CELEX: 62008TJ0460
Arbitražinė išlyga
Paslaugų teikimo sutartis dėl oficialių misijų kelionių organizavimo
Sutarties neįvykdymas
Priimtinumas
Pagrindinės sumos mokėjimas
Palūkanos

Sutartis
1990 m. balandžio 6 d. Europos atominės energijos bendrija (Euratomas), atstovaujama Europos Bendrijų Komisijos, su
Acentro Divisione Turismo SpA
, vėliau tapusia
Acentro Turismo SpA
(toliau –
Acentro
), sudarė paslaugų teikimo sutartį Nr. 3949‑90‑04 TL ISP I (toliau – sutartis).
Sutartyje buvo numatyta, kad
Acentro
, vadovaudamasi Komisijos interesais, Isproje (Italija) įsikūrusio Jungtinio tyrimų centro prašymu organizuos oficialiųjų
misijų keliones.
Pagal sutarties 2.1 straipsnį ji buvo sudaryta pradiniam dvejų metų laikotarpiui nuo 1990 m. spalio 1 dienos. Po to 1992 m.
rugpjūčio 11 d. Isproje pasirašytu pirmuoju papildomu susitarimu sutartis buvo pratęsta ketveriems metams, vėliau 1994 m.
liepos 7 d. Isproje pasirašytu antruoju papildomu susitarimu sutartis buvo pratęsta šešeriems metams ir galiausiai 1996 m.
rugsėjo 9 d. Isproje pasirašytu trečiuoju papildomu susitarimu sutartis buvo pratęsta šešiems mėnesiams.
Pagal sutarties 6.2 straipsnį
Acentro
privalėjo triskart per mėnesį pildyti ir išsiųsti kompetentingoms Komisijos tarnyboms atitinkamų sąskaitų pagal išduotus kelionės
bilietus analitinius lydraščius ir kitus išlaidų lydraščius. Tada šios tarnybos turėjo jas apmokėti per šešiasdešimt dienų
nuo šių lydraščių pateikimo.
Sutarties 7 straipsnyje buvo numatyta, kad
Acentro
pripažino Komisijai trejopas pinigines išmokas:
–        „3 % sumos, susijusios su tarptautinių avialinijų bilietais“, komisinį mokestį (7.1 straipsnis),
–        dalies išlaidų, susijusių su Komisijos
Acentro
suteiktų patalpų Isproje esančioje jos buveinėje naudojimusi ir priežiūra, būtent: valymo, šildymo, oro kondicionavimo bei
elektros išlaidų apmokėjimą pagal sutarties 1 priede nustatytus dydžius (7.2 straipsnis),
–        einamosios veiklos ir su jai patikėtų užduočių vykdymu susijusių išlaidų, taip pat telefono, telekso ir fakso išlaidų apmokėjimą
(7.3 straipsnis).
Pagal sutarties 8 straipsnį Komisija turėjo kas pusmetį pateikti
Acentro
su nurodytomis piniginėmis išmokomis susijusias sąskaitas, kurias pastaroji turėjo apmokėti per trisdešimt dienų nuo gavimo
dienos.
Sutarties 15 straipsnyje nustatyta:
„15.1 Šiai sutarčiai taikoma Italijos teisė.
15.2 Bet kokie dėl šios sutarties kilę sutarties šalių nesutarimai sprendžiami Europos Bendrijų Teisingumo Teisme.“
Taip pat sutartyje pagal Italijos civilinio kodekso (toliau – CK) 1341 straipsnio antrą pastraipą buvo numatyta, kad šalys
turėjo antrą kartą atskirame dokumente pasirašyti arbitražinę išlygą, dėl kurios jos susitarė.
Italijos civilinio kodekso 1341 straipsnio antroje pastraipoje nustatyta, kad „<...> jurisdikcijos išimtys negalioja, jei
jos nebuvo atskirai patvirtintos raštu“.

Ginčo aplinkybės
1997 m. kovo 31 d. pasibaigus sutarčiai kompetentingos Komisijos tarnybos konstatavo, kad
Acentro
neapmokėjo dviejų Komisijos pagal sutarties 8 straipsnį pateiktų sąskaitų:
–        1997 m. gegužės 19 d. 1 566 571 Italijos lirų (ITL) sąskaitos 97170/REE, susijusios su patalpų naudojimo išlaidomis nuo 1996
rugsėjo 1 d. iki 1997 d. kovo 31 d.,
–        1997 m. gegužės 19 d. 75 042 795 Italijos lirų (ITL) sąskaitos 97182/REE, susijusios su 3 % komisiniu mokesčiu už tarptautinius
oro linijų bilietus nuo 1996 m. spalio 1 d. iki 1997 m. kovo 31 d.
1997 m. rugsėjo 2 d. laišku Komisija paragino
Acentro
šias dvi sąskaitas apmokėti per penkiolika dienų nuo priminimo gavimo.
1997 m. rugsėjo 12 d. laišku
Acentro
atsakė į 1997 m. rugsėjo 2 d. Komisijos laišką. Šiame laiške ji, pirma, nurodė, kad iš bendros Komisijos reikalaujamos 76 609 366
Italijos lirų sumos reikia atimti bendrą 22 257 166 Italijos lirų sumą, kurią Komisija skolinga. Antra, ji nurodė, kad ketina
neatlyginti likusios skolos, nes manė, kad ji turėtų būti įskaityta už 29 328 000 Italijos lirų piniginį reikalavimą pagal
paslaugų teikimo sutartį PHARE Nr. 96‑0781.00, kurią ji buvo sudariusi su Europos bendrija 1996 m. liepos 23 d. Milane (Italijoje).
Pritarusi
Acentro
ir Komisijos tarpusavio skolų įskaitymui, Komisija atliko kiekvienos sutarties šalies skolų ir piniginių reikalavimų už 1997
m. suderinimą.
Atlikdama suderinimą Komisija, be šio sprendimo 10 punkte nurodytų sąskaitų, įtraukė šešias
Acentro
neapmokėtas sąskaitas už telefono išlaidas – 97171/REE, 97172/REE, 97173/REE, 97174/REE, 97175/REE ir 97176/REE, – kurių
bendra vertė 80 501 938 Italijos liros. Be to, ji atsižvelgė į
Acentro
1997 m. atsiųstuose analitiniuose lydraščiuose nurodytas neapmokėtas sąskaitas, kurių bendra suma 54 367 200 Italijos lirų.
Tad galiausiai ji konstatavo, jog turi teigiamą 26 134 738 Italijos lirų (13 497,46 euro) likutį, todėl Euratomo piniginis
reikalavimas
Acentro
yra tokio paties dydžio
.
Registruotu laišku, kurio gavimas buvo patvirtintas 2002 m. gegužės 31 d., Komisija pranešė
Acentro
apie šį rezultatą ir pareikalavo sumokėti 13 497,46 euro per penkiolika dienų nuo laiško gavimo.
2002 m. birželio 10 d. laišku
Acentro
pranešė Komisijai, jog atsisako sumokėti šią skolą, nes mano, jog ji gali būti įskaityta pagal jos piniginį reikalavimą Euratomui
pagal paslaugų teikimo sutartį PHARE Nr. 96‑0781.00.
Registruotu laišku, kurio gavimas buvo patvirtintas 2002 m. lapkričio 11 d., Komisija pareikalavo iš
Acentro
sumokėti 13 497,46 euro.
2002 m. lapkričio 20 d.
Acentro
atsakė į Komisijos 2002 m. lapkričio 11 d. laišką. Ji pakartojo savo nuomonę ir dar kartą atsisakė sumokėti nurodytą skolą.
Registruotu laišku, kurio gavimas buvo patvirtintas 2004 m. sausio 20 d., Komisija ir vėl pareikalavo
Acentro
sumokėti 13 497,46 euro.
Kadangi
Acentro
į šį laišką nereagavo, Komisija įgaliojo Italijos advokatą išreikalauti sumokėti, jos nuomone, mokėtiną sumą. Kadangi situacija
nepasikeitė ir Euratomo piniginis reikalavimas
Acentro
nebuvo įvykdytas, Komisija nusprendė pagal sutarties 15 straipsnyje nurodytą arbitražinę išlygą kreiptis į Bendrąjį Teismą.

Procesas ir šalių reikalavimai
2008 m. spalio 10 d. Teismo kanceliarijai pateiktu pareiškimu Komisija pareiškė šį ieškinį pagal AE 153 straipsnį.
Per 2010 m. vasario 11 d. posėdį buvo išklausytos šalių žodinės pastabos ir jų atsakymai į Teismo pateiktus klausimus.
Per posėdį Komisija prašė leisti papildyti bylą tam tikrais dokumentais, susijusiais su nagrinėjama skola.
Acentro
tam prieštaravo. Byla nebuvo papildyta dokumentais.
Komisija Teismo prašo:
–        priteisti iš
Acentro
pagrindinę 13 497,46 euro sumą,
–        priteisti iš
Acentro
2 278,55 euro sumą kaip palūkanas, susidariusias iki šio ieškinio pateikimo dienos, taip pat priteisti palūkanas, kurios
susidarys nuo šio ieškinio pateikimo dienos iki realaus pagrindinės sumos sumokėjimo dienos ir kurių galutinę sumą reikia
nustatyti pagal Italijos teisėje numatytą palūkanų normą,
–        priteisti iš
Acentro
palūkanas nuo minėtų palūkanų, susidariusių iki šio ieškinio pateikimo dienos, kurių galutinę sumą reikia nustatyti minėtų
palūkanų sumokėjimo dieną pagal Italijos teisėje numatytą palūkanų normą,
–        priteisti iš
Acentro
bylinėjimosi išlaidas.

Acentro
Teismo prašo:
–        konstatuoti ir pripažinti, kad arbitražinė išlyga neegzistuoja ir negalioja, todėl atmesti ieškinį kaip nepriimtiną,
–        visus Komisijos pateiktus prašymus atmesti,
–        priteisti iš Komisijos bylinėjimosi išlaidas.

Dėl teisės

Dėl priimtinumo
Šalių argumentai
Nors formaliai
Acentro
nepateikė prieštaravimo dėl nepriimtinumo, kaip numatyta Bendrojo Teismo procedūros reglamento 114 straipsnyje, ji ginčija
ieškinio priimtinumą, teigdama, kad Bendrasis Teismas neturi kompetencijos nagrinėti ieškinio.

Acentro
nurodo, kad sutarties 15.2 straipsnyje numatyta išlyga, pagal kurią Europos Bendrijų Teisingumo Teismui suteikiama išimtinė
jurisdikcija, sudarant sutartį nebuvo raštu atskirai patvirtinta, todėl pagal šią sutartį ir atsižvelgiant į CK 1341 straipsnį
ši išlyga yra niekinė, o dėl to Bendrasis Teismas neturi kompetencijos nagrinėti šio ieškinio, kuris atitinkamai yra nepriimtinas.
Komisija mano, kad sutarties 15.2 straipsnyje numatytai išlygai netaikomi formos reikalavimai pagal CK 1341 straipsnio antrą
pastraipą.
Pirma, nacionalinė teisė taikoma tik tiems atvejams, kurie nėra konkrečiai numatyti sutartyje, arba tada, kai kyla abejonių
dėl sutarties sąlygos aiškinimo. Tačiau sutarties 15.2 straipsnyje numatyta išlyga, pagal kurią Teisingumo Teismui suteikiama
išimtinė jurisdikcija, yra aiški ir tiesioginė ir dėl jos turinio ar reikšmės nekyla jokios pagrįstos abejonės.
Antra, CK 1341 straipsnio antra pastraipa šiuo atveju netaikytina. Šiuo klausimu Komisija mano, pirma, kad pagal AE 153 straipsnį
nenumatytas reikalavimas arbitražines išlygas atskirai patvirtinti raštu. Jos nuomone, nacionalinė nuostata, pagal kurią tiesiogiai
reikalaujama patvirtinti šią išlygą atskirai raštu, akivaizdžiai prieštarauja minėtos AE sutarties, kuri yra viršesnė už nacionalinę
teisę, nuostatos turiniui ir prasmei. Antra,
Corte suprema di cassazione
(Kasacinis teismas) nuomone, negali būti reikalaujama patvirtinti atskirai raštu tais atvejais, kai pirkimo sutartis sudaroma
su viešosios teisės organizacijomis viešojo konkurso tvarka, kaip yra ir šiuo atveju. Trečia, šis  atskiras patvirtinimas
raštu daugiausia taikytinas situacijose, kai susitariančiųjų šalių padėtis akivaizdžiai nevienoda. Komisijos nuomone, akivaizdu,
kad sutartyje nustatomi klasikiniai „business to business“ verslo santykiai, dėl kurių šalys susitarė per visiškai šių derybų
esmę suprantančius profesionalius atstovus.
Trečia, Komisija nurodo, kad jei bus nuspręsta, kad sutarčiai taikytina ne tik nacionalinė teisė, bet ir speciali CK 1341 straipsnio
antroje pastraipoje numatyta nuostata, su kuo ji nesutinka, per derybas po kvietimo teikti pasiūlymus
Acentro
visiškai ir be išlygų sutiko su arbitražine išlyga šioje sutartyje.
Bendrojo Teismo vertinimas
Pirmiausia konstatuotina, kad Bendrojo Teismo kompetencija nustatyta EB 225 straipsnyje ir AE 140a straipsnyje, kurie detalizuojami
Teisingumo Teismo statuto 51 straipsnyje. Remiantis šiomis nuostatomis, Bendrasis Teismas turi kompetenciją nagrinėti jam
pareikštus ieškinius dėl su sutartiniais santykiais susijusių ginčų pagal arbitražines išlygas. Ši jurisdikcija arbitražinės
išlygos pagrindu yra bendros taisyklės išimtis, todėl ją reikia aiškinti siaurai (1986 m. gruodžio 18 d. Teisingumo Teismo
sprendimo
Komisija prieš Zoubek
, 426/85, Rink. p. 4057, 11 punktas).
Be to, primintina, kad pagal teismo praktiką Sąjungos teismų jurisdikcija pagal arbitražinę išlygą spręsti ginčą dėl sutarties
turėtų būti nustatoma vadovaujantis tik EB 238 straipsniu ar AE 153 straipsniu bei pačios išlygos tekstu ir jiems negali būti
taikomos nacionalinės teisės nuostatos, kurios tariamai užkerta kelią jų jurisdikcijai (1992 m. balandžio 8 d. Teisingumo
Teismo sprendimo
Komisija prieš Feilhauer
, C‑209/90, Rink. p. I‑2613, 13 punktas ir 1995 m. balandžio 6 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Bauer prieš Komisiją
, C‑299/93, Rink. p. I‑839, 11 punktas).
Šiuo atveju sutartyje yra Sąjungos teismų kompetenciją nustatanti išlyga pagal AE 153 straipsnį.
Sutartis buvo pasirašyta 1990 m. balandžio 6 d., tačiau su Komisija susitarianti šalis nepasirašė arbitražinės išlygos atskirame
dokumente.
Vis dėlto, nors pagal sutarčiai taikomą nacionalinę teisę reikalaujama specialaus patvirtinimo, jei jo nėra, nereiškia, kad
arbitražinė išlyga yra niekinė.
Iš tikrųjų, iš šio sprendimo 33 punkte nurodytos teismo praktikos matyti, kad jei sutarčiai su pagal EB 238 straipsnį arba
AE 153 straipsnį sudaryta arbitražine išlyga, remiantis šia sutartimi, taikytina nacionalinė teisė, Sąjungos teismo kompetencija
nustatoma vien atsižvelgiant į atitinkamą sutartį ir pačią arbitražinę išlygą. Vadinasi, nacionalinė teisė negali būti kliūtis
Sąjungos teismo kompetencijai. Ši teismo praktika taikytina taip pat tokiomis aplinkybėmis, kai pačioje sutartyje nustatyta
sąlyga dėl specialaus patvirtinimo raštu.
Dėl šių argumentų ir vadovaujantis nurodyta teismo praktika darytina išvada, kad remiantis AE 153 straipsniu ir sutarties 15.2 straipsniu
Bendrasis Teismas turi kompetenciją nagrinėti šią bylą.

Dėl esmės
Dėl prašymo sumokėti pagrindinę sumą
–       Šalių argumentai
Komisija mano, kad 13 497,46 euro Euratomo piniginis reikalavimas buvo pakankamai įrodytas pagal sutartį, todėl jis yra tikras,
įvertintas tam tikra suma ir jo grąžinimo terminas yra suėjęs. Be to, pagal CK 1219 straipsnio pirmą pastraipą iš
Acentro
buvo teisėtai ir įspėjus pareikalauta jį sumokėti.
Komisija nurodo, kad apskaičiuodama šią piniginio reikalavimo sumą ji pasinaudojo turimomis sąskaitomis, susijusiomis su pagal
sutarties 7 straipsnį trijų tipų
Acentro
mokėtinomis piniginėmis išmokomis, būtent: 3 % tarptautinių oro linijų bilieto sumos komisinis mokestis (sąskaita 97182/REE
už laikotarpį nuo 1996 m. spalio 1 d. iki 1997 m. kovo 31 d.), išlaidos, susijusios su naudojimusi patalpomis Isproje (sąskaita 97170/REE
už laikotarpį nuo 1996 m. rugsėjo 1 d. iki 1997 m. kovo 31 d.) ir einamosios veiklos išlaidos (sąskaitos 97171/REE, 97172/REE,
97173/REE, 97174/REE, 97175/REE ir 97176/REE, daugiausia susijusios su
Acentro
1997 m. kovo mėnesio ir 1996 m. sausio–kovo mėn. bei gegužės–birželio mėn. telefono išlaidomis).
Atsakydama į
Acentro
argumentą, kad nepateikė pakankamai telefono sąskaitų įrodymų, Komisija pažymėjo, kad sąskaitos buvo išrašomos pagal sutarties
8 straipsnio nuostatas ir
Acentro
niekada dėl to neprieštaravo. Ji priduria, kad
Acentro
niekada neginčijo ankstesniame punkte nurodytų aštuonių faktūrų, taip pat telefono sąskaitų turinio.
Be to, šioje byloje svarbus laikotarpio klausimas. Šiuo klausimu Komisija nurodo, kad pagal Italijos teisę su sutartimi susijusias
sąskaitas privaloma saugoti 10 metų pagal civilinę teisę ir 5 metus pagal mokesčių teisę. Ji buvo atsargi ir apskaitos dokumentus
saugojo ilgiau, nei reikalaujama pagal Italijos teisę.
Komisijos nuomone, dėl lėtos
Acentro
reakcijos vieninteliai įrodymai, kuriais remiantis galima aiškiai pagal dokumentus nustatyti su sutartimi susijusių finansinių
operacijų turto ir įsiskolinimo dydžius, dingo arba juos sunku atsekti praėjus 12 metų po byloje nagrinėjamų aplinkybių.
Be to, tai, kad iš tuo metu veikusio telefono paslaugų tiekėjo sudėtinga gauti su telefono ryšiu susijusius duomenis, susiję
su aplinkybe, kad
Acentro
turėjo galimybę bendraudama dėl užduočių naudotis buveinės Isproje telefonų stotele. Dėl šio sprendimo pagal naudojimosi šiomis
paslaugomis sąnaudas
Acentro
buvo išrašomos atskiros sąskaitos. Pagal Bendrijos ir nacionalinės teisės aktus, susijusius su duomenų ir privataus gyvenimo
apsauga, šie duomenys negalėjo būti ilgai saugomi.
Be to, nurodydama susirašinėjimą su
Acentro
Komisija pažymi, kad ji niekada neginčijo šio piniginio reikalavimo buvimo, o šiuo klausimu teigė, kad šį piniginį reikalavimą
reikia įskaityti už jos pagal paslaugų teikimo sutartį PHARE Nr. 96‑0781.00 piniginį reikalavimą Komisijai. Vadinasi, Komisijos
nuomone, šis įskaitymas reiškia, kad
Acentro
pripažįsta jos piniginius reikalavimus.
Dėl paties įskaitymo pažymėtina, kad Komisija nepripažįsta skolos
Acentro
pagal paslaugų teikimo sutartį PHARE Nr. 96‑0781.00 ir nurodo, kad pagal CK 1241 straipsnį ir 1242 straipsnio pirmą pastraipą
Acentro
siūlomas įskaitymas gali būti įvykdytas tik jeigu yra du vienas kitam įsiskolinę asmenys, o jų priešpriešiniai įsiskolinimai
yra tikri, įvertinti tam tikra suma ir jų grąžinimo terminas yra suėjęs. Komisijos nuomone, tai netaikytina šiuo atveju, nes
pirmasis yra Euratomo piniginis reikalavimas
Acentro
, o kitas yra tariamas
Acentro
piniginis reikalavimas Europos bendrijai, t. y. kitam juridiniam asmeniui nei Euratomas.

Acentro
pažymi, kad tariamas kreditorius, vadovaudamasis CK 2697 straipsnyje nustatyta įrodinėjimo pareiga, turi pateikti savo piniginio
reikalavimo įrodymą. Šiuo klausimu ji nurodo, kad Komisijos prašymams pagrįsti pateiktos sąskaitos nėra pakankamas piniginio
reikalavimo ir tuo labiau jo tikslaus įvertinimo ir suėjusio mokėjimo termino įrodymas. Visų pirma, sąskaitose, kuriomis remdamasi
Komisija pareikalavo atlyginti telefono išlaidas, nenurodomas joks dokumentas, kuris įrodytų šio prašymo pagrįstumą.

Acentro
taip pat nesutinka su Komisijos argumentu, kad 1997 m. rugsėjo 12 d. laiške pripažįstama skola, nes rašydama šį laišką ji
manė, kad šią skolą galima įskaityti už jos piniginį reikalavimą Komisijai pagal paslaugų teikimo sutartį PHARE Nr. 96‑0781.00.
–       Bendrojo Teismo vertinimas
Pirmiausia pažymėtina, kad pagal CK 2697 straipsnį kreditoriui priklauso įrodyti, kad jo teisė pagrįsta. Šiuo atveju Komisija
rėmėsi aštuoniomis sąskaitomis, kurias ji nusiuntė pagal sutartį, kad nustatytų Euratomo piniginį reikalavimą
Acentro.
Taip pat pažymėtina, kad
Acentro
, siekdama nuginčyti šį piniginį reikalavimą, iš esmės teigia, kad sąskaitos, pagal kurias Komisija pareikalavo atlyginti
telefono išlaidas, nėra joks dokumentas įrodymas, kuris jai leistų patikrinti šio prašymo pagrįstumą.
Šiuo klausimu pažymėtina, kad pagal sutartį
Acentro
turėjo galimybę bendraudama dėl užduočių naudotis buveinės Isproje telefonų stotele (sutarties 5.2 straipsnio antra pastraipa)
arba aktyvuoti ir savo lėšomis tiesiogiai tiekėjui apmokėti išlaidas, susijusias su įsipareigojimams įgyvendinti būtinomis
telefono, telekso ir fakso linijų paslaugomis (sutarties 5 ir 7 straipsniai). Klostantis byloje nagrinėjamoms aplinkybėms,
kad galėtų teikti savo paslaugą, ji buvo pasirinkusi naudotis Ispros buveinės telefono stotele ir Komisijos paslaugomis.
Dėl šio sprendimo pagal naudojimosi šiomis paslaugomis sąnaudas
Acentro
buvo išrašomos atskiros sąskaitos. Iš tikrųjų, Ispros buveinės techninė tarnyba iš telefono operatoriaus pateiktų telefono
pokalbių sąrašų išskyrė
Acentro
telefono pokalbius, apskaičiavo atitinkamas sumas ir šią informaciją perdavė finansų tarnybai, kuri išrašė sąskaitą ir ją
nusiuntė
Acentro
kartu su pridėtu telefono pokalbių sąrašu.
Tad reikia pažymėti, kad taip sąskaita buvo pateikiama laikantis sutarties 8 straipsnio nuostatų ir kad kol sutartis galiojo,
Acentro
niekada neginčijo šios tvarkos.
Be to, konstatuotina, kad byloje nėra įrodymo, jog klostantis byloje nagrinėjamoms aplinkybėms
Acentro
ginčijo šias sąskaitas arba vėliau Komisijos jai atsiųstus priminimus.
Atvirkščiai, iš bylos matyti, kad, užuot ginčijusi reikalaujamas sumas arba kreipusis dėl šių sąskaitų paaiškinimų,
Acentro
ragino Komisiją įskaityti šią skolą už kitą piniginį reikalavimą Komisijai pagal kitą sutartį, t. y. paslaugų teikimo sutartį
PHARE Nr. 96‑0781.00.
Neatsižvelgiant į klausimą, ar tai, kad
Acentro
ir Komisija yra įsiskolinusios viena kitai, arba tai, kad
Acentro
buvo sudariusi sutartis su dviem skirtingomis bendrijomis, t. y. paslaugų teikimo sutartį PHARE Nr. 96‑0781.00 su Europos
bendrija ir sutartį su Euratomu, yra kliūtis
Acentro
siūlomam įskaitymui, konstatuotina, kad šios reakcijos nepakanka atmesti šias sąskaitas.
Šiuo klausimu reikia pažymėti, kad Komisijos ir
Acentro
sutartiniams santykiams pagal Italijos teisę buvo taikomas sąžiningumo principas, pagal kurį, jei viena šalis, nagrinėjamu
atveju –
Acentro
, ginčija vieną ar kelias sąskaitas arba tam tikrą informaciją jose, ji turi per protingą laiką pranešti apie tai kitai šaliai,
nagrinėjamu atveju – Komisijai.
Todėl klostantis byloje nagrinėjamoms aplinkybėms
Acentro
turėjo paprašyti pateikti su sąskaitomis susijusius paaiškinimus arba išsamesnę informaciją, o to ji nepadarė.
Tad reikia patenkinti Komisijos reikalavimus priteisti iš
Acentro
sumokėti pagrindinę 13 497,46 euro sumą kaip Euratomo piniginį reikalavimą pagal sutartį
Acentro
.
Dėl prašymų priteisti palūkanas
–       Šalių argumentai
Komisija tvirtina, kad palūkanos turi būti skaičiuojamos nuo 2002 m. birželio 25 dienos. Ji nurodo, kad per laikotarpį nuo
šios dienos, kai
Acentro
buvo išsiųstas oficialus pranešimas sumokėti pagrindinę sumą, ir 2008 m. spalio 10 d., kai buvo pareikštas ieškinys, palūkanos
pagal įstatymus numatytą palūkanų normą sudarė 2 278,55 euro.
Komisijos nuomone, palūkanų, kurios susidarys nuo šio ieškinio pateikimo dienos iki realaus pagrindinės sumos sumokėjimo dienos,
galutinę sumą reikia atskirai apskaičiuoti pagal Italijos teisėje numatytą palūkanų normą.
Galiausiai, remdamasi CK 1283 straipsniu, Komisija prašo priteisti palūkanas nuo minėtų palūkanų, kurių galutinę sumą taip
pat reikia minėtų palūkanų sumokėjimo dieną atskirai apskaičiuoti pagal Italijos teisėje numatytą palūkanų normą.
Šiuo klausimu
Acentro
nepateikė argumentų.
–       Bendrojo Teismo vertinimas
Kaip matyti iš šio sprendimo 59 punkto, Komisijos reikalavimas priteisti pagrindinę 13 497,46 euro sumą yra tenkintinas.
Dėl palūkanų konstatuotina, kad Komisija savo 2002 m. gegužės 31 d. laiške nurodė, kad pagrindinė suma turėjo būti sumokėta
per penkiolika dienų nuo šio laiško gavimo.
Acentro
šį laišką gavo vėliausiai 2002 m. birželio 10 d.
Kadangi sutartyje nebuvo susitarta dėl palūkanų ir sutarčiai taikoma Italijos teisė, reikia taikyti susijusias Italijos teisės
nuostatas ir pagal ją numatytas palūkanų normas.
Pagal Italijos teisę, konkrečiau kalbant CK 1224 straipsnį, skolos negrąžinimo atveju kreditorius turi teisę reikalauti jam
priteisti pagal įstatymus nustatytas palūkanas, nepagrįsdamas jų nuostoliais.
Be to, pagal CK 1283 straipsnį kreditorius turi teisę reikalauti jam priteisti palūkanas nuo palūkanų, skaičiuojamas nuo ieškinio
pateikimo dienos, jei šios palūkanos mokėtinos už ilgesnį nei šešių mėnesių laikotarpį.
Pagal CK 1284 straipsnį:
„Nustatoma 3 % metinė palūkanų pagal įstatymą norma. Finansų ministro dekretu, paskelbtu
Gazzetta ufficiale della Repubblica italiana
iki ankstesnių nei taikoma palūkanų norma metų gruodžio 15 d., šį dydį galima keisti kas metus, atsižvelgiant į vidutinę
metinę bruto grąžą už valstybės obligacijas per trumpiau nei dvylika mėnesių ir atsižvelgiant į tais metais nustatytą infliacijos
lygį. Jei nauja palūkanų norma nenustatoma iki gruodžio 15 d., kitais metais ji lieka nepakitusi <...>“
Vadinasi, ši 3 % norma buvo nustatyta 2001 m. gruodžio 11 d. ministro dekretu, paskelbtu 2001 m. gruodžio 14 d.
Gazzetta ufficiale della Repubblica italiana
Nr. 290, ir liko nepakitusi 2002 ir 2003 metais. 2003 m. gruodžio 1 d. ministro dekretu, paskelbtu 2003 m. gruodžio 10 d.
Gazzetta ufficiale della Repubblica italiana
Nr. 286, buvo nustatyta 2,5 % norma, skaičiuojama nuo 2004 m. sausio 1 d. ir nekitusi 2004–2007 metais. 2007 m. gruodžio 12 d.
ministro dekretu, paskelbtu 2007 m. gruodžio 15 d.
Gazzetta ufficiale della Repubblica italiana
Nr. 291, buvo nustatyta 3 % norma, skaičiuojama nuo 2008 m. sausio 1 d.
Kaip nurodyta šio sprendimo 65 punkte, nagrinėjamu atveju
Acentro
gavo oficialų pranešimą sumokėti vėliausiai 2002 m. birželio 10 d. Tad penkiolikos dienų terminas pasibaigė 2002 m. birželio
25 d., nuo kurios turi būti pradėtos skaičiuoti palūkanos.
Darytina išvada, kad
Acentro
iki ieškinio pareiškimo dienos iš viso turi sumokėti 2 278,55 euro palūkanų.
Todėl reikia priteisti iš
Acentro
sumokėti Komisijai pagrindinę 13 497,46 euro sumą, 2 278,55 euro sumą kaip palūkanas, mokėtinas iki šio ieškinio pateikimo
dienos (2008 m. spalio 10 d.), ir palūkanas nuo minėtų sumų, kurios apskaičiuotinos pagal galiojančią palūkanų normą nuo 2008 m.
spalio 10 d. iki pagrindinės sumos sumokėjimo dienos.

Dėl bylinėjimosi išlaidų
Pagal Procedūros reglamento 87 straipsnio 2 dalį pralaimėjusiai šaliai nurodoma padengti bylinėjimosi išlaidas, jeigu laimėjusi
šalis to reikalavo. Kadangi atsakovė pralaimėjo bylą, ji turi padengti bylinėjimosi išlaidas pagal Komisijos pateiktus reikalavimus.
Remdamasis šiais motyvais,
BENDRASIS TEISMAS (aštuntoji kolegija)
nusprendžia:
1.
Priteisti iš
Acentro Turismo SpA
sumokėti Komisijai pagrindinę 13 497,46 euro sumą, 2 278,55 euro sumą kaip palūkanas, susidariusias iki šio ieškinio pateikimo
dienos, ir palūkanas nuo minėtų sumų, kurios apskaičiuotinos pagal galiojančią palūkanų normą nuo 2008 m. spalio 10 d. iki
pagrindinės sumos sumokėjimo dienos.
2.
Priteisti iš
Acentro Turismo
bylinėjimosi išlaidas.
Martins Ribeiro
Papasavvas
Wahl
Paskelbta 2010 m. gruodžio 17 d. viešame posėdyje Liuksemburge.
Parašai.
*
Proceso kalba: italų.