksportēta uz citiem tirgiem”. Tā Komisija ņemot
vērā lejupējo tirgu attiecībā pret konkrēto tirgu, šim lejupējam tirgum esot apstrādātās tabakas tirgum. Kā arī Komisija neaprakstot
ne šajā lejupējā tirgū “esošos spēkus”, ne arī izklāstot, kā to varētu ietekmēt “pret konkurenci vērstā nozīmē” rīcība, kas
notiek attiecīgajā tirgū.
Deltafina
pārmet Komisijai arī to, ka tā nav ņēmusi vērā faktu, ka jēltabakas tirgus ir “tikai nacionāls” tirgus, jo uzņēmumi, kas nav
Spānijas uzņēmumi, Spānijā netiek uzskatīti par apstrādātājiem un nevar iegādāties jēltabaku no Spānijas ražotājiem. Tā piebilst,
ka Spānijas izcelsmes jēltabaka netiek importēta, ne arī jēltabaka tiek eksportēta uz šo valsti.

Deltafina
pārmet Komisijai arī, ka tā nav ievērojusi Pamatnostādņu par [EKL] 81. un 82. pantā esošo jēdzienu “iespaidot tirdzniecību”
43. punktu, kurā tostarp ir paredzēts, ka “iespējamība, ka noteiktam nolīgumam ir bijusi netieša vai iespējama ietekme, ir
jāizskaidro iestādei [..], kura norāda, ka tirdzniecība var tikt skarta ievērojami,” un ka “hipotētiska vai teorētiska ietekme
nav pietiekoša, lai konstatētu, ka piemērojamas Kopienu tiesības”.
Visbeidzot
Deltafina
norāda, ka attiecīgā aizliegtā vienošanās ir līdzīga “aizliegtai vienošanās, kas attiecas uz vienu dalībvalsti” Pamatnostādņu
par [EKL] 81. un 82. pantā ietverto jēdzienu “iespaids uz tirdzniecību” 78.–82. punkta izpratnē. Tā piebilst, ka saskaņā ar
šīm pašām pamatnostādnēm “spēja, kas ir šīm aizliegtajām vienošanās izkropļot konkurenci, galvenokārt sakņojas to spējā izslēgt
konkurentus no citām dalībvalstīm”. Apstrīdētajā lēmumā neesot neviena fakta, kas ļautu pierādīt šādu izslēdzošu iedarbību
šajā lietā. Patiesībā, kā uzskata
Deltafina
, normatīvās barjeras, kas traucē ārvalstu apstrādes uzņēmumiem veikt uzņēmējdarbību Spānijā, un jēltabakas raksturīgās īpašības,
kas liek šo produktu apstrādāt tūlīt pēc novākšanas un novākšanas vietas tuvumā, “padara maz iespējamu pat netiešu seku rašanos,
kuru iestāšanās pārveidotu pilnībā hipotētisku iespaidu uz tirdzniecību par potenciālu iespaidu”.
Komisija uzskata, ka trešais pamats ir jānoraida kā nepamatots.
Vispirms tā uzsver, ka nosacījums par iespaidu uz tirdzniecību starp dalībvalstīm ir izpildīts, ja, pamatojoties uz tiesisku
un faktisku faktoru kopumu, attiecīgais nolīgums ļauj pietiekami precīzi paredzēt, ka tam varētu būt tieša vai netieša, faktiska
vai potenciāla ietekme uz tirdzniecības plūsmu starp dalībvalstīm. Tādējādi EKL 81. panta piemērošanai neesot nepieciešams
pierādīt, ka tirdzniecība tiešām tiek ietekmēta.
Turklāt Komisija norāda, ka apstrīdētā lēmuma 316. un 317. apsvērumā tā izklāstīja iemeslus, kuru dēļ attiecīgās ierobežojošās
darbības “varēja potenciāli” ietekmēt tirdzniecību starp dalībvalstīm. Tā uzskata, ka nav pretrunu starp apstrīdētā lēmuma
316. un 412. apsvērumu.
Komisija arī norāda, ka
Deltafina
neapstrīd, ka aizliegtā vienošanās par jēltabakas iepirkuma cenu varētu atbalsoties uz apstrādātās jēltabakas cenu, ne arī
to, ka Spānijas apstrādātā jēltabaka galvenokārt ir paredzēta eksportam. Tā uzskata, ka, ņemot vērā šos apstākļus, tai nebija
pienākuma aprakstīt apstrādātās tabakas tirgu, pirms tā varēja secināt, ka aizliegtai vienošanās var būt ietekme uz šīs preces
eksportu.
Visbeidzot Komisija noraida
Deltafina
apgalvojumu, ka, tā kā attiecīgā aizliegtā vienošanās līdzinās aizliegtai vienošanās, kura attiecas uz vienu dalībvalsti,
tai bija pienākums pierādīt, ka tās sekas bija konkurentu no citām dalībvalstīm izslēgšana. Šajā sakarā tā tostarp norāda
uz apstrīdētā lēmuma 317. apsvērumu.
Vispārējās tiesas vērtējums
Katrā ziņā saskaņā ar pastāvīgo judikatūru EKL 81. un 82. pantā definētā pārkāpuma pazīmes par ietekmi uz tirdzniecību dalībvalstu
starpā interpretēšanai un piemērošanai jāizriet no šās pazīmes mērķa norobežot Kopienas tiesību aktu un dalībvalstu tiesību
aktu piemērošanas jomu attiecībā uz konkurences noteikumiem. Turklāt uz Kopienu tiesību aktu piemērošanas jomu attiecas visas
aizliegtās vienošanās un jebkāda veida prakse, kas varētu apdraudēt tirdzniecības brīvību dalībvalstu starpā tādējādi, ka
tās var negatīvi ietekmēt dalībvalstu vienotā tirgus mērķu īstenošanu, it īpaši norobežojot valstu iekšējo tirgu vai mainot
konkurences struktūru kopējā tirgū (1979. gada 31. maija spriedums lietā 22/78
Hugin Kassaregister
un
Hugin Cash Registers
/Komisija,
Recueil
, 1869. lpp., 17. punkts, un 2001. gada 25. oktobra spriedums lietā C‑475/99
Ambulanz Glöckner
,
Recueil
, I‑8089. lpp., 47. punkts).
Lēmums, nolīgums vai darbība var ietekmēt tirdzniecību dalībvalstu starpā tikai tad, ja, ņemot vērā faktisko un tiesisko apstākļu
kopumu, ar pietiekamu iespējamības pakāpi var paredzēt, ka tie tieši vai netieši, faktiski vai potenciāli var ietekmēt tirdzniecības
plūsmas dalībvalstu starpā tādējādi, ka tas var negatīvi ietekmēt vienotā, starp valstīm izveidotā tirgus mērķu īstenošanu.
Turklāt šāda ietekme nevar būt maznozīmīga (1998. gada 28. aprīļa spriedums lietā C‑306/96
Javico
,
Recueil
, I‑1983. lpp., 16. punkts, un iepriekš 166. punktā minētais spriedums lietā
Ambulanz Glöckner
, 48. punkts).
Tādējādi ietekme uz Kopienas iekšējo tirdzniecību parasti izriet no vairāku apstākļu apvienojuma, kuriem, katram atsevišķi
ņemtam, nav noteikti jābūt noteicošiem (1999. gada 21. janvāra spriedums apvienotajās lietās C‑215/96 un C‑216/96
Bagnasco
u.c.,
Recueil
, I‑135. lpp., 47. punkts, un 2004. gada 29. aprīļa spriedums lietā C‑359/01 P
British Sugar
/Komisija,
Recueil
, I‑4933. lpp., 27. punkts).
Judikatūrā ir arī precizēts, ka EKL 81. panta 1. punktā nav prasīts, lai šajā normā paredzētās aizliegtās vienošanās ievērojami
iespaidotu tirdzniecību Kopienas iekšienē, bet tajā ir prasīts, lai šīs aizliegtās vienošanās pēc sava rakstura varētu radīt
šādas sekas (skat. 2006. gada 23. novembra spriedumu lietā C‑238/05
Asnef-Equifax
un
Administración del Estado
, Krājums, I‑11125. lpp., 43. punkts un tajā minētā judikatūra).
Šajā lietā ir jāuzskata, ka apstrīdētajā lēmumā Komisija juridiski pietiekami ir pierādījusi, ka apstrādātāju aizliegtajai
vienošanās varēja būt iespaids uz tirdzniecību starp dalībvalstīm.
Konkrētāk, Komisija pamatoti secināja apstrīdētā lēmuma 316. apsvērumā, ka šis EKL 81. panta piemērošanas nosacījums bija
izpildīts, ņemot vērā faktu, ka apstrādātāju aizliegtā vienošanās pēc savas dabas varēja ietekmēt apstrādātās tabakas eksportu
no Spānijas uz citām dalībvalstīm.
Šajā sakarā ir jānorāda, kā arī izriet no apstrīdētā lēmuma dažādām rindkopām (skat. it īpaši apstrīdētā lēmuma 20., 23.,
27., 32. un 84. apsvērumu), ka, pirmkārt, jēltabakas iepirkuma cena tieši ietekmēja apstrādātās tabakas cenu un, otrkārt,
Spānijas apstrādātā tabaka ir galvenokārt paredzēta eksportam. Šie faktori, turklāt
Deltafina
tos neapstrīd, pietiekami pierāda, ka aizliegtā vienošanās bija tāda, kura ietekmē Spānijas apstrādātās tabakas eksportu,
kādēļ
Deltafina
nebūtu jāpārmet Komisijai, ka tā nav aprakstījusi šīs preces tirgū “esošos spēkus”.
Ir skaidrs, novērtējot, vai nosacījums par ietekmi uz tirdzniecību starp dalībvalstīm ir izpildīts, Komisija ir ņēmusi vērā
preci – apstrādāto tabaku – kura ir tirgū, kas ir konkrētā tirgus lejupējais tirgus. Tomēr, kā
Deltafina
to turklāt skaidri atzīst prasības pieteikumā, šāda pieeja atbilst ne tikai judikatūrai, kurā tiek uzskatīts, ka ietekme uz
tirdzniecības plūsmu starp dalībvalstīm var būt netieša (skat. šī sprieduma 167. punktu), bet arī Pamatnostādnēm par [EKL]
81. un 82. pantā ietverto jēdzienu “starpvalstu tirdzniecības iespaidošana”. Tā šo pamatnostādņu 38. punktā ir norādīts, ka
“nav retums, ka netieša ietekme ir saistīta ar precēm, uz kurām attiecas nolīgums”, vai ka “netieša ietekme var būt tad, ja
nolīgums vai darbība ietekmē uzņēmumu, kuri tādā vai citādā veidā izmantot preces, uz kurām attiecas nolīgums vai darbība,
pārrobežu ekonomisko darbību” un ka “šī ietekme var, piemēram rasties, ja nolīgums vai darbība attiecas uz puspabeigtu preci,
kura vairs netiek tirgota dalībvalstu starpā, bet tiek izmantota galapreces, kas tiek tirgota, piegādē”.
Turklāt Komisijas secinājums, ka apstrādātāju aizliegtā vienošanās ir tāda, kam ir ietekme uz Spānijas apstrādātās tabakas
eksportu un tādējādi uz tirdzniecību dalībvalstu starpā, nekādi nav pretrunā apgalvojumam apstrīdētā lēmuma 412. apsvērumā,
ka “[tai] nav pārliecinošu pierādījumu par ražotāju un apstrādātāju izdarīto pārkāpumu reālām sekām tirgū; būtu neiespējami
a posteriori
noteikt cenu līmeni, kas būtu ticis piemērots jēltabakas tirgū Spānijā, ja nebūtu attiecīgo darbību”. Ar šo apgalvojumu, kas
izteikts pārkāpuma smaguma pārbaudes kontekstā, Komisija tikai konstatē, ka tā nespēj precīzi aprēķināt apstrādātāju aizliegtās
vienošanās patiesās sekas tirgū. Tā tomēr neizslēdz, ka aizliegtai vienošanās varētu būt šādas sekas. Tieši pretēji, kā arī
tiks detalizētāk izklāstīts 245.–259. punktā, apstrīdētajā lēmumā Komisija, izvērtējot pārkāpuma smagumu, ņēma vērā faktu,
ka kopš 1998. gada apstrādātāju aizliegtā vienošanās bija ar konkrētām sekām tirgū.
Tā kā pamatojums, ko Komisija izmanto apstrīdētā lēmuma 316. apsvērumā, pats pietiekami pierāda iepriekš minēto iemeslu dēļ,
ka apstrādātāju aizliegtajai vienošanās varēja būt ietekme uz tirdzniecību dalībvalstu starpā, nav jāpārbauda kritika, ko
Deltafina
norāda attiecībā uz šo argumentu, kuru Komisija apstrīdētā lēmuma 317. apsvērumā izsaka vēl papildus, ka “aizliegtas vienošanās,
kura ir jūtama visā dalībvalsts teritorijā, saskaņā ar tās būtību sekas ir nacionāla rakstura atdalīšanas konsolidēšana, kas
tādējādi traucē [EK] līgumā vēlamai ekonomiskai mijiedarbībai”.
Visbeidzot attiecībā uz apstrādātāju aizliegtās vienošanās iespaida uz tirdzniecību manāmo raksturu ir jākonstatē, ka apstrīdētā
lēmuma 317. apsvērumā Komisija norādīja, ka šajā aizliegtajā vienošanās bija apvienoti visi Spānijā zināmie apstrādātāji,
ka pēdējie minētie iepirka gandrīz visu katrā gadā Spānijā saražoto jēltabaku, ka aizliegtā vienošanās attiecās uz visu šādi
iegādāto jēltabaku un ka jēltabaka, tikko kā apstrādāta, parasti tika pārdota eksportam. Šie dažādie faktori juridiski pietiekami
pierāda, ka apstrādātāju aizliegtā vienošanās bija tāda, kam ir jūtama ietekme uz tirdzniecību Kopienas iekšienē.
No visiem iepriekš minētajiem apsvērumiem izriet, ka trešais pamats ir jānoraida kā nepamatots.
Tādējādi prasījumi atcelt apstrīdēto lēmumu nevar tikt pieņemti.
3.
Par prasījumiem samazināt naudas soda summu

Par ceturto pamatu sakarā ar Regulas Nr. 1/2003 2. panta un 23. panta 2. punkta pārkāpumu, pamatnostādņu 1.A punkta un 5. punkta
d) apakšpunkta pārkāpumu un samērīguma principa, “vienlīdzīgas attieksmes un vienlīdzīgu sodu” principa pārkāpumu, kā arī
pienākuma norādīt pamatojumu pārkāpumu
Apstrīdētā lēmuma kopsavilkums
Apstrīdētā lēmuma 404.–458. apsvērumā Komisija izskata jautājumu par [lēmuma] adresātiem uzliekamajiem naudas sodiem.
Apstrīdētā lēmuma 405. apsvērumā tā atgādina, ka naudas soda summas noteikšanā tai ir jāņem vērā pārkāpuma smagums un ilgums.
Lai noteiktu sākumsummu, kas nosakāma smaguma dēļ, Komisija apstrīdētā lēmuma 407.–414. apsvērumā vispirms novērtē attiecīgo
pārkāpumu “raksturīgo” smagumu.
Vispirms apstrīdētā lēmuma 407. apsvērumā tā norāda, ka šāda vērtējuma veikšanai tai ir jāņem vērā pārkāpuma raksturs, tā
konkrētā ietekme uz tirgu, ja tā ir izmērāma, un konkrētā ģeogrāfiskā tirgus plašums.
Turklāt apstrīdētā lēmuma 408. apsvērumā Komisija konstatē, ka “jēltabakas ražošana Spānijā veido 12 % Kopienas ražošanas
kopapjoma”, ka “šīs kultūras platība šajā valstī ir 14 571 hektāri un tā koncentrēta Estremadūras (84 %), Andalūzijas (11,5 %)
un Kastīlijas–Leonas (3 %) autonomajās kopienās” un ka “tirgus apjoms ir diezgan neievērojams un galvenokārt aptver vienu
Spānijas reģionu”.
Turklāt apstrīdētā lēmuma 409. apsvērumā Komisija norāda, ka “pārkāpums tomēr tiek uzskatīts par ļoti smagu, jo to veido jēltabakas
šķirņu cenas noteikšana Spānijā un daudzumu sadale”.
Attiecībā, konkrētāk, uz ražotāju pārstāvjiem tā norāda apstrīdētā lēmuma 410. apsvērumā, ka tie ir piedalījušies nolīgumos
un/vai saskaņotās darbībās, kuru mērķis būtībā bija cenu robežu noteikšana atbilstoši katras jēltabakas šķirnes kvalitātes
šķirai – kuru iekšienē tie vienojās par jēltabakas piegādes galīgo cenu – un minimālās vidējās cenas noteikšana katram ražotājam
un katrai ražotāju grupai. Tā piebilst, ka, lai gan robežas šo cenu robežu iekšienē bija ļoti plašas un varēja mainīties no
100 līdz 380 % starp minimumu un maksimumu katrā kvalitātes šķirā vienai un tai pašai jēltabakas šķirnei, tomēr, vienojoties
par vidējās cenas minimālo līmeni – katram ražotājam un katrai ražotāju grupai –, ražotāju pārstāvju mērķis bija pacelt savas
jēltabakas pārdošanas galīgo cenu virs līmeņa, kam būtu jāizriet no brīvas konkurences.
Kas attiecas uz Spānijas apstrādātājiem un
Deltafina
, apstrīdētā lēmuma 411. apsvērumā Komisija uzskata, ka papildus tam, ka ir arī vienojušies par cenu robežām atbilstoši kvalitātes
šķirai un papildnosacījumiem, “tie ir slepeni vienojušies par vairākiem citiem cenas aspektiem un pārdodamajiem daudzumiem
un tostarp par (maksimālo) vidējo piegādes cenu katrai jēltabakas šķirnei (jebkurai kvalitātes šķirai) un iepērkamās jēltabakas
daudzumiem katram apstrādātājam”. Tā piebilst, ka, sākot no 1998. gada, tie pieņēma arī sarežģītus kompensācijas un nodošanas
mehānismus, lai nodrošinātu to slepenās vienošanās par cenām un daudzumiem ievērošanu.
Visbeidzot apstrīdētā lēmuma 412. apsvērumā Komisija norāda, ka tai “nav pārliecinošu pierādījumu par ražotāju un apstrādātāju
veikto pārkāpumu reālām sekām tirgū”, jo “būtu neiespējami
a posteriori
noteikt cenu līmeni, kas tiktu piemērots jēltabakas tirgū Spānijā, ja nebūtu attiecīgo darbību”. Nākamajā apsvērumā tā izklāsta,
ka “tomēr var uzskatīt, ka vismaz kopš 1998. gada to slepenās cenu un daudzumu saskaņošanas pirms un pēc audzēšanas līgumu
noslēgšanas un līdz galīgo darījumu noslēgšanas iespaidā apstrādātāju aizliegtā vienošanās tika pilnībā īstenota un ievērota
[..] un tai bija reāli jāietekmē tirgus”.
Apstrīdētā lēmuma 414. apsvērumā Komisija norāda, ka no iepriekš minētajiem apsvērumiem būtu jāsecina, ka abi pārkāpumi ir
jākvalificē kā “ļoti smagi”. Tā tomēr precizē, ka “ņems vērā preces tirgus relatīvo lielumu”.
Otrkārt, Komisija piemēro attiecīgajiem uzņēmumiem atšķirīgu attieksmi, uzskatot, ka “ir jāņem vērā katra uzņēmuma konkrētā
nozīme un tādējādi reālā tā nelikumīgās uzvedības ietekme uz konkurenci, lai katram uzņēmumam uzliktā naudas soda atturošā
ietekme būtu samērīga ar tā ieguldījumu sodāmajā nelikumīgajā rīcībā” (apstrīdētā lēmuma 415. apsvērums).
Vispirms tā nošķir, no vienas puses, apstrādātāju aizliegto vienošanos (apstrīdētā lēmuma 416.–424. apsvērums) un, no otras
puses, ražotāju aizliegto vienošanos (apstrīdētā lēmuma 425.–431. apsvērums).
Tad attiecībā uz apstrādātāju aizliegto vienošanos Komisija uzskata, ka “naudas sodiem jābūt līmeņveida, ņemot vērā katras
attiecīgās dalībnieces ieguldījumu nelikumīgajā rīcībā un stāvokli, ko katra attiecīgā puse ieņem tirgū” (apstrīdētā lēmuma
416. apsvērums).
Šajā sakarā Komisija paziņo, ka “tieši
Deltafina
ir jānosaka visaugstākā sākumsumma, jo tai ir pirmā plāna loma tirgū kā Spānijas apstrādātās tabakas galvenajai iepircējai
(tās komercattiecības ar
Cetarsa
,
Agroexpansión
un
Taes
ir aprakstītas 20., 21. un 27. apsvērumā)”. Kā uzskata Komisija, “no šīs pirktspējas izriet, ka
Deltafina
vairāk kā jebkurš cits spēja ietekmēt Spānijas apstrādātāju rīcību” (apstrīdētā lēmuma 417. apsvērums).
Kas attiecas uz Spānijas apstrādātājiem, Komisija uzskata, ka to “ieguldījums” nelikumīgajās darbībās, “aplūkojot vispārīgi,
var tikt uzskatīts par līdzīgu” (apstrīdētā lēmuma 418. apsvērums). Tā uzskata, ka tomēr ir jāņem vērā katra attiecīgā apstrādātāja
lielums un tirgus daļas.
Pamatojoties uz šo, Komisija sadala Spānijas apstrādātājus trīs kategorijās:
–        pirmajā kategorijā tā ievieto
Cetarsa
, norādot uz faktu, ka tā ar aptuveni 67 % Spānijas jēltabakas iepirkuma tirgus daļu nebūt nav lielākā Spānijas apstrādātāja
un tādēļ tai būtu jānosaka vislielākā sākumsumma (apstrīdētā lēmuma 419. apsvērums);
–        otrajā kategorijā tā ievieto
Agroexpansión
un
WWTE
, norādot, ka tām katrai ir apmēram 15 % tirgus daļas un tām jānosaka tā pati sākumsumma (apstrīdētā lēmuma 420. apsvērums);
–        visbeidzot trešajā kategorijā tā ievieto
Taes
tā iemesla dēļ, ka tai pieder tikai 1,6 % tirgus daļas un tādējādi tai jānosaka viszemākā sākumsumma (apstrīdētā lēmuma 421. apsvērums).
Turklāt, lai nodrošinātu naudas sodam pietiekami atturošu iedarbību, Komisija uzskata, ka
WWTE
, kā arī
Agroexpansión
noteiktajai sākumsummai ir piemērojams reizinātājs. Tā norāda šajā sakarā, ka šīs abas sabiedrības, lai gan tām pieder relatīvi
lielas tirgus daļas, pieder pie daudznacionālajām sabiedrībām ar “būtisku ekonomisko un finansiālo spēku” un ka “turklāt [tās]
ir rīkojušās to attiecīgo mātes sabiedrību lemjošā ietekmē” (apstrīdētā lēmuma 422. apsvērums). Komisija tādējādi uzskata
par nepieciešamu palielināt šīm sabiedrībām uzlikto naudas sodu sākumsummas, to veicot, izmantojot reizinātāju, kurā ņem vērā,
pirmkārt, grupu, pie kurām tās pieder, lielumu un, otrkārt, to lielumu salīdzinājumā ar citiem Spānijas apstrādātājiem (apstrīdētā
lēmuma 423. apsvērums). Tā Komisija piemēro reizinātāju 1,5 – jeb 50 % palielinājumu –
WWTE
noteiktajai sākumsummai un reizinātāju 2 – jeb 100 % palielinājumu –
Agroexpansión
noteiktajai sākumsummai.
Ņemot vērā šos dažādos faktorus, Komisija apstrīdētā lēmuma 424. apsvērumā nosaka šādas naudas soda sākumsummas:
–
Deltafina
:       EUR 8 000 000
–
Cetarsa
:                EUR 8 000 000
–
WWTE
:                EUR 1 800 000 x 1,5 = EUR 2 700 000
–
Agroexpansión
:        EUR 1 800 000 x 2 = EUR 3 600 000
–
Taes
:                EUR 200 000.
Visbeidzot attiecībā uz ražotāju pārstāvjiem Komisija uzskata, ka tiem katram jāuzliek tikai simbolisks naudas sods – EUR 1000
(apstrīdētā lēmuma 425. un 430. apsvērums). Tā pamato savu nostāju tostarp ar faktu, ka “tiesību akti, kuru kontekstā notika
kopīgās sarunas par tipveida līgumiem, varēja radīt diezgan daudz neskaidrību par ražotāju pārstāvju un apstrādātāju rīcības
likumību” (apstrīdētā lēmuma 428. apsvērums). Tā apgalvo arī, ka ir jānorāda, ka, “tā kā sarunas par tipveida līgumiem un
to rezultāti sabiedrībai bija zināmi [..], neviena varas iestāde neapšaubīja to atbilstību Kopienas vai Spānijas likumiem,
pirms tika uzsākta šīs lietas izskatīšana” (apstrīdētā lēmuma 429. apsvērums).
Lietas dalībnieku argumenti
Pakārtoti norādītā ceturtā pamata ietvaros
Deltafina
būtībā apgalvo, ka Komisija, vērtējot pārkāpuma smagumu un nosakot tai uzliekamā naudas soda sākumsummu, nav ievērojusi pamatnostādnes
un ir pārkāpusi samērīguma principu un “vienlīdzīgas attieksmes un vienlīdzīga soda” principu. Tā arī norāda, ka apstrīdētais
lēmums nav pietiekami pamatots.
Ceturtā pamata ietvaros
Deltafina
izsaka virkni iebildumu un argumentu, kurus var sagrupēt septiņās daļās.
Pirmkārt, tā kritizē faktu, ka Komisija ir kvalificējusi pārkāpumu kā “ļoti smagu”, lai gan bija atzinusi, ka attiecīgajam
tirgum ir “relatīvi ierobežots apjoms”.
Otrkārt, tā pārmet Komisijai, ka tā kvalificējusi pārkāpumu kā “ļoti smagu”, lai gan tai nebija nekādu pierādījumu, ka tam
bija konkrēta ietekme tirgū, un tādējādi neievēroja pamatnostādņu 1.A punktu. Atsaucoties uz sava ekonomista sagatavoto 2005. gada
13. janvāra ziņojumu, tā apstiprina, ka no ziņojuma izriet, ka inkriminētajai rīcībai nebija acīmredzamu seku Spānijas jēltabakas
tirgū. Konkrētāk, šajā ziņojumā tiekot pierādīts, ka galvenās Spānijas tabakas šķirnes cena pārkāpuma laikā, nebūt ne nostabilizējoties
vai samazinoties, pieauga par 21 % un ka šajā pašā laikposmā Spānijas tabakas cena “esot bijusi būtībā līdzīga Eiropas un
[..] pasaules cenām”.
Treškārt,
Deltafina
apgalvo, ka apstrīdētais lēmums ir pretrunīgs, ciktāl, no vienas puses, Komisija tā 413. apsvērumā norāda, ka “apstrādātāju
aizliegtā vienošanās tika pilnībā īstenota un ievērota” un, no otras puses, tā apstiprina pretējo 85., 88., 111., 113., 122.,
126., 130., 133., 144., 175., 186., 206., 229., 231., 232., 233., 235., 239., 244., 255., 256., 257., 284., 294., 295., 296.,
307. un 319. apsvērumā.
Ceturtkārt,
Deltafina
apgalvo, ka Komisija ir sagrozījusi faktus, norādot apstrīdētā lēmuma 417. apsvērumā, ka tā bija galvenā Spānijas apstrādātās
tabakas iepircēja un ka esošā pirktspēja tai ļāva ietekmēt Spānijas apstrādātāju rīcību. Šo apgalvojumu pamatojumam tā atsaucas
uz tās ekonomista jauno 2005. gada 13. janvāra ziņojumu un konkrētāk uz šī ziņojuma 5. tabulu, no kuras izrietot, ka pārkāpuma
laikā attiecībā uz Spānijas apstrādātās tabakas iepirkumu tās vidējā tirgus daļa bija 27,5 %,
Dimon
(ar to saprotot
Agroexpansión
) – 25,2 %,
Cetarsa
– 31,6 % un
Standard Commercial Tobacco Co., Inc
. (ar to saprotot
WWTE
) – apmēram 15 %.

Deltafina
arī norāda, ka pretēji tam, kas norādīts apstrīdētā lēmuma kopsavilkumā, kurš publicēts
Oficiālajā Vēstnesī
saskaņā ar Regulas Nr. 1/2003 30. pantu, tā nebija “svarīgākais Spānijas trīs apstrādātāju klients”. Atsaucoties uz iepriekš
minētā tās ekonomista ziņojuma 7. tabulu, tā precizē, ka pārkāpuma laikā tā nopirka visu savas māsas sabiedrības
Taes
produkciju, vidēji 32,3 % no
Cetarsa
produkcijas, vidēji 19,8 % no
Agroexpansión
produkcijas un nelielu daļu
WWTE
produkcijas. Patiesībā, kā uzskata
Deltafina
, galvenā
Cetarsa
kliente bija “vēsturiska kliente”, ar ko pēdējā minētā bija saistīta, proti,
Altadis, SA
(pirms tam
Tabacalera
),
Agroexpansión
tā bija
Dimon
grupa un
WWTE
–
Standard
grupa.
Visbeidzot
Deltafina
kritizē Komisijas nostāju, ka tirgus daļu noteikšanai Spānijas apstrādātās tabakas iepirkuma tirgū ir jāizslēdz īstenotā cesija
starp
Cetarsa
un
Tabacalera
/
Altadis
(skat. šī sprieduma 218. punktu).
Piektkārt,
Deltafina
norāda, ka apstrīdētajā lēmumā Komisija atzīst, ka “tiesību akti, kuru kontekstā notika kopīgās sarunas par tipveida līgumiem,
varēja radīt diezgan daudz neskaidrību par ražotāju pārstāvju un apstrādātāju rīcības likumību” (apstrīdētā lēmuma 428. apsvērums)
un ka, “tā kā sarunas par tipveida līgumiem un to rezultāti sabiedrībai bija zināmi [..], neviena varas iestāde neapšaubīja
to atbilstību Kopienas vai Spānijas likumiem, pirms tika uzsākta šīs lietas izskatīšana” (apstrīdētā lēmuma 429. apsvērums).
Tā norāda, ka šie apstākļi izraisīja to, ka Komisija tikai ražotājiem uzlika simboliskus naudas sodus EUR 1000 apmērā, un
kritizē faktu, ka apstrīdētajā lēmumā Komisija neizskaidroja, kāpēc šis pats risinājums netika piemērots
Deltafina
gadījumā. Turklāt tā apgalvo, ka Komisija ir pārkāpusi pamatnostādņu 5. punkta d) apakšpunktu, kurā ir paredzēts, ka, ja
tiek uzlikts simbolisks naudas sods EUR 1000 apmērā, “pamatojums šādu sodanaudu [naudas sodu] noteikšanai jāsniedz lēmuma
tekstā”.
Sestkārt,
Deltafina
, piesaucot “sodu vienlīdzību”, pārmet Komisijai, ka, novērtējot pārkāpuma smagumu, tā nav ņēmusi vērā faktu, ka atšķirībā
no Spānijas apstrādātājiem tā tai nebija pārmetusi “nelikumīgas aizliegtās vienošanās rīcību un vertikālas vienošanās ar ražotājiem,
to asociācijām un kooperatīviem”.
Visbeidzot un septītkārt,
Deltafina
uzskata, ka Komisija ir pārkāpusi vienlīdzīgas attieksmes principu, būtiski atkāpjoties no savas iepriekšējās prakses naudas
sodu aprēķināšanā tādu aizliegto vienošanos gadījumā, kurā iesaistīti uzņēmumi, kas ir aktīvi tikai tajā preču tirgū, kurā
norisinājās inkriminētie fakti. Atsaucoties uz sava ekonomista otro 2005. gada 13. janvāra ziņojumu, tā apgalvo, ka šāda veida
aizliegtās vienošanās laikposmā no 1991. līdz 2004. gadam tika sodītas ar naudas sodiem, kuru kopējā summa vidēji atbilda
0,91 % no konkrētā tirgus vērtības. Tā arī pārmet Komisijai, ka apstrīdētajā lēmumā tā nav izklāstījusi iemeslus, kuru dēļ
tā uzskatīja par nepieciešamu šādi atkāpties no savas iepriekšējās prakses.
Ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus,
Deltafina
lūdz Vispārējo tiesu samazināt tās naudas soda summu.
Komisija apgalvo, ka ceturtais pamats nav pamatots ne uz vienu no tā daļām.
Pirmkārt, Komisija apgalvo, ka naudas soda sākumsummas noteikšanai ir ņēmusi vērā konkrētā tirgus nelielo izmēru, lai arī
attiecīgais pārkāpums savā būtībā bija “ļoti smags”.
Otrkārt, Komisija noraida
Deltafina
argumentu, ka tai neesot bijuši pierādījumi tam, ka attiecīgajam pārkāpumam bija konkrētas sekas tirgū.
Šajā sakarā, pirmkārt, tā norāda, ka ierobežojošās darbības saistībā ar cenu noteikšanu un izejvielu sadalīšana ir ļoti smagi
pārkāpumi, pat ja nav pierādījumu par šo darbību konkrētām sekām tirgū (Pirmās instances tiesas 1998. gada 14. maija spriedums
lietā T‑348/94
Enso Española
/Komisija,
Recueil
, II‑1875. lpp., 232. punkts, un iepriekš 77. punktā minētais spriedums apvienotajās lietās
European Night Services
u.c./Komisija, 136. punkts).
Otrkārt, atsaucoties uz apstrīdētā lēmuma 413. apsvērumu, tā atkārto, ka apstrādātāju aizliegtā vienošanās tika pilnībā īstenota
un ievērota vismaz no 1998. gada, un norāda, ka var saprātīgi uzskatīt, ka tai varēja būt sekas tirgū, pat ja tās nav izmērāmas.
Tā piebilst, ka, ja aizliegtā vienošanās nevarēja ietekmēt jēltabakas cenu attīstību, apstrādātājiem un
Deltafina
nebūtu bijis nekāda iemesla tajā piedalīties vairāk nekā piecus gadus.
Treškārt, Komisija apstiprina, ka
Deltafina
ekonomista 2005. gada 13. janvāra ziņojums nepierāda, ka apstrādātāju aizliegtā vienošanās nebija ar konkrētu ietekmi tirgū.
Treškārt, Komisija apgalvo, ka tam, ko tā apgalvo apstrīdētā lēmuma 413. apsvērumā, nav pretrunā neviens cits šī lēmuma apsvērums,
ko min
Deltafina
.
Ceturtkārt. Komisija uzskata, ka nav pieļāvusi kļūdu, apgalvojot, ka
Deltafina
bija pirmā plāna loma Spānijas jēltabakas iepirkuma tirgū.
Šajā sakarā Komisija norāda, ka savā 2005. gada 13. janvāra ziņojumā
Deltafina
ieceltais ekonomists norādīja
Cetarsa
kā apstrādātās tabakas pircēju, lai gan pēdējā minētā neiepirka apstrādāto tabaku no trešām personām. Tā norāda, ka, ja šis
ekonomists paredz iekļaut kopējā apgrozījumā Spānijas apstrādātās tabakas tirgū
Cetarsa
pārdotos daudzumus
Tabacalera
/
Altadis
, viņa ziņojumā esošie dati nav reāli, ņemot vērā, ka šie pēdējie minēti daudzumi “nevar tikt salīdzināti ar trešo eksportētāju
(tādu kā
Universal
/
Deltafina
,
Standard
un
Dimon
) pārdotajiem daudzumiem, kas ir apstrādātāju aizliegtās vienošanās dinamikas pamatā”. Komisija norāda, ka līdz 90. gadu vidum
Cetarsa
pārdeva gandrīz visu tabaku, ko bija apstrādājusi,
Tabacalera
un ka vismaz līdz 1998. gadam šos abus uzņēmumus kontrolēja valsts. Tā uzskata tādējādi, ka pirmajos apstrādātāju aizliegtās
vienošanās gados, proti, no 1996. līdz 1998. gadam, komercdarījumi starp
Tabacalera
un
Cetarsa
ir pielīdzināmi pārdošanai tās pašas grupas iekšienē un nevar tikt ņemti vērā, aprēķinot trešo personu iegādātos tabakas daudzumus
(“eksporta tabaka”). Kā uzskata Komisija, tādējādi neiekļaujot
Cetarsa
pārdoto
Tabacalera
/
Altadis
,
Deltafina
vidējā tirgus daļa Spānijas apstrādātās tabakas tirgū laikā no 1996. līdz 2001. gadam ir nepārprotami lielāka par 27,5 %
un katrā ziņā vislielākā.
Komisija piebilst, ka nav šaubu, ka
Deltafina
bija arī galvenā
Cetarsa
,
Agroexpansión
un
Taes
kliente.
Visbeidzot Komisija, atsaucoties uz konkrētām apstrīdētā lēmuma rindkopām, norāda, ka
Deltafina
uzturēja vēl citas “komerciālas saites ar apstrādātājiem, kuri bija parakstījuši ar
Cetarsa
apstrādes un kulšanas līgumus attiecībā uz daļu no
Taes
un
Agroexpansión
tabakas”.
Kā uzskata Komisija,
Taes
,
Agroexpansión
un
Cetarsa
tabakas iepirkuma un līgumu noslēgšanas dēļ ar
Cetarsa
par
Taes
tabakas apstrādi,
Deltafina
Spānijas tirgū bija “pilnīgi noteikti īpašs” stāvoklis.
Piektkārt, Komisija apgalvo, ka apstrīdētajā lēmumā ir pietiekami pamatojusi savu vērtējumu sekām, ko no Spānijas normatīvā
regulējuma izrietošā neskaidrība ir radījusi dažādo uzņēmumu un attiecīgo asociāciju rīcībai.
Sestkārt, Komisija noraida kā nepamatotu kritiku par to, ka nav ņemts vērā fakts, ka
Deltafina
nav pārmesta dalība “nelikumīgās vertikālās sarunās” ar ražotājiem, to asociācijām un to kooperatīviem.
Septītkārt, Komisija norāda, ka tā nekad nav ne formāli, ne neformāli apņēmusies ievērot praksi naudas sodu summu aprēķinā,
uz ko atsaucas
Deltafina
. Turklāt tā atgādina, ka Regulas Nr. 1/2003 ietvaros tai ir plaša rīcības brīvība, nosakot naudas sodu summu, ka tā novērtē
pārkāpuma smagumu, izmantojot vairākus faktorus, kas nav no ierobežojoša un izsmeļoša vērā ņemamo kritēriju saraksta, un ka
tās agrākā lēmumu pieņemšanas prakse pati par sevi nav juridisks kritērijs attiecībā uz naudas sodiem konkurences jautājumos,
kā to nosaka vienīgi Regulā Nr. 1/2003.
Vispārējās tiesas vērtējums
Pirms izskatīt dažādos
Deltafina
izteiktos argumentus, ir jāizklāsta daži vispārēji apsvērumi par naudas sodu summas noteikšanu un, konkrētāk, par pārkāpuma
smaguma vērtējumu.
–       Vispārīgi apsvērumi
Saskaņā ar Regulas Nr. 1/2003 23. panta 3. punktu, “nosakot soda naudas apmēru, ņem vērā pārkāpuma smagumu un ilgumu”. Tāda
pati norāde bija Regulas Nr. 17 15. panta 2. punkta otrajā daļā, kas bija piemērojama šajā lietā aplūkotā pārkāpuma datumā.
Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru Komisijai ir rīcības brīvība, nosakot naudas soda sākumsummas apmēru, lai mudinātu uzņēmumus
rīkoties, ievērojot konkurences tiesību normas (Pirmās instances tiesas 1995. gada 6. aprīļa spriedums lietā T‑150/89
Martinelli
/Komisija,
Recueil
, II‑1165. lpp., 59. punkts; 1996. gada 11. decembra spriedums lietā T‑49/95
Van Megen Sports
/Komisija,
Recueil
, II‑1799. lpp., 53. punkts, un 1997. gada 21. oktobra spriedums lietā T‑229/94
Deutsche Bahn
/Komisija,
Recueil
, II‑1689. lpp., 127. punkts).
Arī saskaņā ar pastāvīgo judikatūru pārkāpumu smagums jānoskaidro, pamatojoties uz ļoti daudziem apstākļiem, piemēram, īpašajiem
lietas apstākļiem, lietā pastāvošo situāciju un naudas sodu preventīvo raksturu, kaut arī nav izstrādāts saistošs vai izsmeļošs
to kritēriju saraksts, kas obligāti jāņem vērā (2005. gada 28. jūnija spriedums apvienotajās lietās C‑189/02 P, C‑202/02 P,
no C‑205/02 P līdz C‑208/02 P un C‑213/02 P
Dansk Rørindustri
u.c./Komisija, Krājums, I‑5425. lpp., 241. punkts, un iepriekš 34. punktā minētais spriedums lietā
Dalmine
/Komisija, 129. punkts).
Šajā lietā no apstrīdētā lēmuma izriet, ka dažādajiem adresātiem uzliktā naudas soda summu Komisija noteica, pamatojoties
uz vispārēju metodiku, kas tai piemērojama saskaņā ar pamatnostādnēm, pat ja minētajā lēmumā tā uz tām skaidri nenorāda.
Lai gan pamatnostādnes nevar kvalificēt kā tiesību normas, kuras pārvaldes iestādei jebkurā gadījumā ir jāievēro, tās tomēr
paredz rīcības normu, kas norāda uz praksi, kura jāievēro un no kuras īpašā gadījumā pārvaldes iestādes nevar atkāpties, nenorādot
iemeslus, kuri būtu saderīgi ar vienlīdzīgas attieksmes principu (Tiesas 2006. gada 18. maija spriedums lietā C‑397/03 P
Archer Daniels Midland
un A
rcher Daniels Midland Ingredients
/Komisija, Krājums, I‑4429. lpp., 91. punkts). Tas, ka Komisija pamatnostādnēs ir precizējusi savu pieeju jautājumā par pārkāpuma
smaguma novērtējumu, neliedz tai pārkāpuma smagumu novērtēt vispārīgi atkarībā no visiem atbilstošajiem apstākļiem, kas pastāv
konkrētajā gadījumā, tai skaitā apstākļiem, kas pamatnostādnēs nav minēti tieši (Pirmās instances tiesas 2006. gada 14. decembra
spriedums apvienotajās lietās no T‑259/02 līdz T‑264/02 un T‑271/02
Raiffeisen Zentralbank Österreich
u.c./Komisija, Krājums, II‑5169. lpp., 237. punkts).
Saskaņā ar pamatnostādnēs paredzēto metodi, aprēķinot attiecīgajiem uzņēmumiem piemērojamā naudas soda apmēru, par sākumpunktu
Komisija izmanto summu, kura ir noteikta, pamatojoties uz pārkāpuma smagumu. Pārkāpuma smaguma noteikšanā ir jāņem vērā paša
pārkāpuma būtība, tā konkrētais iespaids uz tirgu, ja to var novērtēt, un konkrētā ģeogrāfiskā tirgus apmērs (Pamatnostādņu
1.A punkta pirmā daļa).
Šajā sakarā pārkāpumi ir sadalīti trijās kategorijās, t.i., “sīkāki pārkāpumi”, par kuriem paredzētais naudas soda apmērs
ir no EUR 1000 līdz 1 miljonam, “smagi pārkāpumi”, par kuriem paredzētais naudas soda apmērs ir no EUR 1 miljona līdz EUR 20 miljoniem,
un “sevišķi smagi pārkāpumi”, par kuriem paredzētais naudas soda apmērs pārsniedz EUR 20 miljonus (1.A punkta otrā daļa, no
pirmā līdz trešajam ievilkumam). Kas attiecas uz sevišķi smagiem pārkāpumiem, Komisija precizē, ka runa būtībā ir par horizontāliem
ierobežojumiem, piemēram, “cenu karteļi” un tirgus sadales kvotas vai citāda prakse, kas apdraud vienotā tirgus pienācīgu
darbību, piemēram, valstu tirgu sadale un izteikti ļaunprātīga dominējošā stāvokļa izmantošana, ko izdara uzņēmumi, kuriem
ir kvazimonopols (1.A punkta otrās daļas trešais ievilkums).
Turklāt jānorāda, ka visi trīs šī sprieduma 231. punktā minētie pārkāpuma smaguma novērtēšanas kritēriji nav vienādi nozīmīgi.
Lai pārkāpumus varētu atzīt par “sevišķi smagiem”, galvenā nozīme ir pārkāpuma raksturam. No pamatnostādnēs iekļautā sevišķi
smagu pārkāpumu apraksta šajā sakarā izriet, ka nolīgumi un saskaņotas darbības, kuru mērķis ir cenu noteikšana vai tirgus
sadale, var, pamatojoties uz to atbilstošo raksturu, tikt kvalificēti kā “sevišķi smagi” pārkāpumi, un šādai rīcībai nebūt
nav jābūt saistītai ar īpašu ģeogrāfisku ietekmi vai izplatību. Šo secinājumu apstiprina tas, ka, ja smagu pārkāpumu aprakstā
ir skaidri minēta ietekme uz tirgu un ietekme uz plašām kopējā tirgus zonām, sevišķi smagu pārkāpumu aprakstā savukārt nav
minēta neviena prasība, kas saistīta ar konkrētu ietekmi uz tirgu vai ietekmi uz īpašu ģeogrāfisku teritoriju (šajā ziņā skat.
Pirmās instances tiesas 2005. gada 27. jūlija spriedumu apvienotajās lietās no T‑49/02 līdz T‑51/02
Brasserie nationale
u.c./Komisija, Krājums, II‑3033. lpp., 178. punkts, un 2005. gada 25. oktobra spriedumu lietā T‑38/02
Groupe Danone
/Komisija, 150. punkts).
Turklāt pastāv savstarpēja atkarība starp trim pārkāpuma smaguma novērtēšanas kritērijiem tādā ziņā, ka īpašais pārkāpuma
smagums atbilstoši kādam kritērijam var kompensēt to, ka pārkāpums ir mazāk smags citā ziņā (iepriekš 230. punktā minētais
spriedums apvienotajās lietās
Raiffeisen Zentralbank Österreich
u.c./Komisija, 241. punkts).
–       Par pirmo daļu sakarā ar preces tirgus relatīvi ierobežotā izmēra neņemšanu vērā
No apstrīdētā lēmuma 408. apsvēruma izriet, ka Komisija, novērtējot pārkāpuma smagumu, ir ņēmusi vērā gan konkrētā ģeogrāfiskā
tirgus ierobežoto izmēru, gan konkrētā preču tirgus ierobežoto izmēru.
Aplūkojot šo apsvērumu un apstrīdētā lēmuma 409. apsvērumu kopsakarā (skat. šī sprieduma 184. punktu), un it īpaši apstākļa
vārda “tomēr” izmantošanu pēdējā minētajā apsvērumā, no šī izriet, ka Komisija uzskatīja, ka, lai gan ir gan viena, gan otra
tirgus ierobežotais izmērs, pārkāpums ir kvalificējams kā “ļoti smags”, jo to veidoja “jēltabakas šķirņu cenas noteikšana
Spānijā un daudzumu sadale”.
Vispirms ir jākonstatē, ka šis vērtējums ir labi pamatots.
Tā attiecībā uz ģeogrāfiskā tirgus lielumu tas saskaņā ar pamatnostādnēm ir tikai viens no būtiskajiem kritērijiem pārkāpuma
kopējā smaguma novērtēšanā. Šo savstarpējo kritēriju vidū pārkāpuma smagumam ir galvenā loma (skat. šī sprieduma 233. un 234. punktu).
Ir skaidrs, ka apstrādātājiem un
Deltafina
pārmestais pārkāpums, kuru veido dažādu jēltabakas šķirņu cenu noteikšana Spānijā un no ražotājiem iepērkamās jēltabakas
daudzumu sadale, savā būtībā ir ļoti smags pārkāpums. Ir svarīgi atgādināt, ka EKL 81. panta 1. punkta a), b) un c) apakšpunkts
par nesaderīgiem ar kopējo tirgu atzīst nolīgumus un saskaņotas darbības, kas tieši vai netieši nosaka iepirkuma vai pārdošanas
cenas vai kādus citus tirdzniecības nosacījumus, ierobežo vai kontrolē ražošanu, noieta tirgus, tehnisko attīstību vai ieguldījumus
un sadala tirgus vai piegādes avotus. Ja runa ir par horizontālu aizliegtu vienošanos, šāda veida pārkāpumi judikatūrā tiek
kvalificēti kā “īpaši smagi”, jo tie ietver tiešu iejaukšanos būtiskajos konkurences parametros attiecīgajā tirgū (Pirmās
instances tiesas 1999. gada 11. marta spriedums lietā T‑141/94
Thyssen Stahl
/Komisija,
Recueil
, II‑347. lpp., 675. punkts), vai kā acīmredzami Kopienas konkurences noteikumu pārkāpumi (Pirmās instances tiesas 1998. gada
14. maija spriedums lietā T‑311/94
BPB de Eendracht
/Komisija,
Recueil
, II‑1129. lpp., 303. punkts). Svarīgi ir arī atgādināt, ka sevišķi smagus pārkāpumus pamatnostādņu 1.A punkta otrās daļas
trešā ievilkuma izpratnē veido “galvenokārt horizontāli “cenu karteļu” tipa ierobežojumi un tirgus sadales kvotas”. To var
papildināt ar faktu, kas norādīts apstrīdētā lēmuma 411. apsvērumā, ka apstrādātāju aizliegtajai vienošanās bija slepenā daļa,
kas ir apstāklis, kas var uzsvērt pārkāpuma smagumu.
Otrkārt, ģeogrāfiskā tirgus lielums ir tikai viens no trim pamatnostādnēs paredzētajiem atbilstošajiem kritērijiem, kas jāņem
vērā, vispārīgi novērtējot pārkāpuma smagumu. Ne EK līgums, ne Regula Nr. 17, ne pamatnostādnes, ne judikatūra neļauj uzskatīt,
ka tikai ģeogrāfiski ļoti plaši ierobežojumi var tikt šādi kvalificēti (šajā ziņā skat. Pirmās instances tiesas 2005. gada
18. jūlija spriedumu lietā T‑241/01
Scandinavian Airlines System
/Komisija, Krājums, II‑2917. lpp., 87. punkts).
Tādējādi attiecīgā ģeogrāfiskā tirgus ierobežotais izmērs neliedz šajā lietā konstatēto pārkāpumu kvalificēt kā “ļoti smagu”.
Šis risinājums ir piemērojams
a fortiori
attiecībā uz konkrētā preču tirgus ierobežoto izmēru, jo preču tirgus izmērs principā nav obligāti ņemams vērā, bet ir tikai
viens no vairākiem faktoriem, lai novērtētu pārkāpuma smagumu un noteiktu naudas soda summu (šajā ziņā skat. iepriekš 34. punktā
minēto spriedumu lietā
Dalmine
/Komisija, 132. punkts).
Turklāt ir jānorāda, ka, lai gan Komisija uzskatīja, ka konkrētā tirgus ierobežotais izmērs un konkrētā preču tirgus ierobežotais
izmērs neliedza pārkāpumu kvalificēt kā ļoti smagu, tā tomēr ir pilnībā ņēmusi vērā šo ierobežoto izmēru, nosakot naudas soda
sākumsummu, ko nosaka atbilstoši pārkāpuma smagumam (skat. it īpaši apstrīdētā lēmuma 414. apsvērumu). Tā Komisija ir noteikusi
Deltafina
tikai EUR 8 000 000 kā sākumsummu, lai arī atbilstoši pamatnostādnēm tā varēja attiecībā uz ļoti smagiem pārkāpumiem noteikt
vismaz EUR 20 000 000 sākumsummu.
Ņemot vērā iepriekš minēto, ceturtā pamata pirmo daļu ir jānoraida kā nepamatotu.
–       Par otro daļu saistībā ar pārkāpuma konkrētās ietekmes uz tirgu novērtējumu
Vispirms ir jāatgādina, ka saskaņā ar pamatnostādņu 1.A punkta pirmo daļu, “novērtējot pārkāpuma smagumu, jāņem vērā tā raksturs,
faktiskā ietekme uz tirgu gadījumos, kad to iespējams noteikt, attiecīgā ģeogrāfiskā tirgus apjoms [lielums]”.
Ir arī jāatgādina, ka, lai pārkāpumus varētu atzīt par sevišķi smagiem, galvenā nozīme ir pārkāpuma raksturam un ka nolīgumi
un saskaņotas darbības, kuru mērķis ir cenu noteikšana vai tirgus sadale, var, pamatojoties tikai uz to atbilstošo raksturu,
tikt kvalificēti kā “sevišķi smagi” pārkāpumi, un šādai rīcībai nebūt nav jābūt saistītai ar īpašu ģeogrāfisku ietekmi vai
izplatību (skat. šī sprieduma 233. punktu).
Apstrīdētajā lēmumā Komisija, novērtējot pārkāpuma smagumu, ir ņēmusi vērā faktu, ka kopš 1998. gada apstrādātāju aizliegtā
vienošanās bija ar konkrētām sekām tirgū, pat ja, no vienas puses, tā jau bija kvalificējusi šo pārkāpumu kā “ļoti smagu”,
pamatojoties uz tā raksturu (apstrīdētā lēmuma 409.–411. apsvērums) un, no otras puses, tā uzskatīja, ka šīs sekas nevar precīzi
aprēķināt (apstrīdētā lēmuma 412. apsvērums).
Ja Komisija izvēlas ņemt vērā pārkāpuma konkrēto ietekmi tirgū, tai ir jāsniedz konkrētas norādes, ticamas un pietiekamas,
kas ļauj novērtēt faktisko ietekmi, kura pārkāpumam varēja būt attiecībā uz konkurenci šajā tirgū (šajā ziņā skat. 2006. gada
27. septembra spriedumu lietā T‑322/01
Roquette Frères
/Komisija, Krājums, II‑3137. lpp., 73.–75. punkts).
Šajā lietā apstrīdētā lēmuma daļā, kas veltīta pārkāpuma smaguma vērtējumam (skat. apstrīdētā lēmuma 413. apsvērumu), Komisija,
lai secinātu, ka apstrādātāju aizliegtā vienošanās bija ar reālām sekām tirgū, sākot no 1998. gada, nav sniegusi šādas norādes,
bet tikai atsaukusies uz faktu, ka šī aizliegtā vienošanās tika īstenota un ievērota pilnībā, sākot no šī datuma, kas tika
konstatēts tikai norādes par šādām sekām sākumā (skat. šī sprieduma 252. punktu).
Tomēr faktam, ka Komisija šajā apstrīdētā lēmuma daļā nav juridiski pietiekami pierādījusi, ka apstrādātāju aizliegtajai vienošanās
bija konkrēta ietekme tirgū, nav nozīmes, kvalificējot pārkāpumu kā “ļoti smagu”. Šī kvalifikācija vēl arvien ir atbilstīga,
ņemot vērā šī pārkāpuma raksturu (skat. šī sprieduma 233., 238., 239. un 246. punktu).
Turklāt Vispārējā tiesa uzskata, īstenojot savu neierobežoto kompetenci, ka šāda nepietiekama konkrētās ietekmes tirgū nepierādīšana
nevar likt apšaubīt naudas soda sākumsummu, ko Komisija noteikusi atbilstoši pārkāpuma smagumam.
Pirmkārt, ir jāuzskata, ka, ņemot vērā faktu, ka apstrādātāju aizliegtā vienošanās apvienoja visus Spānijā zināmos apstrādātājus,
ka katru gadu tie iepirka gandrīz visu šajā valstī saražoto jēltabaku un ka šī aizliegtā vienošanās attiecās uz šo apstrādātāju
iegādāto jēltabaku, šīs aizliegtās vienošanās īstenošana ir pirmā pazīme seku esamībai tirgū.
Otrkārt, ir jākonstatē, ka apstrīdētajā lēmumā citās daļās, kas nav daļa, kura veltīta pārkāpuma smaguma vērtējumam, ir pazīmes
aizliegtās vienošanās konkrētai ietekmei tirgū.
Tā apstrīdētā lēmuma 173. apsvērumā Komisija norāda, ka 1998. gadā “iepriekšējo gados piedzīvotais cenu kāpums apstājās un
cenas pat samazinājās”. Tā piebilst, ka ar 2002. gada 15. februāri datētā paziņojumā
Agroexpansión
tai norādīja, ka “1998./1999. tirdzniecības gadā Spānijas apstrādātāji, kopumā ņemot, ievēroja rakstveida vienošanās” un ka
“pirmo reizi [tie] panāca tirgū zināmu stabilitāti, kas palēnināja iepriekšējo gadu iepirkuma cenu kāpumu un izlīdzsvaroja
ražošanas nozares kopējo vienošanās spēju”.
Tāpat apstrīdētā lēmuma 301. apsvērumā Komisija paskaidro, ka vidējā maksimālā piegādes cena, par ko bija vienojušies apstrādātāji
un
Deltafina
, “ļoti tieši [..] nosaka galīgo cenu, kas maksājama par katru doto jēltabakas šķirni,” un ka “pārkāpumam ir ietekme uz konkurenci,
ciktāl, koncentrējoties uz [maksimālo] vidējo piegādes cenu, kas maksājama ražotājiem, apstrādātāji vienojās arī maksimāli
vienādot galīgās cenas, ko tie maksāja ražotājiem, un tās samazināt tiem par labu zem līmeņa, kas izrietētu no brīvas konkurences”.
Visbeidzot apstrīdētā lēmuma 314. apsvērumā Komisija norāda, ka no šī lēmuma 38. apsvērumā esošās tabulas izriet, ka kopš
1998. gada “cenas ir stabilizējušās un pat pazeminājušās (1998. gadā cenu pazeminājums bija par 4,8 %, saliekot kopā visas
šķirnes)”. Atsaucoties uz apstrīdētā lēmuma 173. apsvērumu, tā atkārto, ka arī
Agroexpansión
apliecināja, ka pastāv saikne starp apstrādātāju aizliegto vienošanos un cenu pazemināšanos.
Iepriekš minēto vērtējumu neliek apšaubīt norādes
Deltafina
ekonomista 2005. gada 13. janvāra ziņojumā. Pirmkārt, šis ekonomists skaidri atzina, ka 1998. gadā visu šķirņu jēltabakas
cenas pazeminājās. Otrkārt, attiecībā uz laikposmu no 1999. līdz 2001. gadam no ziņojuma izriet, ka, lai gan ‘Virginia’ šķirnes
cenas bija cēlušās, savukārt pārējo šķirņu cenas saglabāja stabilitāti, pat tika pazeminātas. Visbeidzot nebūtu jāizslēdz
tas, ka, neesot aizliegtai vienošanās, ‘Virginia’ šķirnes cenas būtu pieaugušas vēl ievērojamāk vai ka pārējo tabakas šķirņu
cenas būtu cēlušās tā vietā, lai stabilizētos vai samazinātos. Kas attiecas uz salīdzinājumu, ko ekonomists veic starp ‘Virginia’
šķirnes cenas attīstību Spānijas tirgū, no vienas puses, un trīs citu dalībvalstu galveno jēltabakas ražotāju tirgū, no otras
puses, tas nav pārliecinošs, jo konkurences apstākļi un tiesiskais regulējums, kas piemērojams katrā no šiem tirgiem, nav
tieši tādi paši.
Treškārt, ir jākonstatē, ka, lai gan Komisija apstrīdētajā lēmumā pavisam noteikti ir noteikusi pārkāpuma smagumu, ņemot vērā
apstrādātāju aizliegtās vienošanās reālās sekas tirgū, fakts, ka šīs sekas attiecas tikai uz daļu no pārkāpuma laikposma,
šajā lietā no 1998. gada, ir faktors, kurš kopā ar kritēriju par attiecīgā ģeogrāfiskā tirgus un konkrētā preču tirgus ierobežoto
izmēru lika Komisijai noteikt
Deltafina
tikai EUR 8 000 000 sākumsummu, lai gan saskaņā ar pamatnostādnēm attiecībā uz smagiem pārkāpumiem tā varēja noteikt vismaz
EUR 20 000 000 sākumsummu.
No visiem iepriekš minētajiem apsvērumiem izriet, ka ceturtā pamata otrā daļa ir jānoraida.
–       Par trešo daļu sakarā ar pretrunu starp apstrīdētā lēmuma 413. apsvērumu un pārējiem šī lēmuma apsvērumiem
Ir jākonstatē pretēji tam, ko apgalvo
Deltafina
, ka nepastāv pretruna starp apgalvojumu apstrīdētā lēmuma 413. apsvērumā, ka “apstrādātāju aizliegtā vienošanās tika īstenota
un ievērota pilnībā”, un pārējiem tajā minētajiem apsvērumiem.
Vispirms, šis
Deltafina
apgalvojums rodas no nepilnīgas apstrīdētā lēmuma 413. apsvēruma attiecīgās rindkopas izprašanas. Šajā rindkopā Komisija norāda
uz apstrādātāju aizliegtās vienošanās īstenošanu un ievērošanu pilnībā tikai no 1998. gada. Apstrīdētā lēmuma 85., 88., 111.,
122., 133., 144., 284. un 307. apsvērums attiecas uz šīs aizliegtās vienošanās darbību 1996. un 1997. gadā.
Turklāt attiecībā uz norādēm apstrīdētā lēmuma 113., 126. un 130. apsvērumā tās nav būtiskas, jo attiecas uz ražotāju pārstāvju
aizliegto vienošanos, nevis uz apstrādātāju aizliegto vienošanos.
Tāpat apstrīdētā lēmuma 175., 206., 229., 231.–233., 235., 239., 255.–257., 294., 295. un 319. apsvērumā konstatētas problēmas
attiecībā uz divpusējām sarunām starp apstrādātājiem, no vienas puses, un ražotāju pārstāvjiem, no otras puses. Kā norādīts
apstrīdētā lēmuma 295. apsvērumā, “[šo] divpusējo sarunu [..] izgāšanās negroza apstrādātāju darbības pret konkurenci vērsto
raksturu. Citiem vārdiem sakot, norādītās problēmas ir nebūtiskas attiecībā uz apstrādātāju aizliegtās vienošanās īstenošanu
un ievērošanu, sākot no 1998. gada.
Kas attiecas uz apstrīdētā lēmuma 186. apsvērumu, lai gan ir izklāstīts, ka apstrādātāju diskusijas 1999. gada sākumā neizraisīja
nolīguma slēgšanu, ir arī norādīts, ka pēdējie minētie nolēma pagarināt iepriekšējā gada ietvarnolīgumu. Tas vēl jo skaidrāk
izriet no nākamā apsvēruma.
Apstrīdētā lēmuma 244. apsvērumā, kurš attiecas uz 2001. gadu, Komisija tikai norāda, ka tai “nav piemēru informācijas apmaiņai
ražas laikā”. Tā arī neapgalvo, ka nolīgumi, kas noslēgti starp
Deltafina
un Spānijas apstrādātājiem, netika pilnībā īstenoti šajā gadā. Gluži pretēji, apstrīdētā lēmuma 236. apsvērumā tā norāda,
ka 1998. gada ietvarnolīgums tika pagarināts 2001. gadā. Jāpiebilst, ka no apstrīdētā lēmuma 240. apsvēruma izriet, ka administratīvajā
procesā visi Spānijas pārstrādātāji skaidri atzina, ka šis ietvarnolīgums tika pagarināts līdz 2001. gada 3. oktobrim.
Visbeidzot attiecībā uz apstrīdētā lēmuma 296. apsvērumu Komisija tajā tikai norāda, ka nolīgumi vai saskaņotās darbības,
kurās piedalījās apstrādātāji un
Deltafina
, bija “vienoti un turpināti”.
Ceturtā pamata trešā daļa tādējādi ir jānoraida kā nepamatota.
–       Par ceturto daļu saistībā ar kļūdainu
Deltafina
kvalificēšanu kā lielāko Spānijā apstrādātās tabakas pircēju
Ir jākonstatē pretēji tam, ko apgalvo
Deltafina
, ka Komisija nav pieļāvusi kļūdu, uzskatot, ka šim uzņēmumam bija pilnā plāna loma Spānijas apstrādātās tabakas iepirkuma
tirgū.
Pirmkārt, šim Komisijas vērtējumam nekādi nav pretrunā norādes
Deltafina
ekonomista ziņojumā. Šajā sakarā vispirms ir jākonstatē, ka šī ziņojuma 5. tabulā
Cetarsa
ir norādīta to uzņēmumu vidū, kas iegādājas Spānijas apstrādāto tabaku, lai gan tas ir viens no pirmapstrādes uzņēmumiem un
neiepērk apstrādāto tabaku no trešām personām. Patiesībā, kā
Deltafina
to paskaidro savā atbildē uz vienu no tai uzdotajiem Vispārējas tiesas rakstveida jautājumiem, šajā tabulā esošie dati attiecas
uz Spānijas apstrādātās tabakas pārdošanas apjomu cigarešu ražotājiem. Turklāt ir jānorāda, ka, pat ņemot vērā
Deltafina
norādītos datus, tieši pēdējā minētā, nevis
Cetarsa
bija galvenā Spānijas apstrādātās tabakas pārdevēja 2000. un 2001. gadā. Tā šajos gados
Deltafina
bija attiecīgi 31,6 % un 28,7 % Spānijas apstrādātās tabakas pārdošanas tirgū, kamēr
Cetarsa
tirgus daļas pieauga attiecīgi līdz 26,7 % un 27,6 %.
Otrkārt, nevar apstrīdēt, ka
Deltafina
bija galvenais klients trim no četriem Spānijas apstrādātājiem. Tā vispirms nav strīda lietas dalībnieku starpā, ka
Taes
lielāko daļu savas produkcijas pārdeva
Deltafina
. Turklāt, kā izriet no apstrīdētā lēmuma 21. apsvēruma un no
Deltafina
ekonomista ziņojuma 7. tabulas, tā nebūt nebija galvenā
Agroexpansión
kliente laikā no 1996. līdz 1998. gadam. Kā arī ar 2002. gada 15. martu datētā atbildē uz Komisijas informācijas pieprasījumu
Cetarsa
norādīja, ka tās galvenie klienti nozīmības kārtībā bija:
Deltafina
,
Altadis
un
Dimon
. Visbeidzot ir jānorāda, ka no šīs pašas tabulas izriet, ka 1999. un 2000. gadā
Deltafina
bija četru Spānijas apstrādātāju klients.
Treškārt, ir jānorāda arī, ka papildus šajā spriedumā izklāstītajām komercattiecībām
Deltafina
bija citas komercattiecības ar atsevišķiem apstrādātājiem. Tā, kā izriet no apstrīdētā lēmuma 29. apsvēruma, kura pamatotību
Deltafina
neapstrīd, pēdējā minētā ar
Cetarsa
, kurai bija apstrādes kapacitātes pārpalikums, bija noslēgusi līgumus par daļas
Taes
un
Agroexpansión
tabakas apstrādi un kulšanu.
Dažādie iepriekš minētie faktori juridiski pietiekami pierāda, ka
Deltafina
vairāk nekā jebkurš varēja ietekmēt Spānijas apstrādātāju rīcību, kā arī to norāda Komisija apstrīdētā lēmuma 417. apsvērumā.
Tādējādi ceturtā pamata ceturtā daļa ir jānoraida kā nepamatota.
–       Par piekto daļu sakarā ar pamatojuma nenorādīšanu attiecībā uz secinājumiem, kas izdarāmi naudas soda noteikšanai no Spānijas
normatīvā regulējuma un Spānijas iestāžu attieksmes radītās neskaidrības
Pretēji tam, ko apgalvo
Deltafina
, apstrīdētajā lēmumā Komisija ļoti precīzi izklāsta iemeslus, kuru dēļ Spānijas normatīvā regulējuma un Spānijas iestāžu
attieksmes radītā neskaidrība sarunu par tipveida līgumiem sakarā nepamato simboliska naudas soda uzlikšanu tikai ražotāju
pārstāvjiem.
Šajā sakarā, pirmkārt, ir jāatgādina, kā tas ir īsumā norādīts apstrīdētā lēmuma 275.–277. apsvērumā un jau ir ticis izklāstīts
šī sprieduma 15.–21. un 107. punktā, ka apstrīdētais lēmums attiecas uz divām horizontālām aizliegtām vienošanās, pirmajā
no kurām iesaistīti Spānijas apstrādātāji un
Deltafina
, un otrajā – ražotāju pārstāvji. Šajos pašos apsvērumos ir precizēts, ka katrai no šīm aizliegtajām vienošanās ir raksturīgs
nolīgumu un/vai saskaņoto darbību kopums un tās veido vienotu un turpinātu EKL 81. panta 1. punkta pārkāpumu.
No apstrīdētā lēmuma ļoti skaidri izriet, ka apstrādātāju aizliegtā vienošanās bija divdaļīga, proti:
–        pirmkārt, laikposmā no 1996. līdz 2001. gadam apstrādātāji un
Deltafina
bija slepeni vienojušies par nolīgumiem un/vai saskaņotām darbībām, kuru mērķis būtībā bija katru gadu noteikt (maksimālo)
vidējo piegādes cenu katrai jēltabakas šķirnei, iekļaujot visas kvalitātes šķiras, kā arī sadalīt katras šķirnes jēltabakas
daudzumus, ko katrs apstrādātājs varēja nopirkt no ražotājiem (skat. it īpaši apstrīdētā lēmuma 276. un 278. apsvērumā esošo
kopsavilkumu un, kas attiecas uz šīs aizliegtās vienošanās daļas kvalificēšanu kā “slepenu” – apstrīdētā lēmuma 411., 413.,
438. un 454. apsvērumu);
–        Otrkārt, no 1999. līdz 2001. gadam apstrādātāji un
Deltafina
arī vienojās par nolīgumiem un/vai saskaņotā darbībām, kurus mērķis bija noteikt cenu robežas atbilstoši katras jēltabakas
šķirnes kvalitātes šķirai, kā arī papildnosacījumus, ko tie piedāvāja ražotāju pārstāvjiem kopējās sarunās starp abām nozarēm
(skat. it īpaši kopsavilkumu apstrīdētā lēmuma 276. un 280. apsvērumā).
Attiecībā uz ražotāju pārstāvju aizliegto vienošanos apstrīdētajā lēmumā ir skaidri izklāstīts, ka tai raksturīgs nolīgumu
un/vai saskaņotu darbību kopums laikposmā no 1996. līdz 2001. gadam ar mērķi būtībā katru gadu noteikt cenu robežas atbilstoši
katras jēltabakas šķirnes kvalitātes šķirai, kā arī papildnosacījumus, ko tie piedāvāja pēc tam apstrādātājiem kopējās sarunās
starp šīm divām nozarēm (skat. it īpaši kopsavilkumu apstrīdētā lēmuma 277. un 318. apsvērumā).
Citiem vārdiem sakot, no apstrīdētā lēmuma skaidri izriet, ka apstrādātāju aizliegtā vienošanās bija tālejošāka nekā ražotāju
pārstāvju aizliegtā vienošanās, jo tai bija slepena daļa, kas norisinājās kopējo sarunu starp abām nozarēm kontekstā.
Otrkārt, ir jānorāda, ka apstrīdētajā lēmumā Komisija naudas soda summas noteikšanas kontekstā pārbauda sekas, kādas uz dažādo
adresātu rīcību bija Spānijas normatīvajam regulējumam un Spānijas iestāžu attieksmei, un precīzi izklāsta savu argumentāciju
šajā sakarā.
Tā, pirmkārt, Komisija pārbauda ražotāju pārstāvju aizliegto vienošanos (apstrīdētā lēmuma 425.–430. apsvērums).
Šajā sakarā vispirms Komisija atgādina, atsaucoties uz apstrīdētā lēmuma 350. un nākamajiem apsvērumiem, ka piemērojamie valsts
tiesību akti nenoteica, ka ražotāju pārstāvjiem un apstrādātājiem kopīgi jāvienojas par cenu robežām un papildnosacījumiem.
Tā precizē, ka, lai gan laikposmā no 1982. līdz 2000. gadam šis tiesiskais regulējums paredzēja, ka, lai tos varētu apstiprināt
Lauksaimniecības ministrija, tipveida līgumos bija jābūt noteikumiem par “minimālo nodrošināto cenu” un “cenu, kas ražotājam
būtu jāsaņem par izejmateriālu”, tas tomēr nelika pusēm, kas rīko sarunas par šiem tipveida līgumiem, vienoties “par cenu
noteikumos iekļaujamajiem skaitļiem”. Attiecībā uz pēdējo punktu tā turklāt norāda, ka laikposmā no 1995. līdz 1998. gadam
Lauksaimniecības ministrija apstiprināja tipveida līgumus, kuros noteikumi par cenu nebija aizpildīti (apstrīdētā lēmuma 426. apsvērums).
Turklāt apstrīdētā lēmuma 427. apsvērumā Komisija konstatē konkrētus faktus, kuri nākamajā apsvērumā liek tai tomēr atzīt,
ka “tiesību akti, kuru kontekstā notika kopīgās sarunas par tipveida līgumiem, varēja radīt diezgan daudz neskaidrību attiecībā
uz ražotāju pārstāvju un apstrādātāju rīcības likumību precīzā kolektīvo sarunu par tipveida līgumiem kontekstā”. Šie faktori
ir šādi:
–        tipveida līgumi, par kuriem vienojās laikposmā no 1995. līdz 1998. gadam un kurus apstiprināja Lauksaimniecības ministrija,
paredzēja, ka visi ražotāju pārstāvji kolektīvi vienojas ar katru apstrādātāju par cenu sarakstiem un papildnosacījumiem;
–        1999. gadā Lauksaimniecības ministrija apstiprināja pat cenrāžus, par ko jau bija kolektīvi vienojušies visi ražotāju pārstāvji
un četri apstrādātāji;
–        šie cenrāži tika pievienoti tajā gadā
Boletín Oficial del Estado
publicētajam tipveida līgumam;
–        2000. un 2001. gadā Lauksaimniecības ministrija uzaicināja abu nozaru pārstāvjus uz zināmu skaitu sanāksmju, no kurām daļa
norisinājās pašā ministrijā, lai vienotos par cenrāžiem, zināmā mērā mudinot puses turpināt savas kolektīvās sarunas par šiem
cenrāžiem.
Apstrīdētā lēmuma 429. apsvērumā Komisija piebilst, ka sarunas par tipveida līgumiem un to rezultāti bija sabiedrībai zināmi
un neviena varas iestāde nekad neapšaubīja to atbilstību Kopienas vai Spānijas likumiem, pirms tika uzsākta šīs lietas izskatīšana.
Visbeidzot no apstrīdētā lēmuma 430. apsvēruma izriet, ka tieši šī sprieduma 282. un 283. punktā izklāstītie faktori lika
Komisijai uzlikt tikai simbolisku naudas sodu EUR 1000 apmērā ražotāju pārstāvjiem.
Otrkārt, attiecībā uz apstrādātāju aizliegto vienošanos apstrīdētā lēmuma 437. un 438. apsvērumā Komisija izsakās par Spānijas
normatīvā regulējuma un Spānijas iestāžu attieksmes ietekmi.
Šajā sakarā Komisija nošķir šīs aizliegtās vienošanās daļu, kura attiecas uz “publiskām” sarunām par tipveida līgumiem un
tipveida līgumu noslēgšanu ar ražotāju pārstāvjiem – tostarp sarunām par cenu robežām un papildnosacījumiem – un šīs pašas
aizliegtās vienošanās “slepeno” daļu.
Tā, pirmkārt, apstrīdētā lēmuma 437. apsvērumā Komisija norāda, ka secinājumi, kurus tā izmanto apstrīdētā lēmuma 427.–429. apsvērumā
attiecībā uz ražotāju pārstāvju rīcību (skat. šī sprieduma 282. un 283. punktu), ir spēkā arī attiecībā uz apstrādātāju aizliegtās
vienošanās šo divu daļu pirmo daļu.
Otrkārt, kad runa ir par šīs pēdējās minētās aizliegtās vienošanās “slepeno” daļu, Komisija izklāsta apstrīdētā lēmuma 438. apsvērumā,
ka apstrādātāju rīcība “pārkāpa attiecīgās tiesību aktu robežas publiskām sarunām un līgumu slēgšanu ar ražotāju pārstāvjiem”.
Šajā pašā apsvērumā tā tomēr atzīst, ka “publiskās sarunas starp ražotāju pārstāvjiem un apstrādātājiem vismaz zināmā mērā
noteica apstrādātāju rīcības kontekstu (it īpaši, kas attiecas uz iespējām apvienoties un pieņemt kopēju nostāju) papildus
kopējai nostājai, ko tie pieņēma publisko sarunu kontekstā, to slepenajai stratēģijai (maksimālajām) vidējām piegādes cenām
un daudzumiem”.
Kā izriet no apstrīdētā lēmuma 438. apsvēruma pēdējā teikuma, Komisija, ņemot vērā šī sprieduma 287. un 288. punktā minētos
faktorus, nolēma vainu mīkstinošu apstākļu dēļ līdz 40 % samazināt naudas sodu summu, ko tā bija noteikusi apstrādātājiem
un
Deltafina
.
Ņemot vērā visus iepriekš minētos apsvērumus, ceturtā pamata piektā daļa ir jānoraida kā nepamatota.
–       Par sesto daļu sakarā ar
Deltafina
nepiedalīšanās diskusijās un sarunās, kas norisinājās starp Spānijas apstrādātājiem un ražotāju pārstāvjiem, neņemšanu vērā
Ceturtā pamata sesto daļu neapstiprina fakti, ciktāl apstrīdētajā lēmumā Komisija nav uzskatījusi, ka diskusijas un “vertikālās”
sarunas starp Spānijas apstrādātājiem, no vienas puses, un ražotāju pārstāvjiem, no otras puses, bija pretrunā EKL 81. pantam.
Tādējādi faktam, ka
Deltafina
nebija piedalījusies šajās diskusijās un šajās sarunās, nav pat mazākās ietekmes uz tai inkriminētā pārkāpuma smaguma vērtējumu,
ne arī tā rezultātā uz tās gadījumā noteikto naudas soda sākumsummu.
–       Par septīto daļu sakarā ar vienlīdzīgas attieksmes principa pārkāpumu, Komisijai atkāpjoties no tās iepriekšējās prakses
Tā kā Komisijas iepriekšējā lēmumu pieņemšanas prakse pati par sevi nav juridisks pamats naudas soda uzlikšanai konkurences
jomā (iepriekš 101. punktā minētais spriedums lietā
LR AF 1998
/Komisija, 234. punkts), ceturtā pamata septītā daļa nevar tikt pieņemta.
–       Secinājums par ceturto pamatu
No visiem iepriekš minētajiem apsvērumiem izriet, ka ceturtais pamats ir noraidāms pilnībā.

Par piekto pamatu sakarā ar Regulas Nr. 1/2003 23. panta 3. punkta, pamatnostādņu 1.B punkta un vienlīdzīgas attieksmes principa
pārkāpumu
Apstrīdētā lēmuma kopsavilkums
Apstrīdētā lēmuma 432. un 433. apsvērumā Komisija pārbauda jautājumu par apstrādātājiem un
Deltafina
pārmestā pārkāpuma ilgumu.
Vispirms, atsaucoties uz apstrīdētā lēmuma 92. apsvērumu, Komisija norāda, ka apstrādātāju aizliegtā vienošanās sākās 1996. gada
13. martā (apstrīdētā lēmuma 432. apsvērums).
Turklāt tā norāda, ka atbilstoši apstrādātāju paziņojumiem šī aizliegtā vienošanās beidzās 2001. gada 3. oktobrī. Tomēr, konstatējot,
ka “pēdējais” tās rīcībā esošais “pierādījums” ir par 2001. gada 10. augusta sanāksmi, kas norādīta apstrīdētā lēmuma 260. apsvērumā,
tā norāda šo datumu kā pārkāpuma beigu datumu (apstrīdētā lēmuma 432. apsvērums).
Ņemot vērā šos faktorus, Komisija nosaka, ka pārkāpums ilga piecus gadus un četrus mēnešus, kas atbilst ilgstošam pārkāpumam.
Tādējādi apstrīdētā lēmuma 433. apsvērumā tā par 50 % palielina katram Spānijas apstrādātājam un
Deltafina
uzliktā naudas soda sākumsummu.
Lietas dalībnieku argumenti
Piektā pamata ietvaros, kas norādīts pakārtoti,
Deltafina
izklāsta, ka apstrīdētā lēmuma 432. un 433. apsvērumā Komisija “tikai un vienīgi apvieno visas darbības”, proti, “reālās”,
kas piedēvētas apstrādātājiem, un “iedomātās”, kas piedēvētas
Deltafina
, nosaka pārkāpuma ilgumu “pieci gadi un četri mēneši”, uzskata, ka šis pārkāpums visām pusēm ir ilgstošs pārkāpums un par
50 % palielina naudas soda sākumsummu katrai pusei. Prasītāja uzskata, ka Komisijai, tā kā prasītājai piedēvē “līdzdalību
nodomā, kas nebija nostiprināta faktos vai īpašā rīcībā”, bija vismaz precīzi jānosaka pārkāpuma “sākuma diena”, proti, “jānorāda,
no kura brīža un kad
Deltafina
griba pārsniedza četru Spānijas apstrādātāju gribu, ietekm[ējot] un nosak[ot] to uzvedību”.
Tādējādi
Deltafina
lūdz Vispārējo tiesu samazināt naudas soda summu, ņemot vērā faktu, ka pārkāpums varētu būt vienīgi vidēja ilguma.
Komisija iebilst, ka apstrādātāju aizliegtās vienošanās sākuma datums būtu nosakāms 1996. gada 13. marts – tās pirmās tikšanās
datums.
Vispārējās tiesas vērtējums
Ir jākonstatē, ka Komisija apstrīdētā lēmuma 432. apsvērumā ļoti skaidri nosaka, ka apstrādātāju aizliegtās vienošanās sākuma
punkts ir 1996. gada 13. marts.
Kā izriet no aizliegtās vienošanās 92. apsvēruma, uz kuru ir atsauce apstrīdētā lēmuma 432. apsvērumā, šis datums atbilst
datumam, kurā saskaņā ar
Taes
,
WWTE
un
Agroexpansión
paziņojumiem
Deltafina
un Spānijas apstrādātāji pirmo reizi tikās ar mērķi diskutēt par jēltabakas iepirkuma cenām un apjomiem 1996./1997. tirdzniecības
gadam.
Komisijai bija vēl jo lielāks pamats norādīt šo datumu kā pārkāpuma sākuma datumu
Deltafina
gadījumā, jo, kā ir jau norādīts šī sprieduma 125. punktā, pēdējo minēto pārstāvēja gan tās prezidents
M
., gan tās par iepirkumiem atbildīgais direktors
C
.
Turklāt
Deltafina
argumentācija ir balstīta uz kļūdainu pieņēmumu, ka ārpus apstrādātāju aizliegtās vienošanās tā esot tikai atvieglojusi pārkāpuma
izdarīšanu (skat. šī sprieduma 122.–133. punktu).
Tā kā
Deltafina
neapšauba Komisijas vērtējumu, ka pārkāpums beidzās 2001. gada 10. augustā, ir jāsecina, ka juridiski pamatoti Komisija noteica
šī pārkāpuma ilgumu vairāk nekā pieci gadi un četri mēneši – jeb ilgstošs pārkāpums pamatnostādņu izpratnē – un tādējādi palielināja
Deltafina
noteiktā naudas soda sākumsummu par 50 %.
No tā izriet, ka piektais pamats ir jānoraida kā nepamatots.

Par sesto pamatu sakarā ar Regulas Nr. 1/2003 23. panta 3. punkta un pamatnostādņu 2. punkta pārkāpumu, kā arī pamatojuma
nenorādīšanu
Apstrīdētā lēmuma kopsavilkums
No apstrīdētā lēmuma 436. apsvēruma izriet, ka
Deltafina
uzliktā naudas soda pamatsumma tika palielināta par 50 % vainu pastiprinošu apstākļu dēļ, pamatojot ar to, ka šim uzņēmumam
bijusi vadītāja loma apstrādātāju aizliegtās vienošanās ietvaros.
Šajā sakarā apstrīdētā lēmuma 435. apsvērumā Komisija izklāsta šādi:
“No [apstrīdētā lēmuma] 361. un nākamajos apsvērumos izklāstītajiem faktiem izriet, ka
Deltafina
bija noteicoša loma, izstrādājot un īstenojot nolīgumus par (maksimālajām) vidējām piegādes cenām un daudzumiem, kas noslēgti
apstrādātāju starpā pēc 1996. gada.
Deltafina
(kuru pārstāvēja tās prezidents) pārliecināja Spānijas apstrādātājus koordinēt iepirkuma stratēģijas un pēc savas iniciatīvas
bija apstrādātāju pret konkurenci vērsto nolīgumu glabātāja un šķīrējtiesnese, it īpaši, kad sākās to pret konkurenci vērstās
darbības.”
Apstrīdētā lēmuma 436. apsvērumā Komisija piebilst, ka “
Deltafina
vadītājas lomu apstrādātāju aizliegtajā vienošanās turklāt apstiprināja
Agroexpansión
un
WWTE
savās atbildēs uz paziņojumu par iebildumiem un tam sekojošā [..] uzklausīšanā”.
Lietas dalībnieku argumenti
Sestā pamata ietvaros, kas norādīts pakārtoti,
Deltafina
norāda, ka apstrīdētais lēmums, ciktāl Komisija kā vainu pastiprinošu apstākli attiecībā uz to norāda vadītājas lomu, kas
tai esot bijusi, nav spēkā divos aspektos.
Pirmkārt, tā norāda, ka apstrīdētajam lēmumam trūkst pamatojuma, jo tā 435. apsvērumā Komisija tikai ļoti nenoteikti atsaucas
uz “361. un nākamajos apsvērumos izklāstītajiem faktiem”.
Šajā kontekstā tā norāda, ka šie fakti izpaužas tikai kā klātbūtne sanāksmēs, piedāvājumi, informācijas saņemšana, dokumenta
glabāšana, vēstuļu nosūtīšana, starpniecība un iejaukšanās diskusijās jeb “ārēja, pasīva rīcība, kas aprobežojas ar klātbūtni,
vai, lielākais, netieša labvēlība pret Spānijas apstrādātāju darbībām, kas bija patiesie galvenie aktieri aizliegtajā vienošanās”.
Šie fakti nekādi nepierādot, ka aizliegtās vienošanās ietvaros tai bija vadītāja loma.
Otrkārt,
Deltafina
norāda, ka, lai tai piedēvētu šādu lomu, Komisija pamatojas uz atsevišķām daļām
Agroexpansión
un
WWTE
atbildēs uz paziņojumu par iebildumiem. Tā vēlreiz pārmet Komisijai atteikumu dot tai piekļuvi šīm atbildēm, tādējādi būtiski
ietekmējot tās tiesības uz aizstāvību.
Ņemot vērā šos dažādos faktorus,
Deltafina
lūdz Vispārējo tiesu samazināt naudas soda summu, no tās aprēķina izslēdzot 50 % palielinājumu, ko Komisija piemēroja sakarā
ar vainu pastiprinošu apstākli.
Komisija lūdz noraidīt sesto pamatu.
Pirmkārt, Komisija norāda, ka apstrīdētajā lēmumā tā pietiekami skaidri un precīzi norāda iemeslus, kuru dēļ tā uzskata, ka
Deltafina
aizliegtajā vienošanās bija vadītājas loma. Konkrētāk, tā atsaucas uz apstrīdētā lēmuma 435. apsvērumu, kurā ir atsauce uz
šī paša lēmuma 361.–369. apsvērumā norādītajiem faktiem.
Šajā kontekstā tā norāda, ka šie fakti skaidri parāda
Deltafina
piedēvēto aizliegtās vienošanās vadītājas lomu.
Otrkārt, Komisija, atsaucoties uz šī sprieduma 147. punktā atkārtotajiem apsvērumiem, apstrīd, ka būtu pārkāptas
Deltafina
tiesības uz aizstāvību, tai nedodot piekļuvi
Agroexpansión
un
WWTE
atbildēm uz paziņojumu par iebildumiem.
Vispārējās tiesas vērtējums
Pirmkārt, attiecībā uz apgalvojumu par pamatojuma nepietiekamību ir jānorāda, ka atbilstoši pastāvīgajai judikatūrai individuāla
lēmuma pamatojumā skaidri un nepārprotami ir jānorāda iestādes, kas ir akta autore, argumentācija, lai ļautu ieinteresētajām
personām zināt veiktā pasākuma pamatojumu un kompetentajai tiesai veikt tā kontroli. Prasība norādīt pamatojumu ir jānovērtē,
ņemot vērā lietas faktiskos apstākļus. Netiek prasīts, lai pamatojumā tiktu norādīti visi attiecīgo faktisko un tiesisko apstākļu
elementi, jo jautājums par atbilstību EKL 253. panta prasībām ir jānovērtē, ņemot vērā ne tikai attiecīgā akta tekstu, bet
arī kontekstu, kurā tas ticis pieņemts, kā arī attiecīgo jomu regulējošo tiesību normu kopumu (skat. Tiesas 1998. gada 2. aprīļa
spriedumu lietā C‑367/95 P Komisija/
Sytraval
un
Brink’s France
,
Recueil
, I‑1719. lpp., 63. punkts un tajā minētā judikatūra).
Šajā lietā ir jākonstatē, ka Komisija pietiekami precīzi ir norādījusi apstrīdētā lēmuma 435. apsvērumā faktus, uz kuriem
tā pamatojās, kvalificējot
Deltafina
par aizliegtās vienošanās vadītāju. Šajā apsvērumā papildus faktam, ka tā skaidri norādīja
Deltafina
rīcību, kura, tāsprāt, pamatoja šādu kvalifikāciju, tā skaidri atsaucas uz apstrīdētā lēmuma 361. un nākamajos apsvērumos
izklāstītajiem faktiem, kuri savukārt norāda uz citiem apsvērumiem.
Turklāt apstrīdētā lēmuma 436. apsvērumā Komisija ir norādījusi, ka
Agroexpansión
un
WWTE
savā atbildē uz paziņojumu par iebildumiem un uzklausīšanā apliecināja, ka
Deltafina
bija aizliegtās vienošanās vadītājas loma.
Tādējādi iebildums par pamatojuma nenorādīšanu ir jānoraida kā nepamatots.
Otrkārt, ir jāpārbauda
Deltafina
iebildums, kas norādīts otrā pamata pirmās daļas ietvaros (skat. šī sprieduma 104. un 105. punktu), par to, ka Komisija paziņojumā
par iebildumiem nenorāda apstākli, ka to varētu uzskatīt par apstrādātāju aizliegtās vienošanās vadītāju, tādējādi pārkāpjot
tās tiesības uz aizstāvību.
Šajā sakarā ir jāatgādina, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru – tā kā Komisija savā paziņojumā par iebildumiem tieši norāda,
ka tā pārbaudīs, vai attiecīgajiem uzņēmumiem uzliekams naudas sods, un tā kā Komisija norāda galvenos faktu un tiesību elementus,
uz kuru pamata var piemērot naudas sodu, kā, piemēram, iespējamā pārkāpuma smagumu un ilgumu, un faktu, ka pārkāpums izdarīts
“tīši vai nolaidības dēļ”, tā izpilda savu pienākumu ievērot uzņēmumu tiesības tikt uzklausītiem. Šādi rīkojoties, Komisija
tiem sniedz informāciju, kas nepieciešama, lai aizstāvētos ne tikai pret apsūdzību pārkāpumā, bet arī pret naudas soda uzlikšanu
(šajā ziņā skat. iepriekš 228. punktā minēto spriedumu apvienotajās lietās
Dansk Rørindustri
u.c./Komisija, 428. punkts, un Tiesas 2008. gada 18. decembra spriedumu apvienotajās lietās C‑101/07 P un C‑110/07 P
Coop de France bétail et viande
u.c./Komisija, Krājums, I‑10193. lpp., 49. punkts).
Turklāt no judikatūras izriet, ka tad, ja Komisijai būtu pienākums paziņojuma par iebildumiem sagatavošanas stadijā apsūdzētajiem
uzņēmumiem sniegt konkrētas norādes par paredzēto naudas sodu apmēru, tai būtu noteikts pienākums nepiemērotā veidā apsteigt
savu galīgo lēmumu (šajā ziņā skat. iepriekš 120. punktā minēto spriedumu apvienotajās lietās
Musique Diffusion française
u.c./Komisija, 21. punkts).
Šajā lietā ir jākonstatē, ka saskaņā ar iepriekš minēto judikatūru Komisija paziņojumā par iebildumiem izklāstīja galvenos
faktiskos un juridiskos apstākļus, kas varētu pamatot naudas sodu, ko tā paredzēja uzlikt
Deltafina
. Šī paziņojuma 459. punktā tā tostarp norādīja, ka, lai novērtētu pārkāpuma smagumu, tā bija iecerējusi ņemt vērā faktu,
ka nolīgumi ar mērķi noteikt cenas un daudzumus ir vissmagāko pret konkurenci vērsto pārkāpumu vidū. Paziņojuma par iebildumiem
460. punktā tā precizēja, ka attiecībā uz apstrādātājiem inkriminēto pārkāpumu tas sākās 1996. gada 13. martā un beidzās saskaņā
ar to paziņojumiem 2001. gada 3. oktobrī. Tā piebilst, ka pēdējais tās rīcībā esošais pierādījums tomēr attiecas uz sanāksmi
2001. gada 10. augustā. Visbeidzot paziņojuma par iebildumiem 461. punktā Komisija ir norādījusi, ka tā esot gatavojusies
ņemt vērā visus lietas apstākļus, kas aprakstīti paziņojumā par iebildumiem, un it īpaši katra paziņojuma adresāta individuālo
lomu, ietekmi, kas Spānijas tiesiskajam regulējumam lauksaimniecības preču jomā varēja būt uz šo adresātu uzvedību un apstrādātāju
un to asociāciju sadarbību saskaņā ar paziņojumu par sadarbību.
Ir skaidrs, ka paziņojumā par iebildumiem Komisija nav norādījusi, ka tā varētu uzturēt spēkā kvalificēšanu par vadītāju attiecībā
uz
Deltafina
. Ir jānorāda, ka šai kvalifikācijai ir būtiskas sekas attiecībā uz attiecīgajam uzņēmumam uzliekamā naudas soda summu. Saskaņā
ar pamatnostādņu 2. punktu runa ir par vainu pastiprinošu apstākli, kas ietver ievērojamu naudas soda pamatsummas palielinājumu.
Tāpat saskaņā ar paziņojuma par sadarbību B punkta e) apakšpunktu šāda kvalifikācija uzreiz izslēdz iespēju saņemt nauda soda
ļoti būtisku samazinājumu, pat ja uzņēmums, kas kvalificēts kā vadītājs, izpilda visus paredzētos nosacījumus, lai varētu
saņemt šādu samazinājumu. Tādējādi Komisijai paziņojumā par iebildumiem esot jānorāda faktori, kurus tā uzskata par būtiskiem,
lai ļautu uzņēmumam, kuru varētu kvalificēt kā aizliegtās vienošanās vadītāju, atbildēt uz šādu iebildumu. Tomēr, ņemot vērā
faktu, ka šāds paziņojums ir viens posms galīgā lēmuma pieņemšanā un ka tādējādi tā nav Komisijas galīgā nostāja, nevar tikt
pieprasīts, lai Komisija jau šajā posmā juridiski kvalificē faktorus, uz kuriem tā pamatos savu galīgo lēmumu kvalificēt uzņēmumu
kā aizliegtās vienošanās vadītāju.
Šajā lietā fakti, kurus Komisija ir norādījusi apstrīdētajā lēmumā, lai piedēvētu
Deltafina
apstrādātāju aizliegtās vienošanās līderes lomu, saskaņā ar apstrādātāju pašu norādīto ir īsi izklāstīti šī lēmuma 435. apsvērumā.
Attiecībā uz norādēm apstrīdētā lēmuma 436. apsvēruma pirmajā teikumā (skat. šī sprieduma 321. punktu) Vispārējā tiesa pieņem
zināšanai Komisijas paziņojumu, ka
WWTE
un
Agroexpansión
savās atbildēs uz paziņojumu par iebildumiem un uzklausīšanā tikai apstiprināja iepriekš minētos faktus un nav norādījušas
kādu faktu, kas jau nebūtu darīts zināms
Deltafina
paziņojumā par iebildumiem (skat. šī sprieduma 147. un 316.–318. punktu). Šajos apstākļos un neskarot jautājumu par to, vai
fakti, uz kuriem Komisija tādējādi pamatojās, bija pietiekami, lai konstatētu, ka
Deltafina
bija aizliegtās vienošanās vadītāja, ir jāuzskata, ka Komisija nav pārkāpusi pēdējās minētās tiesības uz aizstāvību, pirms
apstrīdētā lēmuma pieņemšanas liedzot tai piekļuvi šīm atbildēm uz paziņojumu par iebildumiem.
Turklāt ir jākonstatē, ka fakti, kurus Komisija ir norādījusi apstrīdētajā lēmumā, lai piedēvētu
Deltafina
aizliegtās vienošanās vadītājas lomu, bija jau minēti paziņojumā par iebildumiem, kādēļ pēdējā minētā spēja pienācīgi paust
savu nostāju attiecībā uz šiem faktiem pirms šī lēmuma pieņemšanas. Apstrīdētā lēmuma 435. apsvērumā minētie fakti bija jau
norādīti paziņojuma par iebildumiem 416.–420. punktā.
Tādējādi Komisija nav pārkāpusi
Deltafina
tiesības uz aizstāvību, paziņojumā par iebildumiem nenorādot to, ka pēdējo minēto varētu uzskatīt par apstrādātāju aizliegtās
vienošanās vadītāju.
Treškārt, ir jāpārbauda, vai fakti, kurus Komisija ir norādījusi apstrīdētajā lēmumā, lai kvalificētu
Deltafina
kā aizliegtās vienošanās vadītāju, ļauj veikt šādu kvalifikāciju. Šī pamata ietvaros (skat. šī sprieduma 312. punktu), kā
arī pirmā pamata trešās daļas ietvaros (skat. šī sprieduma 73. punktu) un otrā pamata pirmās daļas ietvaros (skat. šī sprieduma
105. punktu)
Deltafina
pārmet Komisijai, ka tā nav pierādījusi, ka
Deltafina
būtu šāda apstrādātāju aizliegtās vienošanās loma.
Šajā sakarā ir jāuzsver, ka, lai tiktu kvalificēts par vadītāju, attiecīgajam uzņēmumam ir jābūt parādījušam būtisku aizliegtās
vienošanās dzinējspēku (Pirmās instances tiesas 2006. gada 15. marta spriedums lietā T‑15/02
BASF
/Komisija, Krājums, II‑497. lpp., 374. punkts, un 2008. gada 18. jūnija spriedums lietā T‑410/03
Hoechst
/Komisija, Krājums, II‑881. lpp., 423. punkts) un ir bijusi individuāla un īpaša atbildība par tās darbību (šajā ziņā skat.
iepriekš minēto spriedumu lietā
BASF
/Komisija, 300. un 375. punkts).
Lai gan Komisijas apstrīdētā lēmuma 435. apsvērumā norādītie fakti pierāda, ka
Deltafina
bija aktīva un tieša loma apstrādātāju aizliegtajā vienošanās, ar to nepietiek, lai konstatētu, ka šī sabiedrība bija būtisks
šīs aizliegtās vienošanās dzinējspēks, ne arī to, ka tai bija svarīgāka loma nekā kādam no Spānijas apstrādātājiem. Arī ir
jānorāda, ka, lai gan Komisija juridiski pamatoti atbilstoši šī sprieduma 122.–133. punktā izklāstīto iemeslu dēļ inkriminējusi
Deltafina
attiecīgo pārkāpumu pilnībā, nemainīgs paliek tas, ka tā vairāk nekā piecus gadus ilgušā pārkāpuma laikā ir piedalījusies
tikai dažās apstrādātāju aizliegtās vienošanās tikšanās, kurās tika noslēgti nelikumīgie nolīgumi – jeb kopumā četrās sanāksmēs
no gandrīz 30 sanāksmēm – un ka tā ir piedalījusies tikai nelielā skaitā sarakstes un informācijas apmaiņas šīs aizliegtās
vienošanās dalībnieku starpā.
Turklāt neviens no dokumentiem lietas materiālos nenorāda, ka
Deltafina
būtu uzņēmusies jebkādu iniciatīvu ar mērķi izveidot šo aizliegto vienošanos vai pierunājusi kādu no Spānijas apstrādātājiem
tai pievienoties. Konkrētāk, Komisijas apgalvojums apstrīdētā lēmuma 435. apsvērumā, ka
Deltafina
“pārliecināja Spānijas apstrādātājus saskaņot iepirkuma stratēģiju”, nav pietiekami pierādīts. Tas vien, ka ar 1997. gada
9. jūliju datētajā telefaksa sūtījumā (skat. šī sprieduma 127. punktu)
WWTE
piemin, ka
Deltafina
prezidents vairākkārt ir norādījis, ka “nolīgums par cenām n[ebija] iespējams, nevienojoties par daudzumiem”, nav pietiekami,
lai apstiprinātu šo apgalvojumu. No tā turklāt, tāpat kā no paša telefaksa sūtījuma, izriet, ka
WWTE
pati vēlējās, ka tiek noslēgts nolīgums par daudzumiem, uzstājot pat uz nepieciešamību, ka tam jābūt uz pieciem gadiem vai
vismaz uz trim. Šajā sakarā ir jānorāda, ka ar 1997. gada 6. novembri datētajā telefaksa sūtījumā
Deltafina
prezidentam, kas minēts apstrīdētā lēmuma 143. apsvērumā,
WWTE
norāda, ka tā “visiem iespējamiem līdzekļiem” cenšas “panākt nolīgumu par daudzumiem”, precizējot, ka nākamajā apstrādātāju
aizliegtās vienošanās sanāksmē tā piedāvāšot “depozītu par vienošanos, deponējot būtiskas naudas summas, kas sniedz drošību
nolīgumu izpildē”.
Neviens dokuments lietas materiālos neļauj arī konstatēt, ka
Deltafina
uzņēmās tādu darbību nastu, kas parasti saistās ar aizliegtās vienošanās vadītāja lomu, kā sanāksmju vadīšana vai noteiktu
datu centralizēšana un izplatīšana. Lai gan
Deltafina
tiešām īsu laikposmu glabāja kādas piezīmes, kurās atspoguļotas atsevišķu nelikumīgu nolīgumu detaļas, runa ir tikai par
vienu atsevišķu gadījumu. Tāpat, lai gan lietas materiālos esošie dokumenti pierāda, ka
Deltafina
pildīja starpnieka lomu apstrādātāju strīdu gadījumā, iejaukšanās šajā sakarā bija mazskaitlīgas un notika tikai divos pirmajos
aizliegtās vienošanās gados. Turklāt tās nepapildināja kāds konkrēts drauds vai disciplinārs pasākums.
Sesto pamatu tādējādi būtu daļēji jāpieņem un tādēļ ir jāgroza apstrīdētais lēmums, jo tajā kā vainu pastiprinošs apstāklis
attiecībā pret
Deltafina
norādīta vadītājas loma. Konkrētās šīs grozīšanas sekas tiks precizētas šī sprieduma 437.–439. punktā.

Par septīto pamatu sakarā ar Regulas Nr. 1/2003 23. panta 3. punkta un pamatnostādņu 3. punkta pārkāpumu
Lietas dalībnieku argumenti

Deltafina
pārmet Komisijai, ka tā nav ņēmusi vērā šajā lietā vainu mīkstinošus apstākļus, kas paredzēti pamatnostādņu 3. punkta otrajā
un trešajā ievilkumā, proti, attiecīgi “pārkāpumus izraisošu [no]līgumu vai prakses neīstenošana” un “pārkāpumu pārtraukšana,
tiklīdz iejaucas Komisija”.
Pirmkārt,
Deltafina
norāda, ka apstrīdētajā lēmumā Komisija “uzstājīgi” konstatē “vismaz daļēju” pārkāpumus izraisošu nolīgumu vai prakses neīstenošanu
1996. gadā (apstrīdētā lēmuma 85., 88. un 111. apsvērums), 1997. gadā (apstrīdētā lēmuma 113., 122., 126., 130. un 133. apsvērums),
1998. gadā (apstrīdētā lēmuma 144. un 175. apsvērums), 1999. gadā (apstrīdētā lēmuma 186. apsvērums), 2000. gadā (apstrīdētā
lēmuma 206., 229., 231.–233. un 235. apsvērums) un 2001. gadā (apstrīdētā lēmuma 239., 244. un 255.–257. apsvērums). Tā atsaucas
arī uz atsevišķām rindkopām apstrīdētā lēmuma 295., 307. un 319. apsvērumā.
Šajā kontekstā
Deltafina
norāda, ka savā 2003. gada 9. jūlija spriedumā lietā T‑220/00
Cheil Jedang
/Komisija, (
Recueil
, II‑2473. lpp.) Pirmās instances tiesa norādīja, ka pamatnostādnes “saistībā ar pārkāpumu kā atbildību mīkstinošu apstākli
skaidri [paredz] turpmāk ievērot faktiskā nolīguma nepiemērošanu” (191. punkts), ka pamatnostādņu 3. punkta otrais ievilkums
attiecas tikai uz “gadījumu, kad aizliegta vienošanās nav īstenota kopumā, neņemot vērā attiecīgo katra uzņēmuma rīcību” (188. punkts),
un ka, “ievērojot soda un sankciju individualizācijas principu, ir jāizvērtē uzņēmuma dalības pārkāpumā relatīvais smagums”
(189. punkts).
Otrkārt,
Deltafina
pārmet Komisijai, ka tā nav ņēmusi vērā faktu, ka tai pārmestais pārkāpums beidzās 2001. gada 10. augustā jeb pirms pirmo
pārbaužu datuma.
Ņemot vērā visus iepriekš minētos apsvērumus,
Deltafina
lūdz Vispārējo tiesu samazināt tās naudas soda summu.
Komisija lūdz noraidīt septīto pamatu.
Pirmkārt, tā norāda, ka tai nebija pienākuma šajā lietā ņemt vērā pamatnostādņu 3. punkta otrajā ievilkumā paredzēto vainu
mīkstinošu apstākli.
Šajā sakarā vispirms tā norāda, ka fakts, ka pirms 1998. gada aizliegtā vienošanās netika pilnībā ievērota, tika ņemts vērā,
novērtējot pārkāpuma smagumu, jo
Deltafina
naudas soda sākumsumma tika noteikta EUR 8 000 000 apmērā EUR 20 000 000 vietā, neņemot vērā šī pārkāpuma īpašo smagumu.
Turklāt tā apgalvo, ka tās nostāju apstiprināja iepriekš 339. punktā minētā sprieduma lietā
Cheil Jedang
/Komisija 189. un 192. punkts, kā arī 276. un 277. punkts Pirmās instances tiesas 2004. gada 8. jūlija spriedumā lietā T‑44/00
Mannesmannröhren-Werke
/Komisija (Krājums, II‑2223. lpp., 276. un 277. punkts). Komisija uzsver, ka
Deltafina
ne tikai nekad nav skaidri un manāmi iebildusi pret aizliegtās vienošanās ar apstrādātājiem īstenošanu, bet ir pilnībā pievienojusies
tai, tajā veicot īpaši aktīvu koordinācijas un starpniecības lomu.
Otrkārt, Komisija uzskata, ka tai nebija arī pienākuma uzskatīt par vainu mīkstinošu apstākli faktu, ka tā bija izbeigusi
pārkāpumu pirms tās pirmās iejaukšanās.
Vispārējās tiesas vērtējums
Vispirms ir jāatgādina, ka, nosakot naudas sodus, Komisijai principā ir jāievēro savas pamatnostādnes (skat. šī sprieduma
230. punktu). Tomēr pamatnostādnēs nav norādīts, ka katrs šo pamatnostādņu 3. punktā uzskaitītais atbildību mīkstinošais apstāklis
Komisijai vienmēr ir jāņem vērā atsevišķi un tai šajā sakarā nav pienākuma automātiski piešķirt papildu samazinājumu, jo tas,
vai iespējamais naudas soda samazinājums atbilstoši atbildību mīkstinošiem apstākļiem ir piemērots, ir jānovērtē vispārīgi,
ņemot vērā visus atbilstošos apstākļus.
Pēc pamatnostādņu pieņemšanas joprojām ir piemērojama iepriekšējā judikatūra, saskaņā ar kuru Komisijai ir rīcības brīvība,
ar ko tai ļauts ņemt vai neņemt vērā dažus apstākļus, kad tā atkarībā no attiecīgajā gadījumā pastāvošajiem apstākļiem nosaka
uzliekamā naudas soda apmēru. Tādējādi, tā kā pamatnostādnēs nav obligātas norādes attiecībā uz atbildību mīkstinošiem apstākļiem,
kas var tikt ņemti vērā, ir jāuzskata, ka Komisija ir saglabājusi zināmu brīvību, lai vispārīgi novērtētu, kādā mērā naudas
soda apmērs atbilstoši atbildību mīkstinošiem apstākļiem, iespējams, ir jāsamazina (skat. iepriekš 230. punktā minēto spriedumu
apvienotajās lietās
Raiffeisen Zentralbank Österreich
/Komisija, 473. punkts un tajā minētā judikatūra).
Attiecībā uz
Deltafina
pirmo iebildumu ir jānorāda, ka saskaņā ar pamatnostādņu 3. punkta otro ievilkumu “pārkāpumus izraisošu [no]līgumu vai prakses
neīstenošana” var būt vainu mīkstinošs apstāklis.
No judikatūras izriet, ka Komisijai nav pienākuma atzīt par atbildību mīkstinošu apstākli faktu, ka aizliegtā vienošanās netika
īstenota, izņemot, ja uzņēmums, kas pamatojas uz šo apstākli, var pierādīt, ka tas ir skaidri un būtiski iebildis pret šīs
aizliegtās vienošanās īstenošanu, traucējot tās funkcionēšanai, un nav izlicies, ka ievēro šo vienošanos, tādā veidā mudinot
citus uzņēmumus īstenot minēto aizliegto vienošanos. Uzņēmumiem būtu ļoti viegli samazināt risku maksāt lielu naudas sodu,
ja tie varētu gūt labumu no piedalīšanās nelikumīgā aizliegtā nolīgumā, bet vēlāk panākt naudas soda samazināšanu, aizbildinoties
ar to, ka tiem bijusi ierobežota loma pārkāpuma īstenošanā, neņemot vērā, ka to uzvedība bija mudinājusi citus uzņēmumus rīkoties
tādā veidā, kas kaitēja konkurencei (iepriekš 345. punktā minētais spriedums lietā
Mannesmannröhren-Werke
/Komisija, 277. un 278. punkts).
Šī pamata ietvaros
Deltafina
nenorāda nevienu apstākli, kas ļautu secināt, ka tā skaidri un būtiski iebilda pret apstrādātāju aizliegto vienošanos, pat
traucējot tās funkcionēšanai. Tā tikai atsaucas uz atsevišķiem apstrīdētā lēmuma apsvērumiem, kuri, kā jau norādīts šī sprieduma
260.–267. punktā, vai nu nav būtiski attiecībā uz šo iebildumu, it īpaši, ciktāl tie ne attiecas uz apstrādātāju aizliegto
vienošanos, vai tikai konstatē, ka līdz 1998. gadam šī aizliegtā vienošanās netika īstenota un ievērota pilnībā, un turklāt
tas vispār attiecas uz tās biedriem, nevis tikai uz
Deltafina
.
Attiecībā uz pēdējo minēto punktu ir jāatgādina, ka fakts, ka apstrādātāju aizliegtā vienošanās tika pilnībā īstenota, sākot
no 1998. gada, ir viens no faktoriem, ko Komisija ņēma vērā, novērtējot pārkāpuma smagumu un tādējādi nosakot naudas soda
sākumsummu, kas pienākas par šādu pārkāpumu. Komisija noteica
Deltafina
sākumsummu EUR 8 000 000 apmērā, lai gan saskaņā ar pamatnostādnēm tā attiecībā uz ļoti smagiem pārkāpumiem varēja noteikt
sākumsummu vismaz EUR 20 000 000 apmērā.
Tādējādi
Deltafina
pirmais iebildums nevar tikt pieņemts.
Kas attiecas uz otro iebildumu, ir jāatgādina, ka saskaņā ar pamatnostādņu 3. punkta trešo ievilkumu “pārkāpumu pārtraukšana
[izbeigšana], tiklīdz iejaucas Komisija (jo īpaši tad, ja tā veic pārbaudes),” tiek uzskatīts par vainu mīkstinošu apstākli.
Šādu izbeigšanu loģiski var uzskatīt par atbildību mīkstinošu apstākli tikai tad, ja pastāv iemesli uzskatīt, ka šāda iejaukšanās
mudināja minētos uzņēmumus izbeigt savu pret konkurenci vērsto rīcību, ja pārkāpums jau ir beidzies pirms datuma, kad iejaucās
Komisija, uz to šis pamatnostādņu noteikums neattiecas (iepriekš 34. punktā minētais spriedums lietā
Dalmine
/Komisija, 158. punkts).
Šajā lietā pārkāpums – kā to norāda
Deltafina
– beidzās 2001. gada 10. augustā jeb pirms Komisijas pirmajām pārbaudēm, šajā gadījumā 2001. gada 3. oktobrī. Tādējādi šī
izbeigšana nav vainu mīkstinošs apstāklis naudas soda summas noteikšanas mērķiem.
Turklāt jāatgādina, ka naudas sods netiek automātiski samazināts tāpēc, ka pārkāpums tika izbeigts, tiklīdz iejaucās Komisija,
bet šī samazināšana ir atkarīga no tā, kā Komisija, īstenojot savas izvērtēšanas pilnvaras, novērtē attiecīgajā gadījumā pastāvošos
apstākļus. Šajā sakarā pamatnostādņu 3. punkta trešā ievilkuma piemērošana uzņēmumam ir īpaši piemērota tad, ja attiecīgā
rīcība nav acīmredzami nesaderīga ar konkurenci. Savukārt tā piemērošana principā ir mazāk piemērota tad, ja rīcība, kā ir
pierādīts, ir skaidri nesaderīga ar konkurenci (iepriekš 345. punktā minētais spriedums lietā
Mannesmannröhren-Werke
/Komisija, 281. punkts).
Šajā lietā nebūtu jāuzskata, ka
Deltafina
būtu varējusi saprātīgi šaubīties par savas rīcības pret konkurenci vērsto raksturu attiecībā uz dalību horizontālā aizliegtā
vienošanās ar mērķi noteikt cenas un sadalīt daudzumus, kuras viena no daļām bija slepena, tādējādi ir acīmredzams EKL 81. panta
pārkāpums.
Tādējādi
Deltafina
otrais iebildums nav pieņemams.
Ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus, septīto pamatu ir jānoraida kā nepamatotu.

Par astoto pamatu sakarā ar Regulas Nr. 1/2003 23. panta 2. punkta un pamatnostādņu 5. punkta a) apakšpunkta pārkāpumu
Lietas dalībnieku argumenti
Astotā pamata ietvaros, kas norādīts pakārtoti,
Deltafina
pārmet Komisijai, ka tā, aprēķinot Regulas Nr. 1/2003 23. panta 2. punktā paredzēto 10 % maksimālo apmēru, ir ņēmusi vērā
tās apgrozījumu 2002./2003. budžeta gadā. Kā uzskata
Deltafina
, Komisijai esot bijis jāņem vērā apgrozījums finanšu gadā, kas noslēdzās 2004. gada 31. martā, jo tās finanšu gads noslēdzas
katra gada 31. martā un apstrīdētais lēmums tika pieņemts 2004. gada 20. oktobrī.

Deltafina
precizē, ka tās īstenotais apgrozījums budžeta gadā, kurš noslēdzās 2004. gada 31. martā, bija EUR 127 360 989 jeb zemāks
par EUR 133 228 000, kas norādīts apstrīdētā lēmuma 443. apsvērumā. Tā uzskata, ka tās naudas soda summa pirms paziņojuma
par sadarbību piemērošanas tādējādi nevarēja pārsniegt EUR 12 736 000.
Komisija atzina, ka apgrozījums, kas bija jāņem vērā
Deltafina
gadījumā, lai novērtētu, vai bija pārsniegts 10 % maksimums, ir apgrozījums, kas bijis finanšu gadā, kurš noslēdzās 2004. gada
31. martā. Tomēr, pat ņemot vērā šo pēdējo minēto apgrozījumu, šis maksimums netiek pārsniegts.
Pakārtoti Komisija norāda, ka Pirmās instances tiesa savā 2004. gada 29. aprīļa spriedumā apvienotajās lietās T‑236/01, T‑239/01,
no T‑244/01 līdz T‑246/01, T‑251/01 un T‑252/01
Tokai Carbon
u.c./Komisija (
Recueil
, II‑1181. lpp., 352.–354. punkts) nosprieda, ka 10 % maksimālais ierobežojums bija jāpiemēro “naudas soda aprēķina galīgajam
rezultātam”, nevis pirms tam, proti, pirms paziņojuma par sadarbību piemērošanas. Šajā lietā netiek apstrīdēts, ka
Deltafina
uzliktā naudas soda galīga summa jeb EUR 11 880 000 nepārsniedz 10 % no apgrozījuma, kas īstenots finanšu gadā, kurš noslēdzās
2004. gada 31. martā.
Vispārējās tiesas vērtējums
Apstrīdētā lēmuma 439. apsvērumā Komisija nosaka
Deltafina
naudas soda summu pirms paziņojuma par sadarbību piemērošanas EUR 13 200 000 apmērā. Šī lēmuma 443. apsvērumā tā precizē,
ka, “tā kā
Deltafina
īstenotais apgrozījums 2003. gadā sasniedz EUR 133 228 000”, šī summa nav pielāgojama saskaņā ar Regulas Nr. 1/2003 23. panta
2. punktu.
Saskaņā ar Regulas Nr. 1/2003 23. panta 2. punktu apgrozījums, kas ņemams vērā šajā noteikumā paredzētā 10 % maksimuma aprēķinam,
ir apgrozījums, kas īstenots iepriekšējā finanšu gadā. Kā vienprātīgi uzskata lietas dalībnieki, ir izskatāms, ka, lai noteiktu,
vai šis maksimālais līmenis tika pārsniegts, Komisijai bija jāņem vērā apgrozījums, ko
Deltafina
īstenoja finanšu gadā, kas noslēdzās 2004. gada 31. martā.
Tādējādi Komisija apstrīdētā lēmuma 443. apsvērumā kļūdaini norādīja apgrozījumu, ko
Deltafina
īstenojusi finanšu gadā, kas beidzās 2003. gada 31. martā.
Tomēr uz šo kļūdu balstītais pamats ir nepieņemams, jo, pat ja ņemtu vērā apgrozījumu, ko
Deltafina
īstenoja budžeta gadā, kas noslēdzās 2004. gada 31. martā, 10 % maksimums nav pārsniegts. No tabulas
Deltafina
2004. gada 31. marta gada pārskatā, kas pievienots prasības pieteikumam, izriet, ka šajā datumā pēdējās minētās apgrozījums
sasniedza EUR 139 904 230,95 jeb summu, kas ir desmit reizes lielāka par iepriekš minētajiem EUR 13 200 000. Šajā sakarā ir
jāprecizē, ka norādāmā summa ir tā, kas ir blakus grāmatvedības postenim “Ieņēmumi no pārdevuma un pakalpojumiem” šajā tabulā,
nevis, kā to dara
Deltafina
, tā, kas norādīta blakus virsrakstam “Kopā”, kurā ir iekļauti grāmatvedības posteņi, kas nav jāņem vērā, šajā gadījumā ar
nosaukumiem “Galīgās produkcijas krājumu izmaiņas” un “Citi ieņēmumi un peļņa”.
No visiem iepriekš minētajiem apsvērumiem izriet, ka astotais pamats ir jānoraida kā neiedarbīgs.

Par devīto pamatu sakarā ar Regulas Nr. 1/2003 23. panta 3. punkta, pamatnostādņu preambulas un 4. punkta pārkāpumu, paziņojuma
par sadarbību B punkta e) apakšpunkta un D punkta pārkāpumu, vienlīdzīgas attieksmes principa pārkāpumu, kā arī pamatojuma
nenorādīšanu
Apstrīdētā lēmuma kopsavilkums
Apstrīdētā lēmuma 448.–456. apsvērumā Komisija lemj par paziņojuma par sadarbību piemērošanu apstrādātāju un
Deltafina
gadījumā.
Pirmkārt, tā tostarp norāda, ka pēdējie minētie ir lūguši piemērot tiem par labu šo paziņojumu, pirms tiem tika paziņots paziņojums
par iebildumiem (apstrīdētā lēmuma 449. apsvērums).
Otrkārt, tā konstatē, ka Spānijas apstrādātājiem ir piemērojams paziņojuma par sadarbību D punkts. Tā norāda, ka, lai arī
tās rīcībā jau bija lielākā daļa būtisko pierādījumu, kas pierāda pārkāpuma esamību, informācija, ko tai sniedza pēdējie minētie,
tai palīdzēja to noskaidrot un konstatēt (apstrīdētā lēmuma 450. un 451. apsvērums).
Treškārt, Komisija uzskata, ka
Taes
, ņemot vērā tās “īpaši noderīgo” sadarbību procesā, it īpaši saistībā ar
Deltafina
dalību pārkāpumā, un to, ka tā nekad nav apstrīdējusi paziņojumā par iebildumiem konstatētos faktus, jāsaņem naudas soda 40 %
samazinājums, piemērojot paziņojuma par sadarbību D punkta 2) apakšpunkta pirmo un otro ievilkumu (apstrīdētā lēmuma 452. apsvērums).
Ceturtkārt, Komisija norāda, ka
Cetarsa
un
WWTE
sniegtā informācija, lai arī bija būtiska, neizrādījās tik noderīga kā
Taes
sniegtā (apstrīdētā lēmuma 453. apsvērums). Tā izklāsta, ka savās atbildēs uz paziņojumu par iebildumiem
Cetarsa
un
WWTE
norādīja kādu apgalvojumu, kas neatbilda patiesajiem faktiem. Tā nolemj tādējādi piešķirt šīm abām apstrādātājām naudas soda
25 % samazinājumu saskaņā ar paziņojuma par sadarbību D punkta 2) apakšpunkta pirmo ievilkumu.
Piektkārt, attiecībā uz
Agroexpansión
Komisija norāda, ka arī tā ir tai sniegusi noderīgu informāciju, bet savā atbildē uz paziņojumu par iebildumiem tā apstrīdēja
faktus “tāpat kā
Cetarsa
un
WWTE
” (apstrīdētā lēmuma 454. apsvērums). Tā piebilst, ka
Agroexpansión
noliedza apstrādātāju nolīgumu par (maksimālajām) vidējām piegādes cenām slepeno raksturu. Ņemot vērā šos faktus, tā piešķīra
šai sabiedrībai naudas soda 20 % samazinājumu.
Visbeidzot un sestkārt, Komisija piemēro 10 % samazinājumu
Deltafina
uzliktajam naudas sodam (apstrīdētā lēmuma 456. apsvērums). Tā uzskata, ka, lai gan ne
Universal
, ne
Deltafina
nebija sniegušas precīzas norādes par
Deltafina
ieguldījumu
Taes
sadarbībā ar Komisiju, nevar ignorēt, ka daļa no
Taes
2002. gada 18. februāra rakstveida dokumentam pievienotajiem dokumentiem acīmredzami bija no
Deltafina
un tikuši nosūtīti
Taes
šīs sadarbības vārdā. Tā atkārto, ka
Taes
sniegtā informācija bija īpaši noderīga tās izmeklēšanā un tostarp būtiska
Deltafina
atbildības konstatēšanai. Tomēr
Deltafina
tai tieši nepaskaidroja, kādā veidā un kādā apmērā tai bija nodoms sadarboties, un savā atbildē uz paziņojumu par iebildumiem
apstrīdēja paziņojumā par iebildumiem esošo apsūdzību būtību saistībā ar tās atbildību. Tā norāda arī, ka
Deltafina
“neatbilst paziņojuma [par sadarbību] B punkta [e) apakšpunktā] kritērijam”.
Lietas dalībnieku argumenti
Devītā pamata ietvaros, kas norādīts pakārtoti,
Deltafina
norāda, ka Komisija ir pieļāvusi virkni kļūdu, novērtējot tās sadarbību administratīvajā procesā. Šos iebildumus var sagrupēt
četrās daļās.
Pirmās daļas ietvaros
Deltafina
apgalvo, ka Komisija kļūdaini uzskatīja, ka tā ir apstrīdējusi paziņojumā par iebildumiem esošo apsūdzību būtību attiecībā
uz tās atbildību. Apgalvojot, ka
M
. rīkojās personiski, tā tikai apstrīdēja Komisijas veikto atsevišķu faktu interpretāciju un juridisko novērtējumu. Tā piebilst,
ka
Taes
savā 2002. gada 18. februāra rakstveida dokumentā arī izteica šādu paziņojumu, un brīnās, ka pēdējā minētā tomēr ir saņēmusi
lielāku naudas soda samazinājumu nekā
Deltafina
.
Otrās daļas ietvaros
Deltafina
norāda, ka Komisija ir pārkāpusi paziņojumu par sadarbību, apstrīdētā lēmuma 456. apsvērumā tai pārmetot, ka tā neatbilst
šī paziņojuma B punkta e) apakšpunktā noteiktajam kritērijam. Tā apgalvo, ka šajā lietā tas nav piemērojams, jo apstrīdētajā
lēmumā Komisija piemēro šī paziņojuma D punktu, kurā ir tieši paredzēts gadījums, kad “uzņēmums sadarbojas, neatbilstot visiem
B un C punktā izklāstītajiem nosacījumiem”. Tā piebilst, ka Komisija paziņojumā par iebildumiem tai nepārmeta tādu rīcību,
kāda norādīta paziņojuma par sadarbību B punkta e) apakšpunktā, un katrā ziņā nepierāda apstrīdētajā lēmumā, ka tā bija šāda
rakstura rīcības autore.
Trešā pamata ietvaros
Deltafina
uzskata, ka apstrīdētais lēmums “nav spēkā būtiskas motīvu pretrunas dēļ”, jo naudas soda samazinājums, ko tai piešķīra Komisija,
ir mazāks nekā tas, kas piešķirts
Taes
. Šī apgalvojuma pamatošanai
Deltafina
norāda, ka, tā kā Komisija konstatē apstrīdētā lēmuma 360. apsvērumā, ka tai ir
Universal
grupas, tajā skaitā tās meitas sabiedrības
Taes
, Eiropas darbību koordinatores un pārraudzītājas loma, “ir saprātīgi, ka tai šajā sakarā pienākas ne tikai atbildība, bet
arī priekšrocības”. Tā piebilst, ka īpaši derīgais
Taes
ieguldījums it īpaši attiecībā uz tās dalību apstrādātāju aizliegtajā vienošanās varēja būt tikai no tās pašas. Tā uzstāj
uz faktu, ka tā ir sadarbojusies ar Komisiju no brīža, kad šajā lietā tika iesaistīta
Taes
. Informācija, ko Komisijai administratīvajā procesā nosūtīja
Taes
padomdevēji un kas bija gan par to, par sevi pašu, tika sagatavota kopīgi ar šo abu sabiedrību pārstāvjiem un darbiniekiem
Universal
pārraudzībā un ļoti lielā ziņā bija no
Deltafina
pašas.
Visbeidzot ceturtās daļas ietvaros
Deltafina
apgalvo, ka Komisija ir piemērojusi paziņojumu par sadarbību diskriminējoši. Šajā sakarā tā vispirms kritizē faktu, ka
Cetarsa
,
WWTE
un
Agroexpansión
saņēma lielāku naudas soda samazinājumu nekā tā, lai gan tās bija apstrīdējušas faktus, “lai gan citā apjomā”. Turklāt tā
norāda, ka tikai savā atbildē uz paziņojumu par iebildumiem
WWTE
un
Agroexpansión
pirmo reizi paziņoja, ka tai ir bijusi apstrādātāju aizliegtās vienošanās vadītājas loma. Tā uzskata, ka tādējādi ir jāapšauba
“to sadarbības pilnība un lojalitāte divos iepriekšējos gados”. Visbeidzot tā pārmet Komisijai, ka tikai
Deltafina
gadījumā tā ir piemērojusi paziņojuma par sadarbību B punkta e) apakšpunktu.
Ņemot vērā visus iepriekš minētos apsvērumus,
Deltafina
lūdz Vispārējo tiesu samazināt tās naudas soda summu, piemērojot tādu pašu samazinājuma procentu, kādu tā piemēroja
Taes
naudas soda summai jeb 40 %.
Komisija uzskata, ka neviena no daļām nav pamatota.
Pirmkārt, tā atgādina, ka savā atbildē uz paziņojumu par iebildumiem
Deltafina
apliecināja, ka visa tai pārmestā rīcība patiesībā ir inkriminējama
M
., kurš rīkojās tikai personiski. Šis apgalvojums esot “acīmredzams mēģinājums pārveidot faktus”.
Otrkārt, Komisija apstrīd, ka tā būtu kļūdaini piemērojusi paziņojuma par sadarbību B punkta e) apakšpunktu. Šajā sakarā,
pirmkārt, tā norāda – fakts, ka tā piemēro šī paziņojuma D punktu, neizslēdz to, ka, lai noteiktu samazinājuma procentu, kas
piemērojams uzņēmuma, kurš sadarbojas, naudas sodam, tā varētu ņemt vērā faktu, ka šis uzņēmums neatbilst atsevišķiem šī paziņojuma
B un C punktā paredzētiem nosacījumiem. Otrkārt, tā norāda, ka nav pareizi apgalvot, ka tā netika pārmetusi
Deltafina
tāda veida rīcību, kas norādīta paziņojuma par sadarbību B punkta e) apakšpunktā.
Treškārt, Komisija uzskata, ka tai nebija jāpiemēro
Deltafina
naudas sodam tas pats samazinājuma procents, ko tā piemēroja
Taes
.
Šajā sakarā, pirmkārt, tā uzsver, ka
Deltafina
tika uzskatīta par atbildīgu par EKL 81. panta pārkāpumu, nevis sakarā ar tās
Taes
darbību koordinējošo un uzraugošo lomu, bet par to, ka tā pati bija īstenojusi “virkni būtisku, bieži noteicošu, darbību
[apstrādātāju] aizliegtās vienošanās sakarā”. Otrkārt, tā apstiprina, ka
Deltafina
sadarbība aprobežojās ar kopīgu ar
Taes
tās 2002. gada 18. februāra rakstveida dokumenta sagatavošanu.
Ceturtkārt, Komisija uzskata, ka nav pieļāvusi vienlīdzīgas attieksmes principa pārkāpumu, piemērojot
Deltafina
zemāku samazinājuma procentu nekā tas, ko saņēma pārējie uzņēmumi – apstrīdētā lēmuma adresāti.
Vispārējās tiesas vērtējums
Ir jāatgādina, ka Komisijai ir plaša rīcības brīvība attiecībā uz naudas soda apmēra noteikšanas metodi, un tā šajā sakarā
var ņemt vērā vairākus faktorus, tostarp attiecīgo uzņēmumu sadarbību izmeklēšanā, ko veic šīs iestādes dienesti. Šajā sakarā
Komisijai ir plaša rīcības brīvība, izvērtējot uzņēmuma sadarbības kvalitāti un noderīgumu, īpaši salīdzinājumā ar citu uzņēmumu
ieguldījumu (Tiesas 2007. gada 10. maija spriedums lietā C‑328/05 P
SGL Carbon
/Komisija, Krājums, I‑3921. lpp., 81. un 88. punkts).
Lai pamatotu naudas soda apmēra samazināšanu atbilstoši sadarbībai, uzņēmuma rīcībai ir jāatvieglo Komisijas uzdevums konstatēt
Kopienu konkurences tiesību pārkāpumus un uzlikt sodus par tiem (skat. Pirmās instances tiesas 2004. gada 8. jūlija spriedumu
apvienotajās lietās T‑67/00, T‑68/00, T‑71/00 un T‑78/00
JFE Engineering
u.c./Komisija, Krājums, II‑2501. lpp., 499. punkts un tajā minētā judikatūra) un jāliecina par patiesu sadarbību (iepriekš
šī sprieduma 228. punktā minētais spriedums apvienotajās lietās
Dansk Rørindustri
u.c./Komisija, 395. un 396. punkts).
Paziņojumā par sadarbību Komisija ir precizējusi nosacījumus, ar kādiem uzņēmumi, kas sadarbojas ar Komisiju, tai izmeklējot
aizliegtu vienošanos, var tikt atbrīvoti no naudas soda vai tiem var tikt samazināts naudas soda, kas tiem citādi būtu piemērots,
apmērs (skat. paziņojuma par sadarbību A punkta 3) apakšpunktu).
Saskaņā ar paziņojuma par sadarbību B punktu uzņēmums var saņemt ļoti būtisku naudas soda samazinājumu, proti, vismaz 75 %
vai pat naudas soda neuzlikšanu, ja tas atbilst vienlaicīgi visiem šī punkta a)–e) apakšpunktā paredzētajiem nosacījumiem.
Saskaņā ar B punkta e) apakšpunktu šādu naudas soda samazinājumu vai neuzlikšanu nevar saņemt uzņēmums, kurš tostarp ir bijis
“tā iniciators un [ir] spēlējis izšķirošu lomu šai prettiesiskajā rīcībā”.
Saskaņā ar šī paša paziņojuma C punktu “uzņēmumiem, kas gan atbilst B [punkta] no b) līdz e) apakšpunktā paredzētajiem nosacījumiem
un paziņo par slepenu vienošanos pēc tam, kad uzņēmumos, kas ir vienošanās dalībnieki, Komisija ar lēmumu ir uzsākusi pārbaudi,
bet pārbaužu rezultātā vēl nav iegūts pietiekams pamatojums lēmuma pieņemšanas procedūras uzsākšanai, naudas soda apmēru samazina
par 50 % līdz 75%”.
Paziņojuma par sadarbību D punktā ar virsrakstu “Būtisks naudas soda apmēra samazinājums” ir paredzēts:
“1.      Ja uzņēmums sadarbojas, neizpildot visus B un C [punktā] uzskaitītos nosacījumus, tam naudas soda, kas tam būtu uzlikts gadījumā,
ja tas nebūtu sadarbojies, apmēru samazina no 10 līdz 50 %.
2.      Tā īpaši var būt gadījumos, ja:
–        pirms paziņojuma par iebildumiem nosūtīšanas uzņēmums sniedz Komisijai informāciju, dokumentus vai citus pierādījumus, kuri
palīdz konstatēt pārkāpuma esamību,
–        uzņēmums pēc paziņojuma par iebildumiem saņemšanas informē Komisiju, ka pēc būtības neapstrīd faktus, ar kuriem Komisija ir
pamatojusi apsūdzību.”
Saskaņā tieši ar šiem apsvērumiem ir jānovērtē šī pamata pamatotība. Tā otrā daļa tiks pārbaudīta kā pēdējā.
Attiecībā uz pirmo daļu ir jākonstatē, ka Komisija pamatoti norādīja apstrīdētā lēmuma 456. apsvērumā, ka savā atbildē uz
paziņojumu par iebildumiem
Deltafina
apstrīdēja “apsūdzību būtību [..] attiecībā uz tās atbildību”. Savā atbildē
Deltafina
stingri noliedza savu atbildību par pārkāpumu, atkārtoti apgalvojot, ka tās atbildība būtu jāpiedēvē
M
., kurš apstrādātāju aizliegtajā vienošanās esot darbojies vienīgi privāti, nevis kā sabiedrības pārstāvis. Izejot no tā,
Deltafina
apstrīdēja paziņojumā par iebildumiem norādīto faktu būtību, nesniedzot citu interpretāciju vai apstrīdot Komisijas veikto
juridisko novērtējumu.
Attiecībā uz argumentu, ko
Deltafina
pamato ar faktu, ka
Taes
netiek pārmesta faktu būtības apstrīdēšana, lai gan tā pati apliecināja administratīvajā procesā, ka
M
. rīkojās tikai personiski, jānorāda, ka ar šo apgalvojumu tās mērķis atšķirībā no
Deltafina
nebija atspēkot faktu, kas to ietekmē tieši un kas apšauba tās atbildību par pārkāpumu.
Attiecībā uz trešo pamatu vispirms ir jākonstatē, ka tas ir balstīts uz kļūdainu pieņēmumu. Kā skaidri izriet no apstrīdētā
lēmuma 359.–366. apsvēruma un no šī sprieduma 107.–112. punkta,
Deltafina
tika atzīta par atbildīgu par pārkāpumu, nevis tās
Taes
darbību uzraudzības un kontroles funkciju dēļ, bet tās tiešas un aktīvas dalības apstrādātāju aizliegtajā vienošanās dēļ.
Turklāt ir jāatgādina, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru Komisija, vērtējot attiecīgo uzņēmumu īstenoto sadarbību, nevar
ignorēt vienlīdzīgas attieksmes principu, kas ir pārkāpts, ja salīdzināmās situācijās tiek izrādīta atšķirīga attieksme vai
ja atšķirīgās situācijās tiek izrādīta vienāda attieksme, ja vien šāda attieksme nav objektīvi pamatota (skat. iepriekš 364. punktā
minēto spriedumu apvienotajās lietās
Tokai Carbon
u.c./Komisija, 394. punkts un tajā minētā judikatūra).
Komisija nav acīmredzami pārkāpusi savu rīcības brīvību, uzskatot, ka
Taes
sniegtā sadarbība bija noderīgāka nekā
Deltafina
sniegtā sadarbība.
Kā jau izklāstīts šī sprieduma 396. un 397. punktā,
Deltafina
atšķirībā no
Taes
apstrīd atsevišķu faktu būtību paziņojuma par sadarbību D punkta 2) apakšpunkta otrā ievilkuma izpratnē.
Turklāt
Deltafina
atšķirībā no
Taes
nekad nav sadarbojusies ar Komisiju tieši. Konkrētāk, tā pamatoti uzskatīja, ka
Deltafina
tikai piedalījās
Taes
2002. gada 18. februāra rakstveida dokumenta sagatavošanā (skat. šī sprieduma 8. un 9. punktu). Tikai saistībā ar šī rakstveida
dokumenta sagatavošanu
Universal Leaf
savā 2002. gada 15. februāra vēstulē Komisijai atsaucās uz
Deltafina
sadarbību. Vēlāk ne
Universal Leaf
, ne
Taes
, ne
Deltafina
nenorādīja Komisijai, ka
Deltafina
turpina sadarboties izmeklēšanas ietvaros ar
Taes
starpniecību, ne pat to, ka informāciju, ko tai nosūtīja
Taes
, bija sagatavota sadarbībā ar
Deltafina
.
Tādējādi Komisijai bija pamats piemērot
Deltafina
zemāku naudas soda samazinājuma procentu nekā tas, kas tika piešķirts
Taes
.
Attiecībā uz ceturto daļu ir jāuzskata, ka
Deltafina
nevar apgalvot, ka pret to ir izturējušies diskriminējoši salīdzinājumā ar
Cetarsa
,
WWTE
un
Agroexpansión
, jo tās sniegtā sadarbība bija daudz ierobežotāka nekā tā, ko sniedza pēdējās minētās.
Šajā sakarā, pirmkārt, kā
Deltafina
pati to atzīst savā prasības pieteikumā, lai gan
Cetarsa
,
WWTE
un
Agroexpansión
ir apstrīdējušas atsevišķu faktu būtību, tas tomēr ir “citādā apjomā” nekā
Deltafina
[to darīja]. Tikai šī pēdējā minētā, atkārtoti norādot savā atbildē uz paziņojumu par iebildumiem, ka tās prezidents rīkojās
tikai personiski, visā administratīvajā procesā apstrīd jebkādu dalību apstrādātāju aizliegtās vienošanās darbībās.
Otrkārt, kamēr
Cetarsa
,
WWTE
un
Agroexpansión
administratīvajā procesā Komisijai sniedza ļoti noderīgus pierādījumus (skat. apstrīdētā lēmuma 453. un 454. apsvērumu),
Deltafina
sadarbība, kā jau norādīts šī sprieduma 402. punktā, izpaužas tikai kā dalība
Taes
2002. gada 18. februāra rakstveida dokumenta sagatavošanā.
Ceturtā daļa tādējādi ir jānoraida kā nepamatota.
Visbeidzot, kas attiecas uz otro daļu, vispirms ir jānorāda, ka nekas neliedz Komisijai plašās rīcības brīvības ietvaros,
kas tai ir šajā jomā, ņemt vērā faktu, ka attiecīgais uzņēmums neatbilst kādam paziņojuma par sadarbību B punkta a)–e) apakšpunktā
paredzētajiem nosacījumiem, ja, piemērojot šī paziņojuma D punktu, tai jānosaka šī paša punkta 1) apakšpunktā paredzētajās
10–50 % robežās šim uzņēmumam piešķiramā samazinājuma procenti.
Turklāt ir jākonstatē, ka no Komisijas rakstveida iesniegumiem, kā arī no paskaidrojumiem, ko tā ir sniegusi tiesas sēdē,
izriet, ka, norādot apstrīdētā lēmuma 456. apsvērumā, ka
Deltafina
neatbilst paziņojuma par sadarbību B punkta e) apakšpunktā paredzētam nosacījumam, Komisija atsaucas uz faktu, ka pēdējā
minētā bija apstrādātāju aizliegtās vienošanās vadītāja. Šajā sakarā ir jānorāda, ka no paziņojuma par sadarbību B punkta
e) apakšpunkta izriet, ka Komisija negrasās piemērot būtisku naudas soda samazinājumu vai pat atbrīvot no tā pavisam, ja attiecīgajam
lietas dalībniekam ir bijusi tāda īpaši noteicoša loma aizliegtajā vienošanās kā vadītājs, ierosinātājs vai iniciators.
Kā jau tika nospriests šī sprieduma 331.–335. punktā, pierādījumi Komisijas lietas materiālos nav pietiekami, lai pierādītu,
ka
Deltafina
ir bijusi vadītājas loma. Tādējādi Komisija ir pieļāvusi kļūdu, citu apsvērumu starpā ņemot vērā šo lomu un piešķirot tikai
10 % samazinājumu, kas piemērojams
Deltafina
sakarā ar sadarbību.
Ņemot vērā visu iepriekš minēto, devītais pamats ir jāpieņem daļēji un tādējādi ir jāgroza apstrīdētais lēmums, nosakot pienācīgu
samazinājuma likmi
Deltafina
gadījumā. Piemērojot savu neierobežoto kompetenci, Vispārējā tiesa uzskata par pienācīgu samazināt
Deltafina
uzlikto naudas sodu par 15 %, lai ņemtu vērā tās sadarbību. Šī grozījuma konkrētās sekas tiks novērtētas šī sprieduma 437.–439. punktā.

Par desmito pamatu sakarā ar Regulas Nr. 1/2003 23. panta 3. punkta pārkāpumu, pamatnostādņu 5. punkta b) apakšpunkta pārkāpumu
un samērīguma principa pārkāpumu
Lietas dalībnieku argumenti
Desmitā pamata ietvaros, kas norādīts pakārtoti,
Deltafina
pārmet Komisijai, ka tā nav ņēmusi vērā, pamatojoties uz pamatnostādņu 5. punkta b) apakšpunktu, “jēltabakas ekonomisko un
sociālo kontekstu Spānijā”, lai samazinātu tās naudas soda galīgo summu.
Šī pamata pamatošanai
Deltafina
izklāsta, ka pēc tirgu kopīgās organizācijas tabakas nozarē paredzētās piemaksu sistēmas slēgšanas Eiropas Savienības tabakas
kultūrā notika strukturāla lejupslīde. Tā precizē, ka 2010. gadā pēc četru gadu pārejas laikposma tiks ieviesta jauna sistēma,
kurā atbalsts ienākumiem vairs nebūs atkarīgs no tabakas ražošanas, bet būs saistīts ar dažādu kultūru pārvēršanu un atbalstu
tām. Tā arī norāda, ka saskaņā ar Komisijas iecerēto “jaunā modeļa tīrās sekas būs ļoti jūtams Kopienas tabakas ražošanas
samazinājums, kādēļ nebūs iespējams saglabāt lielāko daļu ārpusģimenes lauksaimniecisko nodarbinātību šajā nozarē un pirmapstrādes
industrijā”. Tā piebilst, ka rūpnieku industrijas neuzskata Savienībā kultivētās tabakas šķirnes par stratēģiski svarīgām
un tās var tikt viegli aizstātas ar trešās valstīs ar zemākām izmaksām audzētu tabaku. Visbeidzot tā norāda, ka šobrīd piemaksas
ir vairāk nekā 80 % no audzētāju ienākumiem.

Deltafina
piebilst, ka savā 2003. gada 2. aprīļa Lēmumā 2003/600/EK par procedūru saskaņā ar [EKL] 81. pantu (Lieta COMP/C.38.279/F3
– Francijas liellopgaļa) (OV L 209, 12. lpp.) Komisija ir skaidri ņēmusi vērā kā vainu mīkstinošu apstākli “īpašie saimnieciskie
apstākļi”, kas paredzēti pamatnostādņu 5. punkta b) apakšpunktā. Šajā lietā Komisija tādējādi esot samazinājusi katram lietas
dalībniekam uzlikto naudas sodu līdz 60 %.
Komisija uzskata, ka, nosakot naudas soda summu, tai nebija jāņem vērā
Deltafina
norādītā lejupslīde un tādējādi desmitais pamats ir jānoraida kā nepamatots.
Vispārējās tiesas vērtējums
Pamatnostādņu 5. punkta b) apakšpunktā ir noteikts:
“Atkarībā no apstākļiem un tad, kad veikti visi iepriekš minētie aprēķini, jāņem vērā konkrēti objektīvi dati, piemēram, īpašie
saimnieciskie apstākļi, mantisks vai finansiāls labums, ko, iespējams, guvuši pārkāpuma autori [..], īpašs attiecīgo uzņēmumu
raksturojums un to reālā maksātspēja konkrētos sociālos apstākļos, un atbilstoši tam jākoriģē paredzētais naudas soda apmērs.”
Ir jāuzskata, ka pretēji tam, ko apgalvo
Deltafina
, Komisijai nekādi nav pienākuma ņemt vērā apgalvotu tabakas kultūras strukturālu lejupslīdi Savienībā, lai samazinātu tās
naudas soda galīgo summu, pamatojoties uz pamatnostādņu 5. punkta b) apakšpunktu, jo apstrīdētā lēmuma pieņemšanas laikā šī
lejupslīde bija tikai neskaidrs nākotnes notikums.
Turklāt
Deltafina
nevar atsaukties uz Lēmumu 2003/600, ņemot vērā, ka minētās lietas apstākļi nelīdzinās šīs lietas apstākļiem. Konkrētāk,
neviena no ārkārtas apstākļiem, kurus Komisija ņēma vērā minētajā lēmumā atbilstoši pamatnostādņu 5. punkta b) apakšpunktam,
šajā lietā nav. Turklāt un katrā ziņā saskaņā ar pastāvīgo judikatūru Komisijai naudas sodu noteikšanas jomā ir plaša rīcības
brīvība un tai nav saistoši tās agrāk pieņemtie vērtējumi (Tiesas 2009. gada 19. marta spriedums lietā C‑510/06 P
Archer Daniels Midland
/Komisija, Krājums, I‑1843. lpp., 82. punkts).
Ņemot vērā iepriekš minēto, desmitais pamats ir jānoraida kā nepamatots.

Par vienpadsmito pamatu sakarā ar vienlīdzīgas attieksmes principa pārkāpumu, sodu atpakaļejoša spēka aizlieguma principa
pārkāpumu un tiesiskās paļāvības aizsardzības principa pārkāpumu
Lietas dalībnieku argumenti
Vienpadsmitā pamata ietvaros, kas norādīts pakārtoti, vispirms
Deltafina
apgalvo, ka Komisija ir pārkāpusi tiesiskās paļāvības aizsardzības principu, atbilstoši savai agrākai lēmumu pieņemšanas praksei
neuzliekot tikai simbolisku sodu tai. Šī apgalvojuma pamatojumam tā norāda, ka lēmumā par organiskajiem peroksīdiem Komisija
sabiedrībai
AC‑Treuhand
uzlika naudas sodu tikai EUR 1000 apmērā savas jaunās pieejas šajā jautājumā dēļ, sodot ne tikai uzņēmumus aizliegtās vienošanās
dalībniekus, bet arī tos, kuri, neesot attiecīgajā tirgū, organizē vai atvieglo šo aizliegto vienošanos. Tā apgalvo, ka no
šī lēmuma, no paziņojuma presei saistībā ar šo lēmumu, kā arī no 2003. gada Konkurences politikas ziņojuma (
XXXIII
e
Rapport sur la politique de concurrence – 2003
) 33. punkta izriet, ka Komisija nolēma tikai nākotnē atturēties no savas prakses šādā gadījumā uzlikt tikai pilnībā simbolisku
naudas. Visa
Deltafina
pārmestā rīcība notika pirms 2001. gada 11. augusta jeb divus gadus un četrus mēnešus pirms lēmuma par organiskajiem peroksīdiem
pieņemšanas.
Turklāt
Deltafina
norāda uz vienlīdzīgas attieksmes principa pārkāpumu, norādot, ka Pirmās instances tiesa ir atzinusi, ka “konkurences noteikumu
sodīšanas jomā šī principa ievērošana nešaubīgi prasa, ka uzņēmumiem, kuri tajā pašā laikposmā ir izdarījuši tāda paša veida
pārkāpumus, tiek piemērotas tās pašas likumīgās sankcijas neatkarīgi no vēl nezināma datuma, kurā tiks pieņemts lēmums par
tiem,” un ka “šādā ziņā šis princips ir cieši saistīts ar sodu atpakaļejoša spēka aizlieguma principu, saskaņā ar kuru sodam,
ko uzliek uzņēmumam par konkurences noteikumu pārkāpumu, ir jāatbilst tam, kas bija paredzēts laikā, kad tika izdarīts pārkāpums”
(Pirmās instances tiesas 2003. gada 9. jūlija spriedums lietā T‑224/00
Archer Daniels Midland
un
Archer Daniels Midland Ingredients
/Komisija,
Recueil
, II‑2597. lpp., 70. punkts).
Ņemot vērā iepriekšminētos apsvērumus,
Deltafina
aicina Vispārējo tiesu samazināt naudas sodu līdz simboliskai summai EUR 1000.
Komisija uzskata, ka vienpadsmitais pamats ir jānoraida kā nepamatots.
Šajā sakarā Komisija vispirms uzsver, ka saskaņā ar judikatūru tās iepriekšējā lēmumu pieņemšanas prakse pati par sevi nav
juridisks pamats naudas soda uzlikšanai konkurences jomā. Turklāt tā atkārto, ka lieta, kurā tika pieņemts organisko peroksīdu
lēmums, nelīdzinās šai lietai. Kā arī tā norāda, ka ne šajā lēmumā, ne paziņojumā presei par šo lēmumu, ne 2003. gada ziņojumā
par konkurences politiku (
XXXIII
e
Rapport sur la politique de concurrence – 2003
) nav precīzu, beznosacījuma un saskaņotu solījumu attiecībā uz to, ka par tādu rīcību, kādā tiek vainota
Deltafina
, tiks uzlikti “ļoti viegli” naudas sodi.
Vispārējās tiesas vērtējums
Pirmkārt, kas attiecas uz apgalvoto tiesiskās paļāvības principa pārkāpumu, ir jāuzskata, ka neviens no
Deltafina
norādītajiem faktiem nevarēja tai radīt šādu paļāvību attiecībā uz sodīšanu ar pilnībā simbolisku naudas sodu.
Šajā sakarā vispirms ir jāatgādina, ka Komisijas agrākā lēmumu pieņemšanas prakse pati par sevi nav juridisks kritērijs attiecībā
uz naudas sodiem konkurences jautājumos (skat. šī sprieduma 292. punktu). Tas, ka Komisija iepriekš piemērojusi noteiktus
naudas sodus par atsevišķiem pārkāpumu veidiem, neizslēdz tās iespēju palielināt šo sodu apmēru līdz Regulā Nr. 1/2003 norādītajām
robežām, ja tas ir vajadzīgs, lai nodrošinātu Kopienas konkurences politikas īstenošanu (skat. pēc analoģijas iepriekš 120. punktā
minēto spriedumu apvienotajās lietās
Musique Diffusion française
u.c./Komisija, 109. punkts). Turklāt uzņēmējs nevar paļauties uz to, ka saglabāsies pastāvošā situācija, kuru Kopienu iestādes
var mainīt pēc saviem ieskatiem (Tiesas 1990. gada 14. februāra spriedums lietā C‑350/88
Delacre
u.c./Komisija,
Recueil
, I‑395. lpp., 33. punkts un tajā minētā judikatūra). Tātad uzņēmumiem, kuri apsūdzēti tāda administratīvā procesa ietvaros,
kura rezultātā var noteikt naudas sodu, nevar rasties tiesiskā paļāvība, ka Komisija nepārsniegs līdz šim praksē piemēroto
naudas soda līmeni (Pirmās instances tiesas 2001. gada 12. jūlija spriedums apvienotajās lietās T‑202/98, T‑204/98 un T‑207/98
Tate & Lyle
u.c./Komisija,
Recueil
, II‑2035. lpp., 146. punkts, un iepriekš 101. punktā minētais spriedums lietā
LR AF 1998
/Komisija, 243. punkts).
Turklāt jāatgādina, ka tiesības atsaukties uz tiesiskās paļāvības principa aizsardzību attiecas uz katru indivīdu, kurš atrodas
situācijā, no kuras izriet, ka Kopienu administrācija ir viņam radījusi pamatotas cerības (Tiesas 1987. gada 11. marta spriedums
lietā 265/85
Van den Bergh en Jurgens
un
Van Dijk Food Products (Lopik)
/EKK,
Recueil
, 1155. lpp., 44. punkts), precizējot, ka neviens nevar atsaukties uz šī principa pārkāpumu, ja nav precīzu, beznosacījuma
un saskaņotu solījumu no oficiāliem un uzticamiem avotiem, ko administrācija viņam būtu sniegusi (skat. iepriekš 364. punktā
minēto spriedumu apvienotajās lietās
Tokai Carbon
u.c./Komisija, 152. punkts un tajā minētā judikatūra).
Šajā lietā fakts, ka vairākos lēmumos pirms lēmuma par organiskajiem peroksīdiem Komisija nebija inkriminējusi EKL 81. panta
1. punkta pārkāpumu uzņēmumiem, kuri bija veicinājuši aizliegtās vienošanās īstenošanu, bet kas nebija aktīvi pārkāpuma skartajā
tirgū, nevarēja radīt
Deltafina
pamatotas cerības, ka nākotnē tā atturēsies saukt pie atbildības un sodīt šādus uzņēmumus. Kā jau Pirmās instances tiesa ir
norādījusi iepriekš 48. punktā minētajā spriedumā lietā
AC‑Treuhand
/Komisija 163.–165. punktā, Komisijas izmantotās lēmumu pieņemšanas prakses pārorientēšana lēmumā par organiskajiem peroksīdiem
ir pamatota ar EKL 81. panta 1. punktā paredzētā pārkāpuma piemērojamības pareizu interpretāciju.
Šī Komisijas lēmumu pieņemšanas prakses pārorientēšanās
Deltafina
vēl jo vairāk ir bijusi paredzama sakarā ar precedenta esamību, proti, ņemot vērā 1980. gada lēmumu saistībā ar lieto stiklu
Itālijā. Turklāt Komisijas lēmumu pieņemšanas praksi pēc 1980. gada nevar saprātīgi uzskatīt par tādu, kas galēji atkāpjas
no sākotnējās nostājas, kāda ir bijusi lēmumā saistībā ar lieto stiklu Itālijā. Šajā praksē netiek pieņemti nelabvēlīgi lēmumi
un sodīti iesaistītie padomdevēji uzņēmumi, tomēr tiesiski netiek noraidīts sākotnēji lēmumā saistībā ar lieto stiklu Itālijā
pieņemtais koncepts (iepriekš 48. punktā minētais spriedums lietā
AC‑Treuhand
/Komisija, 164. punkts).
Attiecībā uz
Deltafina
apgalvojumu, ka no lēmuma par organiskajiem peroksīdiem, paziņojuma presei par šo lēmumu, kā arī no 33. punkta 2003. gada
ziņojumā par konkurences politiku (
XXXIII
e
Rapport sur la politique de concurrence – 2003
) izriet, ka tikai attiecībā uz nākotni Komisija deklarēja, ka tā vairs neierobežos sevi attiecībā uz pilnībā simbolisku naudas
sodu uzlikšanu, neesot nepieciešamībai noteikt, vai šajos tekstos ir precīzi, beznosacījuma un saskaņoti solījumi šādā izpratnē,
ir tikai jākonstatē, kas šie dokumenti tika publicēti vairāk nekā sešus gadus pēc tam, kad sākās
Deltafina
inkriminētā rīcība, un vēl divus gadus pēc tam, kad tā beidzās.
Deltafina
tādējādi nekādi nevarēja ticēt brīdī, kad bija izdarījusi attiecīgo pārkāpumu, ka Komisija tai uzliks tikai simbolisku naudas
sodu.
Visbeidzot, kā jau tika norādīts šī sprieduma 51. punktā,
Deltafina
situācija šajā lietā nav salīdzināma ar
AC‑Treuhand
situāciju lietā, kurā tika pieņemts lēmums par organiskajiem peroksīdiem. Lai gan
AC‑Treuhand
bija padomdevējs uzņēmums un nekādi nebija aktīva attiecīgajā preču tirgū, par ko bija šī lieta, kā konkurente vai pārdevēja
vai pircēja, savukārt
Deltafina
, būdama Spānijas apstrādātāju galvenā kliente, bija aktīva tirgū, kas ir uzreiz lejupējais tirgus tirgum, kurā tika īstenotas
konkurenci ierobežojošas darbības. Turklāt
Deltafina
darbojās pirmapstrādes tirgū Itālijā un tai bija ļoti ciešas komercattiecības par atsevišķiem Spānijas apstrādātājiem.
Otrkārt, tā kā
Deltafina
norāda uz vienlīdzīgas attieksmes principa pārkāpumu, ir jāatgādina, ka Komisijas lēmumu pieņemšanas prakse pati par sevi
nav juridisks kritērijs attiecībā uz naudas sodiem konkurences jautājumos (skat. šī sprieduma 292. punktu).
Ir tomēr jāatgādina, ka, uzliekot naudas sodus, Komisijai ir jāievēro vispārējie tiesību principi, kuru starpā ir vienlīdzīgas
attieksmes princips.
Tādējādi
Deltafina
veiktais salīdzinājums ar citiem Komisijas lēmumiem, kas pieņemti naudas sodu jautājumā, ir būtisks attiecībā uz vienlīdzīgas
attieksmes principa ievērošanu, tikai, ja tiek pierādīts, ka apstākļi lietās, kurās tika pieņemti šie citi lēmumi, ir salīdzināmi
ar šīs lietas apstākļiem (šajā ziņā skat. Pirmās instances tiesas 2004. gada 13. janvāra spriedumu lietā T‑67/01
JCB Service
/Komisija,
Recueil
, II‑49. lpp., 187. punkts). Kā jau tika konstatēts šī sprieduma 51. un 431. punktā,
Deltafina
situācija šajā lietā nav salīdzināma ar
AC‑Treuhand
situāciju lietā, kurā tika pieņemts lēmums par organiskajiem peroksīdiem.
Treškārt, kas attiecas uz apgalvoto sodu atpakaļejoša spēka aizlieguma principa pārkāpumu, ir jānorāda, kā jau tas izriet
no iepriekš 48. punktā minētā sprieduma lietā
AC‑Treuhand
/Komisija 137.–150. punkta, visi uzņēmumi, kas ir piedalījušies aizliegtās vienošanās īstenošanā, pat ja šie uzņēmumi nedarbojas
konkrētajā tirgū, ko ietekmē konkurences ierobežojums, varēja saprātīgi paredzēt laikā, kad tika izdarīts konkrētais pārkāpums,
ka uz tiem principā ir piemērojams EKL 81. panta 1. punktā noteiktais aizliegums. Turklāt, ņemot vērā šī sprieduma 426. punktā
izklāstītos apsvērumus, uzņēmumiem, kas ir iesaistīti administratīvajā procesā, kura rezultātā varētu tikt uzlikts naudas
sods, ir jāņem vērā iespēja, ka Komisija jebkurā brīdī var nolemt palielināt naudas sodu apmēra līmeni salīdzinājumā ar līmeni,
kāds piemērots iepriekš. Tādējādi, neaprobežojoties ar tikai simboliska naudas soda uzlikšanu
Deltafina
, Komisija nav pārkāpusi sodu atpakaļejoša spēka aizlieguma principu.
Ņemot vērā visus iepriekš minētos apsvērumus, vienpadsmitais pamats ir jānoraida kā nepamatots.

Par
Deltafina
uzliktā naudas soda galīgās summas noteikšanu
No šī sprieduma 331.–336., kā arī no 410. un 411. punkta izriet, ka ir jāgroza apstrīdētais lēmums, jo Komisija tajā nav pietiekami
pierādījusi, ka
Deltafina
bija apstrādātāju aizliegtās vienošanās vadītājas loma. Tādēļ Komisijai nebija pamata palielināt
Deltafina
naudas soda pamatsummu par 50 % vainu pastiprinošu apstākļu dēļ, ne arī ņemt vērā šo apgalvoto lomu, lai samazinātu naudas
soda summu tikai par 10 % sakarā ar sadarbību.
Pārējā daļā Komisijas izklāstītie apsvērumi apstrīdētajā lēmumā, kā arī lietā piemērotā naudas sodu aprēķina metode paliek
negrozīti.
Naudas soda galīgā summa tādējādi tiek aprēķināta šādi:
Deltafina
uzliktā naudas soda pamatsumma (EUR 12 000 000) tiek samazināta par 40 % sakarā ar vainu mīkstinošiem apstākļiem, kā rezultātā
pirms paziņojuma par sadarbību piemērošanas rodas summa EUR 7 200 000. Šī pēdējā minētā summa tiek samazināta par 15 % sakarā
ar šo paziņojumu. Tādējādi
Deltafina
uzliekamā naudas soda galīgā summa ir EUR 6 120 000.

Par tiesāšanās izdevumiem
Atbilstoši Reglamenta 87. panta 2. punktam lietas dalībniekam, kuram spriedums ir nelabvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās
izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram spriedums ir labvēlīgs. Atbilstoši tā paša panta 3. punkta pirmajai
daļai, ja lietas dalībniekiem spriedums ir daļēji labvēlīgs un daļēji nelabvēlīgs, Vispārējā tiesa var nolemt, ka tiesāšanās
izdevumi ir jāsadala.
Šajā lietā, tā kā prasība tiek daļēji apmierināta, atbilstoši pareizam šīs lietas apstākļu novērtējumam ir jānolemj, ka
Deltafina
sedz trīs ceturtdaļas savu tiesāšanās izdevumu un atlīdzina trīs ceturtdaļas Komisijas tiesāšanās izdevumu, pēdējai minētai
sedzot vienu ceturtdaļu savu tiesāšanās izdevumu un atlīdzinot vienu ceturtdaļu
Deltafina
tiesāšanās izdevumu.
Ar šādu pamatojumu
VISPĀRĒJĀ TIESA (ceturtā palāta)
nospriež:
1)
naudas sods, kas
Deltafina SpA
tika uzlikts ar Komisijas 2004. gada 20. oktobra Lēmuma C(2004) 4030, galīgā redakcija, saistībā ar [EKL] 81. panta 1. punktā
izklāstīto procesu (Lieta COMP/C.38.238/B.2 – Jēltabaka – Spānija) 3. pantu, tiek noteikts EUR 6 120 000 apmērā;
2)
pārējā daļā prasību noraidīt;
3)
Deltafina
sedz trīs ceturtdaļas savu tiesāšanās izdevumu un atlīdzina trīs ceturtdaļas Eiropas Komisijas tiesāšanās izdevumu, pēdējai
minētai sedzot vienu ceturtdaļu savu tiesāšanās izdevumu un atlīdzinot vienu ceturtdaļu
Deltafina
tiesāšanās izdevumu.
Czúcz
Labucka
O’Higgins
Pasludināts atklātā tiesas sēdē Luksemburgā 2010. gada 8. septembrī.
[Paraksti]
Satura rādītājs
Tiesvedības priekšvēsture
Procedūra un lietas dalībnieku prasījumi
Juridiskais pamatojums
1.  Par iebildumu par pilnvaru nepareizu izmantošanu pieņemamību
2.  Par prasījumiem atcelt apstrīdēto lēmumu
Par pirmo pamatu par EKL 81. panta 1. punkta pārkāpumu, Regulas Nr. 1/2003 23. panta 2. punkta a) apakšpunkta pārkāpumu un
tiesiskuma principa un personiskās atbildības principa pārkāpumu, kā arī par pamatojuma nenorādīšanu
Par pirmo un otro pamatu attiecīgi par to, ka Komisija uzskata Deltafina par vainīgu pārkāpumā, kurš izdarīts tirgū, kurā
tā nedarbojas, un ka Deltafina pārmestā rīcība nav paredzēta EKL 81. panta 1. punktā, ne arī Regulas Nr. 1/2003 23. panta
2. punkta a) apakšpunktā
–  Lietas dalībnieku argumenti
–  Vispārējās tiesas vērtējums
Par trešo pamatu, ka Komisija kļūdaini kvalificēja Deltafina par apstrādātāju aizliegtās vienošanās vadītāju
–  Lietas dalībnieku argumenti
–  Vispārējās tiesas vērtējums
Par ceturto pamatu, ka apstrīdētajā lēmumā Komisija nav noteikusi konkrēto tirgu
–  Lietas dalībnieku argumenti
–  Vispārējās tiesas vērtējums
Par otro pamatu saistībā ar Regulas Nr. 1/2003 27. panta 1. un 2. punkta pārkāpumu, tiesību uz aizstāvību un tiesību uz taisnīgu
tiesu pārkāpumu, būtisku formas prasību un tiesiskuma principa pārkāpumu, tiesiskās noteiktības un samērīguma principa pārkāpumu,
kā arī pamatojuma nenorādīšanu
Par pirmo daļu saistībā ar to, ka apstrīdētajā lēmumā Komisija ir piedēvējusi Deltafina lomu, kas atšķiras no lomas, ko tā
tai pārmetusi paziņojumā par iebildumiem
–  Lietas dalībnieku argumenti
–  Vispārējās tiesas vērtējums
Par otro daļu sakarā ar to, ka Deltafina pārmestā rīcība patiesībā ir jāpārmet tās prezidentam
–  Lietas dalībnieku argumenti
–  Vispārējās tiesas vērtējums
Par trešo pamatu sakarā ar to, ka Komisija ir liegusi Deltafina piekļuvi atsevišķiem apsūdzošiem dokumentiem.
–  Lietas dalībnieku argumenti
–  Vispārējās tiesas vērtējums
Par ceturto daļu sakarā ar to, ka Komisija paziņojumā par iebildumiem nav pietiekami skaidri definējusi konkrēto preču un
ģeogrāfisko tirgu
–  Lietas dalībnieku argumenti
–  Vispārējās tiesas vērtējums
Par trešo pamatu sakarā ar EKL 81. panta 1. punkta, Regulas Nr. 1/2003 2. panta un Pamatnostādņu par [EKL] 81. un 82. pantā
esošo jēdzienu “iespaidot tirdzniecību” 43. punkta pārkāpumu, kā arī par pamatojuma nenorādīšanu
Lietas dalībnieku argumenti
Vispārējās tiesas vērtējums
3.  Par prasījumiem samazināt naudas soda summu
Par ceturto pamatu sakarā ar Regulas Nr. 1/2003 2. panta un 23. panta 2. punkta pārkāpumu, pamatnostādņu 1.A punkta un 5. punkta
d) apakšpunkta pārkāpumu un samērīguma principa, “vienlīdzīgas attieksmes un vienlīdzīgu sodu” principa pārkāpumu, kā arī
pienākuma norādīt pamatojumu pārkāpumu
Apstrīdētā lēmuma kopsavilkums
Lietas dalībnieku argumenti
Vispārējās tiesas vērtējums
–  Vispārīgi apsvērumi
–  Par pirmo daļu sakarā ar preces tirgus relatīvi ierobežotā izmēra neņemšanu vērā
–  Par otro daļu saistībā ar pārkāpuma konkrētās ietekmes uz tirgu novērtējumu
–  Par trešo daļu sakarā ar pretrunu starp apstrīdētā lēmuma 413. apsvērumu un pārējiem šī lēmuma apsvērumiem
–  Par ceturto daļu saistībā ar kļūdainu Deltafina kvalificēšanu kā lielāko Spānijā apstrādātās tabakas pircēju
–  Par piekto daļu sakarā ar pamatojuma nenorādīšanu attiecībā uz secinājumiem, kas izdarāmi naudas soda noteikšanai no Spānijas
normatīvā regulējuma un Spānijas iestāžu attieksmes radītās neskaidrības
–  Par sesto daļu sakarā ar Deltafina nepiedalīšanās diskusijās un sarunās, kas norisinājās starp Spānijas apstrādātājiem
un ražotāju pārstāvjiem, neņemšanu vērā
–  Par septīto daļu sakarā ar vienlīdzīgas attieksmes principa pārkāpumu, Komisijai atkāpjoties no tās iepriekšējās prakses
–  Secinājums par ceturto pamatu
Par piekto pamatu sakarā ar Regulas Nr. 1/2003 23. panta 3. punkta, pamatnostādņu 1.B punkta un vienlīdzīgas attieksmes principa
pārkāpumu
Apstrīdētā lēmuma kopsavilkums
Lietas dalībnieku argumenti
Vispārējās tiesas vērtējums
Par sesto pamatu sakarā ar Regulas Nr. 1/2003 23. panta 3. punkta un pamatnostādņu 2. punkta pārkāpumu, kā arī pamatojuma
nenorādīšanu
Apstrīdētā lēmuma kopsavilkums
Lietas dalībnieku argumenti
Vispārējās tiesas vērtējums
Par septīto pamatu sakarā ar Regulas Nr. 1/2003 23. panta 3. punkta un pamatnostādņu 3. punkta pārkāpumu
Lietas dalībnieku argumenti
Vispārējās tiesas vērtējums
Par astoto pamatu sakarā ar Regulas Nr. 1/2003 23. panta 2. punkta un pamatnostādņu 5. punkta a) apakšpunkta pārkāpumu
Lietas dalībnieku argumenti
Vispārējās tiesas vērtējums
Par devīto pamatu sakarā ar Regulas Nr. 1/2003 23. panta 3. punkta, pamatnostādņu preambulas un 4. punkta pārkāpumu, paziņojuma
par sadarbību B punkta e) apakšpunkta un D punkta pārkāpumu, vienlīdzīgas attieksmes principa pārkāpumu, kā arī pamatojuma
nenorādīšanu
Apstrīdētā lēmuma kopsavilkums
Lietas dalībnieku argumenti
Vispārējās tiesas vērtējums
Par desmito pamatu sakarā ar Regulas Nr. 1/2003 23. panta 3. punkta pārkāpumu, pamatnostādņu 5. punkta b) apakšpunkta pārkāpumu
un samērīguma principa pārkāpumu
Lietas dalībnieku argumenti
Vispārējās tiesas vērtējums
Par vienpadsmito pamatu sakarā ar vienlīdzīgas attieksmes principa pārkāpumu, sodu atpakaļejoša spēka aizlieguma principa
pārkāpumu un tiesiskās paļāvības aizsardzības principa pārkāpumu
Lietas dalībnieku argumenti
Vispārējās tiesas vērtējums
Par Deltafina uzliktā naudas soda galīgās summas noteikšanu
Par tiesāšanās izdevumiem
*
Tiesvedības valoda – itāļu.