CELEX: 61998CJ0379
Návrh na začatie prejudiciálneho konania Landgericht Kiel
Nemecko

1       Uznesením z 13. októbra 1998 doručeným Súdnemu dvoru 23. októbra 1998 Landgericht Kiel položil podľa článku 177 Zmluvy ES
(teraz článok 234 ES) tri prejudiciálne otázky týkajúce sa výkladu článkov 30 Zmluvy ES (zmenený, teraz článok 28 ES), 92
Zmluvy ES (zmenený, teraz článok 87 ES) a 93 ods. 3 Zmluvy ES (teraz článok 88 ods. 3 ES).
2       Tieto otázky boli položené v spore medzi spoločnosťou PreussenElektra AG (ďalej len „PreussenElektra“) a Schleswag AG (ďalej
len „Schleswag“) vo veci preplatenia súm poukázaných PreussenElektra Schleswag v súlade s § 4 ods. 1 Gesetz über die Einspeisung
von Strom aus erneuerbaren Energien in das öffentliche Netz (zákon o dodávke prúdu vyrobeného z obnoviteľných zdrojov energie
do verejnej siete) zo 7. decembra 1990 (BGBl. 1990 I, s. 2633, ďalej len „Stromeinspeisungsgesetz“) v znení § 3 ods. 2 Gesetz
zur Neuregelung des Energiewitschaftsrechts (nový zákon o energetike) z 24. apríla 1998 (BGBl. 1998 I, s. 730, ďalej len „zákon
z 1998“).

Právny rámec
3       Stromeinspeisungsgesetz nadobudol účinnosť 1. januára 1991. § 1 označený „Pôsobnosť“ vo svojom pôvodnom znení upravoval nákup
elektrického prúdu vyrobeného výlučne z vodnej, veternej, solárnej energie, plynu z depónií a kalového plynu alebo výrobkov
a zvyškov a biologického odpadu z poľnohospodárskych a lesných prác, ako aj náhrady, ktoré sa platia za tento druh prúdu.
4       Je známe, že výraz verejný dodávateľ elektrickej energie zahŕňa súkromné podniky a podniky, ktoré sú z časti alebo úplne vo
vlastníctve štátu.
5       Gesetz zur Sicherung des Einsatzes von Steinkohle in der Verstromung und zur Änderung des Atomgesetzes und des Stromeinspeisungsgesetzes
(zákon o zásobovaní elektrární uhlím, ktorým sa mení a dopĺňa zákon o jadrovej energetike a Stromeinspeisungsgesetz) z 19. júla
1994 (BGBl. 1994 I, s. 1618, ďalej len „zákon z 1994“) rozšíril svojím § 1 pôsobnosť Stromeinspeisungsgesetz na elektrickú
energiu vyrobenú pri činnosti v drevárskom priemysle. Zákon z 1998 nahradil odkazy na výrobky alebo odpady a biologický odpad
z poľnohospodárskej, lesnej a drevárskej výroby výrazom „biomasa“ a stanovil, že Stromeinspeisungsgesetz sa uplatňuje na elektrickú
energiu vyrobenú z vymenovaných obnoviteľných zdrojov energie „v rámci platnosti tohto zákona“.
6       § 2 „Záväzok kúpy“ Stromeinspeisungsgesetz stanovuje, že dodávatelia elektrickej energie sú povinní nakupovať elektrinu vyrobenú
v ich zásobovacej oblasti z obnoviteľných zdrojov energie a zaplatiť za ňu v súlade s ustanoveniami § 3. Tento paragraf zmenený
zákonom z 1998, ktorý pridal druhú a tretiu vetu, znie takto:
„Dodávatelia elektrickej energie, ktorí prevádzkujú hlavné dodávateľské siete, sú povinní nakupovať elektrinu vyrobenú v ich
zásobovacej oblasti z obnoviteľných zdrojov energie a zaplatiť náhradu za tieto dodávky elektrickej energie v súlade s § 3.
Na energetické závody, ktoré sa nenachádzajú v zásobovacej oblasti prevádzkovateľa siete, sa táto povinnosť vzťahuje na dodávateľov,
ktorých siete vhodné na pripojenie sú najbližšie k energetickým závodom. Z účtovného hľadiska môžu byť zvýšené výdavky súvisiace
s uplatňovaním § 2 a 4 pripočítané k rozvodu alebo doprave elektrickej energie a môžu byť zohľadnené pri určení náhrad za
prenos elektrickej energie.“
7       § 3 „Výška náhrad“ Stromeinspeisungsgesetz v znení zákona z 1998 stanovuje:
„1.      V prípade elektrickej energie vyrobenej z vodnej energie, plynu z depónií a kalového plynu alebo výrobkov a z biomasy predstavuje
náhrada najmenej 80 % priemerného príjmu za kW elektrickej energie dodanej dodávateľom elektrickej energie všetkým konečným
zákazníkom. V prípade hydroelektrární alebo zariadení na spracovanie plynu z depónií a kalového plynu, ktorých kapacita je
vyššia ako 500 kW, sa toto pravidlo použije iba na časť celkovej sumy elektrickej energie dodanej za uplynulý účtovný rok,
ktorá predstavuje sumu 500 vydelenú kapacitou zariadenia v kW. Kapacita zariadenia je určená ročným priemerom skutočnej maximálnej
kapacity meranej za každý mesiac. Cena nadbytku elektrickej energie musí predstavovať aspoň 65 % priemerného príjmu v zmysle
prvej vety tohto odseku.
2.      Čo sa týka elektrickej energie vyrobenej zo slnečnej a veternej energie, suma náhrady musí predstavovať aspoň 90 % priemerného
príjmu v zmysle prvej vety odseku 1.
3.      Priemerný príjem, ktorý sa má zohľadniť na účely odsekov 1 a 2, musí predstavovať hodnotu zverejnenú každý rok Spolkovým štatistickým
úradom za predposledný kalendárny rok, vyjadrenú bez dane z obratu vo fenigoch za kilowatthodinu. Pri výpočte náhrady podľa
odsekov 1 a 2 musia byť čísla zaokrúhlené na dve desatinné miesta.“
8       Zatiaľ čo v súlade so zmenou a doplnením Stromeinspeisungsgesetz, ktorú priniesol zákon z 1994, sa náhrady uvedené v § 3 ods. 1
zvýšili zo 75 % na 80 % z priemerného príjmu za kW elektrickej energie dodanej dodávateľom elektrickej energie všetkým konečným
spotrebiteľom, výška náhrad určených za elektrickú energiu vyrobenú zo solárnej a veternej energie uvedenej v § 3 ods. 2 sa
nezmenila odo dňa platnosti Stromeinspeisungsgesetz.
9       V pôvodnom znení § 4 „Odstránenie tvrdosti zákona“ Stromeinspeisungsgesetz sa uvádzalo toto:
„1.      Povinnosť podľa § 2 a 3 sa nevzťahuje na prípady, keď by dodržanie uvedených ustanovení malo za následok neprimeranú tvrdosť
alebo ak by to znemožnilo dodávateľom elektrickej energie dodržať ich povinnosti vyplývajúce z Bundestarifordnung Elektrizität
z 18. decembra 1989 (BGBl., 1989 I, s. 2255). V takomto prípade sú povinnosti prenesené na dodávateľov elektrickej energie,
ktorí sa v distribučnej sieti nachádzajú vyššie.
2.      O neprimeranú tvrdosť by išlo najmä vtedy, ak dodávateľ elektrickej energie by bol nútený zvýšiť ceny na úroveň výrazne vyššiu,
ako je úroveň cien podobných dodávateľov alebo tých, ktorí sú vyššie v sieti.“
10     Zákon z 1998 priniesol niekoľko zmien § 4 Stromeinspeisungsgesetz. Po prvé pridal dva nové odseky, ktoré boli označené ako
odseky 1 a 4. Tiež zmenil pôvodný odsek 1, ktorý bol prečíslovaný na odsek 2. Pôvodný odsek 2, ktorý zostal nezmenený, bol
prečíslovaný na odsek 3. § 4 Stromeinspeisungsgesetz v znení zákona z 1998 stanovuje:
„1.      Pokiaľ kilowatthodiny, za ktoré má byť poskytnutá náhrada, prekročia 5 % z celkových kilowatthodín dodaných za kalendárny
rok dodávateľom elektrickej energie prostredníctvom jeho siete, prevádzkovateľ siete nachádzajúci sa vyššie je povinný zaplatiť
dodanú elektrickú energiu zohľadniac zvýšené náklady vyplývajúce z kilowatthodín presahujúcich tento podiel. V prípade dodávateľov
vyššie v sieti náklady predstavujúce právo na úhradu v zmysle prvej vety tohto odseku takisto tvoria časť uvedených zvýšených
nákladov. Ak neexistuje takýto prevádzkovateľ, povinnosť uvedená v prvej vete § 2 zaniká vo vzťahu k dodávateľom elektrickej
energie za okolností uvedených v prvej a druhej vete, počnúc prvým kalendárnym rokom po tom, čo tieto okolnosti nastali, a to
v prípade zariadení na výrobu elektrickej energie, ktoré ešte neboli v tom čase dokončené. V prípade veterných turbín je rozhodujúcim
momentom inštalácia stožiara a rotora.
2.      Povinnosti uvedené v § 2 a 3 neplatia aj napriek tomu, že ustanovenie o preplatení podľa odseku 1 sa uplatní vtedy, ak by
ich dodržanie malo za následok neprimeranú tvrdosť. V takomto prípade sú tieto povinnosti prenesené na prevádzkovateľa siete
nachádzajúceho sa vyššie v sieti.
3.      O neprimeranú tvrdosť by išlo najmä vtedy, ak dodávateľ elektrickej energie by bol nútený zvýšiť ceny na úroveň výrazne vyššiu,
ako je úroveň cien podobných dodávateľov alebo tých, ktorí sú vyššie v sieti.
4.      Spolkový minister hospodárstva podá najneskôr do roku 1999 Bundestagu správu o účinkoch ustanovenia o tvrdosti, v každom prípade
v dostatočnom čase na prijatie iného kompenzačného ustanovenia predtým, ako nastanú okolnosti uvedené v tretej vete odseku
1 vyššie.“
11     Z návrhu na začatie prejudiciálneho konania a z písomných pripomienok predložených Súdnemu dvoru listom zo 14. augusta 1990
vyplýva, že nemecká vláda oznámila v súlade s článkom 93 ods. 3 Zmluvy Komisii ako štátnu pomoc návrh zákona, ktorý sa po
prijatí označoval ako Stromeinspeisungsgesetz. Listom z 19. decembra 1990 Komisia povolila prijatie predmetného zákona opierajúc
sa po prvé o skutočnosť, že bol v súlade s cieľmi energetickej politiky Európskych spoločenstiev, a po druhé, že obnoviteľné
zdroje energie predstavujú iba malú časť v energetickom odvetví a že dodatočné príjmy a dopady na cenu elektrickej energie
sú malé. Komisia napriek tomu požiadala nemeckú vládu, aby jej predložila informácie o uplatňovaní Stromeinspeisungsgesetz,
pričom tento zákon mal byť predmetom opätovného skúmania dva roky po nadobudnutí účinnosti. Komisia zdôraznila, že akákoľvek
zmena a doplnenie zákona alebo predĺženie jeho účinnosti musí byť vopred oznámené.
12     Z návrhu na začatie prejudiciálneho konania a z písomných pripomienok predložených Súdnemu dvoru tiež vyplýva, že v nadväznosti
na početné sťažnosti dodávateľov elektrickej energie Komisia informovala Spolkové ministerstvo hospodárstva listom z 25. októbra
19996 o svojich pochybnostiach, či vzhľadom na nárast výroby elektrickej energie vyrobenej z veternej energie je Stromeinspeisungsgesetz
stále v súlade s ustanoveniami Zmluvy týkajúcimi sa štátnej pomoci. V tomto liste Komisia uviedla niekoľko návrhov na zmenu
ustanovení predmetného zákona týkajúcich sa veternej energie a vyjadrila sa, že ak Bundestag mení a dopĺňa v tomto zmysle
Stromeinspeisungsgesetz, Komisia môže v súlade s článkom 93 ods. 1 Zmluvy navrhnúť Spolkovej republike Nemecko vhodné opatrenia
smerujúce k zosúladeniu Zákona s pravidlami Spoločenstva upravujúcimi štátnu pomoc.
13     Ako tiež vyplýva z písomných pripomienok Windpark Reußenköge III GmbH (ďalej len „Windpark“) a spolkovej krajiny Šlezvicko-Holštajnsko,
ktorí sa zúčastnili hlavných konaní, ako aj Komisie, na ktorej žiadosť nemecká vláda informovala Komisiu o pokroku v prácach
na návrhu nového zákona pre oblasť energetiky. Po účinnosti zákona z 1998 Komisia vo svojom liste z 29. júla 1998 informovala
spolkového ministra hospodárstva, že vzhľadom na aktuálny vývin na európskej úrovni týkajúci sa návrhov na zosúladenie pravidiel
vzťahujúcich sa na dodávky elektrickej energie z obnoviteľných zdrojov energie neplánuje vydať formálne rozhodnutie týkajúce
sa Stromeinspeisungsgesetz v znení zákona z 1998 predtým, ako bude vydaná ministerská správa o účinkoch ustanovenia o tvrdosti
upravenom v § 4 ods. 4 tohto zákona, napriek tomu, že v čase prijatia zákona z 1998 nemecká legislatíva nezobrala do úvahy
návrhy Komisie uvedené v jej liste z 25. októbra 1996.
14     Napokon poznámka pod čiarou publikovaná spolu so zákonom 1998 uvádza, že § 1 „Gesetz über die Elektrizitäts – und Gasversorgung
(zákon o dodávke elektrickej energie a plynu) preberá do vnútroštátneho práva smernicu Európskeho parlamentu a Rady 96/92/ES
z 19. decembra 1996 o spoločnej právnej úprave vnútorného trhu s elektrickou energiou (Ú. v. ES L 27, 1997, s. 20).
15     Smernica, ktorej tretie odôvodnenie potvrdzuje, že žiadnym negatívnym spôsobom neovplyvňuje uplatňovanie Zmluvy, osobitne
ustanovenia týkajúce sa vnútorného trhu a hospodárskej súťaže, stanovuje vo svojom článku 8 ods. 3 a 4 kapitoly IV „Prevádzkovanie
prenosovej sústavy“ toto:
„3.      Členské štáty môžu požadovať od prevádzkovateľa sústavy, aby pri dispečingu výrobných zariadení dal prednosť výrobným zariadeniam,
ktoré používajú energiu z obnoviteľných zdrojov, alebo z odpadu, alebo vyrábajú súčasne teplo a elektrickú energiu.
4.      Členské štáty môžu z dôvodov spoľahlivosti dodávok nariadiť, aby sa uprednostňovali výrobné zariadenia, ktoré využívajú domáce
prvotné palivové energetické zdroje v rozsahu, ktorý v ľubovoľnom kalendárnom roku nepresiahne 15 % celkovej primárnej energie
potrebnej na výrobu elektrickej energie, ktorá sa v tomto členskom štáte spotrebuje.“
16     Článok 11 ods. 3 Kapitoly V „Prevádzka rozvodnej sústavy“ stanovuje:
„Členský štát môže požadovať od prevádzkovateľa rozvodnej sústavy, aby pri dispečingu výrobných zariadení dával prednosť výrobným
zariadeniam, ktoré využívajú obnoviteľné zdroje energie, alebo odpad, alebo ktoré vyrábajú súčasne teplo a elektrickú energiu.“

Spor vo veci samej a prejudiciálne otázky
17     PreussenElektra prevádzkuje viac ako 20 bežných a jadrových elektrární v Nemecku, ako aj rozvodnú sieť vysokého a nízkeho
elektrického napätia, cez ktorú ho dodáva regionálnym dodávateľom elektrickej energie, stredne veľkým miestnym dodávateľom
a priemyslu.
18     Schleswag je regionálnym dodávateľom elektrickej energie, ktorý nakupuje elektrickú energiu takmer výlučne od PreussenElektra
na účely dodávky elektrickej energie svojim zákazníkom v spolkovej krajine Šlezvicko-Holštajnsko.
19     PreussenElektra vlastní 65,3 %-ný obchodný podiel v Schleswag. Zostávajúcich 34,7 % majú rôzne orgány spolkovej krajiny Šlezvicko-Holštajnsko.
20     Na základe § 2 Stromeinspeisungsgesetz je Schleswag povinný nakupovať elektrickú energiu vyrobenú z obnoviteľných zdrojov
energie v rámci jeho zásobovacej oblasti vrátane elektrickej energie vyrobenej z veternej energie. Z návrhu na začatie prejudiciálneho
konania vyplýva, že podiel elektrickej energie vyrobenej z veternej energie v celkovom obrate Schleswag z predaja elektrickej
energie, ktorý v roku 1991 predstavoval 0,77 %, postupne narástol v roku 1998 na približne 15 %. V nadväznosti na to, zvýšené
náklady na ťarchu Schleswag z dôvodu povinnosti nakupovať za minimálne ceny ustanovenej Stromeinspeisungsgesetz narástli z 5,8
miliónov DEM v roku 1991 na približne 111,5 miliónov DEM v roku 1998, z ktorých iba 38 miliónov DEM malo byť na ťarchu Schleswag,
vzhľadom na kompenzačný mechanizmus uvedený v § 4 ods. 1 Stromeinspeisungsgesetz v znení zákona z 1998.
21     Na konci apríla 1998 nákupy elektrickej energie Schleswag vyrobenej z obnoviteľných zdrojov energie dosiahli 5 % z celkového
objemu, ktorý predal v predchádzajúcom roku. Schleswag preto vyúčtoval PreussenElektra v súlade s § 4 ods. 1 Stromeinspeisungsgesetz
v znení zákona z 1998 (ďalej len „zmenený a doplnený Stromeinspeisungsgesetz“) zvýšené náklady súvisiace s nákupom elektrickej
energie pochádzajúcej z obnoviteľných zdrojov energie, pričom požadoval zo začiatku úhradu v splátkach vo výške 10 miliónov
DEM.
22     PreussenElektra uhradila splátku za máj 1998, pričom si vyhradila práva požadovať kedykoľvek vrátenie poukázanej sumy. To
aj spravila podaním žaloby na zaplatenie sumy 500 000 DEM na Landgericht Kiel, sumy, ktorá predstavovala časť platieb zaplatených
Schleswag z dôvodu kompenzácií vedľajších nákladov súvisiacich s predajom elektrickej energie vyrobenej z veternej energie.
Landgericht uvádza vo svojom návrhu na začatie prejudiciálneho konania, že zvýšené náklady nemôžu byť prenesené na zákazníkov
Schleswag, pretože minister energetiky spolkovej krajiny Šlezvicko-Holštajnsko zamietol žiadosť Schleswag o zmenu jeho cien.
23     PreussenElektra tvrdila pred Landgericht, že požadovaná suma bola zaplatená Schleswagu bez právneho dôvodu a je možné ju súdne
vymáhať, pretože § 4 zmeneného a doplneného Stromeinspeisungsgesetz, o ktorý sa platenie opieralo, bol v rozpore s priamo
aplikovateľnými ustanoveniami Zmluvy týkajúcimi sa štátnej pomoci, a teda paragraf 4 nemohol byť uplatnený. Žalobca tvrdil,
že predtým, ako nadobudol účinnosť zákon z 1998, bolo potrebné na účely zmeny pôsobnosti Stromeinspeisungsgesetz a zavedenia
pravidiel týkajúcich sa vzájomného znášania zvýšených nákladov postupovať podľa ustanovenia článku 93 Zmluvy, čo Spolková
republika Nemecko neurobila. PreussenElektra preto požadovala, aby bol Schleswag zaviazaný na vrátenie sumy vo výške 500 000
DEM spolu s úrokom vo výške 5 % počnúc 15. júlom 1998.
24     Schleswag namietal, že žaloba by mala byť zamietnutá. Uznajúc, že zmenený a doplnený Stromeinspeisungsgesetz obsahuje zmenený
režim štátnej pomoci, Schleswag trval na tom, že § 4 predstavoval iba prerozdeľovacie pravidlo, ktoré malo zmierniť dôsledky
znášané dodávateľmi elektrickej energie z dôvodu § 2 a 3 zmeneného a doplneného Stromeinspeisungsgesetz a ktoré preto samo
osebe nemalo povahu pomoci v zmysle článku 92 Zmluvy. Po prvé § 2 a 3 zmeneného a doplneného Stromeinspeisungsgesetz sa nedotkli
právneho vzťahu medzi PreussenElektra a Schleswag tým spôsobom, ktorý by znemožnil Landgericht uplatniť tieto ustanovenia
v konaní vo veci samej. Po druhé neuplatnenie § 4 zmeneného a doplneného Stromeinspeisungsgesetz sa nedotklo povinnosti Schleswag
nakupovať elektrickú energiu vyrobenú z obnoviteľných zdrojov energie za stanovené minimálne ceny. Postih vyplývajúci z priamej
účinnosti tretej vety článku 93 ods. 3 Zmluvy neumožnil sankcionovať nezákonnú pomoc ustanovenú v § 2 a 3 zmeneného a doplneného
Stromeinspeisungsgesetz alebo predísť uplatneniu § 4 zmeneného a doplneného Stromeinspeisungsgesetz. To znamená, že na predmetnú
platbu treba pozerať ako na platbu uskutočnenú na platnom právnom základe.
25     Konštatujúc, že Komisia nebola informovaná v súlade s článkom 93 ods. 3 Zmluvy o zmenách Stromeinspeisungsgesetz, ktoré priniesol
zákon z 1998, Landgericht uviedol, že otázka, či nové znenie zákona ako také alebo niektoré jeho časti predstavujú štátnu
pomoc v zmysle článku 92 Zmluvy, zostáva naďalej podstatnou otázkou. A to aj keď nemecká vláda a Komisia kvalifikovali v oznámení
podanom v roku 1990 prvý režim obsiahnutý v Stromeinspeisungsgesetz ako štátnu pomoc. Podľa Landgericht, aj keď zmeny, ktoré
priniesol zákon z 1998, mali byť posudzované ako zmena počiatočného režimu, postup podľa článku 93 ods. 3 Zmluvy by nemal
byť uplatnený na tento pozmenený režim iba vtedy, ak by ten predstavoval sám osebe režim štátnej pomoci v zmysle článku 92
Zmluvy.
26     Landgericht uviedol, že záväzok kupovať elektrickú energiu vyrobenú v Nemecku z obnoviteľných zdrojov energie za podmienok,
ktoré nebolo možné dosiahnuť na trhu, by mohlo mať za následok zníženie dopytu po elektrickej energii vyrobenej v iných členských
štátoch, a to v takej miere, že by nebolo možné vyhnúť sa obmedzeniu obchodu medzi členskými štátmi, pričom takéto obmedzenie
je v zmysle článku 30 Zmluvy zakázané.
27     Za týchto okolností, domnievajúc sa, že výklad článkov 30, 92 a 93 ods. 3 Zmluvy je nevyhnutný na vyriešenie sporu vo veci
samej, Landgericht rozhodol prerušiť konanie a položiť Súdnemu dvoru tieto prejudiciálne otázky:
„1.      Predstavujú náhrada za napájanie prúdom (Stromeinspeisevergütung) a pravidlo o úhrade podľa § 2 alebo 3 alebo 4 alebo 2 až
4 Gesetz über die Einspeisung von Strom aus erneuerbaren Energien in das öffentliche Netz zo 7. decembra 1990 (BGBl. I, s. 2633)
v znení § 3 ods. 2 Gesetz zur Neuregelung des Energiewitschaftsrechts z 24. apríla 1998 [BGBl. I, s. 730 (734 – 736)], štátnu
pomoc v zmysle článku 92 Zmluvy ES?
Má sa článok 92 Zmluvy ES vykladať v tom zmysle, že výraz pomoc na základe tohto ustanovenia sa vzťahuje tiež na vnútroštátne
predpisy, ktoré majú za cieľ podporovať subjekt, ktorý prijíma platbu, pričom nevyhnutné prostriedky na podporu nepochádzajú
priamo ani nepriamo zo štátneho rozpočtu, ale sú stanovené vo forme zákonných záväzkov nákupu za minimálne ceny pre určité
podniky v určitom odvetví, ktoré tieto výdavky nemôžu z právnych a skutkových dôvodov preniesť na konečného spotrebiteľa?
Má sa článok 92 Zmluvy ES vykladať v tom zmysle, že výraz pomoc na základe tohto ustanovenia sa vzťahuje tiež na vnútroštátne
predpisy, ktoré upravujú iba rozdelenie nákladov medzi podniky nachádzajúce sa v rôznych úrovniach výroby, vzniknutých v dôsledku
záväzku kúpy a minimálnych náhrad, keďže koncepcia zákonodarcu vedie v skutočnosti k stálemu rozdeleniu týchto nákladov bez
toho, aby podnik, ktorý tieto náklady znáša, dostal nejakú náhradu?
2.      V prípade zápornej odpovede na otázku [1], pokiaľ ide o § 4 [zmeneného a doplneného] Stromeinspeisungsgesetz:
Má sa článok 93 ods. 3 Zmluvy ES v tom zmysle, že obmedzujúci účinok tohto ustanovenia sa nevzťahuje len na podporu ako takú,
ale aj na vykonávacie predpisy, akým je § 4 zmeneného a doplneného Stromeinspeisungsgesetz?
3.      V prípade zápornej odpovede na otázky 1 a 2:
Má sa článok 30 Zmluvy ES vykladať v tom zmysle, že kvantitatívne obmedzenie dovozu alebo opatrenia s podobným účinkom medzi
členskými štátmi existujú v zmysle článku 30 Zmluvy ES, ak vnútroštátne predpisy ukladajú podnikom nakupovať elektrický prúd
pochádzajúci z obnoviteľných zdrojov energie za minimálne ceny a požaduje od prevádzkovateľov sietí, aby prispievali na financovanie
bez toho, aby im bola poskytnutá akákoľvek náhrada?“

O prípustnosti
28     Windpark a spolková krajina Šlezvicko-Holštajnsko (ďalej len „vedľajší účastníci konania), ako aj nemecká vláda namietajú
prijateľnosť celého alebo časti návrhu na začatie konania o prejudiciálnej otázke.
29     Po prvé vedľajší účastníci konania uvádzajú, že návrh na začatie prejudiciálneho konania obsahuje viacero nedostatkov a skutkových
omylov.
30     Tvrdia, že vnútroštátny súd nesprávne tvrdil, že Komisia nebola informovaná o zmenách Stromeinspeisungsgesetz, ktoré priniesol
zákon z 1998, a že dodávatelia elektrickej energie nemohli zo skutkových a právnych dôvodov preniesť na konečného spotrebiteľa
náklady, ktoré znášajú z dôvodu náhrad uvedených v § 3 zmeneného a doplneného Stromeinspeisungsgesetz.
31     Po druhé vedľajší účastníci konania a nemecká vláda uvádzajú, že konanie vo veci samej nepredstavuje skutočný spor, ale že
ide o vykonštruovaný prípad.
32     Vzhľadom na to poukazujú na to, že žalobca a žalovaný v konaní vo veci samej sa zhodujú na tom, že § 2 až 4 zmeneného a doplneného
Stromeinspeisungsgesetz sú v rozpore s právom Spoločenstva. PreussenElektra však podľa všetkého uskutočnila kompenzačnú platbu
podľa § 4 zmeneného a doplneného Stromeinspeisungsgesetz, pričom ihneď požadovala jej čiastočné vrátenie. Vedľajší účastníci
konania tiež tvrdia, že PreussenElektra je hlavným akcionárom Schleswag a na základe toho môže mať rozhodujúci vplyv na rozhodnutia
a právne postoje Schleswag.
33     Po tretie vedľajší účastníci konania a nemecká vláda tvrdia, že položené prejudiciálne otázky nie sú dôležité pre rozhodovanie
v konaní vo veci samej.
34     Čo sa týka otázok týkajúcich sa výkladu článkov 92 a 93 Zmluvy, vedľajší účastníci konania pripomínajú, že v zmysle judikatúry
Súdneho dvora (rozsudok z 11. decembra 1973, Lorenz, 120/73, Zb. s. 1471, bod 9) je vecou právneho poriadku každého členského
štátu určiť právny postup umožňujúci zaručiť priamy účinok článku 93 ods. 3 Zmluvy. Súd, ktorý položil prejudiciálne otázky,
však neuvádza, či by za takýchto podmienok PreussenElektra mala podľa nemeckého práva nárok na vrátenie súm, ktoré požaduje,
a tým nepoukázala na dôležitosť prejudiciálnych otázok pre vnútroštátne právo.
35     Okrem iného vedľajší účastníci konania tvrdia, že zo stálej judikatúry (pozri najmä rozsudok zo 17. marca 1993, Sloman Neptun,
C‑72/91 a C‑73/91, Zb. s. 887, body 11 a 12), že Súdny dvor má právomoc vykladať výraz pomoc v zmysle článku 92 Zmluvy, iba
ak konanie o predbežnej kontrole podľa článku 93 ods. 3 Zmluvy nebolo dodržané. Na jednej strane Stromeinspeisungsgesetz vo
svojom pôvodnom znení bol oznámený Komisii a ňou povolený a na druhej strane zmeny, ktoré priniesol zákon z 1998, nepredstavovali
v zmysle článku 93 ods. 3 Zmluvy štátnu pomoc, ktorá by mala byť predmetom nového oznámenia. V každom prípade výmena korešpondencie
pred a po prijatí zákona z 1998 medzi nemeckými úradmi a Komisiou mala na jednej strane účinky oznámenia zmien nemeckou vládou,
ktoré tento zákon priniesol pre Stromeinspeisungsgesetz, a na druhej strane implicitného povolenia týchto zmien Komisiou.
36     Čo sa týka nemeckej vlády, zastáva názor, že odpovedať na otázky týkajúce sa článku 92 Zmluvy nie je nevyhnutné na to, aby
vnútroštátny súd vydal rozsudok, keďže v danej veci za určujúcu považuje otázku, či Schleswag má nárok na kompenzačnú platbu
podľa zmeneného a doplneného § 4 Stromeinspeisungsgesetz, ktorý však upravuje iba rozdelenie nákladov nasledujúcich po zaplatení
kompenzácie za dodávku elektrického prúdu a neobsahuje pomoc určenú pre poberateľov tejto kompenzácie.
37     Čo sa týka otázky týkajúcej sa článku 30 Zmluvy, vedľajší účastníci konania a nemecká vláda tvrdia, že konanie vo veci samej
nemá cezhraničný charakter a že žalobca a žalovaný takisto nepreukázali, že zmenený a doplnený Stromeinspeisungsgesetz im
bráni v dovoze elektrickej energie pochádzajúcej z iných členských štátov.
38     Treba pripomenúť, že v súlade s ustálenou judikatúrou prináleží v rámci spolupráce medzi Súdnym dvorom a vnútroštátnymi súdmi,
zakotvenej v článku 177 Zmluvy, iba vnútroštátnemu sudcovi, ktorý prejednáva spor a ktorý nesie zodpovednosť za súdne rozhodnutie
so zreteľom na osobitosti prípadu posúdiť tak nevyhnutnosť podania návrhu na začatie prejudiciálneho konania, aby mohol vyniesť
rozsudok, ako aj dôležitosť otázok, ktoré kladie Súdnemu dvoru. Následne, len čo sa položené prejudiciálne otázky týkajú výkladu
práva Spoločenstva, Súdny dvor je v zásade povinný rozhodnúť (pozri najmä rozsudok z 15. decembra 1995, Bosman, C‑415/93, Zb. s. I‑4921, bod 59).
39     Súdny dvor však rovnako rozhodol, že mu za výnimočných okolností náleží skúmať podmienky, za akých vnútroštátny súd podal
návrh s cieľom preveriť svoju vlastnú právomoc (pozri rozsudok zo 16. decembra 19981, Foglia, 244/80 Zb. s. I‑3045, bod 21).
Odmietnuť rozhodnúť o prejudiciálnej otázke, ktorú položil vnútroštátny súd, je možné iba vtedy, ak je zjavné, že požadovaný
výklad práva Spoločenstva nesúvisí so skutočnosťou alebo s predmetom sporu, pokiaľ je problém hypotetickej povahy alebo ak
Súdny dvor nedisponuje skutkovými okolnosťami a právnymi skutočnosťami nevyhnutnými na užitočnú odpoveď na otázky, ktoré mu
boli položené (pozri najmä rozsudky Bosman, už citovaný, bod 61; z 13. júla 2000, Idéal tourisme, C‑36/99, Zb. s. I‑6049 bod 20,
a z 26. septembra 2000, Kachelmann, C‑322/98, Zb. s. I‑7505, bod 17).
40     Čo sa týka údajných nedostatkov a skutkových omylov obsiahnutých v návrhu na začatie prejudiciálneho konania, stačí pripomenúť,
že neprislúcha Súdnemu dvoru, ale vnútroštátnemu súdu, aby určil skutočnosti, ktoré viedli k súdnemu sporu, a vyvodil z nich
dôsledky pre rozhodnutie, ktoré má vydať (pozri najmä rozsudok zo 16. septembra 1999, WWF a i., C‑435/97, Zb. s. I‑5613, bod
32).
41     Je potrebné uviesť, že žaloba, ktorú podala PreussenElektra, má za cieľ zaplatenie sumy, ktorú tá musela zaplatiť Schleswag
z dôvodu kompenzácií zvýšených nákladov, ktoré jej vznikli nákupom elektrickej energie vyrobenej z veternej energie, v súlade
so záväzkom kúpy uvedenom v zmenenom a doplnenom Stromeinspeisungsgesetz, od výrobcov tohto typu elektrickej energie nachádzajúcich
sa v jeho zásobovacej zóne.
42     Spor vo veci samej preto nemožno považovať za hypotetický.
43     Samozrejme, ako Schleswag, tak aj PreussenElektra majú záujem na tom, aby § 2 a 3 zmeneného a doplneného Stromeinspeisungsgesetz
upravujúce uvedený záväzok kúpy a stanovujúce následne kúpnu cenu, boli považované za nezákonnú pomoc a aby sa tak vyhli plateniu.
Spor vo veci samej sa však netýka pomoci, ktorú údajne Schleswag poskytol v súlade s § 2 a 3 Stromeinspeisungsgesetz výrobcom
elektrickej energie pochádzajúcej z obnoviteľných zdrojov energie, ale týka sa časti tejto údajnej pomoci, ktorú PreussenElektra
musela zaplatiť Schleswag v zmysle § 4 zmeneného a doplneného Stromeinspeisungsgesetz.
44     Vzhľadom na to, že tieto záväzky Schleswag a PreussenElektra vyplývajú priamo zo zmeneného a doplneného Stromeinspeisungsgesetz,
spor medzi žalobcom a žalovaným nemožno považovať za vykonštruovaný proces s cieľom, aby Súdny dvor prijal stanovisko k určitým
problémom práva Spoločenstva, ktoré nie sú objektívne potrebné na vyriešenie sporu.
45     Tento záver je posilnený skutočnosťou, že vnútroštátny súd pripustil pribratie vedľajších účastníkov Windpark a spolkovej
krajiny Šlezvicko-Holštajnsko na podporu návrhov Schleswag, ktorý tvrdí, že § 2 a 3 zmeneného a doplneného Stromeinspeisungsgesetz
sú zákonné.
46     Za týchto podmienok skutočnosť, že PreussenElektra je hlavným akcionárom Schleswag, nemôže spôsobiť, že by spor medzi nimi
nebol skutočný.
47     Napokon je potrebné konštatovať, že Landgericht vo svojom návrhu na začatie prejudiciálneho konania dostatočne určil rámec
vnútroštátnej úpravy a jasne vysvetlil dôvody, na základe ktorých považuje otázky, ktoré položil Súdnemu dvoru, za významné
a odpoveď na ne za nevyhnutnú pre vyriešenie sporu.
48     Vzhľadom na to, že išlo o otázky týkajúce sa článkov 92 a 93 Zmluvy, vnútroštátny súd uviedol, že tak, ako to vyplýva z bodu
26 tohto rozsudku, otázkou, či zmenený a doplnený Stromeinspeisungsgesetz predstavuje pomoc, je potrebné zaoberať sa predtým,
ako sa bude skúmať, či zmeny pôvodného znenia Stromeinspeisungsgesetz, ktoré priniesol zákon z 1998, znamenajú zmenu pomoci
v zmysle článku 93 ods. 3 Zmluvy, ktorá si vyžaduje postup upravený v uvedenom ustanovení smerujúci k prijatiu tejto zmeny.
49     Vnútroštátny súd tiež uviedol, že ak nebol dodržaný postup predbežnej kontroly, prislúcha mu v súlade s vnútroštátnym právom
vyvodiť dôsledky z účinnosti článku 93 ods. 3 tretej vety Zmluvy a rozhodnúť, že zmenený režim pomoci Stromeinspeisungsgesetz
nie je uplatniteľný a že platby uskutočnené PreussenElektra v prospech Schleswag musia byť vrátené.
50     Ako to uznali aj vedľajší účastníci konania, argument vyvodený z toho, že Súdny dvor je príslušný pre výklad pojmu pomoc v zmysle
článku 92 Zmluvy iba vtedy, ak nebol dodržaný postup predbežnej kontroly uvedený v článku 93 ods. 3 Zmluvy, si vyžaduje výklad
pojmu kritérium zmeny pomoci alebo dopadu odkladného činku tretej vety uvedeného ustanovenia, teda výklad, ktorý je predmetom
niektorých predložených prejudiciálnych otázok.
51     To isté platí o tvrdení nemeckej vlády vyvodenom z toho, že odpoveď na otázky týkajúce sa článku 92 Zmluvy nie je nevyhnutná,
pokiaľ by v spore vo veci samej upravoval vzťahy medzi PreussenElektra a Schleswag iba § 4 Stromeinspeisungsgesetz. Otázky
týkajúce sa článku 92 Zmluvy smerujú presne k tomu, či § 4 zmeneného a doplneného Stromeinspeisungsgesetz predstavuje sám
osebe alebo v spojení s § 2 a 3 režim pomoci v zmysle uvedeného ustanovenia Zmluvy.
52     Čo sa týka otázky vzťahujúcej sa na článok 30 Zmluvy, stačí uviesť, že nie je zjavné, že požadovaný výklad nesúvisí so skutočnosťou
alebo s predmetom sporu vo veci samej.
53     Z uvedených úvah vyplýva, že je potrebné odpovedať na položené otázky.

O výklade článku 92 Zmluvy
54     Úvodom je potrebné konštatovať, že nemožno namietať, že záväzok kupovať za minimálne ceny elektrickú energiu vyrobenú z obnoviteľných
zdrojov energie, ako je ustanovená v § 2 a 3 zmeneného a doplneného Stromeinspeisungsgesetz, prináša určitý ekonomický prospech
výrobcom tohto typu elektrickej energie, a to tým, že majú zaručené bez rizika vyššie zisky, ako keby túto výhodu nemali.
55     Na druhej strane je potrebné uviesť, že z odpovede nemeckej vlády na písomnú otázku Súdneho dvora vyplýva, že iba v dvoch
z ôsmich hlavných nemeckých závodov, ktoré vyrábajú elektrickú energiu a prevádzkujú rozvodné siete vysokého napätia a medzi
ktoré patrí aj PreussenElektra, má štát väčšinovú majetkovú účasť. Z tejto odpovede tiež vyplýva, že PreussenElektra je dcérskou
spoločnosťou vlastnenou úplne inou spoločnosťou, v ktorej majú 100 %-nú majetkovú účasť súkromné spoločnosti. Ako to vyplýva
z bodu 19 tohto rozsudku, PreussenElektra má 65,3 %-nú majetkovú účasť v Schleswag a zvyšných 34,7 % vlastnia orgány spolkovej
krajiny Šlezvicko-Holštajnsko.
56     Vzhľadom na to je potrebné chápať prvú otázku ako otázku, ktorou sa v podstate treba pýtať, či predpisy členského štátu, ktorý
na jednej strane núti súkromných dodávateľov elektrickej energie nakupovať elektrickú energiu vyrobenú v ich zásobovacej oblasti
z obnoviteľných zdrojov energie za minimálne ceny, ktoré sú vyššie ako skutočná hodnota takéhoto druhu energie, a na druhej
strane rozdeliť finančnú záťaž vyplývajúcu z tohto záväzku medzi uvedených dodávateľov elektrickej energie a súkromných prevádzkovateľov
elektrických sietí nachádzajúcich sa vyššie, predstavujú štátnu pomoc v zmysle článku 92 ods. 1 Zmluvy.
57     Je potrebné pripomenúť, že článok 92 ods. 1 Zmluvy považuje za nezlučiteľnú so spoločným trhom pomoc, poskytovanú členským
štátom alebo akoukoľvek formou zo štátnych prostriedkov, ktorá narúša hospodársku súťaž alebo hrozí narušením hospodárskej
súťaže tým, že zvýhodňuje určitých podnikateľov alebo výrobu určitých druhov tovaru, pokiaľ ovplyvňuje obchod medzi členskými
štátmi.
58     Z judikatúry Súdneho dvoru vyplýva, že za pomoc v zmysle článku 92 ods. 1 Zmluvy sa považujú iba výhody poskytnuté priamo
alebo nepriamo prostredníctvom štátnych zdrojov. Rozdiel stanovený v tomto ustanovení medzi „pomocou poskytnutou štátom“ a pomocou
poskytnutou „prostredníctvom štátnych zdrojov“ neznamená, že všetky výhody schválené štátom, financované alebo nie prostredníctvom
štátnych zdrojov, predstavujú pomoc, ale majú za cieľ iba zahrnúť do tohto pojmu výhody, ktoré sú poskytované priamo štátom,
ako aj tie, ktoré sú poskytované prostredníctvom verejnej alebo súkromnej inštitúcie určenej alebo založenej štátom (pozri
rozsudky z 24. januára 1978, Van Tiggele, 82/77, Zb. s. 25, body 24 a 25; Sloman Neptun, už citovaný, bod 19; z 30. novembra
1993, Kirsammer-Hack, C‑189/91, Zb. s. I‑6185, bod 16; zo 7. mája 1998, Viscido a i., C‑52/97 až C‑54/97, Zb. s. I‑2629, bod 13;
z 1. decembra 1998, Ecotrade, C‑200/97, Zb. s. I‑7907, bod 35, a zo 17. júna 1999, Piaggio, C‑295/97, Zb. s. I‑3735, bod 35).
59     V danom prípade je potrebné konštatovať, že povinnosť súkromných dodávateľov elektrickej energie kupovať z a minimálne ceny
elektrickú energiu vyrobenú z obnoviteľných zdrojov energie nespôsobuje žiadny priamy alebo nepriamy prevod štátnych zdrojov
na podniky vyrábajúce tento typ elektrickej energie.
60     Teda rozdelenie finančnej záťaže vyplývajúcej pre tieto súkromné dodávateľské podniky z uvedenej povinnosti kúpy medzi nimi
a inými súkromnými podnikmi nemôže predstavovať priamy alebo nepriamy prevod štátnych zdrojov.
61     Za týchto podmienok skutočnosť, že povinnosť nakupovať je ustanovená zákonom a že dáva nesporne výhodu určitým podnikom, nepredstavuje
štátnu pomoc v zmysle článku 92 ods. 1 Zmluvy.
62     Tento úsudok nie je dotknutý okolnosťou, na ktorú poukázal vnútroštátny súd, že finančná záťaž vyplývajúca z povinnosti kupovať
za minimálne ceny je spôsobilá mať negatívny dopad na hospodárske výsledky podnikov, ktoré podliehajú tejto povinnosti, a v dôsledku
toho viesť k poklesu daňových príjmov štátu. Tento dôsledok je však vlastný takejto právnej úprave a nemôže byť považovaný
za dôsledok, ktorý odôvodňuje poskytovanie výrobcom elektrickej energie z obnoviteľných zdrojov energie určitých výhod, ktoré
sú na ťarchu štátu (pozri v tomto zmysle rozsudky Sloman Neptun, už citovaný, bod 21, a Ecotrade, už citovaný, bod 36).
63     Komisia subsidiárne tvrdí, že zachovanie účinnosti článkov 92 a 93 Zmluvy čítaných spolu s článkom 5 Zmluvy ES (teraz článok
10 ES) vyžaduje, aby pojem štátna pomoc bol vykladaný takým spôsobom, aby sa vzťahoval aj na také podporné opatrenia, akými
sú tie uvedené v zmenenom a doplnenom Stromeinspeisungsgesetz, o ktorých rozhoduje štát, ale sú financované súkromnými podnikmi.
Svoju analýzu zakladá, analogicky, na judikatúre Súdneho dvora, podľa ktorej článok 85 Zmluvy ES (teraz článok 81 ES) čítaný
spolu s článkom 5 Zmluvy zakazuje štátom prijímať opatrenia, či už vo forme zákonov, alebo nariadení, spôsobilé vylúčiť opodstatnenosť
pravidiel hospodárskej súťaže, ktoré sa uplatňujú vo vzťahu k podnikom (pozri najmä rozsudok zo 17. novembra 1993, Meng, C‑2/91,
Zb. s. 5751, bod 14).
64     Vo vzťahu k tomu stačí zdôrazniť, že na rozdiel od článku 85 Zmluvy, ktorý sa týka jedine správania podnikov, článok 92 Zmluvy
upravuje priamo opatrenia prijaté členskými štátmi.
65     Za týchto podmienok článok 92 Zmluvy postačuje sám osebe na to, aby bolo zakázané správanie štátov, ktoré Zmluva označuje
vo svojom článku 5, ktorý vo svojom druhom riadku stanovuje, že členské štáty neprijmú žiadne opatrenia, ktoré by mohli ohroziť
dosiahnutie cieľov Zmluvy, a ktorý nemôže byť použitý na rozšírenie pôsobnosti článku 92 Zmluvy na správanie štátov, na ktoré
sa nevzťahuje.
66     Je preto potrebné odpovedať na prvú otázku, že predpisy členského štátu, ktoré na jednej strane nútia súkromných dodávateľov
elektrickej energie nakupovať elektrickú energiu vyrobenú v ich zásobovacej oblasti z obnoviteľných zdrojov energie za minimálne
ceny, ktoré sú vyššie ako skutočná hodnota takéhoto druhu energie, a na druhej strane rozdeliť finančnú záťaž vyplývajúcu
z tohto záväzku medzi uvedených dodávateľov elektrickej energie a súkromných prevádzkovateľov elektrických sietí nachádzajúcich
sa vyššie v sieti, nepredstavujú štátnu pomoc v zmysle článku 92 ods. 1 Zmluvy.
67     Vzhľadom na vyššie uvedenú odpoveď nie je potrebné odpovedať na druhú otázku, ktorá bola položená iba v prípade, ak by povinnosť
kupovať za určené minimálne ceny predstavovala štátnu pomoc, pričom rozdelenie finančnej záťaže z toho vyplývajúcej nie je
štátnou pomocou.

O výklade článku 30 Zmluvy
68     Svojou treťou otázkou sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či daná právna úprava je v súlade s článkom 30 Zmluvy.
69     V súvislosti s tým je potrebné pripomenúť, že v súlade s judikatúrou Súdneho dvoru článok 30 Zmluvy zakazujúci medzi štátmi
opatrenia, ktoré majú rovnaký účinok ako kvantitatívne obmedzenia dovozu, sa týka každého vnútroštátneho opatrenia spôsobilého
brániť priamo alebo nepriamo, aktuálne alebo potenciálne obchodovaniu v rámci Spoločenstva (rozsudok z 11. júla 1974, Dassonville,
8/74, Zb. s. 837, bod 5).
70     Je potrebné uviesť, že z judikatúry Súdneho dvora tiež vyplýva, že povinnosť podnikateľských subjektov členského štátu nakupovať
určité percento daného produktu od domácich dodávateľov obmedzuje možnosti dovozu takého istého produktu tým, že bráni týmto
podnikateľom zásobovať sa u podnikateľov, ktorí sa nachádzajú v inom členskom štáte (pozri v tomto zmysle rozsudky z 10. júla
1984 Campus Oil a i., C‑72/83, Zb. s. 2727, bod 16, a z 20. marca 1990, Du Pont de Nemours Italianana, C‑21/88, Zb. s. I‑889,
bod 11).
71     Z §1 a 2 zmeneného a doplneného Stromeinspeisungsgesetz vyplýva, že povinnosť kúpy uložená dodávateľom elektrickej energie
sa vzťahuje iba na elektrickú energiu vyrobenú z obnoviteľných zdrojov energie v rámci platnosti tohto zákona a v zásobovacej
oblasti príslušnej pre jednotlivých dodávateľov elektrickej energie; z tohto dôvodu je táto povinnosť spôsobilá aspoň potenciálne
brániť obchodu v rámci Spoločenstva.
72     Na posúdenie, či takáto povinnosť kúpy je viac-menej zlučiteľná s článkom 30 Zmluvy, je však potrebné vziať do úvahy na jednej
strane účel predmetnej právnej úpravy a na druhej strane osobitosti trhu s elektrickou energiou.
73     Vzhľadom na to je potrebné poukázať na to, že využívanie obnoviteľných zdrojov energie na výrobu elektrickej energie, ktoré
je podporované právnou úpravou, akou je zmenený a doplnený Stromeinspeisungsgesetz, je potrebné na zachovanie životného prostredia
v tom zmysle, že prispieva k zníženiu emisií skleníkových plynov. Skleníkové plyny patria medzi hlavné príčiny klimatických
zmien, ktoré sa Európske únia a jej členské štáty zaviazali eliminovať.
74     Z tohto dôvodu rozvoj používania tejto energie patrí medzi prioritné ciele, ktoré Spoločenstvo a jeho členské štáty zamýšľajú
sledovať s cieľom realizovať záväzky, na ktoré sa zaviazali v súlade s rámcovým dohovorom Spojených národov o klimatických
zmenách, ktorý Spoločenstvo schválilo rozhodnutím Rady 94/69/ES z 15. decembra 1993 (Ú. v. ES L 33, 1994, s. 11), ako aj s protokolom
k tretej konferencii zmluvných strán tohto dohovoru v Kyote z 11. decembra 1997, ktorý podpísali Európske spoločenstvo a jeho
členské štáty 29. apríla 1998 [pozri v tejto súvislosti najmä rezolúciu Rady 98/C 198/01 z 8. júna 1998 o obnoviteľných zdrojoch
energie (Ú. v. ES C 198, s. 1) a rozhodnutie Európskeho parlamentu a Rady č. 646/2000/ES z 28. februára 2000 stanovujúce viacročný
plán na podporu obnoviteľných zdrojov energie v Spoločenstve (Altener) (1998/2002) (Ú. v. ES L 79, s. 1)].
75     Je potrebné uviesť, že táto politika má tiež za cieľ ochranu zdravia a života ľudí a zvierat, ako aj ochranu rastlín.
76     Okrem iného, ako to vyplýva z článku 130 R ods. 2 prvého pododseku tretej vety Zmluvy ES, nároky v oblasti ochrany životného
prostredia musia byť zahrnuté do definície a do uplatňovania iných politík Spoločenstva. Amsterdamská zmluva preniesla túto
definíciu v zmenenej podobe do článku 6 ES, ktorý je zaradený do jej prvej časti „Zásady“.
77     Z odôvodnenia č. 28 smernice 96/92 výslovne vyplýva, že „z dôvodu ochrany životného prostredia“ táto smernica v článku 8 ods. 3
a článku 11 ods. 3 oprávňuje členské štáty uprednostňovať výrobu elektrickej energie z obnoviteľných zdrojov energie.
78     Je tiež dôležité uviesť, že táto smernica, ako to vyplýva z jej odôvodnenia č. 39, predstavuje iba novú etapu liberalizácie
trhu s elektrickou energiou a ponecháva obmedzenia výmeny elektrickej energie medzi členskými štátmi.
79     Je potrebné okrem iného konštatovať, že elektrická energia má tu vlastnosť, že akonáhle je v prenosnej alebo distribučnej
sieti, je ťažké určiť pôvod a najmä zdroj energie, z akého bola vyrobená.
80     Vzhľadom na to Komisia uviedla vo svojom návrhu smernice Európskeho parlamentu a Rady 2000/C 311 E/22 týkajúcej sa podpory
elektrickej energie vyrobenej z obnoviteľných zdrojov energie v rámci vnútorného trhu s elektrickou energiou (Ú. v. ES C 311
E, 2000, s. 320), že zavedenie systému vzájomne uznávaných certifikátov pôvodu elektrickej energie vyrobenej z obnoviteľných
zdrojov je nevyhnutné, aby výmena tohto typu elektrickej energie bola spoľahlivá a prakticky realizovateľná.
81     Vzhľadom na vyššie uvedené úvahy treba odpovedať na tretiu otázku tak, že pri aktuálnom stave práva Spoločenstva v oblasti
trhu s elektrickou energiou taká právna úprava, akou je zmenený a doplnený Stromeinspeisungsgesetz, nie je nezlučiteľná s článkom
30 Zmluvy.

O trovách
82     Trovy konania vynaložené nemeckou a fínskou vládou, ako aj Komisiou, ktoré predložili Súdnemu dvoru pripomienky, sa nenahrádzajú.
Vzhľadom na to, že konanie pred Súdnym dvorom má vo vzťahu k účastníkom konania vo veci samej incidenčný charakter a bolo
začaté v súvislosti s prekážkou postupu v konaní pred vnútroštátnym súdom, o trovách konania rozhodne tento vnútroštátny súd.
Z týchto dôvodov
SÚDNY DVOR
o otázkach, ktoré mu predložil Landgericht Kiel na základe uznesenia z 13. októbra 1998, rozhodol takto:
1.
Právne predpisy členského štátu, ktoré na jednej strane nútia súkromných dodávateľov elektrickej energie nakupovať elektrickú
energiu vyrobenú v ich zásobovacej oblasti z obnoviteľných zdrojov energie za minimálne ceny, ktoré sú vyššie ako skutočná
hodnota takéhoto druhu energie, a na druhej strane rozdeliť finančnú záťaž vyplývajúcu z tohto záväzku medzi uvedených dodávateľov
elektrickej energie a súkromných prevádzkovateľov elektrických sietí nachádzajúcich sa vyššie, nepredstavujú štátnu pomoc
v zmysle článku 92 ods. 1 Zmluvy ES (zmenený, teraz článok 87 ods. 1 ES).
2.
Vzhľadom na aktuálny stav práva Spoločenstva v oblasti trhu s elektrickou energiou takáto právna úprava nie je nezlučiteľná
s článkom 30 Zmluvy ES (zmenený, teraz článok 28 ES).
Rodríguez Iglesias
Gulmann
Wathelet
Skouris
Edward
Puissochet
Jann
Sevón
Schintgen
Rozsudok bol vyhlásený na verejnom pojednávaní v Luxemburgu 13. marca 2001.
Tajomník

Predseda
R. Grass

G. C. Rodríguez Iglesias
*
Jazyk konania: nemčina.