CELEX: 62006CJ0331
Senatvės draudimas
Valstybės narės piliečiu esantis darbuotojas
Socialinio draudimo įmokos
Atskiri laikotarpiai
Skirtingos valstybės narės
Draudimo laikotarpių skaičiavimas
Prašymas skirti pensiją
Gyvenimas trečiojoje valstybėje

Prašymas priimti prejudicinį sprendimą susijęs su 1971 m. birželio 14 d. Tarybos reglamento (EEB) Nr. 1408/71 dėl socialinės apsaugos sistemų taikymo pagal darbo sutartį dirbantiems asmenims, savarankiškai dirbantiems asmenims ir jų šeimos nariams, judantiems Bendrijoje (
OL L 149, 1971, p. 2
), iš dalies pakeisto ir atnaujinto 2004 m. kovo 31 d. Europos Parlamento ir Tarybos reglamentu (EB) Nr. 631/2004 (
OL L 100, 2004, p. 1
, toliau – Reglamentas Nr. 1408/71), 48 straipsnio išaiškinimu.
Šis prašymas buvo pateiktas sprendžiant ginčą tarp K. D. Chuck ir Socialinio draudimo kasos valdybos (
Raad van Bestuur van de Sociale Verzekeringsbank
, toliau – SVB) dėl pastarosios atsisakymo atsižvelgti į K. D. Chuck Danijoje sumokėtas socialinio draudimo įmokas motyvuojant tuo, kad prašymo skirti pensiją pateikimo momentu jis negyveno valstybėje narėje.
Teisinis pagrindas
Bendrijos teisės aktai
Reglamento Nr. 1408/71 2 straipsnis apibrėžia asmenis, kuriems jis taikomas, ir 1 dalyje nustato:
„Šis reglamentas taikomas pagal darbo sutartį dirbantiems asmenims ar savarankiškai dirbantiems asmenims ar studentams, kuriems yra taikomi ar buvo taikomi vienos ar daugiau valstybių narių teisės aktai ir kurie yra vienos iš valstybių narių piliečiai arba asmenys be pilietybės ar pabėgėliai, gyvenantys kurios nors valstybės narės teritorijoje, bei jų šeimos nariams ir maitintojo netekusiems asmenims.“
Reglamento Nr. 1408/71 10 straipsnyje „Gyvenamosios vietos sąlygos atsisakymas – Privalomo draudimo poveikis įmokų kompensavimui“ nurodoma:
„1.   Jeigu šiame reglamente nenustatyta kitaip, invalidumo, senatvės ar išlaikytinių išmokos pinigais, pensijos dėl nelaimingų atsitikimų darbe ir profesinių ligų bei išmokos mirties atveju, įgytos pagal vienos ar daugiau valstybių narių teisės aktus, negali būti kaip nors sumažinamos, pakeičiamos, sustabdomas ir nutraukiamas jų mokėjimas ar anuliuojamos vien dėl to, kad jų gavėjas gyvena valstybės narės teritorijoje, išskyrus valstybę, kurioje yra įstaiga, atsakinga už išmokų mokėjimą.
<…>“
Pagal Reglamento Nr. 1408/71 48 straipsnį „Trumpesni nei vienerių metų draudimo arba gyvenimo laikotarpiai“:
„1.   Nepaisant 46 straipsnio 2 dalies, valstybės narės įstaiga neprivalo skirti išmokų už laikotarpius, kurie buvo įgyti pagal jos administruojamus teisės aktus, į kuriuos atsižvelgiama įvykus draudiminiam atvejui, jeigu:
—
minėtų laikotarpių trukmė yra trumpesnė nei vieneri metai
ir
—
atsižvelgiant tik į šiuos laikotarpius pagal tų teisės aktų nuostatas neįgyjama jokia teisė išmokai gauti.
2.   Kiekvienos atitinkamos valstybės narės kompetentinga įstaiga sumuoja 1 dalyje nurodytus laikotarpius, taikydama 46 straipsnio 2 dalį, išskyrus b punktą.
3.   Jeigu taikant 1 dalį atitinkamų valstybių narių visos įstaigos būtų atleistos nuo jų prievolės mokėti išmokas, išmokos turėtų būti skiriamos tik pagal paskutinės iš minėtų valstybių teisės aktus, kurių sąlygos įvykdytos, tartum visi įgyti ir pagal 45 straipsnio 1–4 dalis sumuoti draudimo ir gyvenimo laikotarpiai būtų įgyti pagal tos valstybės teisės aktus.“
1972 m. kovo 21 d. Tarybos reglamento (EEB) Nr. 574/72, nustatančio Reglamento Nr. 1408/71 įgyvendinimo tvarką (
OL L 74, 1972, p. 1
, toliau – įgyvendinimo reglamentas), 36 straipsnio 3 dalyje nurodoma:
„Jeigu pareiškėjas gyvena valstybės, kuri nėra valstybė narė, teritorijoje, jis prašymą (skirti senatvės išmokas) pateikia kompetentingai įstaigai tos valstybės narės, kurios teisės aktai pastaruoju metu buvo taikomi pagal darbo sutartį dirbančiam arba savarankiškai dirbančiam asmeniui.“
Nacionalinės teisės aktai
Senatvės draudimo įstatymo (
Algemene Ouderdomswet
, toliau – AOW) 6 straipsnio 1 dalyje nurodyta:
„Pagal šias nuostatas apdraustieji yra:
a)
rezidentai ir
b)
nerezidentai, kurie už Nyderlanduose pagal darbo sutartį atliktą darbą apmokestinami pajamų mokesčiu ir kuriems dar nesukako 65 metai.“
AOW 7 straipsnyje nustatyta:
„Teisę į senatvės pensiją pagal šio įstatymo nuostatas turi asmenys:
a)
sulaukę 65 metų ir
b)
kurie pagal šį įstatymą buvo apdrausti per laikotarpį nuo to momento, kai sulaukė 15 metų amžiaus, iki dienos, kai jiems sukako 65 metai.“
Pagrindinė byla ir prejudicinis klausimas
K. D. Chuck, Jungtinės Karalystės pilietis, laikotarpiais nuo 1972 m. rugsėjo 1 d. iki 1975 m. balandžio 1 d. ir nuo 1976 m. sausio 1 d. iki 1977 m. gruodžio 31 d. gyveno ir dirbo Nyderlanduose. Devynis mėnesius, kurie skiria šiuos laikotarpius, jis dirbo Danijoje, kur mokėjo socialinio draudimo įmokas. Nuo 1978 m. sausio 1 d. jis gyvena Jungtinėse Amerikos Valstijose. Sulaukęs 65 metų amžiaus, jis SVB pateikė prašymą skirti senatvės pensiją.
SVB skyrė K. D. Chuck senatvės pensiją su priedu nuo 2000 m. gruodžio mėn., sumažintą 90 % už 45 metus, kuriais jis nebuvo apdraustas. Apskaičiuodama šios pensijos dydį SVB neatsižvelgė į Danijoje įgytus draudimo laikotarpius, motyvuodama tuo, kad K. D. Chuck nebegyvena kurios nors valstybės narės teritorijoje ir, SVB tvirtinimu, nebegali remtis Reglamento Nr. 1408/71 48 straipsniu.
Dėl šio sprendimo K. D. Chuck pateikė skundą SVB, kuri jį atmetė 2002 m. sausio 2 d. Sprendimu. Taigi K. D. Chuck pareiškė šį ieškinį
Rechtbank te Amsterdam
.
Jis tvirtina, kad, remiantis Reglamento Nr. 1408/71 48 straipsniu, apskaičiuojant draudimo laikotarpius turėjo būti atsižvelgta ir į įgytuosius Danijoje. Aplinkybė, kad pateikiant prašymą jis negyveno kurios nors valstybės narės teritorijoje, neturėtų būti kliūtis taikyti minėtą 48 straipsnį.
2006 m. liepos 27 d.
Rechtbank te Amsterdam
nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šį prejudicinį klausimą:
„Ar tokiu atveju, kai darbuotojas tuo metu, kai sulaukia pensinio amžiaus, gyvena ne (Europos) Bendrijos teritorijoje, Reglamento (Nr. 1408/71) 48 straipsnis turi būti taikomas taip pat, kaip ir tuo atveju, jei atitinkamas darbuotojas gyventų Bendrijos teritorijoje?“
Dėl prejudicinio klausimo
Pateikdamas klausimą, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės nori sužinoti, ar Reglamento Nr. 1408/71 48 straipsnio 2 dalis paskutinės valstybės narės, kurioje gyveno valstybės narės piliečiu esantis darbuotojas, kompetentingai institucijai nustato pareigą, apskaičiuojant šio darbuotojo, kuris prašymo mokėti senatvės pensiją pateikimo momentu gyvena trečiojoje valstybėje, senatvės pensiją, atsižvelgti į kitoje valstybėje narėje išdirbtus laikotarpius tokiomis pačiomis sąlygomis, lyg šis darbuotojas tebegyventų Bendrijos teritorijoje.
Teisingumo Teismui pateiktos pastabos
SVB mano, kad Reglamentas Nr. 1408/71 teises ir išmokas užtikrina tik darbuotojams, judantiems Bendrijoje, ir kad remiantis Teisingumo Teismo praktika negali būti teigiama, jog bet kas, kam taikomas šis reglamentas, automatiškai gali pasinaudoti jame įtvirtintomis teisėmis.
Ji priduria, kad minėto reglamento 48 straipsnio nuostatos turi būti taikomos pareiškėjui, gyvenančiam už Bendrijos ribų, tik jei sumuotinos išmokos galėtų būti pervedamos remiantis to paties reglamento 10 straipsniu. Tačiau šis reglamentas užtikrina galimybę pervesti pensiją tik į kitą valstybę narę. Iš to išplaukia, kad Danijos valdžios institucijos neturi pervesti pensijos į trečiąją valstybę, dėl to būtų nelogiška, jei minėtas 48 straipsnis nustatytų pareigą Nyderlandų valdžios institucijoms atsižvelgti į įmokas, kurias K. D. Chuck sumokėjo Danijoje.
Be to, SVB tvirtina: kadangi Bendrijos teisė nenumato tokių išmokų pervedimo,
a fortiori
yra neįmanoma iš jos kildinti teisę pervesti laikotarpių, kuriais buvo mokamos įmokos, sumą remiantis Reglamento Nr. 1408/71 48 straipsnio 2 dalimi. Šią išvadą patvirtina 2004 m. balandžio 29 d. Europos Parlamento ir Tarybos reglamento (EB) Nr. 883/2004 dėl socialinės apsaugos sistemų koordinavimo (
OL L 166, 2004, p. 1
) 7 straipsnis.
Grįsdama teigiamą atsakymą į pateiktą klausimą, Nyderlandų vyriausybė tvirtina, kad EB 42 straipsnis numato sistemą, užtikrinančią darbuotojų socialinės apsaugos teises siekiant paskatinti laisvą jų judėjimą. Dėl to šis straipsnis numato, pirma, visų draudimo laikotarpių sudėtį teisei į išmokas įgyti ir išlaikyti už kiekvienos valstybės narės nacionalinės teritorijos ribų ir, antra, pareigą mokėti išmokas visoje Bendrijos teritorijoje. Be to, įgyvendinimo reglamento 36 straipsnio 3 dalyje numatoma senatvės pensijos prašymo pateikimo procedūra asmenų, negyvenančių kurioje nors valstybėje narėje, atveju.
Grįsdama neigiamą atsakymą į šį klausimą, Nyderlandų vyriausybė pastebi, kad Reglamento Nr. 1408/71 tikslas yra palengvinti laisvą darbuotojų ir jų šeimos narių judėjimą Bendrijoje – požiūris, kurį patvirtina EB 42 straipsnio tekstas, kur nurodoma, kad Europos Sąjungos Taryba turi priimti nuostatas, reikalingas užtikrinti socialinių išmokų mokėjimą asmenims, gyvenantiems valstybių narių teritorijose.
Galiausiai Nyderlandų vyriausybė pabrėžia, kad nors senatvės pensija turėtų būti skaičiuojama pagal Reglamento Nr. 1408/71 48 straipsnio 2 dalį, tai nereiškia, kad ji gali būti pervedama į trečiąją valstybę tam, kad ten būtų mokama. Šis reglamentas nereguliuoja šio klausimo, kuris visas paliekamas reglamentuoti tik nacionalinės teisės aktams.
Europos Bendrijų Komisija siūlo atsakyti taip: kai darbuotojas, sulaukęs pensinio amžiaus, gyvena ne Bendrijos teritorijoje, Reglamento Nr. 1408/71 48 straipsnis turi būti taikomas taip pat, kaip ir tuo atveju, jei šis darbuotojas gyventų Bendrijos teritorijoje. Jos teigimu, faktas, kad gyvenamoji vieta yra Bendrijos teritorijoje ar už jos ribų, neturi jokios įtakos šios nuostatos taikymui.
Šiuo atžvilgiu ji tvirtina, kad iš Teisingumo Teismo praktikos matyti, jog vienintelis Reglamento Nr. 1408/71 tikslas yra užtikrinti nacionalinių sistemų koordinavimą. Taigi jis leidžia egzistuoti atskiroms nacionalinėms sistemoms, lemiančioms skirtingų reikalavimų atsiradimą įvairių nacionalinių institucijų atžvilgiu.
Be to, atrodo, kad lemiamas šių normų taikymo kriterijus yra darbuotojo ryšys su konkrečios valstybės narės socialinės apsaugos sistema, kurioje jis buvo apdraustas tam tikru laikotarpiu, neatsižvelgiant į vietą, kur jis vykdo savo profesinę veiklą.
Tuo remdamasi Komisija sprendžia, kad tuo atveju, jei būtų pritarta SVB argumentams, didžiąja dalimi būtų panaikintas Reglamente Nr. 1408/71 įtvirtinto sumavimo principo veikimas. Tačiau jokia Bendrijos teisės nuostata nenustato, kad socialinės išmokos iš tiesų turi būti mokamos trečiosiose valstybėse. Šių išmokų mokėjimo tvarką ir toliau reglamentuoja nacionalinė teisė.
Graikijos ir Italijos vyriausybės iš esmės sutinka su Komisijos požiūriu. Pirmoji šių vyriausybių taip pat pažymi įgyvendinimo reglamento 36 straipsnio, kuriame nurodoma prašymo dėl išmokų pateikimo momentu Bendrijos teritorijoje negyvenančio pareiškėjo situacija, svarbą.
Teisingumo Teismo atsakymas
Reikia priminti, kad Teisingumo Teismas yra nusprendęs, jog EEB sutarties 51 straipsnis (po pakeitimo – EB sutarties 51 straipsnis, dabar – EB 42 straipsnis) leidžia egzistuoti valstybių narių socialinės apsaugos sistemų ir kartu asmenų, dirbančių tose valstybėse, teisių skirtumams (1991 m. vasario 7 d. Sprendimo
Rönfeldt
,
C-227/89, Rink. p. I-323
, 12 punktas).
Reglamentas Nr. 1408/71 nesukuria bendros socialinės apsaugos sistemos, bet leidžia toliau egzistuoti atskiroms nacionalinėms sistemoms, ir vienintelis jo tikslas yra užtikrinti jų koordinavimą (1988 m. liepos 5 d. Sprendimo
Borowitz
, 21/87, Rink. p. 3715, 23 punktas). Jis leidžia egzistuoti atskiroms sistemoms, lemiančioms skirtingų reikalavimų atsiradimą įvairių institucijų atžvilgiu, prieš kurias išmokų gavėjas gali remtis tiesioginėmis teisėmis arba vien pagal vidaus teisę, arba pagal vidaus teisę ir prireikus papildomai pagal Bendrijos teisę (1979 m. kovo 6 d. Sprendimo
Rossi
, 100/78, Rink. p. 831, 13 punktas).
Teisingumo Teismas taip pat yra nusprendęs, kad reglamentai, priimti siekiant įgyvendinti Sutarties 51 straipsnį, turi būti aiškinami atsižvelgiant į juo siekiamą tikslą, t. y. užtikrinti kuo didesnę darbuotojų judėjimo Bendrijoje laisvę (žr. 1978 m. spalio 12 d. Sprendimo
Belbouab
, 10/78, Rink. p. 1915, 5 punktą ir 1990 m. lapkričio 14 d. Sprendimo
Buhari Haji
,
C-105/89, Rink. p. I-4211
, 20 punktą).
Neginčytina, kad Reglamentas Nr. 1408/71 aiškiai nenurodo tokios situacijos, kokia nagrinėjama pagrindinėje byloje, kiek tai susiję su apdraustojo gyvenamosios vietos senatvės pensijos prašymo pateikimo momentu įtaka teisėms į pensiją už laikotarpius, išdirbtus įvairiose valstybėse narėse, apskaičiuoti.
Iš tiesų reglamento 2 straipsnis, kad šis reglamentas galėtų būti taikomas, reikalauja tik dviejų sąlygų, t. y. kad darbuotojas būtų kurios nors valstybės narės pilietis (ar turėtų valstybės narės teritorijoje gyvenančio asmens be pilietybės arba pabėgėlio statusą) ir kad jam būtų arba turėjo būti taikomi vienos ar kelių valstybių narių teisės aktai.
Kalbant apie to paties reglamento 10 straipsnį, reikia nurodyti, kad jis draudžia taikyti gyvenamosios vietos išlygas tik tarp valstybių narių.
Tačiau, kaip savo išvados 44 punkte pažymi generalinis advokatas, Reglamentu Nr. 1408/71 siekiama Sutarties 51 straipsnyje apibrėžto tikslo išvengiant neigiamo poveikio, kurį naudojimasis laisvo darbuotojų judėjimo teise gali daryti darbuotojų ir jų šeimos narių galimybei gauti socialinio draudimo išmokas, visų pirma, kiek tai susiję su darbuotojų migrantų, mokėjusių įmokas įvairioms socialinės apsaugos sistemoms, karjera, ir taip jiems suteikti teisinį tikrumą, kad jie išsaugos teises į pensiją, susijusias su jų įmokomis į pensijų sistemas, kaip ir darbuotojai, kurie nepasinaudojo teise laisvai judėti Bendrijoje.
Reglamentuodamas trumpesnių nei vienerių metų draudimo laikotarpių, kurie buvo įgyti pagal konkrečios valstybės narės sistemą, ir draudimo laikotarpių, kurie buvo įgyti kitose valstybėse narėse, sumavimą, minėto reglamento 48 straipsnis prisideda prie judėjimo valstybėse narėse laisvės užtikrinimo darbuotojams.
Todėl reikia konstatuoti kad šis 48 straipsnis, kuris, be to, taikymo nesusieja su darbuotojo gyvenamąja vieta prašymo skirti senatvės pensiją pateikimo momentu, negali būti aiškinamas taip, kad vien suinteresuotojo asmens gyvenamosios vietos perkėlimas į trečiąją valstybę gali kelti abejonių dėl jo teisės į tai, kad senatvės pensija būtų apskaičiuojama pagal šiame straipsnyje nustatytas taisykles.
Be to, skaitant įgyvendinimo reglamento 36 straipsnio 3 dalį matyti, pirma, kad prašymą skirti senatvės pensiją gali pateikti asmuo, negyvenantis valstybėje narėje, ir, antra, prašymas turi būti pateiktas kompetentingai įstaigai tos valstybės narės, kurios teisės aktai pastaruoju metu buvo taikomi pareiškėjui. Taigi Bendrijos teisės aktų leidėjas aiškiai numatė tokią situaciją, kurioje atsidūrė K. D. Chuck, gyvenantis trečiojoje valstybėje, buvęs darbuotojas, mokėjęs įmokas keliose valstybėse narėse.
Iš to, kas pasakyta, išplaukia, kad darbuotojui, esančiam tokioje situacijoje, kurioje yra K. D. Chuck, apskaičiuojant senatvės pensiją turi būti taikomas valstybėse narėse išdirbtų laikotarpių sumavimo principas, apibrėžtas Reglamento Nr. 1408/71 48 straipsnio 2 dalyje.
Be to, reikia pažymėti, kad paskutinė atitinkama valstybė narė neturi pareigos šią pensiją pervesti į trečiosios valstybės teritoriją.
Iš tiesų, kaip ir generalinis advokatas, reikia pažymėti, kad nors Reglamento Nr. 1408/71 10 straipsnis nustato teisę, kuria galima remtis siekiant, kad pensija būtų mokama bet kurioje valstybėje narėje, nei šis reglamentas, nei kokia nors kita Bendrijos teisės nuostata valstybių narių neįpareigoja pervesti pensijas į trečiąsias valstybes. Iš to išplaukia, kad tvarkai, pagal kurią vykdomas tokios senatvės pensijos mokėjimas, ir toliau taikomos valstybės narės, kurios institucija yra atsakinga už šios pensijos mokėjimą, nacionalinės teisės nuostatos.
Atsižvelgiant į visus pirmiau pateiktus argumentus, į pateiktą klausimą reikia atsakyti taip, kad Reglamento Nr. 1408/71 48 straipsnio 2 dalis paskutinės valstybės narės, kurioje gyveno valstybės narės piliečiu esantis darbuotojas, kompetentingai institucijai nustato pareigą, apskaičiuojant šio darbuotojo, kuris prašymo mokėti senatvės pensiją pateikimo momentu gyvena trečiojoje valstybėje, senatvės pensiją, atsižvelgti į kitoje valstybėje narėje išdirbtus laikotarpius tokiomis pačiomis sąlygomis, lyg šis darbuotojas tebegyventų Bendrijos teritorijoje.
Dėl bylinėjimosi išlaidų
Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nagrinėjamoje byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.

Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (antroji kolegija) nusprendžia:

1971 m. birželio 14 d. Tarybos reglamento (EEB) Nr. 1408/71 dėl socialinės apsaugos sistemų taikymo pagal darbo sutartį dirbantiems asmenims, savarankiškai dirbantiems asmenims ir jų šeimos nariams, judantiems Bendrijoje, iš dalies pakeisto ir atnaujinto 2004 m. kovo 31 d. Europos Parlamento ir Tarybos reglamentu (EB) Nr. 631/2004, 48 straipsnio 2 dalis paskutinės valstybės narės, kurioje gyveno valstybės narės piliečiu esantis darbuotojas, kompetentingai institucijai nustato pareigą, apskaičiuojant šio darbuotojo, kuris prašymo mokėti senatvės pensiją pateikimo momentu gyvena trečiojoje valstybėje, senatvės pensiją, atsižvelgti į kitoje valstybėje narėje išdirbtus laikotarpius tokiomis pačiomis sąlygomis, lyg šis darbuotojas tebegyventų Europos bendrijos teritorijoje.

Parašai.
(
*1
)	Proceso kalba: olandų.