CELEX: 62002TJ0303
Hospodárska súťaž
Kartely
Holandský trh s priemyselnými a medicínskymi plynmi
Určovanie cien
Dôkaz účasti na karteli
Dôkaz dištancovania
Zásada zákazu diskriminácie a proporcionality
Stanovenie výšky pokút

Okolnosti predchádzajúce sporu

Skutkové okolnosti
Westfalen Gassen Nederland BV (ďalej len „žalobkyňa“ alebo „Westfalen“) je podnikom pôsobiacim na holandskom trhu s priemyselnými
a medicínskymi plynmi od roku 1989.
Komisia v decembri 1997 a v priebehu roka 1998 vykonala podľa článku 14 ods. 2 a 3 nariadenia Rady (EHS) č. 17 zo 6. februára
1962 Prvého nariadenia implementujúceho články [81] a [82] zmluvy (Ú. v. ES 1962, 13, s. 204; Mim. vyd. 08/001, s. 3) šetrenie
v pobočkách žalobkyne a iných spoločností, ktoré takisto vykonávajú činnosť na uvedenom trhu, v danom prípade AGA Gas BV (ďalej
len „AGA“), Air Liquide BV, Air Products Nederland BV, Boc Gases Benelux (ďalej len „BOC“), Hydrogas Holland BV a Messer Nederland
BV (ďalej len „Messer“).
Komisia po tom, čo vyššie uvedeným spoločnostiam zaslala podľa článku 11 nariadenia č. 17 žiadosti o informácie, zaslala 9. júla
2001 ôsmim podnikom pôsobiacim v dotknutom sektore vrátane žalobkyne oznámenie o výhradách.
Žalobkyňa vo svojej odpovedi spochybnila skutočnosti uvedené v oznámení o výhradách. Po likvidácii AGA Gas jej materská spoločnosť
AGA AB odpovedala vo veci samej na uvedené oznámenie v mene svojej bývalej dcérskej spoločnosti a výslovne vyhlásila, že je
pripravená prevziať zodpovednosť za porušenia spôsobené dcérskou spoločnosťou.
Po vypočutí dotknutých podnikov, ktoré sa uskutočnilo 10. januára 2002, Komisia prijala rozhodnutie 2003/207/ES z 24. júla
2002 týkajúce sa konania podľa článku 81 Zmluvy ES (vec COMP/E-3/36.700 − Priemyselné a medicínske plyny) (Ú. v. EÚ L 84,
2003, s. 1, ďalej len „Rozhodnutie“).
Rozhodnutie bolo 26. júla 2002 oznámené žalobkyni a bolo adresované AGA AB ako právnej nástupkyni AGA Gas.

Napadnuté rozhodnutie
Komisia v Rozhodnutí uvádza, že zhromaždila dôkazy existencie tajnej dohody medzi konkurentmi pôsobiacimi v oblasti priemyselných
a medicínskych plynov v Holandsku najmä v období 1993 – 1997 (odôvodnenie č. 331).
Taktiež sa domnieva (odôvodnenie č. 393 Rozhodnutia), že žalobkyňa sa podieľala na dohodách a/alebo zosúladených postupoch
týkajúcich sa:
–        určenia zvýšení cien v období od októbra 1994 do decembra 1995,
–        stanovenia období nesúťaženia v období od októbra 1994 do januára 1995,
–        určenia minimálnych cien v období od marca 1994 do decembra 1995.
V prvom rade Komisia v súvislosti so zvyšovaním cien predovšetkým zdôrazňuje, že k prvému rokovaniu o zvýšení cien plynu vo
fľašiach za rok 1995 došlo 14. októbra 1994 na stretnutí združenia Vereniging van Fabrikanten van Industriële Gassen (ďalej
len „VFIG“), zoskupujúceho podniky vyrábajúce a predávajúce priemyselné plyny v Holandsku. Účastníkmi tohto stretnutia boli
AGA, Air Liquide, Air Products, BOC, Hoek Loos, Hydrogas, Messer, Nederlandse Technische Gasmaatschappij (ďalej len „NTG“)
a žalobkyňa (odôvodnenie č. 136 Rozhodnutia).
Na účely preukázania protisúťažného cieľa tohto stretnutia inštitúcia odkazuje najmä na rukou písané poznámky zaistené u AGA,
prípadne poskytnuté týmto podnikom a označené dátumom 17. október 1994.
Komisia ďalej tvrdí, že tieto zvýšenia cien plynu vo fľašiach za rok 1995 boli do detailov určené AGA, Air Liquide, Air Products,
BOC, Hoek Loos, Messer a Westfalen počas stretnutia VFIG 18. novembra 1994 a s cieľom odôvodniť tento záver sa opiera o dve
rukou načrtnuté tabuľky, z ktorých jednu odovzdala AGA (ďalej len „tabuľka č. 1“) a druhá bola zaistená u Air Products (ďalej
len „tabuľka č. 2“) (odôvodnenia č. 139 až 141 Rozhodnutia).
Tabuľka č. 1, datovaná z 21. novembra 1994, podľa Komisie obsahuje najmä zoznam zvýšení cien (v percentách) plynov vo fľašiach
na rok 1995 pre Hoek Loos, AGA, Messer, Air Liquide, Air Products, BOC a žalobkyňu.
V súvislosti s tabuľkou č. 2, ktorá tiež upravuje zvýšenie cien, inštitúcia uvádza, že sa zdá, že sa týka toho istého stretnutia,
i keď nie všetky údaje obsiahnuté v oboch tabuľkách sú totožné. Pripomína, že Air Products najskôr tvrdila, že tabuľka bola
vyhotovená na stretnutí s konkurentmi, ktoré sa konalo v roku 1995, následne však potvrdila, že sa mohla týkať stretnutia
VFIG z novembra 1994.
Komisia upresňuje, že žalobkyňa vo svojej odpovedi na oznámenie o výhradách vyhlásila, že sa nikdy aktívne nepodieľala na
týchto stretnutiach a že nevedela, že sa bude rokovať o otázkach ako zvýšenie cien, keďže neboli obsahom programu rokovaní
(odôvodnenie 145 Rozhodnutia).
V druhom rade v súvislosti so stanovením období nesúťaženia Komisia tvrdí, že na stretnutiach VFIG 14. októbra a 18. novembra
1994 AGA, Hoek Loos, Air Liquide, Air Products, Messer, BOC a žalobkyňa prerokovali a dohodli zvýšenia cien na rok 1995, sprevádzané
obdobím nesúťaženia končiacim sa 1. januára 1995. V tomto ohľade odkazuje na rukou písané poznámky AGA, uvedené v bode 10
vyššie, ako aj na tabuľky č. 1 a č. 2, v ktorých je zmienka o dvojmesačnom období nesúťaženia na účely uskutočnenia zvýšení
cien (odôvodnenia 168 až 171 Rozhodnutia).
Komisia pripomína, že žalobkyňa vo svojej odpovedi na oznámenie o výhradách tvrdila, že sa nepreukázalo, že počas dvoch stretnutí
VFIG, ktoré sa konali na konci roku 1994, skutočne uzavrela so svojimi konkurentmi dohodu o období nesúťaženia (odôvodnenie
172 Rozhodnutia).
V treťom rade, v súvislosti s určením minimálnych cien, Komisia tvrdí, že dotknuté podniky sa dohodli na postupných sadzobníkoch
minimálnych cien plynov vo fľašiach a že hlavným účelom týchto sadzobníkov bolo upresniť cenové prahy v prípadoch, keď podniky
boli vo vzťahu k tomu istému zákazníkovi v súťaži (odôvodnenie 189 Rozhodnutia).
Komisia tvrdí, že na stretnutiach VFIG 17. marca a 14. októbra 1994 mali byť „cenové škály“ a „minimálne ceny“ plynov vo fľašiach,
ktoré sa mali uplatňovať na malých zákazníkov, prerokované s cieľom uzavrieť dohody, aspoň medzi žalobkyňou, Messer, Air Liquide,
Hoek Loos a Air Products, vzhľadom na skutočnosť, že ďalšie štyri citované podniky sa už dohodli na systéme cenového stropu
plynov vo fľašiach v októbri 1990 (odôvodnenia 194 a 205 Rozhodnutia).
Podľa Komisie rukou písané poznámky zaistené u AGA ukazujú, že „cenové škály“ boli opätovne prerokovávané na schôdzach VFIG
v marci a októbri 1994 a že počas októbrovej schôdze Hoek Loos predstavil cenovú škálu plynov vo fľašiach, kým rukou písané
poznámky datované zo 17. októbra 1994 potvrdzujú, že „minimálne ceny“ boli prerokovávané počas októbrového stretnutia (odôvodnenie
206 Rozhodnutia).
Komisia ešte zdôrazňuje, že cenník pre maloodberateľov plynov vo fľašiach bol zaistený aj v priestoroch troch spoločností,
konkrétne u žalobkyne v spise s označením „VFIG 1995“, u Air Liquide v spise nazvanom „VFIG 1994“ a u Messer. Tieto tri vyhotovenia
cenníka obsahujú rovnaký sadzobník minimálnych cien datovaný z októbra 1994 a nazvaný „sadzobník pre malých zákazníkov fľaše“
a cenník zaistený u Messer obsahuje tiež rukou písaný sadzobník pridaný v roku 1996. Ďalej uvádza, že skutočnosť, že tieto
spoločnosti uchovali tieto návrhy vo svojich spisoch počas viacerých rokov, potvrdzuje, že boli pre ne dôležité (odôvodnenia
207 a 208 Rozhodnutia).
V Rozhodnutí sa uvádza, že žalobkyňa v odpovedi na oznámenie o výhradách vyhlásila, že nevie, ako tento sa takýto cenník dostal
do jej držby, a že je veľmi pravdepodobné, že jej bol odovzdaný počas stretnutia VFIG 14. októbra 1994, ale to neznamená,
že naozaj súhlasila s cenami uvedenými v tomto sadzobníku (odôvodnenie 212).
Súhrnná odpoveď Komisie na popretia žalobkyne je uvedená v odôvodnení 351 Rozhodnutia v tomto znení:
„Komisia poznamenáva, že skutočnosť, že Air Liquide a [žalobkyňa] sa zúčastnili na viacerých stretnutiach, ktorých cieľom
bolo obmedzenie hospodárskej súťaže, je potvrdená hmotnými dôkazmi, ktoré sú súčasťou spisu, ktorý vytvorila. Ak by sa aj
dalo preukázať, že jeden či druhý účastník nemal úmysel realizovať spoločné zámery vyjadrené na týchto stretnutiach, takéto
správania by napriek tomu predstavovali dohody v zmysle článku 81 ods.1 [ES]. Vzhľadom na zjavne protisúťažnú povahu stretnutí,
na ktorých boli tieto zámery vyjadrené, dotknuté podniky tým, že sa na nich zúčastnili bez toho, aby sa verejne dištancovali
od toho, čo tam bolo povedané, pôsobili na iných účastníkom dojmom, že súhlasia s predmetom rokovaní a budú sa podľa toho
správať. Pojem ‚dohoda‘ je svojou povahou objektívnym pojmom. Skutočné dôvody (a skryté úmysly) stojace v pozadí prijatého
správania sú bezpredmetné.“
Rozhodnutie obsahuje tieto ustanovenia:
„Článok 1
AGA AB, Air Liquide BV, [Air Products], [BOC], [Messer], Hoek Loos [NV], [Westfalen] porušili článok 81 ods. 1 [ES] tým, že
sa podieľali na dohodách a/alebo trvajúcich zosúladených postupoch v sektore priemyselných a medicínskych plynov v Holandsku.
Dĺžka porušenia bola takáto:
–        AGA AB: od septembra 1993 do decembra 1997,
–        Air Liquide BV: od septembra 1993 do decembra 1997,
–        [Air Products]: od septembra 1993 do decembra 1997,
–        [BOC]: od júna 1994 do decembra 1995,
–        [Messer]: od septembra 1993 do decembra 1997,
–        Hoek Loos [NV]: od septembra 1993 do decembra 1997,
–        [Westfalen]: od marca 1994 do decembra 1995.
…
Článok 3
Za porušenie uvedené v článku sa ukladajú tieto pokuty:
–        AGA AB: 4,15 milióna eur,
–        Air Liquide BV: 3,64 milióna eur,
–        [Air Products]: 2,73 milióna eur,
–        [BOC]: 1,17 milióna eur,
–        [Messer]: 1 milión eur,
–        Hoek Loos [NV]: 12,6 milióna eur,
–        [Westfalen]: 0,43 milióna eur.“ [
neoficiálny preklad
]
Na stanovenie výšky pokút Komisia v Rozhodnutí použila metódu uvedenú v usmerneniach k metóde stanovovania pokút uložených
podľa článku 15 ods. 2 nariadenia č. 17 a článku 65 ods. 5 Zmluvy o ESUO (Ú. v. ES C 9, 1998, s. 3; Mim. vyd. 08/001, s. 171,
ďalej len „usmernenia“), ako aj oznámenie 96/C 207/04 o neuplatňovaní alebo znížení pokút vo veciach týkajúcich sa kartelov
(Ú. v. ES C 207, 1996, s. 4, ďalej len „oznámenie o spolupráci“).
Základná čiastka pokuty určená v závislosti od závažnosti a dĺžky trvania porušenia bola v prípade žalobkyne stanovená na
0,51 milióna eur (odôvodnenie č. 438 Rozhodnutia).
Komisia sa domnievala, že žalobkyňa mala pri porušeniach len pasívnu úlohu a nezúčastnila sa na všetkých ich aspektoch a že
tieto poľahčujúce okolnosti odôvodňovali zníženie základnej výšky uloženej pokuty o 15 %, čo viedlo k jej zníženiu na 0,43 milióna
eur (odôvodnenie č. 442 Rozhodnutia).
Na druhej strane však žalobkyni nebola nijako znížená pokuta na základe oznámenia o spolupráci.

Konanie a návrhy účastníkov konania
Žalobkyňa návrhom podaným do kancelárie Súdu prvého stupňa 4. októbra 2002 podala žalobu, na základe ktorej sa začalo toto
konanie.
V nadväznosti na podanie tejto žaloby sa Komisia domnievala, že sa dopustila nesprávneho posúdenia vo vzťahu k dĺžke porušenia
vytýkaného tomuto podniku. Preto vo svojom vyjadrení k žalobe pripustila, že nenáležite považovala za začiatok porušenia pripisovaného
žalobkyni marec 1994.
V dôsledku toho Komisia 9. apríla 2003 prijala rozhodnutie 2003/355/ES, ktorým sa mení Rozhodnutie (Ú. v. EÚ L 123, s. 49).
Preto sa od tejto doby v článku 1 zmeneného Rozhodnutia uvádza, že žalobkyňa svojou účasťou na trvajúcich dohodách a/alebo
zosúladených postupoch v oblasti priemyselných a medicínskych plynov v Holandsku v období od októbra 1994 do decembra 1995
porušila článok 81 ES. Článok 3 Rozhodnutia, v znení zmien a doplnení, znižuje výšku pokuty z 0,43 na 0,41 milióna eur.
Na základe správy sudcu spravodajcu Súd prvého stupňa (piata komora) rozhodol o otvorení ústnej časti konania a v rámci opatrení
na zabezpečenie priebehu konania upravených v článku 64 Rokovacieho poriadku Súdu prvého stupňa vyzval Komisiu, aby mu predložila
určitý dokument.
Prednesy účastníkov konania a ich odpovede na otázky, ktoré im Súd prvého stupňa položil, boli vypočuté na pojednávaní 4. apríla
2006.
Žalobkyňa navrhuje, aby Súd prvého stupňa:
–        zrušil články 1 a 3 Rozhodnutia, v ktorých sa jej ukladá pokuta vo výške 0,43 milióna eur pre porušenie článku 81 ES,
–        subsidiárne zrušil článok 1 Rozhodnutia a podstatným spôsobom znížil výšku uloženej pokuty,
–        zaviazal Komisiu na náhradu trov konania.
V replike žalobkyňa upresňuje, že jej subsidiárny návrh je potrebné chápať ako návrh na čiastočné zrušenie článku 1 Rozhodnutia,
s cieľom získať podstatné zníženie pokuty, ktorá jej bola uložená v článku 3 tohto Rozhodnutia. Taktiež navrhuje Súdu prvého
stupňa, aby pod prísahou vypočul P. van den Heuij, ktorý sa ako riaditeľ podniku pôsobiaceho v dotknutej oblasti zúčastnil
na schôdzach VFIG a ktorého vyhlásenie tvorí prílohu návrhu.
Komisia navrhuje, aby Súd prvého stupňa:
–        zamietol návrh na svedecký dôkaz,
–        zamietol žalobu,
–        zaviazal žalovanú na náhradu trov konania.

O návrhu na zrušenie článkov 1 a 3 Rozhodnutia

Tvrdenia účastníkov konania
Žalobkyňa v prvom rade zdôrazňuje, že namietala proti skutkovým okolnostiam uvedeným v oznámení o výhradách a že taktiež namieta
proti skutkovým okolnostiam, na ktorých sa zakladá Rozhodnutie.
Domnieva sa, že Komisia po právnej stránke dostatočne nepreukázala, že sa žalobkyňa zúčastnila na dohodách a/alebo zosúladených
postupoch, a tým porušila povinnosť odôvodnenia upravenú v článku 253 ES. Žalobkyňa tiež zdôrazňuje, že Komisia porušila zásadu
rovnosti zaobchádzania.
Žalobkyňa ďalej poukazuje na skutočnosť, že do VFIG vytvorenej 23. marca 1989 vstúpila až v júli 1994 a že prvýkrát sa zúčastnila
na stretnutí tohto združenia až 14. októbra 1994. Komisia na to, aby žalobkyni nesprávne pripísala trojaké protisúťažné správanie,
konkrétne určenie zvýšenia cien, stanovenie období nesúťaženia a zavedenie minimálnych cien, vychádzala podľa žalobkyne z jej
účasti na stretnutí 14. októbra 1994, ako aj na stretnutí 18. novembra toho istého roku.
O určení zvýšenia cien
Žalobkyňa v prvom rade zdôrazňuje, že na dvoch stretnutiach VFIG 14. októbra a 18. novembra 1994 sa odmietla zúčastniť na
zvýšení cien dohodnutom na rok 1995. Upresňuje, že ju prekvapilo, keď sa na stretnutí VFIG 14. októbra 1994 otvorila téma
zvýšenia cien, ktorá nebola na programe, a vyjadrila v tejto súvislosti svoje počudovanie.
Na každom stretnutí odmietla povedať, či dôjde k zvýšeniu cien, a prípadne či bude vo výške 5 % alebo 6 %, pretože v danom
čase ešte nestanovila svoje ceny na rok 1995 a musela v tomto ohľade nevyhnutne konzultovať svoju materskú spoločnosť Westfalen
AG. Žalobkyňa sa domnieva, že vyhlásila, že sa sama osebe nebráni zvýšeniu, ale že neschvaľuje kartel a keďže je zástancom
vykonávania tlaku na ceny, zamýšľala samostatne prispôsobiť svoju politiku trhu.
Tieto vyhlásenia možno označiť len za obozretné a neurčité. Žalobkyňa nedala žiaden náznak v súvislosti so svojou budúcou
obchodnou politikou, pričom ponechala ostatné podniky v pochybnostiach o tom, aké bude jej správanie na trhu v roku 1995.
Pravdivosť tohto odmietavého postoja k protisúťažnej dohode je potvrdená vyhláseniami pána Nordkamp, zástupcu žalobkyne na
dotknutých stretnutiach, a pána van den Heuij, člena NTG, ktorý sa taktiež zúčastnil na týchto stretnutiach. Žalobkyňa tvrdí,
že pán van den Heuij nemá žiaden osobný záujem robiť toto vyhlásenie, a že preto niet žiadneho dôvodu pochybovať o úprimnosti
tohto vyhlásenia. Vzhľadom na námietku podanú Komisiou, ktorá spočíva len v tvrdení, že dotknuté vyhlásenie nie je vierohodné,
žalobkyňa navrhuje Súdu prvého stupňa, aby vypočul pána van den Heuij pod prísahou.
Okrem toho, na rozdiel od tvrdení Komisie, nejestvuje žiaden rozpor medzi vyhláseniami žalobkyne uvedenými v odpovedi na oznámenie
o výhradách a jej vyhláseniami uskutočnenými v rámci tohto konania.
V druhom rade sa žalobkyňa domnieva, že dokumenty, na ktorých Komisia zakladá svoje závery, sú nepresvedčivé.
Preto nie je vôbec isté, že sa tabuľky č. 1 a č. 2 vzťahujú na stretnutie 14. októbra či na stretnutie 18. novembra 1994.
Obe tabuľky sú taktiež nesúdržné. V tabuľke č. 1 totiž ide o zvýšenie cien žalobkyňou v rozmedzí „5 – 6 %“, kým tabuľka č. 2
svedčí o zvýšení o viac ako 6 %. Tento nesúlad je o to výraznejší, že vo vzťahu k ostatným podnikom sa percentá uvedené v oboch
dokumentoch zhodujú.
Zdá sa, že obe tabuľky si taktiež protirečia v otázke sadzieb nájmu a nákladov na dopravu. Kým z tabuľky č. 1 vyplýva, že
žalobkyňa ani len nebola informovaná o dohodách uzavretých v súvislosti s touto otázkou, tabuľka č. 2 uvádza, že žalobkyňa
uzavrela dohodu o nájme hriadeľov. Sumy uvedené v oboch tabuľkách týkajúce sa sadzieb nájmu sa taktiež nezhodujú. Preto nemožno
nijako vylúčiť, že veta „WF nebola informovaná?? Neakceptovala??“ uvedená v rukou písaných poznámkach AGA datovaných zo 17. októbra
1994 sa netýkala len nákladov na nájom a dopravu, ale všetkých otázok prerokovávaných na dotknutom stretnutí.
Žalobkyňa tvrdí, že ak by sa obe tabuľky aj týkali stretnutí 14. októbra a 18. novembra 1994, možno z nich len vyvodiť, že
ostatné subjekty nemali presnú predstavu o jej cenovej politike, a že sa teda na týchto stretnutiach vyjadrovala zvlášť neurčito.
Komisia sa uspokojila s tým, že len jednoducho zopakovala, čo ostatní účastníci poznamenali vo vzťahu k žalobkyni, bez toho,
aby zohľadnila výhrady, ktoré sprevádzali jej vyjadrenia. Ani sa nesnažila vysvetliť rozdiely medzi šifrovanými údajmi uvedenými
v oboch tabuľkách, ktoré však pripustila v odôvodnení 141 Rozhodnutia, a rozhodnutie v tomto ohľade nedostatočne odôvodnila.
Tieto rozdiely by sa mohli vysvetliť skutočnosťou, že údaje obsiahnuté v týchto tabuľkách odzrkadľovali len želanie ich autorov
a nie zvýšenie cien, o ktorých žalobkyňa rozhodla. Toto vysvetlenie potvrdzujú ostatné dokumenty pochádzajúce od podnikov
zúčastnených na stretnutiach VFIG, v ktorých bolo uvedené meno žalobkyne, i keď sa na spomínaných stretnutiach nezúčastnila.
Žalobkyňa poukazuje na skutočnosť, že účastníci kartelu v jeho rôznych obdobiach uvádzali jej meno v súvislosti so stretnutiami
VFIG, na ktorých sa nezúčastnila, a Komisia správne nemala zohľadniť tieto vyhlásenia. Vzhľadom na to, že tabuľky č. 1 a 2
sa vzťahovali práve na tieto nesprávne obvinenia, žalovaná ich zohľadnila bez akýchkoľvek pochybností. V každom prípade sú
však tieto rukou písané poznámky zodpovedajúce tabuľkám č. 1 a 2 mimoriadne stručné, a preto ich nemožno považovať za úplnú
správu o obsahu stretnutí.
O stanovení období nesúťaženia
Žalobkyňa tvrdí, že na stretnutiach VFIG 14. októbra a 18. novembra 1994 sa zúčastnila diskusií týkajúcich sa uskutočnenia
moratória, avšak s cieľom vyjadriť svoj nesúhlas s týmto opatrením, pričom pri tejto príležitosti získala podporu ostatných
malých podnikov. Ako dôkaz opäť odkazuje na jasné vyhlásenie pána van den Heuij.
Tabuľky č. 1 a č. 2, ktorým chýba súdržnosť a ktoré môžu vyjadrovať len ostatnými podnikmi predpokladané správanie žalobkyne,
neodporujú takému priebehu stretnutí, aký je opísaný v predchádzajúcom bode.
Hoci žalobkyňa si je vedomá, že skutočnosť, že protisúťažná dohoda nie je rešpektovaná, nebráni tomu, aby došlo k porušeniu
článku 81 ods. 1 ES, poukazuje na to, že počas trvania moratória kontaktovala rôznych zákazníkov konkurenčných podnikov, o čom
Komisii poskytla dôkazy.
O určení minimálnych cien
Žalobkyňa namieta, že sa nemohla zúčastniť rokovania o minimálnych cenách na stretnutí v marci 1994, a tým menej uzavrieť
dohodu, keďže sa tohto stretnutia nezúčastnila. Ďalej uvádza, že ani na stretnutí 14. októbra 1994 sa nezúčastnila rokovania
o minimálnych cenách, pričom rukou písané poznámky AGA týkajúce sa tohto stretnutia nedokazujú ani jej účasť na tomto rokovaní,
ani uzavretie dohody. Body 132 a 133 oznámenia o výhradách práve potvrdzujú, že malé podniky ako žalobkyňa zastávali na stretnutiach
VFIG odmietavý postoj.
Skutočnosť, že sadzobník minimálnych cien bol zaistený u žalobkyne, nie je relevantná. Žalobkyňa upresňuje, že len povedala,
že je dosť možné, že jej tento sadzobník bol rozdaný na stretnutí 14. októbra 1994, a nie, ako tvrdí Komisia, že je veľmi
pravdepodobné, že jej tento sadzobník bol odovzdaný na tomto stretnutí. Samotná držba tohto dokumentu žalobkyňou v žiadnom
prípade nedokazuje jej účasť na dohode o minimálnych cenách, ani na prípadnom rokovaní o tejto veci. Komisia správne nemala
priznať žiadnu dôležitosť tým informáciám, ktoré žalobkyňa dostala bez toho, aby ich požadovala.
Na záver žalobkyňa tvrdí, že skutočnosť, že určitý podnik sa zúčastnil rokovania o zosúladení správania na trhu nemôže predstavovať
porušenie zákazu kartelov, pokiaľ sa zistí, že tento podnik sa v skutočnosti postavil proti tomuto zosúladeniu (rozsudok Súdneho
dvora z 8. júla 1999, Komisia/Anic Partecipazioni, C‑49/92 P, Zb. s. I‑4125, body 94 až 96).
Žalobkyňa tvrdí, že vzhľadom na jej správanie na schôdzach VFIG 14. októbra a 18. novembra 1994 je potrebné dospieť k záveru,
že sa verejne dištancovala od obsahu týchto stretnutí v zmysle, v akom to požaduje judikatúra (rozsudok Súdu prvého stupňa
z 20. marca 2002, HFB a i./Komisia, T‑9/99, Zb. s. II‑1487, bod 223). Podľa žalobkyne osoba, ktorá sa dištancuje vo vzťahu
k tomu, čo je povedané na stretnutí, sa nutne zúčastňuje rokovania, no to neznamená, že tým porušuje zákaz kartelov. V tomto
ohľade si Komisia protirečí, pretože sama pripúšťa, že účasť na oficiálnom stretnutí nepredstavuje sama osebe účasť na karteli.
Navyše judikatúra, na rozdiel od názoru Komisie, nevyžaduje, aby bol dôkaz dištancovania sa predložený v podobe dokumentu
pochádzajúceho z obdobia porušenia, ani to, aby tento dôkaz nutne pochádzal od iných osôb, ako sú účastníci kartelu.
Správanie žalobkyne možno ľahko vysvetliť vzhľadom na jej postavenie na relevantnom trhu, konkrétne postavenie krátko pôsobiaceho
a malého podniku, ktorému sa však podarilo zvyšovať svoj obrat prostredníctvom dynamickej obchodnej politiky. Účastníci kartelu
a Komisia sama (odôvodnenie 78 Rozhodnutia) uznávajú, že žalobkyňa mala pozíciu „bojovníka“ s cenami. V tomto kontexte teda
žalobkyňa nemala žiaden záujem na tom, aby bola viazaná dohodou o zvýšení cien.
Žalobkyňa tvrdí, že jej otvorený odmietavý postoj spolu s postojom ostatných malých podnikov spôsobil, že veľké podniky museli
pokračovať vo svojich nedovolených rokovaniach mimo rámca stretnutí VFIG a bez účasti malých subjektov. Žalobkyňa by preto
mala byť považovaná za „rozbíjača kartelu“ a nie za podnik, ktorý sa pasívne podieľal na karteli. Okrem toho, hoci bola vyššie
uvedená situácia opísaná v bode 132 oznámenia o výhradách, Komisia ju vôbec nezohľadnila v Rozhodnutí, ktoré je v tomto ohľade
nedostatočne odôvodnené.
Komisia zdôrazňuje, že žalobkyňa nenamieta proti svojej účasti na kartelových stretnutiach 14. októbra a 18 novembra 1994,
ani proti tomu, že cieľom týchto stretnutí bolo obmedzenie hospodárskej súťaže. No samotnú účasť na stretnutiach VFIG nemožno
považovať za účasť na tajne dohodnutých stretnutiach, čo však neznamená, že v rámci alebo popri týchto oficiálnych stretnutiach
nedošlo k uzavretiu kartelovej dohody.
Podľa Komisie judikatúra jasne stanovila, že skutočnosť, že sa podnik zúčastní stretnutia členov kartelu bez toho, aby sa
doň aktívne zapojil, spôsobuje vznik jeho zodpovednosti za porušenie, ibaže by sa verejne dištancoval od obsahu tohto stretnutia
(rozsudok HFB a i./Komisia, už citovaný v bode 59 vyššie, bod 223).
V rozsudku Komisia/Anic Partecipazioni, už citovanom v bode 58 vyššie, na ktorý odkazovala žalobkyňa Súdny dvor, upresnil,
že každá osoba, ktorá sa odvoláva na svoje dištancovanie od kartelu, je povinná o tom predložiť dôkaz. No žalobkyňa takýto
dôkaz v prejednávanej veci nepredložila.
Žalovaná namieta proti žiadosti o vypočutie pána van den Heuij Súdom prvého stupňa ako oneskorenej, vzhľadom na to, že žalobkyňa
tým, že neodôvodnila omeškanie návrhu na vykonanie dôkazu, porušila článok 48 rokovacieho poriadku. Okrem toho táto svedecká
výpoveď nemôže do rozpravy priniesť nič nové, a preto nie je potrebná.
O dĺžke porušenia
Žalobkyňa vo svojom návrhu tvrdí, že Rozhodnutie v súvislosti s dĺžkou porušenia stanovenou Komisiou nie je presné, pretože
sa stretnutia VFIG v marci 1994 nezúčastnila. Vo svojej replike uvádza, že Komisia prijala akt uznania svojho omylu v súvislosti
so začiatkom obdobia porušenia, ktorý bol následne určený na október, a nie marec 1994.
Komisia sa domnieva, že argumentácia žalobkyne týkajúca sa dĺžky porušenia je irelevantná, keďže Komisia pri uplatňovaní usmernenia
zohľadnila opravu dĺžky porušenia a znížila pokutu.
O porušení zásady rovnosti zaobchádzania
Žalobkyňa trvá na tom, že Komisia porušila zásadu rovnosti zaobchádzania v rámci svojho posúdenia účasti malých podnikov na
karteli tým, že dospela k záveru, že len žalovaná porušila zákaz kartelov, kým spoločnosti NTG a Hydrogas, ktoré sa tiež zúčastnili
viacerých stretnutí, na ktorých išlo o protiprávne dohody, tento zákaz neporušili. Odôvodnenie Rozhodnutia v tomto bode sa
javí ako značne nedostatočné.
Komisia tvrdí, že argumentácia týkajúca sa údajného porušenia zásady rovnosti zaobchádzania, ktorá sa v skutočnosti vzťahuje
k návrhu na zníženie výšky pokuty, je neopodstatnená.
Účasť NTG je zjavne odlišná od účasti žalobkyne, pričom dotknutému podniku sa v odpovedi na oznámenie o výhradách podarilo
preukázať, že nenesie zodpovednosť za porušenie. Situáciu Hydrogas tiež nemožno považovať za identickú so situáciou žalobkyne,
keďže Komisia spoločnosti Hydrogas ani nezaslala oznámenie o výhradách vzhľadom na neexistenciu dôkazov o jej nedovolenom
správaní. Komisia pripája, že účasť na oficiálnych stretnutiach VFIG nepredstavuje sama osebe účasť na stretnutí kartelu a že
na rozdiel od prípadu žalobkyne nemala Komisia k dispozícii dôkazy, ktoré by preukazovali účasť NTG a Hydrogas na zvyšovaní
cien, moratóriu alebo minimálnych cenách.
Komisia tvrdí, že aj keby sa voči týmto spoločnostiam neprávom neviedlo vyšetrovanie, na situácii žalobkyne by to nič nemenilo.
Prípadné poskytnutie neoprávnenej výhody neznamená, že by žalobkyňa mala právo získať zníženie svojej vlastnej pokuty v prípade,
že bola zákonným spôsobom určená (rozsudky Súdu prvého stupňa zo 7. júla 1994, Dunlop Slazenger/Komisia, T‑43/92, Zb. s. II‑441,
bod 176, a z 20. marca 2002, LR AF 1998/Komisia, T‑23/99, Zb. s. II‑1705, bod 367).

Posúdenie Súdom prvého stupňa
Úvodné pripomienky
Je potrebné zdôrazniť, že žalobkyňa trvá na tom, že Komisia po právnej stránke dostatočne nepreukázala, že sa žalobkyňa zúčastnila
dohôd a/alebo zosúladených postupov, a „tým Komisia porušila aj zásadu odôvodnenia podľa článku 253 ES“. Žalobkyňa osobitne
zdôrazňuje nedostatok odôvodnenia v súvislosti so zistenými odlišnosťami medzi tabuľkami č. 1 a č. 2, so svojou úlohou „rozbíjača
kartelu“ a osobitného zaobchádzania, ktorého bola predmetom vo vzťahu k dvom iným malým podnikom. Z vyššie uvedenej formulácie
a z obsahu argumentácie rozvinutej žalobkyňou vyplýva, že predložená výhrada sa v pravom zmysle slova netýka chýbajúceho alebo
nedostatočného odôvodnenia, ktoré spadá pod porušenie podstatných formálnych náležitostí v zmysle článku 230 ES. Predmetná
výhrada sa v skutočnosti zamieňa s kritikou dôvodnosti Rozhodnutia, a teda zákonnosti podstaty tohto aktu, ktorý by mal byť
protiprávny vzhľadom na nedostatok dôkazov o porušení článku 81 ES, ktorými disponuje Komisia, a vzhľadom na nerešpektovanie
zásady rovnosti zaobchádzania.
O údajnom verejnom dištancovaní žalobkyne
Žalobkyňa tvrdí, že Komisia po právnej stránke dostatočne nepreukázala žiadne porušenie článku 81 ods. 1 ES z jej strany.
V tomto ohľade je potrebné pripomenúť, že v prípade sporu o existenciu porušenia pravidiel hospodárskej súťaže musí Komisia
dokázať tvrdené porušenia a predložiť dôkazy, ktoré právne dostatočne preukazujú existenciu skutočností tvoriacich porušenie
(rozsudok Súdneho dvora zo 17. decembra 1998, Baustahlgewebe/Komisia, C‑185/95 P, Zb. s. I‑8417, bod 58).
Na účely uplatnenia článku 81 ods. 1 ES stačí, aby dohoda mala za cieľ obmedziť, vylúčiť alebo skresliť hospodársku súťaž
bez ohľadu na jej konkrétne účinky. Preto v prípade dohôd uzavretých počas stretnutí konkurenčných podnikov nastane porušenie
tohto ustanovenia vtedy, ak stretnutia majú uvedený cieľ, a teda smerujú k umelému ovplyvňovaniu fungovania trhu (rozsudok
Súdneho dvora z 28. júna 2005, Dansk Rørindustri a i./Komisia, C‑189/02 P, C‑202/02 P, C‑205/02 P až C‑208/02 P a C‑213/02 P,
Zb. s. I‑5425, bod 145).
Preto na po právnej stránke dostatočné preukázanie účasti podniku na karteli stačí, ak Komisia dokáže, že dotknutý podnik
sa zúčastnil na stretnutiach, počas ktorých boli uzatvorené dohody protisúťažného charakteru, bez toho, aby ich zjavným spôsobom
odmietol. Ak je účasť na takých stretnutiach dokázaná, podniku prináleží predostrieť skutočnosti potvrdzujúce, že jeho účasť
na daných stretnutiach nemala protisúťažný charakter, a preukázať, že oznámil svojim konkurentom, že sa zúčastnil na týchto
stretnutiach z iných dôvodov ako oni (pozri najmä rozsudok zo 7. januára 2004, Aalborg Portland a i./Komisia, C‑204/00 P,
C‑205/00 P, C‑211/00 P, C‑213/00 P, C‑217/00 P a C‑219/00 P, Zb. s. I‑123, bod 81 a citovanú judikatúru).
Dôvodom tejto právnej zásady je skutočnosť, že podnik svojou účasťou na takomto stretnutí bez toho, aby sa verejne dištancoval
od jeho obsahu, umožnil ostatným účastníkom domnievať sa, že súhlasí s jeho výsledkom a že sa mu podriadi (rozsudok Aalborg
Portland a i./Komisia, už citovaný v bode 76 vyššie, bod 82).
V prejednávanej veci žalobkyňa nenamieta proti svojej účasti na stretnutiach VFIG 14. októbra a 18. novembra 1994, ani proti
ich protisúťažnému obsahu. Práve naopak, tvrdí, že vzhľadom na jej správanie na týchto stretnutiach je potrebné dospieť k záveru,
že sa verejne dištancovala od ich protisúťažného obsahu, v zmysle, v akom to vyžaduje judikatúra.
–       O určení zvýšenia cien a stanovení obdobia nesúťaženia
Žalobkyňa vo svojich vyjadreniach vo všeobecnosti trvá na tom, že „na stretnutiach 14. októbra a 18. novembra 1994 „prejavila
svoj nesúhlas s dohodami a správaním [podnikov] na trhu“.
V súvislosti so zvýšením cien tvrdí, že jasne povedala, že neschváli zvýšenie cien, a keďže je zástancom vykonávania tlaku
na ceny, zamýšľala samostatne prispôsobiť svoju politiku trhu. Pripája, že „na stretnutí“ nechcela povedať, či zamýšľa pristúpiť
k zvýšeniu cien v roku 1995 a prípadne, v akom rozsahu, avšak vyhlásila, že v zásade nie je proti zvýšeniu cien. Taktiež uvádza,
že jej riaditeľ pán Nordkamp na „každom stretnutí“ odmietol povedať, či dôjde k zvýšeniu cien, prípadne či pôjde o zvýšenie
o 5 % alebo o 6 %.
Pán Nordkamp vo svojom vyhlásení uvádza, že po tom, ako ostatné podniky vyhlásili „na jednom z dvoch dotknutých stretnutí
VFIG“, že predpokladajú nárast cien o 5 alebo 6 %, „ostalo neisté, či Westfalen svoje ceny na rok 1995 zvýši, prípadne v akom
rozsahu“.
Tieto vyhlásenia len čiastočne zodpovedajú vyhláseniam uskutočneným žalobkyňou v odpovedi na oznámenie o výhradách, v ktorom
dotknutá osoba naznačila, že na „dodatočnom stretnutí“ o obchodnej politike vyhlásila, po oznámení zvýšení cien ostatnými
podnikmi, že „predpokladá zvýšenie cien o 5 alebo 6 % na rok 1995“, čo protirečí zneniu návrhu pripomenutému vyššie. Žalobkyňa
uviedla, že „ani na stretnutiach 14. októbra či 18. novembra 1994, ani inokedy sa nezaviazala zvýšiť stanovené ceny“, čo nezodpovedá
výslovnému vyjadreniu nesúhlasu so zvýšením cien.
Prinajmenšom sa zdá, že žalobkyňa nezaujala k otázke zvýšenia cien jasné stanovisko. Hoci výslovne nepovedala, že v roku 1995
dôjde k zvýšeniu jej cien, nevyhlásila ani, že v tomto roku nedôjde k ich zvýšeniu.
Žalobkyňa teda nezaujala stanovisko, ktoré by ostatným podnikom jasne hovorilo, že sa dištancuje od princípu takéhoto zvýšenia.
Jej správanie, ňou samou označené ako neurčité, sa javí ako tacitné schválenie, ktoré vedie k podpore porušovania a sťažuje
jeho odhalenie. Takáto podpora predstavuje pasívny spôsob účasti na porušení, a je teda spôsobilá založiť zodpovednosť podniku
(pozri v tomto zmysle rozsudok Aalborg Portland a i./Komisia, už citovaný v bode 76 vyššie, bod 84).
V súvislosti s druhým protisúťažným správaním vytýkaným Komisiou žalobkyňa vo svojej odpovedi na oznámenie o výhradách upresnila,
že „sa na stretnutí postavila proti moratóriu“ a že „pán Nordkamp sa v mene Westfalen ani na stretnutí, ani nikdy inokedy
nezaviazal dodržať moratórium“, čo potvrdila vo svojich vyjadreniach, keď uviedla, že vystúpila proti jeho zavedeniu.
Žalobkyňa sa s cieľom preukázať pravdivosť týchto odmietavých vyhlásení, a teda skutočnosť, že sa verejne dištancovala od
tajných rokovaní, ktorých sa zúčastnila, opiera najmä o vyhlásenie pána van den Heuij.
Svedok vysvetľuje, že žalobkyňa na stretnutí VFIG vystupovala proti protisúťažným návrhom vysloveným ostatnými členskými podnikmi
profesijného združenia, a to formou protestu. Zo svedectva však vyplýva, že dôvodom tohto protestu nebolo zásadné odmietnutie
zjavne nezákonnej dohody, ale skutočnosť, že táto dohoda
a priori
nezodpovedala súčasným hospodárskym záujmom NTG a žalobkyne.
Je však nutné konštatovať, že zo samotného znenia vyhlásenia pána van den Heuij vyplýva, že si presne nepamätá predmetné stretnutie.
Svedok uvádza, že si nepamätá ani jeho dátum, ani dĺžku moratória, o ktorom sa na tomto stretnutí rokovalo, ani či aj riaditeľ
Hydrogas protestoval proti sporným návrhom.
Vyhlásenie pána van den Heuij, uskutočnené 9. októbra 2002, sa týka len jedného stretnutia VFIG, ktoré sa konalo pred „ôsmimi
rokmi“. Vzhľadom na tento jediný časový bod a na tabuľku rekapitulujúcu súhrn stretnutí VFIG s uvedením jednotlivých účastí
členských podnikov združenia (odôvodnenie 106 Rozhodnutia), je potrebné zdôrazniť, že predmetné vyhlásenie sa môže týkať len
stretnutia 14. októbra 1994 vzhľadom na to, že NTG, podnik, ktorého je pán van den Heuij riaditeľom, sa nezúčastnil na nasledujúcom
stretnutí 18. novembra 1994.
Okrem toho, a najmä preto, sa svedecká výpoveď pána van den Heuij presne nezhoduje so žalobkyniným opisom priebehu dotknutého
stretnutia, keďže svedok nespomína postupné oznámenia určitých podnikov o náraste cien o 5 alebo 6 %, ani s výrokmi pána Nordkamp,
podľa ktorého žalobkyňa predpokladala „na rok 1995 zvýšenie cien o 5 alebo 6 %“ alebo v zásade neodmietala zvýšenie, pričom
odmietala povedať, či dôjde k zvýšeniu cien na rok 1995, a ak áno, v akom rozsahu.
Svedok uvádza, že po oznámení protisúťažných návrhov došlo k všeobecnému odmietavému vyhláseniu, o ktorom ako celku žalobkyňa
nehovorila, pričom trvá na tom, že svojimi reakciami voči každej z troch dotknutých protisúťažných iniciatív prejavila svoj
odmietavý postoj k nedovolenej koordinácii.
Z predchádzajúcich úvah však v každom prípade vyplýva, že tvrdenie žalobkyne, podľa ktorého svedecká výpoveď „pána […] van
den Heuij, ktorý sa osobne zúčastnil na oboch stretnutiach VFIG 14. októbra 1994 a 18. novembra 1994, potvrdzuje, [že žalobkyňa]
počas týchto stretnutí ostro odmietala návrhy nedovoleného kartelu“, nemôže Súd prvého stupňa prijať, pretože je jednoducho
zjavne nepravdivé.
V tomto ohľade žalobkyňa na pojednávaní pri svojom vypočutí Súdom prvého stupňa výslovne pripustila, že pán van den Heuij
sa 18. novembra 1994 nezúčastnil stretnutia VFIG. Toto zistenie je určujúcim faktorom pre posúdenie zodpovednosti žalobkyne.
Je preto dôležité pripomenúť, že Komisia pri tvrdení, že žalobkyňa sa podieľala na dohode o určení zvýšenia cien a stanovení
obdobia nesúťaženia, vychádza z jej účasti jednak na stretnutí VFIG 14. októbra 1994, ako aj na nasledujúcom stretnutí 18. novembra.
Žalobkyňa však nepredložila žiaden konkrétny a objektívny dôkaz, ktorý by preukazoval, že sa verejne dištancovala od zjavne
protisúťažného obsahu stretnutia 18. novembra 1994.
Samotné tvrdenia žalobkyne týkajúce sa pravdepodobnosti takéhoto dištancovania sa vzhľadom na postavenie krátko pôsobiaceho
a dynamického podniku na relevantnom trhu nie sú takej povahy, aby sa jej podarilo uniesť dôkazné bremeno, ktoré znáša.
Tak, ako to správne zdôrazňuje Komisia, žalobkyňa mohla mať úplný záujem na tom, aby dodávatelia plynu dodržali uzavreté dohody
a mysleli si, že sa im tiež podriadi, kým by bez toho, aby na to upozornila tieto podniky, uplatňovala o trochu nižšie ceny,
ako boli dohodnuté ceny, s cieľom zvýšiť svoje marže a svoj podiel na trhu. V tomto ohľade je potrebné pripomenúť, že skutočnosť,
že správanie dotknutých podnikov na trhu nie je v súlade s dohodnutým „pravidlami hry“ nemá podľa judikatúry v ničom dopad
na ich zodpovednosť za účasť na protisúťažnej dohode (rozsudok Súdu prvého stupňa z 15. marca 2000, Cimenteries CBR a i./Komisia,
T‑25/95, T‑26/95, T‑30/95 až T‑32/95, T‑34/95 až T‑39/95, T‑42/95 až T‑46/95, T‑48/95, T‑50/95 až T‑65/95, T‑68/95 až T‑71/95,
T‑87/95, T‑88/95, T‑103/95 a T‑104/95, Zb. s. II‑491, bod 1389).
Žalobkyňa ďalej uvádza, že nič nevylučuje, že veta „WF nebola informovaná?? Neakceptovala??“, ktorá bola uvedená v rukou písaných
poznámkach AGA, na ktoré sa v Rozhodnutí (odôvodnenia 138 a 169) odvolávala Komisia, by sa mohla týkať nie iba nákladov na
nájom a dopravu, ale aj všetkých otázok prerokovávaných na tajných rokovaniach.
Medzi písomné dôkazy predložené Komisiou skutočne patria poznámky, ktoré jej odovzdala AGA, obsahujúce tieto údaje:
„17. 10. 94
VFIG
Zvýšenie cien
Nájom 0,25 Doprava
WF nebola informovaná?? Neakceptovala??
Cena plyn vo fľašiach + 6 % + nájom a doprava
Voľné zmluvy + 4,5 %, index?
…
Moratórium: 1. december + 3 – 4 mesiace.“
Okrem skutočnosti, že dotknutý údaj sa vzťahuje na prvý bod poznámok týkajúcich sa nákladov na nájom a dopravu a nie na zvyšovanie
ceny plynu vo fľašiach, ktorého sa týka samostatný nasledujúci bod, stačí konštatovať, že dotknuté rukou písané poznámky sú
výslovne datované zo 17. októbra 1994, keď sa konalo tajné stretnutie VFIG, na ktorom sa AGA zúčastnila, teda len niekoľko
dní po 14. októbri 1994. Preto sa rukou písané poznámky a údaj uvádzaný žalobkyňou nemohli týkať druhého tajného stretnutia
18. novembra 1994.
Za týchto podmienok sa zdá, že žalobkyňa sa po tom, ako sa zúčastnila na prvom stretnutí so zjavne protisúťažnou povahou,
ktorého obsah neschvaľovala, len o čosi vyše mesiaca neskôr zúčastnila na druhom tajnom stretnutí, pričom nie je preukázané,
že sa od neho verejne dištancovala.
Táto premyslená účasť na druhom protisúťažnom stretnutí bola priamym pokračovaním prvého nedovoleného zosúladenia, ruší jej
pôvodný protest proti stretnutiu 14. októbra 1994 v prípade, ak by sa považoval za preukázaný, a postačuje na to, aby sa v rámci
celkovej analýzy správania žalobkyne v období od 14. októbra do 18. novembra 1994 zamietlo akékoľvek odvolávanie na verejné
dištancovanie v súvislosti s tajnými rokovaniami týkajúcimi sa zvýšenia cien plynov vo fľašiach a stanovenia dvojmesačného
obdobia nesúťaženia.
V tomto ohľade je potrebné pripomenúť, že pojem verejného dištancovania sa ako zložka zbavenia zodpovednosti musí byť vykladaný
zužujúco. Ak by sa žalobkyňa skutočne chcela dištancovať od tajných rokovaní, mohla dať ľahko písomne vedieť svojim konkurentom
a sekretárovi VFIG po stretnutí 14. októbra 1994, že nechce byť v žiadnom prípade považovaná za člena kartelu a zúčastňovať
sa stretnutí profesijného združenia slúžiaceho ako sprisahanecké miesto pre nedovolené zosúladenia (pozri v tomto zmysle rozsudok
Súdu prvého stupňa z 11. decembra 2003, Adriatica di Navigazione/Komisia, T‑61/99, Zb. s. II‑5349, bod 138).
Okrem toho je nad rámec už uvedeného nutné konštatovať, že Komisia sa opiera o písomné dôkazy umožňujúce dospieť k záveru,
že žalobkyňa sa skutočne zúčastnila na vyššie uvedených dohodách. Ide o rukou písané poznámky vo forme tabuliek, ktoré sú takto
definované aj Komisiou v Rozhodnutí.
Žalobkyňa vo všeobecnosti namieta proti extrémnej stručnosti týchto poznámok v snahe odoprieť im akúkoľvek dôkaznú silu. Okrem
uvedenia niektorých osobitných výhrad v súvislosti s jedným alebo druhým dokumentom tvrdí, že rukou písané poznámky nemožno
v žiadnom prípade považovať za úplný protokol z dotknutých stretnutí.
V tomto ohľade je potrebné pripomenúť, že keďže zákaz zúčastňovať sa na protisúťažných postupoch a dohodách, ako aj sankcie,
ktoré môžu byť porušiteľom uložené, je všeobecne známy, je bežné, že činnosti, ktoré sú obsahom týchto postupov a dohôd, sa
uskutočňujú ilegálne, že stretnutia sa uskutočňujú tajne, najčastejšie v treťom štáte, a že dokumentácia vzťahujúca sa na
ne je obmedzená na minimum. Ak aj Komisia objaví dôkazy výslovne preukazujúce nezákonný vzťah medzi hospodárskymi subjektmi,
akými sú zápisnice zo stretnutia, tieto sú obyčajne len zlomkovité a nesúrodé do tej miery, že je často nutné rekonštruovať
niektoré detaily prostredníctvom dedukcií (rozsudok Aalborg Portland a i./Komisia, už citovaný v bode 76 vyššie, body 55 a 56).
Vo väčšine prípadov sa existencia protisúťažného postupu alebo dohody musí vyvodiť z určitého množstva zhôd okolností a znakov,
ktoré posudzované ako celok môžu v prípade neexistencie iného koherentného vysvetlenia predstavovať dôkaz porušenia pravidiel
hospodárskej súťaže (rozsudok Aalborg Portland a i./Komisia, už citovaný v bode 76 vyššie, bod 57).
V prejednávanej veci je preukázané, že k tajným rokovaniam došlo popri stretnutiach VFIG 14. októbra a 18. novembra 1994 a že
nemohli viesť a zjavne ani neviedli k vyhotoveniu oficiálnych doslovných zápisníc. Z tohto dôvodu nemožno uvažovať o zamietnutí
rukou písaných poznámok, na ktoré sa odvoláva Komisia len z dôvodu ich stručnosti.
Okrem toho výhrady žalobkyne týkajúce sa nemožnosti priradiť dve tabuľky k jednému či druhému stretnutiu VFIG a ich údajná
nesúdržnosť nebránia konkrétnemu preskúmaniu dotknutých dokumentov.
Na jednej strane je tabuľka č. 1 odovzdaná AGA, označená dátumom 21. november 1994, a zároveň obsahuje skratky mien siedmich
podnikov vrátane AGA, ktoré sa skutočne zúčastnili stretnutia VFIG 18. novembra 1994 (odôvodnenie 140 Rozhodnutia). Tabuľka
č. 2 bola zaistená u Air Products, ktorá vyhlásila, že by sa mohla vzťahovať na už uvedené stretnutie (odôvodnenie 141 Rozhodnutia).
Okrem toho táto tabuľka č. 2 obsahuje rovnaký zoznam podnikov, ako bol zoznam uvedený v tabuľke č. 1, ako aj podobné údaje
týkajúce sa zvýšení cien plynov vo fľašiach, dopravy a nájmu.
Ešte je potrebné pripomenúť, že stretnutie VFIG 18. novembra 1994 je druhým a posledným stretnutím protisúťažnej povahy, na
ktorom sa žalobkyňa spolu s veľkými podnikmi zúčastnila, a že tajné rokovania ďalej pokračovali v inom rámci.
Na druhej strane tabuľka č. 1 obsahuje tento údaj „WF 5 – 6 % na všetky výrobky 1/1‑95“, kým tabuľka č. 2 uvádza „W/F 6 %“
v stĺpci nazvanom „Výrobok“. Ako správne zdôraznila Komisia, ak aj vyššie uvedené údaje presne nesúhlasia, sú prinajmenšom
úplne zlučiteľné a potvrdzujú účasť žalobkyne na náraste cien určenom na január 1995 v rozmedzí 5 až 6 %.
Tabuľka č. 1 ďalej vo vrchnej časti strany obsahuje údaj „Moratórium: 1. 12. – 31. 1. 95“, ktorého osobitnú povahu možno vysvetliť
len tým, že sa týka všetkých podnikov uvedených v tejto tabuľke. V tabuľke č. 2 sa nachádza údaj „W/F… 2 ms“, ktorý so všetkou
pravdepodobnosťou vyjadruje obdobie dvoch mesiacov nesúťaženia, ktoré bolo dohodnuté podnikmi zapojenými do kartelu. Na doplnenie
je potrebné poznamenať, že otázka moratória bola už prerokovaná na stretnutí 14. októbra 1994, ako jasne vyplýva z rukou písaných
poznámok AGA uvedených v bode 99 vyššie.
Okrem toho je osobitne významné, že Hydrogas, malý subjekt uvedený vo vyhlásení pána van den Heuij, ktorého účasť na stretnutiach
VFIG 14. októbra a 18. novembra 1994 je preukázaná, na rozdiel do žalobkyne nijako nefiguruje v spomínaných tabuľkách.
Z predchádzajúcich úvah vyplýva, že žalobkyňa neuniesla dôkaz verejného dištancovania, na ktoré sa odvolávala, a že Komisia
po právnej stránke dostatočne preukázala, že žalobkyňa sa podieľala na dohodách o určení zvýšenia cien od októbra 1994 do
decembra 1995 a na stanovení obdobia nesúťaženia od októbra 1994 do januára 1995.
–       O určení minimálnych cien pre odberateľov malých množstiev plynu vo fľašiach
Úvodom treba poznamenať, že z Rozhodnutia (odôvodnenie 352) vyplýva, že Komisia sa domnieva, že správanie rôznych podnikov
zapojených do kartelu predstavuje jedinečné a pretrvávajúce porušenie, ktoré sa postupne konkretizovalo prostredníctvom dohôd
a/alebo zosúladených postupov.
Preto článok 1 Rozhodnutia uvádza, že dotknuté podniky, vrátane žalobkyne, „svojou účasťou na trvajúcich dohodách a/alebo
zosúladených postupoch v odvetví priemyselných a medicínskych plynov v Holandsku porušili článok 81 ods.1 ES“.
Osobitne v súvislosti so žalobkyňou sa Komisia domnieva, že sa na tomto porušení zúčastnila prostredníctvom svojho vlastného
protisúťažného správania, a to najmä určením minimálnych cien pre odberateľov malých množstiev plynu vo fľašiach. Zodpovednosť
žalobkyne je v tomto ohľade, vzhľadom na opravu Rozhodnutia, ku ktorej došlo 9. apríla 2003, založená na jej účasti na jedinom
stretnutí 14. októbra 1994.
Po tom, ako Komisia v oznámení o výhradách uviedla, že „stále nie je jasné, či v roku 1994 naozaj došlo k uzavretiu dohody
o minimálnych cenách“, v odôvodnení č. 205 Rozhodnutia upresnila, že na stretnutiach VFIG od marca do októbra 1994 boli rozmedzia
cien a minimálnych cien plynov vo fľašiach, ktoré sa mali uplatňovať na malých zákazníkov „prerokovávané s cieľom dosiahnutia
dohody“ prinajmenšom žalobkyňou, Messer, Air Liquide, Hoek Loos a Air Products. Rovnako sa v odôvodnení č. 341 Rozhodnutia
uvádza, že „Hoek Loos, AGA, Air Products, Air Liquide a Messer“ sa dohodli na minimálnych cenách plynov vo fľašiach dodávaných
malým zákazníkom na roky „1995, 1996 a 1997“.
Z predchádzajúcich úvah vyplýva, že Komisia žalobkyni vytýka jej účasť na zosúladenom postupe týkajúcom sa určenia minimálnych
cien pre odberateľov malých množstiev plynu vo fľašiach.
V tomto štádiu je potrebné pripomenúť, že pojem „zosúladený postup“ predstavuje formu koordinácie medzi podnikmi, ktorá bez
toho, aby dospeli k uskutočneniu dohody v pravom slova zmysle, vedome nahrádzajú riziká hospodárskej súťaže praktickou spoluprácou
medzi sebou (rozsudok Súdneho dvora zo 14. júla 1972, ICI/Komisia, 48/69, Zb. s. 619, bod 64). Kritériá koordinácie a spolupráce
zďaleka nevyžadujú vyhotovenie skutočného „plánu“, ale je potrebné ich chápať vo svetle koncepcie vlastnej ustanoveniam Zmluvy
týkajúcim sa hospodárskej súťaže, podľa ktorej si každý hospodársky subjekt musí sám určiť politiku, ktorú zamýšľa uskutočňovať
na spoločnom trhu. Ak aj táto požiadavka samostatnosti nevylučuje právo hospodárskych subjektov rozumne sa prispôsobiť zistenému
alebo očakávanému správaniu svojich konkurentov, nepochybne je v príkrom rozpore s akýmkoľvek nadviazaním priameho alebo nepriameho
kontaktu medzi takýmito subjektmi, ktorý by mal za cieľ alebo následok buď ovplyvniť správanie súčasného alebo potenciálneho
konkurenta na trhu, alebo oboznámenie takéhoto konkurenta s vlastným správaním na trhu, o ktorom bolo rozhodnuté alebo ktoré
sa predpokladá (rozsudok Súdneho dvora zo 16. decembra 1975, Suiker Unie a i./Komisia, 40/73 až 48/73, 50/73, 54/73 až 56/73,
111/73, 113/73 a 114/73, Zb. s. 1663, body 173 a 174; rozsudok Súdu prvého stupňa z 20. apríla 1999, Limburgse Vinyl Maatschappij
a i./Komisia, T‑305/94 až T‑307/94, T‑313/94 až T‑316/94, T‑318/94, T‑325/94, T‑328/94, T‑329/94 a T‑335/94, Zb. s. II‑931,
bod 720).
Žalobkyňa rovnako ako v prípade protisúťažného konania, ktoré jej Komisia vytýka, spochybňuje aj svoju zodpovednosť trvajúc
na tom, že sa verejne dištancovala od tajných diskusií týkajúcich sa určenia minimálnych cien pre odberateľov malých množstiev
plynu vo fľašiach.
V tomto ohľade vyplýva jednak z písomných vyjadrení žalobkyne, ako aj zo svedectva pána Nordkamp, zástupcu žalobkyne na stretnutiach
VFIG, že tento sa nevyjadril k otázke určenia minimálnych cien pre odberateľov malých množstiev plynov vo fľašiach v čase,
keď bola predložená na stretnutí 14. októbra 1994.
Mlčanie subjektu vo vzťahu ku konkrétnej otázke týkajúcej sa cenovej politiky na stretnutí, na ktorom dochádza k nedovolenému
zosúladeniu, nemožno zamieňať s vyjadrením nemenného a jasného nesúhlasu. Podľa judikatúry práve naopak tiché schválenie nezákonnej
iniciatívy, bez verejného dištancovania sa od jej obsahu alebo bez jej oznámenia úradom, vedie k podpore pokračovania v porušovaní
a sťažuje jeho odhalenie. Takáto podpora predstavuje pasívny spôsob účasti na porušení, a teda je spôsobilá založiť zodpovednosť
podniku (pozri v tomto zmysle rozsudok Aalborg Portland a i./Komisia, už citovaný v bode 76 vyššie, bod 84).
Samotné nepresné spomienky pána van den Heuij, uvedené v svedeckom vyhlásení vyžiadanom a uskutočnenom krátko pred podaním
tejto žaloby, ktoré sa presne nezhodujú s vyhláseniami samotnej žalobkyne, nemôžu vyvrátiť predchádzajúci záver. Navyše by
sa z vyhlásenia pána van den Heuij mohlo dať vyvodiť, že malé subjekty, vrátane žalobkyne, protestovali proti oznámeniu nezákonných
návrhov ostatných podnikov predtým, ako došlo k začatiu konkrétnych rokovaní o každom z uvedených návrhov, a že každý podnik
vyjadril svoje stanovisko, čo bol aj prípad žalobkyne za okolností osobitne upresnených v článku 123 vyššie v súvislosti s určením
minimálnych cien pre odberateľov malých množstiev plynov vo fľašiach.
Toto správanie žalobkyne nemožno analyzovať ako nemenný a jasný prejav nesúhlasu, ktorý by mohol naplniť pojem verejného dištancovania,
tak ako je vyžadované a reštriktívne vykladané judikatúrou.
Navyše je potrebné zdôrazniť, že Komisia v Rozhodnutí uvádza, že podľa vysvetlení poskytnutých AGA a potvrdených údajom uvedeným
v písomných poznámkach zaistených u AGA, rozmedzia cien pre maloodberateľov plynov vo fľašiach boli prezentované Hoek Loos
popri stretnutí VFIG v októbri 1994. Okrem toho – a predovšetkým – sa u žalobkyne v spise označenom údajom „VFIG 1995“ našiel
dokument datovaný z októbra 1994 a nazvaný „Sadzobník pre maloodberateľov ‚fľaše‘“ obsahujúci práve vytlačený sadzobník minimálnych
cien. Ten istý dokument sa našiel v priestoroch Messer a Air Liquide (odôvodnenia č. 207 a 208 Rozhodnutia).
Žalobkyňa len upresnila, že je celkom možné, že tento dokument jej bol daný na stretnutí 14. októbra 1994, ale jeho držba
nedokazuje jej účasť na dohode o minimálnych cenách, dokonca ani to, že došlo v tejto súvislosti k rokovaniu.
Pravdou však ostáva, že žalobkyňa sa zúčastnila stretnutia 14. októbra 1994, a tiež, ako to zdôrazňuje Komisia, nie je o nič
prekvapivejšie, že na rozdiel od nárastu cien a stanovenia moratória nedošlo k uvedeniu žiadneho osobitného údaju v súvislosti
so žalobkyňou alebo iným podnikom, keďže na tomto stretnutí došlo k rozdaniu cenníkov. Ponechanie si takéhoto dokumentu žalobkyňou
nemožno zlúčiť s tvrdením o verejnom dištancovaní a z neho nutne vyplývajúcom samostatnom stanovení obchodnej politiky na
relevantnom trhu, tak ako to vyžaduje judikatúra od všetkých hospodárskych subjektov (pozri rozsudok Komisia/Anic Partecipazioni,
už citovaný v bode 58 vyššie, bod 116 a v ňom citovaná judikatúra).
Rovnako, ak aj nemožno priamo vyvrátiť tvrdenie žalobkyne o verejnom dištancovaní, ako tomu bolo v prípade jej prvých dvoch
konaní vytýkaných Komisiou, jej účasť na druhom tajnom stretnutí 18. novembra 1994 svedčí o jej protisúťažných pohnútkach
a spätne odporuje tvrdeniu o verejnom dištancovaní vo vzťahu k tajným rokovaniam na stretnutí 14. októbra 1994.
Samotné konštatovanie, že žalobkyňa nepredložila dôkaz o verejnom dištancovaní, však nestačí na to, aby sa dospelo k záveru,
že žalobkyňa je zodpovedná za porušenie.
V rozsudku vyhlásenom v odvolacom konaní vo veci Komisia/Anic Partecipazioni, už citovanom v bode 58 vyššie, Súdny dvor upresnil,
že ako vyplýva zo samotného znenia článku 81 ods. 1 ES, pojem zosúladený postup znamená okrem zosúladenia medzi podnikmi aj
správanie na trhu, ktoré je dôsledkom tohto zosúladenia, a existenciu príčinnej súvislosti medzi týmito dvoma skutočnosťami
(bod 118). Súdny dvor taktiež rozhodol, že pokiaľ nie je preukázaný opak, čo prináleží dotknutému hospodárskemu subjektu,
platí domnienka, že podniky zúčastňujúce sa na zosúladení, ktoré ostávajú činné na trhu, zohľadňujú pri stanovovaní svojho
správania na trhu informácie, ktoré si vymenili so svojimi konkurentmi (rozsudok Komisia/Anic Partecipazioni, už citovaný
v bode 58 vyššie, bod 121).
Keďže žalobkyňa mala v prejednávanej veci preukázať opak, čo sa jej však nepodarilo, je potrebné domnievať sa, že po stretnutí
14. októbra 1994 ostala činnou na relevantnom trhu a pri stanovení svojho správania na tomto trhu zohľadnila nedovolené zosúladenie,
ktorého sa zúčastnila na tomto stretnutí, (rozsudok Komisia/Anic Partecipazioni, už citovaný v bode 58 vyššie, body 119 a 121).
Z predchádzajúcich úvah vyplýva, že Komisia po právnej stránke dostatočne preukázala, že žalobkyňa sa zúčastnila na zosúladenom
postupe týkajúcom sa určenia minimálnych cien pre odberateľov malých množstiev plynu vo fľašiach.
O dĺžke porušenia
Na úvod je potrebné zdôrazniť, že konečné posúdenie dĺžky porušenia pripisovaného žalobkyni Komisiou je obsiahnuté v článku
1 Rozhodnutia v znení, ktoré vyplýva z opravného rozhodnutia z 9. apríla 2003, podľa ktorého sa obdobie porušenia začalo v októbri
1994 a skončilo v decembri 1995.
Vzhľadom na opravu Rozhodnutia Komisiou sa výhrada žalobkyne založená na nesprávnosti začiatku plynutia obdobia porušenia,
ktorý je uvedený v článku 1 Rozhodnutia, stala bezpredmetnou.
Na pojednávaní žalobkyňa poukazovala na skutočnosť, že článok 1 Rozhodnutia nesprávne uvádzal mesiac december 1995 ako koniec
obdobia porušenia, vzhľadom na to, že po stretnutí VFIG 18. novembra 1994 sa žalobkyňa už žiadneho iného tajného stretnutia
nezúčastnila.
Aj keby táto nová výhrada mohla byť považovaná za prípustnú, Súd prvého stupňa by jej nemohol vyhovieť. V tomto ohľade je
potrebné pripomenúť, že Komisia najmä po právnej stránke dostatočne preukázala, že žalobkyňa sa podieľala na dohode so zjavne
protisúťažným obsahom, konkrétne na určení zvýšenia cien na rok 1995. Na vypočítanie dĺžky trvania porušenia, ktorého cieľ
obmedzuje hospodársku súťaž, stačí len určiť obdobie, počas ktorého táto dohoda existovala, teda obdobie, ktoré uplynulo medzi
dňom jej podpísania a dňom, ku ktorému bola ukončená (rozsudok Súdu prvého stupňa z 27. júla 2005, Brasserie nationale/Komisia,
T‑49/02 až T‑51/02, Zb. s. II‑3033, bod 185).
Žalobkyňa po právnej stránke dostatočne nepreukázala, že ukončila svoju účasť na dohode predčasne, to znamená pred decembrom
1995 tým, že by na relevantnom trhu znovu začala konať ako lojálny a nezávislý konkurent. Okrem toho treba uviesť, že žalobkyňa
nevystúpila z kartelu s tým, aby ho oznámila Komisii (rozsudok Súdu prvého stupňa z 29. novembra 2005, Union Pigments/Komisia,
T‑62/02, Zb. s. II‑5057, bod 42).
O porušení zásady rovnosti zaobchádzania
Žalobkyňa trvá na tom, že Komisia v rámci posudzovania účasti malých hospodárskych subjektov porušila zásadu rovnosti zaobchádzania,
a to tým, že dospela k záveru, že len sama žalobkyňa porušila zákaz kartelu na rozdiel od NTG a Hydrogas, ktoré sa však tiež
zúčastnili viacerých stretnutí, ktoré sa mali týkať nedovolených dohôd.
V tomto ohľade stačí pripomenúť, že v prípade, ak podnik svojím správaním porušil článok 81 ods.1 ES, nemôže sa vyhnúť akejkoľvek
sankcii z dôvodu, že inému hospodárskemu subjektu nebola uložená pokuta, aj keď súd Spoločenstva nepojednáva o situácii takéhoto
hospodárskeho subjektu (rozsudok Súdneho dvora z 31. marca 1993, Ahlström Osakeyhtiö a i./Komisia, C‑89/85, C‑104/85, C‑114/85,
C‑116/85, C‑117/85 a C‑125/85 až C‑129/85, Zb. s. I‑1307, bod 197, a rozsudok Súdu prvého stupňa zo 14. júla 1994, Parker
Pen/Komisia, T‑77/92, Zb. s. II‑549, bod 86).
Z tohto dôvodu sa argumentácia žalobkyne založená na tom, že ostatným podnikom v údajne podobnej situácii nebola uložená pokuta,
musí zamietnuť.

O návrhu na zníženie výšky pokuty

Tvrdenia účastníkov konania
Žalobkyňa po prvé uvádza, že krátkosť dĺžky porušenia musí mať za následok zníženie výšky pokuty.
Na pojednávaní žalobkyňa uviedla, že zníženie pokuty o 20 000 eur, ku ktorému došlo v nadväznosti na opravné rozhodnutie z 9. apríla
2003, nebolo ani odôvodnené, ani dostatočné.
Po druhé žalobkyňa trvá na tom, že Komisia pri určovaní výšky pokuty, ktorú jej uložila, porušila zásady proporcionality a rovnosti
zaobchádzania.
V tomto ohľade žalobkyňa odkazuje na rozdiely, ktoré ju umožňujú odlíšiť od ostatných hospodárskych subjektov, na ktoré sa
Rozhodnutie vzťahuje, konkrétne na existenciu dynamického správania na relevantnom trhu, ktoré Komisia a jeden zo subjektov
uznali, neskoré pristúpenie do VFIG v júli 1994, ktoré vysvetľuje, že sa nezúčastnila trinástich stretnutí tohto združenia,
ktoré sa konali od roku 1989 do septembra 1994, nesúhlas s protisúťažnými dohodami na stretnutiach 14. októbra a 18. novembra
1994, neúčasť na tajných stretnutiach, ku ktorým došlo po novembri 1994 v Brede a v Barendrechte medzi veľkými subjektmi trhu,
nízky trhový podiel vo výške 1,5 %, pričom ostatné subjekty majú v porovnaní s ňou minimálne dvojnásobný význam na trhu, krátkosť
obdobia účasti na nedovolenom správaní a neúčasť na dohodách týkajúcich sa iných obchodným podmienok, ako sú ceny.
Vzhľadom na tieto rozdiely a vzhľadom na percentuálny podiel na obrate v odvetví priemyselných plynov je žalobkyňa sankcionovaná
vážnejšie ako ostatné podniky, ktorých sa Rozhodnutie týka.
Žalobkyňa tvrdí, že ak sú pokuty určované vo vzťahu k celosvetovému obratu podnikov pôsobiacich oblasti priemyselných plynov
v Holandsku v roku 1996, je konečný výsledok neproporcionálny. V takom prípade by pokuta uložená žalobkyni predstavovala 13,6 %
jej obratu, oproti len 2,2 % v prípade Hoek Loos a 7,5 % v prípade AGA. Ak by pokuty aj boli určené v závislosti od obratu
stanoveného pre rok 1996 na trhu s priemyselnými plynmi v Holandsku, zdá sa, okrem iného, že pokuta uložená žalobkyni je proporcionálne
porovnateľná s pokutami uloženými iným podnikom, aj keď účasť žalobkyne na karteli nemožno v žiadnom prípade porovnávať s účasťou
ostatných podnikov. Žalobkyňa zdôrazňuje, že pokuta uložená AGA je približne deväťkrát vyššia ako pokuta uložená jej, kým
trhový podiel AGA (27,4 %) je 18 ráz vyšší ako jej trhový podiel (1,5 %).
Tieto čísla podľa žalobkyne ukazujú, že subjektom, ktoré majú v karteli najdôležitejšiu úlohu a najväčšiu schopnosť škodiť
hospodárskej súťaži na relevantnom trhu, boli uložené, pri zohľadnení vzájomných pomerov, najnižšie pokuty. Žalobkyňa, ktorá
nemala žiadnu úlohu, prípadne len extrémne obmedzenú úlohu, a ktorá mala len veľmi malý trhový podiel, bola sankcionovaná
prísnejšie ako vodcovia kartelu.
Komisia po tom, ako pripomenula, že má pri určovaní výšky pokút vo veciach týkajúcich sa kartelov diskrečnú právomoc, uvádza,
že výška pokuty uloženej žalobkyni je úplne primeraná, a namieta proti akémukoľvek porušeniu zásady rovnosti zaobchádzania.

Posúdenie Súdom prvého stupňa
Na úvod je potrebné pripomenúť, že pri stanovení sumy každej pokuty disponuje Komisia voľnou úvahou a nie je na tento účel
povinná použiť presný matematický vzorec (rozsudok Súdneho dvora zo 16. novembra 2000, Mo och Domsjö/Komisia, C‑283/98 P,
Zb. s. I‑9855, bod 47; rozsudky Súdu prvého stupňa zo 6. apríla 1995, Martinelli/Komisia, T‑150/89, Zb. s. II‑1165, bod 59,
a z 14. mája 1998, Mo och Domsjö/Komisia, T‑352/94, Zb. s. II‑1989, bod 268). Jej úvaha sa však musí uskutočniť v súlade s právom
Spoločenstva, ktoré nezahŕňa len ustanovenia Zmluvy, ale aj všeobecné právne zásady (pozri v tomto zmysle rozsudok Súdneho
dvora z 25. júla 2002, Unión de Pequeños Agricultores/Rada, C‑50/00 P, Zb. s. I‑6677, bod 38).
V tomto ohľade je podľa ustálenej judikatúry zásada rovnosti zaobchádzania porušená iba vtedy, ak sa s porovnateľnými situáciami
zaobchádza rozdielne, alebo ak sa s rozdielnymi situáciami zaobchádza rovnako, ak takéto zaobchádzanie nie je objektívne odôvodnené
(rozsudky Súdneho dvora z 13. decembra 1984, Sermide, 106/83, Zb. s. 4209, bod 28, a z 28. júna 1990, Hoche, C‑174/89, Zb.
s. I‑2681, bod 25; rozsudok Súdu prvého stupňa zo 14. mája 1998, BPB de Eendracht/Komisia, T‑311/94, Zb. s. II‑1129, bod 309).
Je takisto potrebné konštatovať, že posúdenie primeranosti uloženej pokuty vo vzťahu k závažnosti a dĺžke trvania porušenia,
čo sú kritériá uvedené v článku 15 ods. 2 nariadenia č. 17, spadá do neobmedzenej právomoci zverenej Súdu prvého stupňa podľa
článku 17 rovnakého nariadenia.
V prejednávanej veci je nepochybné, že Komisia stanovila výšku pokuty uloženej žalobcovi v súlade so všeobecnou metódou, ktorá
vyplýva z jej usmernení.
Usmernenia v bode 1 prvom odseku stanovujú, že pri stanovovaní súm pokút bude základná čiastka určená podľa závažnosti a dĺžky
trvania porušovania, čo sú jediné kritériá uvedené v článku 15 ods. 2 nariadenia č. 17. Komisia v bode 5 písm. a) usmernení
vo všeobecných poznámkach tiež upresňuje, že „konečná výška pokuty vypočítaná podľa tejto metódy (základná výška zvýšená alebo
znížená na percentuálnom základe) nesmie v žiadnom prípade prekročiť 10 % celosvetového obratu daných podnikov, ako je to
ustanovené v článku 15 ods. 2 nariadenia č. 17“. Usmernenia teda nejdú nad právny rámec sankcií, ako je definovaný v tomto
ustanovení (rozsudok Súdneho dvora z 28. júna 2005, Dansk Rørindustri a i./Komisia, už citovaný v bode 75 vyššie, body 250
a 252).
O dĺžke porušenia
Usmernenia v súvislosti s koeficientom dĺžky porušenia rozlišujú medzi krátkodobými porušeniami (vo všeobecnosti v dĺžke trvania
kratšej ako jeden rok), pre ktoré sa výška pokuty stanovená podľa závažnosti nemôže zvyšovať, strednodobé porušenia (vo všeobecnosti
v dĺžke trvania od jedného do piatich rokov), pre ktoré sa výška pokuty môže zvýšiť o 50 %, a dlhodobé porušenia (vo všeobecnosti
v dĺžke trvania viac ako päť rokov), pre ktoré táto výška pokuty môže byť zvýšená o 10 % za každý rok (bod 1 B prvý odsek
prvá a tretia zarážka).
Ak je teda zvýšenie, ktoré môže byť maximálne vo výške 50 %, stanovené pre strednodobé porušenia, bod 1 B usmernení neurčuje
automatické zvýšenie o určité percento za rok, ale necháva v tomto ohľade Komisii určitý priestor pre voľnú úvahu (rozsudok
Súdu prvého stupňa z 9. júla 2003, Cheil Jedang/Komisia, T‑220/00, Zb. s. II‑2473, bod 134).
Tak ako bolo uvedené vyššie, Komisia sa pôvodne nesprávne domnievala, že k porušeniu spôsobenému žalobkyňou došlo v období
od marca 1994 do decembra 1995, čo ju viedlo k označeniu tohto porušenia ako strednodobého (odôvodnenie č. 434 Rozhodnutia).
Zmena Rozhodnutia, ku ktorej došlo 9. apríla 2003, umožnila opraviť jeho článok 1 v časti týkajúcej sa dĺžky porušenia vytýkaného
žalobkyni. Komisia vo svojom opravnom rozhodnutí jasne vysvetľuje, že počiatočná výška pokuty 0,45 milióna eur bola najskôr
zvýšená o 15 % z dôvodu dĺžky porušenia, pričom toto zvýšenie bolo vzhľadom na presun začiatku porušenia na október 1994 následne
znížené na 10 %.
Porušenie, ktorého sa dopustila žalobkyňa, od tohto okamihu správne zahŕňalo obdobie od októbra 1994 do decembra 1995, teda
o niečo viac ako jeden rok, označenie tohto porušenia ako strednodobého ostáva primerané, a Komisia teda uplatniac usmernenia
správne pristúpila k zvýšeniu pokuty o 10 %. Žalobkyňa nepredložila žiaden dôkaz, ktorý by mohol viesť k záveru, že Komisia
sa v tomto ohľade dopustila nesprávneho posúdenia a že vykonané zvýšenie by malo byť nižšie ako 10 %.
Z toho vyplýva, že výhrada založená na údajnej neodôvodnenosti a nedostatočnosti zníženia výšky pokuty, ktoré v opravnom rozhodnutí
uskutočnila Komisia, sa musí zamietnuť.
O údajne diskriminačnej a/alebo neprimeranej povahe pokuty uloženej žalobkyni
Je potrené zdôrazniť, že pri stanovovaní východiskovej sumy pokút, určenej v závislosti od závažnosti porušovania, prišla
Komisia k záveru, že bez ohľadu na skutočnosť, že dotknuté podniky sa podieľali na cenovom karteli, musí byť uvedené porušovanie
klasifikované len ako vážne, s ohľadom na obmedzený zemepisný rozsah trhu a skutočnosť, že dotknuté odvetvie má priemerný
ekonomický význam (odôvodnenia č. 423 a 428 Rozhodnutia).
S cieľom zohľadniť špecifický význam protiprávneho konania každého podniku zapojeného do kartelu, a teda jeho skutočný účinok
na hospodársku súťaž, Komisia rozdelila dotknuté podniky do štyroch kategórií podľa ich relatívneho významu na relevantnom
trhu. Na tento účel Komisia považovala za vhodné použiť ako základ pre porovnanie relatívneho významu podnikov na relevantnom
trhu obrat uskutočnený na uvedenom trhu v roku 1996 (odôvodnenia č. 429 až 432 Rozhodnutia).
V dôsledku toho boli spoločnosti Hoek Loos a AGA Gas, považované za dva zďaleka najdôležitejšie subjekty na relevantnom trhu,
zaradené do prvej kategórie. Air Products a Air Liquide, ktoré sú priemernými subjektmi na tomto trhu, boli zaradené do druhej
kategórie. Messer a BOC, ktorých význam na predmetnom trhu je označený ako „výrazne menší“, boli zaradené do tretej kategórie.
V štvrtej kategórii sa nachádza žalobkyňa, ktorá má na tomto trhu len veľmi malý podiel (odôvodnenie č. 431 Rozhodnutia).
Na základe vyššie uvedených úvah Komisia stanovila pre Hoek Loos a AGA Gas rovnakú počiatočnú výšku pokuty, a to 10 miliónov
eur, oproti 2,6 milióna eur pre Air Products a Air Liquide, 1,2 milióna eur pre Messer a BOC a 0,45 milióna eur pre žalobkyňu.
Pokiaľ ide o dĺžku trvania porušovania, Komisia prišla k záveru, že porušovanie bolo strednodobé (od jedného do štyroch rokov)
u všetkých dotknutých podnikov, pričom Hoek Loos, AGA Gas, Air Products, Air Liquide a Messer porušovali článok 81 ods. 1 ES
od septembra 1993 do decembra 1997, BOC od júna 1994 do decembra 1995 a žalobkyňa od októbra 1994 do decembra 1995, v nadväznosti
na opravu Rozhodnutia, ku ktorej došlo 9. apríla 2003. Počiatočná výška pokuty žalobkyne pôvodne zvýšená o 15 % ostala zachovaná
a na základe odôvodnenia č. 9 rozhodnutia z 9. apríla 2003 bola v konečnom dôsledku zvýšená o 10 % z dôvodu dĺžky porušenia.
Základná výška pokuty určená v závislosti od závažnosti a dĺžky trvania porušenia bola teda stanovená na 14 miliónov eur pre
Hoek Loos a AGA Gas, 3,64 milióna eur pre Air Products a Air Liquide, 1,68 milióna eur pre Messer, 1,38 milióna eur pre BOC
a 0,51 milióna eur, respektíve v nadväznosti na opravu 0,49 milióna eur pre žalobkyňu.
Komisia sa domnieva, že žalobkyňa mala pri porušeniach len pasívnu úlohu a nepodieľala sa na všetkých ich aspektoch a že tieto
poľahčujúce okolnosti odôvodňujú zníženie základnej výšky uloženej pokuty o 15 %, čo vedie k jej zníženiu na 0,43 milióna
eur (odôvodnenie č. 442 Rozhodnutia) a následne na 0,41 milióna eur v nadväznosti na opravné rozhodnutie z 9. apríla 2003.
Na druhej strane však žalobkyni pokuta nebola nijako znížená na základe oznámenia o spolupráci.
Z predchádzajúcich úvah vyplýva, že Komisia plne zohľadnila osobitosti postavenia žalobkyne, ktoré ju odlišujú od ostatných
podnikov, ktorým je Rozhodnutie určené, či už ide o dĺžku obdobia porušenia, pasívnu úlohu žalobkyne, alebo jej malý podiel
na trhu, a ktoré vysvetľujú, že žalobkyni bola uložená najnižšia z pokút uložených Komisiou v Rozhodnutí.
Tvrdenie o situácii odlišujúcej sa od situácie ostatných podnikov zapojených do kartelu, vychádzajúc z údajne prejaveného
nesúhlasu s protisúťažnými dohodami v spojení s existenciou dynamického správania na relevantnom trhu, nepatrí do diskusie
o určení výšky pokuty, ale do diskusie o existencii porušenia.
Žalobkyňa však trvá na tom, že konečná výška uloženej pokuty nie je proporcionálna k jej malému podielu na trhu a k jej obratu,
či už svetovému alebo obratu na dotknutom trhu, a že tým bola prísnejšie sankcionovaná ako väčšie podniky majúce úlohu vodcov
kartelu.
Najskôr je potrebné pripomenúť, že Komisia nie je pri určovaní výšky pokút v závislosti od závažnosti a dĺžky trvania daného
porušenia povinná zaistiť v prípade, ak sú pokuty uložené viacerým podnikom zúčastneným na tom istom porušení, aby ňou vypočítané
konečné sumy pokút udelených podnikom odrážali všetky rozdiely medzi podnikmi, pokiaľ ide o ich celkový alebo relevantný obrat
(rozsudok Dansk Rørindustri a i./Komisia, už citovaný v bode 75 vyššie, bod 312).
V tomto ohľade je namieste spresniť, že článok 15 ods. 2 nariadenia č. 17 nevyžaduje ani to, aby v prípade, ak sa ukladajú
pokuty viacerým podnikom zapojeným do toho istého porušenia, suma pokuty, ktorá je uložená podniku malej alebo strednej veľkosti,
nebola v percentách obratu vyššia ako suma pokút uložených väčším podnikom. Z tohto ustanovenia totiž vyplýva, že tak pri
podnikoch malej alebo strednej veľkosti, ako aj pri veľkých podnikoch sa pri stanovení sumy pokuty posudzuje závažnosť a dĺžka
trvania porušenia. Pokiaľ Komisia uloží podnikom zapojeným do toho istého porušenia pokuty, ktoré sú pre každý z nich zdôvodnené
v pomere k závažnosti a dĺžke trvania porušenia, nemožno jej vytýkať, že pre niektoré z nich je suma pokuty v pomere k obratu
vyššia ako pre iné podniky (rozsudok Súdu prvého stupňa z 20. marca 2002, Dansk Rørindustri/Komisia, T‑21/99, Zb. s. II‑1681,
bod 203).
V tomto ohľade je potrebné zdôrazniť, že konečná výška pokút je len výsledkom série výpočtov uskutočnených Komisiou podľa
usmernení, prípadne podľa oznámenia o spolupráci.
Posúdenia dĺžky porušenia, priťažujúcich alebo poľahčujúcich okolností a stupňa spolupráce podniku zapojeného do kartelu Komisiou
závisia od individuálneho správania predmetného podniku a nie od jeho podielu na trhu alebo od jeho obratu.
Za týchto podmienok nepredstavuje konečná suma pokuty
a priori
vhodný prvok na určenie prípadnej neprimeranosti pokuty s ohľadom na význam podnikov zapojených do kartelu.
Naopak, východisková suma pokuty predstavuje v prejednávanej veci relevantný údaj na posúdenie prípadnej neprimeranosti pokuty
s ohľadom na význam účastníkov kartelu.
Komisia v rozhodnutí určila pre žalobkyňu počiatočnú výšku pokuty stanovenú v závislosti od závažnosti porušenia na 0,45 milióna
eur.
Ako už bolo uvedené, Komisia v Rozhodnutí na účely zohľadnenia špecifického významu protiprávneho správania jednotlivých podnikov
zapojených do kartelu, a teda jeho skutočného účinku na hospodársku súťaž, zoradila dotknuté podniky do štyroch kategórií
práve v závislosti od ich významu na relevantnom trhu. Žalobkyňa bola zaradená do poslednej kategórie.
Komisia v tejto súvislosti odkazuje na číselné údaje uvedené v treťom riadku tabuľky 1, ktorá sa nachádza v odôvodnení č. 75
Rozhodnutia:
Podniky
Celkový obrat adresátov rozhodnutia v roku 2001 (v eurách)
Obrat v odvetví plynov vo fľašiach a kvapalných plynov v Holandsku (v eurách) a odhadovaný podiel na trhu v roku 1996
Hoek Loos [NV]
470 648 000
71 400 000 (39,7 %)
AGA Gas BV
55 479 000
49 200 000 (27,4 %)
[Air Products]
110 044 000
18 600 000 (10,4 %)
Air Liquide BV
60 720 000
12 900 000 (7,2 %)
[Messer]
11 275 000
8 200 000 (4,4 %)
[BOC]
6 690 905 000
6 800 000 (3,8 %)
Westfalen]
5 455 000
2 600 000 (1,5 %)
Po likvidácii AGA Gas BV v rokoch 2000/2001 súhlasila AGA AB s prevzatím zodpovednosti za konanie AGA Gas BV, a rozhodnutie
je preto adresované AGA AB.
Rok 2000 je posledné úplné účtovné obdobie, pre ktoré sú k dispozícii údaje o obrate AGA Gas BV.
Stačí konštatovať, že žalobkyňa mala v referenčnom roku najnižší obrat na relevantnom trhu a najnižší podiel na trhu zo všetkých
podnikov, ktorým bolo Rozhodnutie určené, čo vysvetľuje a odôvodňuje jej zaradenie do poslednej kategórie, ako aj skutočnosť,
že počiatočná výška pokuty je zo všetkých výšok stanovených Komisiou pre tieto podniky najnižšia. Počiatočná výška pokuty
stanovenej pre žalobkyňu sa preto objektívne líši od počiatočných výšok pokút stanovených pre ostatné podniky.
Okrem toho pomery medzi obratmi podnikov uvedenými v tabuľke č. 1 Rozhodnutia na relevantnom trhu a počiatočnou výškou pokút
stanovenou Komisiou pre každý z nich neodhaľujú žiadne neprimerané zaobchádzanie so žalobkyňou, keďže počiatočná výška pokuty
predstavuje pre žalobkyňu 17,3 % obratu na relevantnom trhu oproti 14 % pre Hoek Loos, 20,3 % pre AGA Gas, 13,98 % pre Air
Product, 20,2 % pre Air Liquide, 14,6 % pre Messer a 17,6 % pre BOC.
Žalobkyňa vo svojom návrhu tvrdí, že ak by boli pokuty správne určené v závislosti od obratu stanoveného na trhu s priemyselnými
plynmi v Holandsku za rok 1996, pokuta uložená jej by bola proporcionálne porovnateľná s pokutami uloženými iným podnikom,
aj keď účasť žalobkyne na karteli nemožno v žiadnom prípade porovnávať s účasťou ostatných podnikov. V tomto ohľade stačí
pripomenúť, že Komisia ako poľahčujúcu okolnosť zohľadnila aj nižšiu dôležitosť úlohy žalobkyne v porušení oproti úlohám ostatných
podnikov s cieľom znížiť výšku pokuty, ktorá jej bola uložená.
Preto sa zdá, že žalobkyňa nemôže platne preukázať neprimeranosť výšky uloženej pokuty, keďže počiatočná výška jej pokuty
je odôvodnená vo svetle kritéria použitého Komisiou na posúdenie dôležitosti každého z podnikov na relevantnom trhu (pozri
v tomto zmysle rozsudok LR AF 1998/Komisia, už citovaný v bode 71 vyššie, bod 304).
Tento posledný záver je tiež základom pre zamietnutie tvrdenia žalobkyne založeného na porovnaní s Hoek Loos a s AGA Gas vzhľadom
na vzťah medzi konečnou výškou pokuty a celosvetovým obratom, ktorý nebol Komisiou pri posudzovaní závažnosti porušenia a stanovovaní
počiatočnej výšky pokút zohľadnený.
Z predchádzajúcich úvah vyplýva, že žalobkyňa nepredložila dôkaz údajne diskriminačnej a/alebo neprimeranej povahy uloženej
pokuty a jej konečná výška sa javí ako úplne primeraná.

O návrhu na vypočutie pána van den Heuij
Žalobkyňa vo svojej replike navrhuje, aby Súd prvého stupňa pod prísahou vypočul pána van den Heuij. Na pojednávaní žalobkyňa
upresnila, že tento návrh sa zakladá na článku 48 rokovacieho poriadku týkajúcom sa návrhov na vykonanie dôkazov.
Je potrebné pripomenúť, že podľa článku 44 ods. 1 písm. e) rokovacieho poriadku a článku 48 ods. 1 tohto poriadku musí žaloba
obsahovať, ak treba, označenie dôkazov, ktorými navrhovateľ preukazuje svoje tvrdenia, a účastníci konania môžu tak v replike,
ako aj v duplike navrhnúť vykonanie ďalších dôkazov na podporu svojich tvrdení pod podmienkou, že odôvodnia svoje omeškanie
s takýmto návrhom. Preto sa na dôkaz opaku a doplnenie návrhov na vykonanie dôkazov v nadväznosti na dôkaz opaku druhého účastníka
konania predložený v jeho vyjadrení k žalobe nevzťahuje pravidlo o preklúzii uvedené v článku 48 ods. 1 rokovacieho poriadku.
Toto ustanovenie sa totiž týka len návrhov na vykonanie nových dôkazov a je potrebné ho chápať vo vzťahu k článku 66 ods. 2
tohto poriadku, ktorý výslovne stanovuje, že právo na vykonanie dôkazu opaku a právo navrhnúť doplnenie vykonaného dokazovania
ním nie sú dotknuté (rozsudok Baustahlgewebe/Komisia, citovaný v bode 74 vyššie, body 71 a 72).
V prejednávanej veci stačí konštatovať, že zo spisu vyplýva, že dôkazy, na ktoré sa odvolávala Komisia vo svojom vyjadrení
k žalobe, už boli uvedené v Rozhodnutí, ako aj v oznámení o výhradách, prípadne k nemu pripojené.
V dôsledku toho žiadosť o vypočutie pána van den Heuij nemožno považovať za návrh na vykonanie dôkazu opaku, ktorého sa netýka
pravidlo preklúzie upravené článkom 48 ods.1 rokovacieho poriadku, keďže žalobkyňa mohla predložiť tento návrh na vykonanie
dôkazov vo svojej žalobe na Súd prvého stupňa. Návrh na vypočutie svedka uvedený v replike je teda nutné považovať za oneskorený,
a preto sa zamieta z dôvodu, že žalobkyňa neodôvodnila svoje omeškanie s predložením takéhoto návrhu.

O trovách
Podľa ustanovenia článku 87 ods. 3 rokovacieho poriadku môže Súd prvého stupňa v prípade, ak účastníci mali úspech len v časti
predmetu konania, alebo vo výnimočných prípadoch, rozdeliť náhradu trov konania medzi účastníkov konania alebo rozhodnúť tak,
že každý z nich znáša vlastné trovy.
V prejednávanej veci je potrebné zdôrazniť, že zmena Rozhodnutia, ku ktorej došlo 9. apríla 2003, umožnila opraviť článok
1 tohto rozhodnutia v súvislosti s dĺžkou porušenia vytýkanou žalobkyni, čím Komisia uznala dôvodnosť výhrady, ktorú žalobkyňa
uviedla vo svojej žalobe týkajúcej sa začiatku obdobia porušenia, ktoré Komisia pôvodne stanovila, konkrétne od marca 1994.
Vzhľadom na túto okolnosť a zamietnutie žaloby je potrebné rozhodnúť, že žalobkyňa bude znášať vlastné trovy konania a zároveň
nahradí tri štvrtiny trov konania vynaložených Komisiou.
Z týchto dôvodov
SÚD PRVÉHO STUPŇA (piata komora)
rozhodol a vyhlásil:
1.
Žaloba sa zamieta.
2.
Westfalen Gassen Nederland BV je povinná znášať svoje vlastné trovy konania a zároveň nahradiť tri štvrtiny trov konania vynaložených
Komisiou. Komisia je povinná znášať jednu štvrtinu svojich trov konania.
Vilaras
Dehousse
Šváby
Rozsudok bol vyhlásený na verejnom pojednávaní v Luxemburgu 5. decembra 2006.
Tajomník

Predseda komory
E. Coulon

M. Vilaras
Obsah
Okolnosti predchádzajúce sporu
Skutkové okolnosti
Napadnuté rozhodnutie
Konanie a návrhy účastníkov konania
O návrhu na zrušenie článkov 1 a 3 Rozhodnutia
Tvrdenia účastníkov konania
O určení zvýšenia cien
O stanovení období nesúťaženia
O určení minimálnych cien
O dĺžke porušenia
O porušení zásady rovnosti zaobchádzania
Posúdenie Súdom prvého stupňa
Úvodné pripomienky
O údajnom verejnom dištancovaní žalobkyne
– O určení zvýšenia cien a stanovení obdobia nesúťaženia
– O určení minimálnych cien pre odberateľov malých množstiev plynu vo fľašiach
O dĺžke porušenia
O porušení zásady rovnosti zaobchádzania
O návrhu na zníženie výšky pokuty
Tvrdenia účastníkov konania
Posúdenie Súdom prvého stupňa
O dĺžke porušenia
O údajne diskriminačnej a/alebo neprimeranej povahe pokuty uloženej žalobkyni
O návrhu na vypočutie pána van den Heuij
O trovách
*
Jazyk konania: holandčina.