CELEX: 62004CJ0428
Tagállami kötelezettségszegés
89/391/EGK irányelv
A munkavállalók munkahelyi biztonságának és az egészségük védelmének javítását ösztönző intézkedések
Az átültetés érdekében hozott intézkedések közlésének elmaradása
Nem megfelelő vagy nem teljes átültetés
A 2. cikk (1) bekezdése, a 7. cikk (3) bekezdése, a 8. cikk (2) bekezdése, a 11. cikk (2) bekezdésének c) és d) pontja, a 13. cikk (2) bekezdésének b) pontja, valamint a 18. cikk

Keresetében az Európai Közösségek Bizottsága az alábbiak megállapítását kéri a Bíróságtól: az Osztrák Köztársaság
–        mivel az átültetésre előírt határidő lejártáig elmulasztotta meghozni a tartományi tanárok jogállásáról szóló törvényt (Landeslehrer-Dienstrechtsgesetz,
BGBl. I., 69/2004, a továbbiakban: LDG), a tisztviselő-, beteg- és balesetbiztosításról szóló törvényt (Beamten-, Kranken-
und Unfallversicherungsgesetz, BGBl., 200/1967, a továbbiakban: B‑KUVG), valamint az általános társadalombiztosításról szóló
törvényt (Allgemeines Sozialversicherungsgesetz, a továbbiakban: ASVG), amely törvények célja a munkavállalók munkahelyi biztonságának
és egészségvédelmének javítását ösztönző intézkedések bevezetéséről szóló, 1989. június 12‑i 89/391/EGK tanácsi irányelvnek
(HL L 183., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 5. fejezet, 1. kötet, 349. o.; a továbbiakban: irányelv) az osztrák jogba történő
átültetése, illetve ezen törvények időközben történt esetleges meghozataláról nem értesítette a Bizottságot,
–        mivel az irányelv 2. cikkének (1) bekezdését a Tirol tartománybeli kötelező alapfokú oktatásban részt vevő tanárok tekintetében,
7. cikkének (3) bekezdését, 8. cikkének (2) bekezdését, 11. cikkének (2) bekezdését, 12. cikkének (4) bekezdését és 13. cikke
(2) bekezdésének a) és b) pontját nem, vagy hiányosan ültette át az osztrák jogba,
nem teljesítette az említett rendelkezésekből és az irányelv 18. cikkéből eredő kötelezettségeit.

Jogi háttér

A közösségi szabályozás
Az irányelv 2. cikkének (1) bekezdése értelmében:
„Ez az irányelv minden köz- és magántevékenységi ágazatra alkalmazandó (ipari, mezőgazdasági, kereskedelmi, közigazgatási,
szolgáltatási, oktatási, kulturális, szabadidős stb.).”
Az irányelv „Védő és megelőző szolgáltatások” című 7. cikke a következőképpen rendelkezik:
„(1)      Az 5. és 6. cikkben említett kötelezettségek sérelme nélkül a munkáltató egy vagy több munkavállalót kijelöl arra, hogy azok
a vállalkozás, illetve a telephely számára a foglalkozási kockázatok elleni védelemmel és azok megelőzésével kapcsolatos tevékenységeket
elvégezzék.”
[…]
(3)      Ha az ilyen védelmi és megelőző intézkedéseket megfelelően képzett személyzet hiányában nem lehet megszervezni a vállalkozásban,
illetve a telephelyen, a munkáltató külső szakértőket (szolgálatokat vagy személyeket) vesz igénybe.
[…]
(7)      A tagállamok a tevékenységek jellegének és a vállalkozások méretének figyelembevételével meghatározhatják a vállalkozásoknak
azokat a típusait, amelyekben a munkáltató, amennyiben megfelelő képzettséggel rendelkezik, saját maga vállalhatja az (1) bekezdésben
említett feladatok ellátását.
[…]”
Az irányelv 8. cikkének (1) és (2) bekezdése a következőképpen fogalmaz:
„(1)      A munkáltató
–        megteszi az elsősegélyhez, [a] tűzoltáshoz és a munkavállalók evakuálásához szükséges, a tevékenységek jellegéhez és a vállalkozás,
illetve telephely méretéhez igazított, és más jelen lévő személyeket figyelembe vevő intézkedéseket;
–        kialakítja a szükséges kapcsolatokat a külső szolgálatokkal, különösen az elsősegélyt, a sürgősségi orvosi ellátást, a mentési
munkát és a tűzoltást illetően.
–        (2)   Az (1) bekezdés szerint a munkáltató többek között az elsősegélyre, a tűzoltásra és a munkavállalók evakuálására kijelöli
azokat a munkavállalókat, akik az ilyen intézkedéseket végrehajtják.
Az ilyen munkavállalók számának, oktatásának, és a rendelkezésükre álló eszközöknek megfelelőknek kell lenniük, figyelembe
véve a vállalkozás, illetve a telephely méretét, valamint azok különleges veszélyeit.”
Az irányelv 10. cikke értelmében:
„(1)      A munkáltató megfelelő intézkedéseket tesz annak érdekében, hogy a munkavállalók, illetve a vállalkozáson, illetve telephelyen
belüli képviselőik a vállalkozás, illetve telephely méreteit esetlegesen figyelembe vevő nemzeti jogszabályoknak, illetve
gyakorlatnak megfelelően, minden fontos információt megkapjanak:
a)      általában a vállalkozás, illetve a telephely, valamint az egyes munkahelytípusok, illetve munkák tekintetében a biztonságot
és az egészséget érintő kockázatokról, valamint a véd- és megelőző intézkedésekről;
b)      a 8. cikk (2) bekezdése szerinti intézkedésekről.
(2)      A munkáltató megfelelő intézkedéseket tesz, hogy valamely külső vállalkozásnak, illetve telephelynek a munkáltató vállalkozásában,
illetve telephelyén foglalkoztatott munkavállalóinak munkáltatói a nemzeti jogszabályoknak, illetve gyakorlatnak megfelelően
megfelelő tájékoztatást kapjanak az (1) bekezdés a) és b) pontjában említettekről, amely tájékoztatást a kérdéses munkavállalóknak
is biztosítani kell.
(3)      A munkáltató megfelelő intézkedéseket tesz annak érdekében, hogy a munkavállalók biztonsága és egészsége védelmének különleges
feladatát ellátó munkavállalók vagy a munkavállalók biztonsága és egészsége védelmének különleges feladatát ellátó képviselők
feladatuk ellátása érdekében és a nemzeti jogszabályoknak, illetve gyakorlatnak megfelelően hozzáférhessenek:
a)      a 9. cikk (1) bekezdésének a) és b) pontjában említett kockázatértékeléshez és védintézkedésekhez;
b)      a 9. cikk (1) bekezdésének c) és d) pontjában említett listához és jelentésekhez;
c)      a véd- és megelőző intézkedésekből, valamint a biztonságért és az egészségért felelős felügyeleti szervektől és testületektől
származó információhoz.”
Az irányelv 11. cikkének (2) bekezdése értelmében:
„A munkavállalók biztonsága és egészsége védelmének különleges feladatát ellátó munkavállalók vagy képviselők részvételének
kiegyensúlyozottnak kell lennie, a nemzeti jogszabályok, illetve gyakorlat szerint [a nemzeti jogszabályoknak, illetve gyakorlatnak
megfelelően], vagy velük a munkáltatónak előzetesen és kellő időben konzultációt kell folytatnia az alábbiak tekintetében
[az alábbi esetekben]:
[…]
b)      a munkavállalóknak a 7. cikk (1) bekezdésében és a 8. cikk (2) bekezdésében említett kijelölése és a 7. cikk (1) bekezdésében
említett tevékenységek;
c)      a 9. cikk (1) bekezdésében és a 10. cikkben említett információ[k];
d)      a vállalkozáson, illetve telephelyen kívüli szakértők (szolgálatok vagy személyek) szükség szerinti igénybevétele a 7. cikk
(3) bekezdésében említettek szerint [helyesen: szükség szerint a vállalkozáson, illetve telephelyen kívüli szakértőknek (szolgálatoknak
vagy személyeknek) a 7. cikk (3) bekezdésében előírtak szerinti megkeresése]
[…].”
Az irányelv 13. cikke értelmében:
„(1)      Minden munkavállaló kötelessége, hogy az oktatás és a munkáltató által adott utasítások szerint a lehető legnagyobb mértékben
vigyázzon a saját, és a munka során elkövetett cselekedetei vagy mulasztásai által érintett más személyek biztonságára és
egészségére.
(2)      Ebből a célból a munkavállalóknak különösen az oktatás és a munkáltató által adott utasítások szerint:
a)      megfelelően kell használniuk a gépeket, készülékeket, szerszámokat, veszélyes anyagokat, szállítóeszközöket és egyéb eszközöket;
b)      megfelelően kell használniuk a részükre rendelkezésre bocsátott egyéni védőeszközt, és azt használat után a megfelelő helyre
vissza kell vinniük;
[…].”
Az irányelv 18. cikkének (1) bekezdése értelmében a tagállamok hatályba léptetik azokat a törvényi, rendeleti és közigazgatási
rendelkezéseket, amelyek szükségesek ahhoz, hogy az irányelvnek 1992. december 31‑ig megfeleljenek, és erről haladéktalanul
tájékoztatják a Bizottságot.

A nemzeti szabályozás
Az irányelvet az osztrák jogba elsősorban a munkahelyi biztonságról és egészségvédelemről szóló szövetségi törvény (Bundesgesetz
über Sicherheit und Gesundheitsschutz bei der Arbeit [ArbeitnehmerInnenschutzgesetz],
BGBl
. I, 159/2001 szerinti változat, a továbbiakban: ASchG) ültette át.
Az ASchG 11. §‑a kimondja:
„[…]
(5)      A biztonságért felelős személyeket a biztonsági képviselők, az üzemorvosok és az elsősegéllyel, [a] tűzoltással és a munkavállalók
evakuálásával megbízott személyek kijelölését és megbízásuk visszavonását megelőzően tájékoztatni kell. A tervezett kijelölésről
vagy visszavonásról konzultálni kell a biztonságért felelős személyekkel, kivéve ha munkavállalói képviseletei szervek létrehozatalára
került sor, illetve a kijelölés vagy annak visszavonása a munkavállalói védelmi bizottságok keretében történik.
(6)      Munkavállalói képviseleti szervek hiányában a munkáltatók kötelesek:
1.      az új technológiák tervezése és bevezetése során konzultálni a biztonságért felelős személyekkel, az e technológiáknak a munkavállalók
biztonságára és egészségére gyakorolt, a felszerelések vagy anyagok kiválasztásával, a munkafeltételek szervezésével és a
környezeti hatásoknak a munkára való kihatásával kapcsolatos következményeiről;
2.      bevonni a biztonságért felelős személyeket az egyéni védőfelszerelések kiválasztásába, valamint
3.      bevonni a biztonságért felelős személyeket a kockázatok felderítésébe és elemzésbe, illetve a megfelelő intézkedések meghozatalába,
valamint az oktatás tervezésébe és megszervezésébe.
(7)      A munkáltatók
1.      kötelesek biztosítani a biztonságért felelős személyek számára a biztonsággal és az egészségvédelemmel, illetve a munkahelyi
balesetekkel összefüggő információkkal és jelentésekkel kapcsolatos iratokhoz való hozzáférést;
2.      kötelesek a biztonságért felelős személyek rendelkezésére bocsátani a következő iratokat:
a)      a 3. § (2) bekezdésében foglalt információkkal kapcsolatos iratok;
b)      a veszélyes anyagokkal és zajjal kapcsolatos mérések, illetve egyéb mérések eredménye, valamint a biztonsággal és egészségvédelemmel
kapcsolatos tanulmányokat tartalmazó iratok; valamint
c)      az anyagokkal és zajjal kapcsolatos feljegyzések;
3.      kötelesek haladéktalanul tájékoztatni a biztonságért felelős személyeket a határértékek bármely túllépéséről és annak okairól,
valamint a túllépés kiküszöbölése érdekében tett intézkedésekről;
4.      kötelesek tájékoztatni a biztonságért felelős személyeket a munkavállalók védelmével kapcsolatos kötelezettségekről, utasításokról
és engedélyekről.
[…]”
Az ASCchG 12. §‑ának (7) bekezdése kimondja, hogy biztonságért felelős kijelölt személy és munkavállalói képviselet hiányában
valamennyi munkavállalót tájékoztatni kell az ugyanezen törvény 11. §‑ának (7) bekezdésében felsorolt kérdésekről, és a munkavállalóknak
valamennyi, ez utóbbi rendelkezésben felsorolt irattal rendelkezniük kell.
Az AschG 13. §‑ának (2) bekezdése kimondja, hogy biztonságért felelős kijelölt személyek és munkavállalói képviselet hiányában
valamennyi munkavállalóval konzultálni kell, és be kell őket vonni az ugyanezen törvény 11. §‑ának (5) és (6) bekezdésében
felsorolt kérdések rendezésébe.
Az ASchG 15. §‑a értelmében a munkavállalók az oktatáson elhangzottaknak és a munkáltatói utasításnak megfelelően kötelesek
megfelelően használni a munkához szükséges eszközöket és az említett törvény alapján rendelkezésükre bocsátott megfelelő egyéni
védőfelszerelést.
Az ASchG 25. §‑a kimondja, hogy a munkáltatók szükség esetén kijelölik a tűzoltásért és a munkavállalók evakuálásáért felelős
személyeket. Ugyanezen rendelkezés értelmében munkavállalóknak egy meghatározott számú részének ismernie kell a poroltó használatát.
Ugyanezen törvény 26. §‑a értelmében, ha a munkáltató a munkahelyen legalább öt munkavállalót foglalkoztat rendszeresen, megfelelő
számú, elsősegélynyújtásért felelős személyt kell kijelölni. E rendelkezés azt is előírja, hogy e személyeknek megfelelő képzettséggel
kell rendelkezniük ahhoz, hogy elsősegélyt tudjanak nyújtani, és gondoskodni kell arról, hogy a munkaidő alatt a rendszerint
a munkahelyen tartózkodó munkavállalók számához mérten kellő számú olyan személy állandóan jelen legyen, aki a megfelelő elsősegélynyújtási
ismeretekkel rendelkezik.
Az ASchG 73. §‑ának (1) bekezdése a következőképpen rendelkezik:
„A munkáltató köteles kijelölni biztonsági feladatokkal megbízott személyeket. E kötelezettséget teljesítheti:
1.      munkaszerződéssel foglalkoztatott biztonsági megbízottak alkalmazásával (a vállalkozás saját biztonsági megbízottai),
2.      a vállalkozástól független, külső biztonsági megbízottak révén, illetve
3.      valamely biztonsági központ szolgáltatásainak igénybevételével.
[…]”
Az ASchG 79. §‑ának (1) bekezdése értelmében:
„A munkáltató köteles üzemorvost kijelölni. E kötelezettséget teljesítheti:
1.      munkaszerződéssel foglalkoztatott üzemorvosok alkalmazásával (a vállalkozás saját üzemorvosai),
2.      a vállalkozástól független külső üzemorvosok megbízásával, illetve
3.      engedélyezett üzemorvosi központ szolgáltatásainak igénybevételével.
[…]”
A szövetségi szolgálatoknál alkalmazott munkavállalók biztonságáról és egészségének védelméről szóló szövetségi törvény (Bundesgesetz
über Sicherheit und Gesundheitsschutz der in Dienststellen des Bundesbeschäftigten Bediensteten [Bundesbedienstetenschutzgesetz],
BGBl
. I. 131/2003. szerinti változat, a továbbiakban: B‑BSG) 10. §‑ának (3) bekezdése értelmében a biztonságért felelős személyek
kijelöléséhez a személyzet képviseletéről szóló szövetségi törvény (Bundes-Personalvertretungsgesetz,
BGBl
. 133/1967) 10. §‑a alapján a személyzet képviseletére illetékes szerv beleegyezése szükséges. Ez az előírás vonatkozik arra
az esetre is, ha a biztonságért felelős személy feladatait a személyzet valamelyik tagja látja el.
A B‑BSG 11. §‑a kimondja:
„[…]
(2)      A szövetségi törvényben szabályozott feladataik gyakorlása során a biztonságért felelős személyeket semmilyen utasítás nem
köti.
[…]
(4)      A munkáltató a biztonsággal és az egészségvédelemmel kapcsolatos valamennyi kérdésről köteles konzultálni a biztonságért felelős
személyekkel.
(5)      A biztonságért felelős személyeket a biztonsági megbízottak, az üzemorvosi központok, valamint az elsősegéllyel, [a] tűzoltással
és a munkavállalók evakuálásával megbízott személyek kijelölése és megbízatásának visszavonása előtt tájékoztatni kell. A
tervezett kijelölést vagy a megbízatás tervezett visszavonását a biztonságért felelős személyekkel való konzultációnak kell
megelőznie, kivéve ha munkavállalói képviseleti szervek létrehozatalára került sor.
(6)      A munkáltató
1.      köteles biztosítani a biztonságért felelős személyek számára a biztonsággal és az egészségvédelemmel, illetve a munkahelyi
balesetekkel összefüggő információkkal és jelentésekkel kapcsolatos iratokhoz való hozzáférést;
2.      köteles a biztonságért felelős személyek rendelkezésére bocsátani a következő iratokat:
a)      a 3. § (2) bekezdésében foglalt információkkal kapcsolatos iratok;
b)      a veszélyes anyagokkal és a zajszinttel kapcsolatos mérések, illetve egyéb mérések eredménye, valamint a biztonsággal és az
egészségvédelemmel kapcsolatos tanulmányokat tartalmazó iratok; valamint
c)      az anyagokkal és zajszinttel kapcsolatos feljegyzések;
3.      köteles haladéktalanul tájékoztatni a biztonságért felelős személyeket a határértékek bármely túllépéséről és annak okairól,
valamint a kiküszöbölés érdekében tett intézkedésekről, és
4.      köteles tájékoztatni a biztonságért felelős személyeket a munkavállalók védelmével kapcsolatos kötelezettségekről, utasításokról
és engedélyekről.”
A B‑BSG 12. §‑ának (6) bekezdése kimondja, hogy a személyzet tagjainak az ugyanezen törvény 12.  §‑ának 1., 2., 4. és 5. pontja
szerinti tájékoztatása nem kötelező, amennyiben biztonságért felelős személyeket neveztek ki, vagy amennyiben létezik személyzeti
képviselet, és ez utóbbiakat tájékoztatják, illetve a rendelkezésükre álló információ elegendő a kockázatok hatékony megelőzéséhez.
A (6) bekezdés értelmében e célból figyelembe kell venni az információ tartalmát és célját, valamint a fennálló kockázatokat
és a szolgálat jellemzőit.
A B-BSG 13. §‑ának (1) bekezdése értelmében a munkáltató a munkahelyi biztonsággal és egészséggel kapcsolatos valamennyi kérdésben
köteles konzultálni a munkavállalókkal.
Ugyanezen törvény 15. §‑ának (2) bekezdése értelmében az alkalmazottak kötelesek megfelelően, valamint az oktatáson elhangzottak,
illetve felettesük utasítása szerint használni a munkaeszközöket és az említett törvény alapján rendelkezésükre bocsátott
egyéni védőfelszereléseket.
A B‑BSG 25. §‑ának (4) bekezdése kimondja, hogy a munkáltató szükség esetén köteles kijelölni a tűzoltásért és a munkavállalók
evakuálásáért felelős személyeket. Ugyanezen rendelkezés értelmében a munkavállalók meghatározott számú részének ismernie
kell a poroltó használatát.
A B‑BSG 26. §‑ának (3) bekezdése értelmében, ha a munkáltató a munkahelyen legalább öt munkavállalót foglalkoztat rendszeresen,
megfelelő számú elsősegély-nyújtásért felelős személyt kell kijelölni. E személyeknek megfelelő képzettséggel kell rendelkezniük
ahhoz, hogy elsősegélyt tudjanak nyújtani. Ugyanezen rendelkezés értelmében gondoskodni kell arról, hogy a munkaidő alatt
a rendszerint a munkahelyen tartózkodó olyan munkavállalók meghatározott számú részének mindig jelen kell lennie, aki a megfelelő
elsősegélynyújtási ismeretekkel rendelkezik.
A B‑BSG 73. §‑ának értelmében:
„(1)      A munkáltató az e szövetségi törvény hatálya alá tartozó szolgálatok tekintetében köteles  biztonsági feladatokkal megbízott
személyeket (munkabiztonsági szakértőket) kijelölni. E kötelezettségét teljesítheti:
1.      munkaszerződéssel foglalkoztatott biztonsági megbízottak alkalmazásával (a vállalkozás saját biztonsági megbízottai),
2.      a vállalkozástól független külső biztonsági megbízottak révén, illetve
3.      az ASchG 75. §‑ának megfelelően valamely – a szövetségi Munka-, Egészségügyi és Szociális Minisztérium által kiadott –, a
biztonsági központokat tartalmazó frissített listán szereplő központ szolgáltatásainak igénybevételével.
[…]”
A B‑BSG 76. §‑ának (1) bekezdése alapján a munkáltató gondoskodik az említett törvény hatálya alá tartozó szolgálatok üzemorvosai
által nyújtott orvosi segítségnyújtásról. Ugyanezen törvény 77. §‑ának (1) bekezdése értelmében az üzemorvosi központ feladata
egyrészt az, hogy tanácsot adjon a munkáltatónak, az alkalmazottaknak, a biztonságért felelős személyeknek és az illetékes
személyzeti képviseleti szervnek az egészségvédelemmel, az egészségvédelem munkakörülményekkel összefüggő előmozdításával
és a munkaidőnek a munkavállalók érdekeinek védelmét figyelembe vevő beosztásával kapcsolatban, másrészt az, hogy a munkáltató
támogassa ezen kötelezettségei teljesítésében.
Bécs tartománynak a mezőgazdasági és erdőgazdálkodási ágazatbeli munkahelyekről szóló rendelete (Arbeitsstättenverordnung
in der Land- und Forstwirtschaft,
LGBl
., 2003. július 3., 27/2003, a továbbiakban: a Bécs tartomány rendelete) 41. §‑ának (1) bekezdése kimondja, hogy ha a munkáltató
a munkahelyen legalább öt munkavállalót foglalkoztat rendszeresen és egyidejűleg, gondoskodnia kell arról, hogy meghatározott
minimális számú, elsősegélynyújtásért felelős személyt képezzenek ki.

A pert megelőző eljárás
Az osztrák hatóságok és a Bizottság közötti első levélváltást követően tájékoztatták a Bizottságot az irányelvet a nemzeti
jogba átültető jogszabályok szövegéről.
1998. január 12‑én a Bizottság felszólító levelet küldött az Osztrák Köztársaságnak az irányelv azon részeivel kapcsolatban,
amelyeket – álláspontja szerint – még nem ültettek át a nemzeti jogba. Az osztrák hatóságok 1998. április 15‑i levelükben
válaszoltak.
Az említett hatóságok és a Bizottság közötti második levélváltás során a Bizottság pontosítást és további információt kért
az irányelv átültetésére irányuló törvénytervezetek elfogadásával kapcsolatban, az Osztrák Köztársaság pedig tájékoztatta
a Bizottságot az e tárgyban hozott intézkedésekről.
2002. december 19‑én a Bizottság az EK 226. cikk alapján indokolással ellátott véleményt intézett az Osztrák Köztársasághoz,
amelyben felszólította, hogy e vélemény kézbesítését követő két hónapon belül hozza meg az irányelvnek a nemzeti jogba történő
megfelelő átültetéséhez szükséges intézkedéseket.
Azt követően, hogy az osztrák hatóságok értesítették az irányelv átültetésére irányuló egyéb intézkedésekről, a Bizottság
– mivel úgy ítélte meg, hogy az Osztrák Köztársaság nem hozta meg az irányelv átültetéséhez szükséges valamennyi intézkedést
– benyújtotta a jelen keresetet.

A keresetről
Kereseti kérelmében a Bizottság hét kifogást hoz fel a kötelezettségszegés megállapítása iránti kereset alátámasztására. Az
első kifogás az irányelv 18. cikkének megsértésére vonatkozik, mivel az Osztrák Köztársaság az előírt határidőn belül nem
fogadta el az irányelvben foglaltak teljesítéséhez szükséges intézkedéseket, illetve azokról nem értesítette a Bizottságot.
A többi kifogás az irányelv különböző konkrét rendelkezésének megsértésére vonatkozik. A Bizottság álláspontja szerint a vele
közölt jogszabályok nem ültetik át az irányelvet, illetve azt csak hiányosan ültetik át. Ugyanakkor válaszában a Bizottság
elállt az irányelv 12. cikke (4) bekezdésének megsértésére vonatkozó kifogástól, így annak vizsgálatára már nincs szükség.

Az első kifogásról: az irányelv 18. cikke (1) bekezdésének megsértése
A felek érvei
Keresetében a Bizottság kifejti, hogy az Osztrák Köztársaság – mivel az irányelv nemzeti jogba történő átültetése végett nem
az előírt határidőn belül fogadta el az LDG-t, a B‑KUVG-t és az ASVG-t, illetve ezekről nem értesítette a Bizottságot – nem
teljesítette az irányelv 18. cikkének (1) bekezdéséből eredő kötelezettségeit. Válaszában a Bizottság kifejtette, hogy e kifogást
a B‑KUVG és az ASVG tekintetében már nem tartja fenn.
Az osztrák kormány arra hivatkozik, hogy az irányelvet teljes mértékben átültették a belső jogba. Az Osztrák Köztársaság elsősorban
az LDG-re hivatkozik, amelyről 2004. szeptember 10‑én értesítette a Bizottságot.
A Bíróság álláspontja
Nem vitatott, hogy az Osztrák Köztársaság csak az LDG elfogadásával teljesítette az irányelvből eredő különböző kötelezettségeit.
Ugyanakkor a kötelezettségszegés megvalósulását a tagállamban az indokolással ellátott véleményben megállapított határidő
leteltekor fennálló helyzet alapján kell megítélni, az ezután bekövetkezett változásokat a Bíróság nem veheti figyelembe (lásd
különösen a C‑323/01. sz., Bizottság kontra Olaszország ügyben 2002. május 30‑án hozott ítélet [EBHT 2002., I‑4711. o.] 8. pontját,
valamint a C‑510/04. sz., Bizottság kontra Belgium ügyben 2005. június 9‑én hozott ítélet [az EBHT-ban még nem tették közzé]
7. pontját).
Jelen esetben – mivel az indokolással ellátott véleményben előírt határidő 2003. február 19‑én lejárt, és az LDF hatálybalépésére
2004. szeptember 1‑jén, a Bizottság értesítésére pedig 2004. szeptember 10‑én került sor – azt kell megállapítani, hogy az
Osztrák Köztársaság nem tett eleget az irányelv 18. cikke (1) bekezdésében előírt kötelezettségének. Az első kifogás tehát
megalapozott.

A második kifogásról: az irányelv 2. cikke (1) bekezdésének megsértése
A felek érvei
A Bizottság emlékeztet arra, hogy az irányelv – amelynek célja a munkavállalók munkahelyi biztonságának és egészségvédelmének
javítását ösztönző intézkedések bevezetése – a magán- és közszféra valamennyi tevékenységi ágazatára alkalmazandó. Ugyanakkor
az irányelv 2. cikkének (1) bekezdését továbbra sem ültették át a állami fenntartású tiroli iskolákban alkalmazott, kötelező
alapfokú oktatásban részt vevő tanárok vonatkozásában.
Az osztrák kormány arra hivatkozik, hogy az említett 2. cikk (1) bekezdésének átültetését az LDG a szövetségi terület egészére
nézve megtette, e rendelkezés tehát az említett tanárokra is alkalmazandó.
A Bíróság álláspontja
Amint az a jelen ítéletnek a kereset első kifogására vonatkozó 39. pontjából is következik, a 2003. december 19‑i indokolással
ellátott véleményben előírt határidőn belül nem került sor az LDG elfogadására.
Mindebből következően meg kell állapítani, hogy a második kifogás megalapozott.

A harmadik kifogásról: az irányelv 7. cikke (3) bekezdésének megsértése
A felek érvei
Az irányelv 7. cikkének (1) bekezdése értelmében a munkáltató, ha rendelkezik megfelelően képzett személyzettel, egy vagy
több munkavállalót kijelöl arra, hogy azok elvégezzék a vállalkozás, illetve a telephely számára a foglalkozási kockázatok
elleni védelemmel és azok megelőzésével kapcsolatos tevékenységeket. A Bizottság álláspontja szerint e cikk (3) bekezdése
– amelynek értelmében a vállalkozástól, illetve a telephelytől független külső szakértő személyeket kell igénybe venni – csak
akkor alkalmazandó, ha a munkáltató a vállalkozáson belül nem rendelkezik e tevékenység ellátására képzett személyzettel.
Ugyanakkor az ASchG 73. §‑ának (1) bekezdése és 79. §‑ának (1) bekezdése lehetővé teszi a munkáltató számára, hogy a védelmi
és megelőző tevékenységeket megfelelően képzett belső vagy külső személyekre bízza. A szövetségi állam alkalmazottait illetően
a B‑BSG 73. §‑a lehetővé teszi a munkáltató számára, hogy a biztonsággal és a megelőzéssel kapcsolatos feladatait saját megbízottaira,
külső szakértőkre vagy akár valamely biztonságtechnikai központra ruházza át. Az említett törvény 76. §‑a értelmében az orvosi
segítségnyújtás kizárólag üzemorvosi központokon keresztül biztosítható.
A Bizottság álláspontja szerint azáltal, hogy a munkáltató szabadon választhatja meg, hogy a foglalkozási kockázatok megelőzése
céljából belső vagy külső biztonsági alkalmazottakat vesz‑e igénybe, az osztrák szabályozás nem ülteti át megfelelően az irányelv
7. cikkének (3) bekezdését.
Az osztrák kormány álláspontja szerint annak eldöntése, hogy a vállalkozás vagy a telephely elegendő erőforrással rendelkezik‑e
ezen ellátás belső biztosítására, nemcsak a vállalkozás méretétől és jellegétől, hanem a társasági jogi és a kézműves, kereskedelmi
és ipari szakmai tevékenységek gyakorlására vonatkozó megfontolásoktól, illetve munkajogi és szociális jogi feltételektől
is függ. E tekintetben elsősorban az osztrák vállalkozások jelenlegi összetételét kell figyelembe venni, valamint azt a tényt,
hogy azok 96,7%‑a 50-nél kevesebb alkalmazottat foglalkoztat. Mivel az osztrák vállalkozások lényegében kis- és középvállalkozások,
viszonylag ritka, hogy a foglalkozási kockázatok megelőzését megfelelően képzett belső személyek látják el. E körülményekre
tekintettel a munkáltató szabadon dönthet arról, hogy miként rendezi azokat a kivételes eseteket, amikor egyedi körülményekből
kifolyólag a vállalkozás elegendő számú megfelelően képzett belső személlyel rendelkezik ahhoz, hogy a megelőzési tevékenységet
a vállalkozás alkalmazottai lássák el. Az ASchG Bizottság által említett rendelkezései tehát megfelelnek az irányelv 7. cikke
(3) bekezdésének.
A szövetségi alkalmazottakkal kapcsolatban az osztrák kormány álláspontja szerint az, hogy a szövetségi állam munkáltatói
minőségében elismeri a veszélyekkel szembeni megelőzés belső ellátásának elsőbbségét, a B‑BSG 73. §‑ának (1) bekezdéséből
következik, amely szerint a szükséges személyzettel rendelkező szövetségi közigazgatási szerveknél a megelőzést megfelelően
képzett belső munkavállalók is elláthatják. Ugyanakkor e törvény elfogadásának időpontjában a szövetségi állam nem rendelkezett
megfelelően képzett személyzettel, ezért a szövetségi közigazgatási szerveknél külső üzemorvosi központokat kellett igénybe
venni a tisztviselők ellátására.
A Bíróság álláspontja
Az irányelv 7. cikkének (1) bekezdése a munkáltató fő kötelezettségeként előírja, hogy a foglalkozási kockázatok elleni védelemmel
és a kockázatok megelőzésével kapcsolatos tevékenységek ellátására köteles egy vagy több munkavállalót kijelölni. Ugyanezen
cikk (3) bekezdése kimondja, hogy a vállalkozástól független külső szakértőket kell igénybe venni (a C‑49/00. sz., Bizottság
kontra Olaszország ügyben 2001. november 15‑én hozott ítélet [EBHT 2001., I‑8575. o.] 23. pontja). Ugyanakkor – mint azt a
Bíróság is megállapította – ez utóbbi kötelezettség csak másodlagos az (1) bekezdésben megfogalmazotthoz képest, mivel az
csak akkor áll fenn, „ha az ilyen védelmi és megelőző intézkedéseket megfelelően képzett személyzet hiányában nem lehet megszervezni
a vállalkozáson, illetve a telephelyen belül” (lásd a C‑441/01. sz., Bizottság kontra Hollandia ügyben 2003. május 22‑én hozott
ítélet [EBHT 2003., I‑5463. o.] 20. pontját).
Az irányelv 7. cikke tehát meghatározza a munkáltatót terhelő kötelezettségek hierarchiáját (lásd a fent hivatkozott Bizottság
kontra Hollandia ügyben hozott ítélet 21. pontját).
Ezt az értelmezést támasztja alá az irányelv 11. cikke (2) bekezdésének szövege is, amelynek b) pontja a munkavállalóknak
az irányelv említett 7. cikkének (1) bekezdésében előírt kijelölésére, d) pontja pedig a vállalkozáson kívüli szakértőknek
a 7. cikk (3) bekezdésében említettek szerinti igénybevételére hivatkozik, hozzátéve ez utóbbi hivatkozáshoz a „szükség szerint”
kifejezést (lásd a Bizottság kontra Hollandia ügyben hozott ítélet [hivatkozás fent] 22. pontját).
Az irányelv egyértelmű és pontos módon történő, teljeskörű alkalmazásának biztosítása érdekében az irányelvnek a tagállamok
nemzeti jogába való átültetésének tükröznie kell az irányelv 7. cikkében meghatározott hierarchiát (a fent hivatkozott Bizottság
kontra Hollandia ügyben hozott ítélet 23. pontja).
A Bíróság azt is kimondta, hogy – mivel az irányelv célja a munkáltatók és munkavállalók foglalkozási kockázatok elleni védelemmel
és e kockázatok megelőzésével kapcsolatos tevékenységben való kiegyensúlyozott részvétele – az irányelv hatékony érvényesülését
leginkább e tevékenységek vállalkozáson belül történő megszervezésével lehet biztosítani. Az, hogy a munkáltató dönti el,
hogy e tevékenységeket a vállalkozáson belül szervezi meg, vagy a vállalkozástól független, külső szakértőket vesz igénybe,
nem járul hozzá az irányelv említett hatékony érvényesüléséhez, sőt, a teljeskörű alkalmazás biztosítása kötelezettségének
megszegését jelenti (a Bizottság kontra Hollandia ügyben hozott ítélet 54. és 55. pontja).
Következésképpen az osztrák szabályozás azzal, hogy a munkáltatóra bízza annak eldöntését, hogy a foglalkozási kockázatok
elleni védelemmel és e kockázatok megelőzésével kapcsolatos tevékenységeket a vállalkozáson belül szervezi meg, vagy a vállalkozástól
független, külső szakértőket vesz igénybe, nem tartja tiszteletben az irányelv 7. cikkének (1) és (3) bekezdése alapján a
munkáltatóra vonatkozó kötelezettségek hierarchiáját, és ezért nincs összhangban az említett rendelkezésekkel. A harmadik
kifogás tehát megalapozott.

A negyedik kifogásról: az irányelv 8. cikke (2) bekezdésének megsértése
A felek érvei
A Bizottság arra hivatkozik, hogy az irányelv 8. cikkének (2) bekezdése – amelynek értelmében a munkáltató többek között az
elsősegélyre, a tűzoltásra és a munkavállalók evakuálására kijelöli azokat a munkavállalókat, akik az ilyen intézkedéseket
végrehajtják – feltétel nélküli, és a kisvállalkozásoknak semmilyen kivételt nem enged e munkavállalók kijelölésével kapcsolatban.
Ugyanezen cikk (1) bekezdésével ellentétben – amely figyelembe veszi a tevékenység jellegét és a vállalkozás, illetve telephely
méretét, és amelynek értelmében e szempontok döntőek annak megállapításakor, hogy mely intézkedések elengedhetetlenek – a
(2) bekezdés első albekezdése, amely előírja a munkáltatók számára a munkavállalók kijelölésére vonatkozó kötelezettséget,
semmilyen hivatkozást nem tartalmaz e szempontokra vonatkozóan.
A Bizottság álláspontja szerint az irányelv 8. cikkének (2) bekezdése nem megfelelően és nem teljes mértékben került átültetésre
az AschG‑ben, a B‑BSG‑ben és Bécs tartomány rendeletében, mivel e nemzeti szabályozások – az irányelv említett rendelkezését
megsértve – eltérést tesznek lehetővé a kisvállalkozások számára.
Az osztrák kormány kifejti, hogy az irányelv 8. cikkének (1) bekezdésére történő, ugyanezen cikk (2) bekezdésében foglalt
hivatkozás az elsősegély, a tűzoltás és a munkavállalók evakuálása során szükséges, a tevékenység jellegéhez és a vállalkozás
méretéhez igazított intézkedésekre vonatkozik. Ebből következően – az osztrák kormány szerint – a 8. cikk (2) bekezdése nem
írja elő, hogy a vállalkozás méretétől és a tevékenység jellegétől függetlenül a munkáltató minden esetben köteles lenne kijelölni
az elsősegélyért, a tűzoltásért és az evakuálásáért felelős munkavállalókat. A munkáltató az említett szempontok figyelembevételével
köteles ezt megtenni. E körülmények alapján az osztrák kormány úgy véli, hogy az AschG, a B‑BSG és Bécs tartomány rendelete
összhangban van a 8. cikk (2) bekezdésével.
A Bíróság álláspontja
Az irányelv 8. cikkének (1) bekezdése értelmében a munkáltató megteszi az elsősegélyhez, a tűzoltáshoz és a munkavállalók
evakuálásához szükséges, a tevékenységek jellegéhez és a vállalkozás, illetve telephely méretéhez igazított és más jelenlévő
személyeket figyelembe vevő intézkedéseket.
Az említett cikk (2) bekezdésének első albekezdése értelmében a munkáltató ugyanezen cikk (1) bekezdésének alkalmazásával
kijelöli azokat a munkavállalókat, akik az ilyen intézkedéseket végrehajtják.
Az osztrák kormány értelmezésével ellentétben az irányelv 8. cikke (2) bekezdésének első albekezdésében szereplő, ugyanezen
cikk (1) bekezdésének első albekezdésére történő hivatkozás nem azt jelenti, hogy a munkáltató kijelölésre vonatkozó kötelezettségét
a tevékenység jellege, valamint a vállalkozás, illetve a telephely mérete határozza meg.
Az irányelv 8. cikke (2) bekezdésének első albekezdéséből nem következik a kijelölési kötelezettség efféle korlátozása, mivel
a rendelkezés semmilyen kivételt vagy korlátozást nem tartalmaz a tevékenység jellegére, valamint a vállalkozás, illetve telephely
méretére vonatkozóan.
Az ilyen korlátozás ugyanis ellentétes lenne az irányelv céljával, amely – mint az annak elnevezéséből is következik – a munkavállalók
munkahelyi biztonságának és egészségvédelmének javítását ösztönző intézkedések végrehajtása, és indokolatlanul korlátozná
az irányelv hatályát, mivel az, annak 2. cikkének (1) bekezdése értelmében – az ott kifejezetten felsorolt kivételekkel –,
minden köz- és magán tevékenységi ágazatra alkalmazandó. Az említett korlátozás következménye az lenne, hogy az irányelv 8. cikke
(2) bekezdésének első albekezdésében foglalt kijelölési kötelezettség csak a nagyméretű, illetve bizonyos tevékenységet folytató
vállalkozásokra és telephelyekre vonatkozna, anélkül, hogy ezeket egyértelmű és objektív szempontok alapján határoznák meg.
Az irányelv célja tehát nemcsak a munkavállalók munkahelyi balesetek elleni védelme és a foglalkozási kockázatok megelőzése,
hanem az e védelemhez és a megelőzéshez szükséges konkrét szervezési intézkedések végrehajtása is. Az irányelv ezért meghatároz
néhány, a közösségi jogalkotó által kitűzött célok elérésére alkalmasnak tartott eszközt is (a fent hivatkozott Bizottság
kontra Hollandia ügyben hozott ítélet 38. pontja). Ha a közösségi jogalkotó – az adott méretű vagy a bizonyos tevékenységet
gyakorló vállalkozásoknak a szóban forgó tevékenységeket ellátó munkavállalók kijelölésére vonatkozó kötelezettségének korlátozásával
– az irányelv 8. cikke (2) bekezdése első albekezdésének hatályát korlátozni akarta volna, akkor arról kifejezetten rendelkezett
volna.
Igaz ugyan, hogy a vállalkozás, illetve telephely jelentősége vagy mérete, valamint a folytatott tevékenységek jellege figyelembe
vehető az irányelv 8. cikke (2) bekezdésének első albekezdésében foglalt előírások egyes elemeinek pontos meghatározásához,
azonban ezen az alapon nem lehet eleve kizárni a szóban forgó védelmi és megelőző tevékenységeket ellátó munkavállalók kijelölését.
Az irányelv 8. cikke (2) bekezdésének második albekezdése kifejezetten előírja, hogy a kijelölt munkavállalók számának, oktatásának,
valamint a rendelkezésükre álló eszközöknek ugyanezen rendelkezés első albekezdése értelmében megfelelőnek kell lenniük, figyelembe
véve a vállalkozás, illetve a telephely méretét, valamint különleges veszélyeit. Ebből következően, noha e feltételeket figyelembe
lehet venni a kijelölt munkavállalók oktatásának, számának és a rendelkezésükre álló eszközöknek a meghatározásakor, annak
meghatározásakor, hogy az említett első albekezdés értelmében létezik‑e kijelölési kötelezettség, nincs jelentőségük.
Az említett 8. cikk (2) bekezdésének első albekezdése tehát az elsősegéllyel, a tűzvédelemmel és a munkavállalók evakuálásával
kapcsolatos kötelező intézkedést ír elő, vagyis az érintett munkavállalók kijelölését, amely a tevékenység jellegétől, valamint
a vállalkozás, illetve a telephely méretétől függetlenül szükséges. Ugyanis egyértelmű, hogy a kis- és középvállalkozások
sajátos jellemzőkkel és egyedi igényekkel rendelkeznek, amelyek befolyásolhatják az irányelv 8. cikkének (1) bekezdése alapján
meghozandó intézkedéseket, e jellemzők azonban nem befolyásolják a vállalkozás jellegéből eredő veszély szintjét, illetve
e jellemzőkből nem következik, hogy a szóban forgó intézkedések végrehajtását ellátó munkavállalók kijelölésének kötelezettsége
ne vonatkozna az ilyen típusú vállalkozásokra. Az munkavállalókra bízott e feladatok olyan eseményekkel kapcsolatosak, amelyek
a munkahelyen a vállalkozás, illetve a telephely méretétől függetlenül bekövetkezhetnek.
Mindezek alapján meg kell állapítani, hogy az osztrák szabályozás – mivel nem írja elő, hogy a munkáltató a vállalkozás, illetve
telephely méretétől, illetve az ott folytatott tevékenység jellegétől függetlenül minden esetben köteles kijelölni az elsősegélynyújtásért,
a tűzoltásért és a munkavállalók evakuálásáért felelős munkavállalókat – nem felel meg az irányelv 8. cikke (2) bekezdése
első albekezdésének, és ezért a negyedik kifogás megalapozott.

Az ötödik kifogásról: az irányelv 11. cikke (2) bekezdésének megsértése
E tekintetben a Bizottság kifejti, hogy az irányelv 11. cikkének (2) bekezdését nagyrészt átültették az osztrák jogrendszerbe,
kivéve az e rendelkezés c) pontjában szereplő, az irányelv 10. cikke (1) bekezdésének a) pontjában, (2) bekezdésében és (3) bekezdésének
c) pontjában szereplő tájékoztatással kapcsolatos részvételi és konzultációs kötelezettséget. Az irányelv 11. cikke (2) bekezdésének
d) pontjával kapcsolatban a Bizottság úgy véli, hogy az osztrák jogi szabályozásból hiányzik a külső szakértőknek az irányelv
7. cikkének (3) bekezdésében előírt megkeresése esetére vonatkozó részvételi és konzultációs kötelezettség.
Az irányelv 11. cikke (2) bekezdése c) pontjának átültetéséről
Előzetesen emlékeztetni kell arra, hogy – amint az a jelen ítélet 49–53. pontjában is kifejtésre került – az irányelv 7. cikkének
(1) bekezdése értelmében a munkáltató egy vagy több munkavállalót köteles kijelölni, hogy azok a vállalkozás, illetve a telephely
számára elvégezzék a foglalkozási kockázatok elleni védelemmel és azok megelőzésével kapcsolatos tevékenységeket. E cikk (3) bekezdése
előírja, hogy a munkáltató külső szakértőket köteles igénybe venni, azonban e kötelezettség csak másodlagos az (1) bekezdésben
foglalthoz képest, mivel csak akkor kerül rá sor, „ha az ilyen védelmi és megelőző intézkedéseket megfelelően képzett személyzet
hiányában nem lehet megszervezni a vállalkozáson, illetve a telephelyen belül”.
Az irányelv 11. cikkének (2) bekezdése értelmében a munkavállalók munkahelyi biztonsága és egészségvédelme különleges feladatát
ellátó munkavállalók vagy képviselőik részvételének kiegyensúlyozottnak kell lennie, a nemzeti jogszabályoknak, illetve a
nemzeti gyakorlatnak megfelelően, vagy a munkáltatónak előzetesen és kellő időben konzultációt kell folytatni velük az alábbiak
tekintetében:
–        az irányelv 10. cikkében említett információ (a 11. cikk (2) bekezdésének c) pontja);
–        szükség szerint a vállalkozáson, illetve telephelyen kívüli szakértőknek (szolgálatoknak vagy személyeknek) a 7. cikk (3) bekezdésében
előírtak szerinti megkeresése (a 11. cikk (2) bekezdésének d) pontja);
Az irányelv 11. cikke (2) bekezdésének c) pontjában előírt részvételi és konzultációs kötelezettség az irányelv 10. cikkében
felsorolt azon információkra terjed ki,
–        amelyek a munkavállalókkal, illetve képviselőikkel közlendő, általában a vállalkozás, illetve a telephely, valamint az egyes
munkahelytípusok, illetve munkák tekintetében a biztonságot és az egészséget érintő kockázatokkal, valamint a véd- és megelőző
intézkedésekkel és tevékenységekkel kapcsolatosak (a 10. cikk (1) bekezdésének a) pontja);
–        amelyeket a munkáltató valamely külső vállalkozásnak, illetve telephelynek a munkáltató vállalkozásában, illetve telephelyén
foglalkoztatott munkavállalóinak munkáltatóival közöl (a 10. cikk (2) bekezdése), és
–        amelyekhez a munkavállalók biztonsága és egészsége védelmének különleges feladatát ellátó munkavállalóknak vagy képviselőknek
a feladatuk ellátása érdekében hozzá kell férniük, különösen a véd- és megelőző intézkedésekből adódó, valamint a biztonságért
és az egészségért felelős felügyeleti szervektől és testületektől származó információk (a 10. cikk (3) bekezdésének c) pontja).
Ugyanakkor meg kell állapítani, hogy a Bizottság kifogása nem az irányelv 10. cikkében előírt tájékoztatási kötelezettség
megszegésével, hanem a munkáltatóknak az irányelv 11. cikke (2) bekezdésében foglalt azon kötelezettségével kapcsolatos, miszerint
konzultálniuk kell a munkavállalókkal vagy azok képviselőivel, illetve lehetővé kell tenniük, hogy a munkavállalókat tájékoztassák
az említett információkról. Ebből következően tehát az irányelv 10. cikkben szereplőnél korábbi helyzetből eredő kötelezettség
megsértéséről van szó.
Elsőként – az irányelv 10. cikke (1) bekezdésének a) pontjában szereplő információkkal kapcsolatos részvételi és konzultációs
kötelezettségre vonatkozóan – az osztrák kormány kifejti, hogy a munkaviszonyról és a vállalkozások szervezeti felépítéséről
szóló szövetségi törvény (Arbeitsverfassungsgesetz, a továbbiakban: ArbVG) rendelkezései alapján az üzemi tanács köteles részt
venni a kockázatok felderítésében és értékelésében, valamint a meghozandó intézkedések meghatározásában; munkavállalói képviseleti
szervek hiányában e feladatot a biztonságért felelős személyek látják el, az ASchG irányadó rendelkezéseinek megfelelően.
Ha a vállalkozásban, illetve telephelyen e két csoport egyike sincs jelen, valamennyi munkavállalóval konzultálni kell, és
valamennyiüket be kell vonni a kockázatok felderítésébe és értékelésébe, illetve annak eldöntésébe, hogy milyen intézkedéseket
kell hozni. A kockázatok felderítését és értékelését, illetve az intézkedések meghatározását az adott munkahely típusára tekintettel
kell végrehajtani, amennyiben ez a kockázatok megelőzése érdekében szükséges. Az osztrák kormány szerint a kockázatokkal szembeni
védelmi és megelőző tevékenységekből eredő információkkal kapcsolatban e feladatokhoz hozzátartozik a munkavállalókkal való
konzultáció és a munkavállalók részvétele.
Ezzel kapcsolatban rá kell mutatni arra, hogy az irányelv tizenegyedik és a tizenkettedik preambulumbekezdése szerint az irányelv
céljai között szerepel a munkáltatók és a munkavállalók közötti – a munkavállalók munkahelyi balesetekkel és foglalkozási
megbetegedésekkel szembeni védelméhez szükséges intézkedések elfogadása érdekében folytatott – párbeszéd, valamint a munkáltatók
és a munkavállalók kiegyensúlyozott részvétele (lásd a fent hivatkozott Bizottság kontra Hollandia ügyben hozott ítélet 39. pontját).
Az irányelv 11. cikkének (2) bekezdése tulajdonképpen e cél konkrét megfogalmazása.
Az Osztrák Köztársaság által az említett rendelkezés c) pontjának átültetése érdekében hozott intézkedésekkel kapcsolatban
meg kell állapítani, hogy az osztrák szabályozásban az üzemi tanács, a biztonságért felelős személyek és általában a munkavállalók
– mint a kockázatok felderítésében és értékelésében részvételre köteles képviselők és személyek – egymást követő említése
azzal a hatással járhat, hogy ha létezik az üzemi tanácshoz hasonló munkavállalói képviseleti szerv, akkor a védelmi és megelőző
tevékenységgel megbízott munkavállalók – vagyis az irányelv 7. cikkének (1) bekezdésében említett személyek – nem vesznek
részt ezen információk felderítésében, pedig az irányelv 11. cikke (2) bekezdésének c) pontja ezt előírja.
Igaz ugyan, hogy az irányelv 11. cikkének (1) bekezdése értelmében a munkáltatók általános kötelezettsége, hogy konzultáljanak
a munkavállalókkal, illetve képviselőikkel, és kötelesek lehetővé tenni részvételüket minden, a munkahelyi biztonságra és
egészségre vonatkozó kérdéssel kapcsolatos vitában. E cikk (2) bekezdése ugyanakkor egy meghatározott munkavállalói csoport,
nevezetesen a munkavállalók biztonságának és egészségének védelmével kapcsolatban különleges feladatot ellátók részvételét
és konzultációját írja elő.
Az osztrák jog vonatkozó rendelkezéseiből tehát nem következik, hogy a munkavállalók biztonságának és egészségének védelmével
kapcsolatos tevékenységet folytató személyek az irányelv 10. cikke (1) bekezdésének a) pontjában foglalt információkkal kapcsolatos
konzultáció és kiegyensúlyozott részvétel során konkrét és különleges helyzetben lennének, ezért a Bizottság kifogásának a
11. cikk (2) bekezdésének c) pontjával kapcsolatos részét megalapozottnak kell tekinteni.
Hozzá kell tenni, hogy az az – ArbVG-ben szereplő – előírás, miszerint a veszélyek felderítését és értékelését, illetve a
meghozandó intézkedések meghatározását az adott munkahely típusára tekintettel kell végrehajtani, „amennyiben az a kockázatok
megelőzése érdekében szükséges”, olyan feltételt támaszt, amely nem felel meg az irányelv 10. cikke (1) bekezdésének a) pontjával
összefüggésben értelmezett 11. cikke (2) bekezdésének c) pontjában foglalt részvételi és konzultációs kötelezettség előírásainak.
A vállalkozástól független külső vállalkozás, illetve telephely munkavállalóinak munkáltatója részére szánt információkkal
kapcsolatos, az irányelv 10. cikkének (2) bekezdésével összefüggésben értelmezett 11. cikke (2) bekezdésének c) pontjában
foglalt részvételi és konzultációs kötelezettséget illetően az osztrák kormány úgy véli, hogy az ASchG 8. §‑a (2) bekezdésének
első pontja biztosítja az irányelv e rendelkezésének átültetését.
Az ASchG említett rendelkezése kimondja, hogy amennyiben a munkavállalók nem állnak szerződéses kapcsolatban az adott munkahelyért
felelős munkáltatóval, vagyis a vállalkozástól független, de ott dolgozó külső munkavállalókról van szó, e munkáltató szükség
esetén köteles gondoskodni arról, hogy e munkavállalókat tájékoztassák a munkahelyen meglévő kockázatokról, és megfelelő oktatásban
részesüljenek.
Ugyanakkor meg kell állapítani, hogy az ilyen rendelkezés nem az irányelv 11. cikke (2) bekezdésének c) pontjában előírt,
a munkavállalók biztonságáért és egészségéért felelős személyek részvételére és a velük való konzultációra vonatkozó előzetes
kötelezettséget ülteti át – ahogy azt a Bizottság a keresetében említi –, hanem az irányelv 10. cikkének (2) bekezdésében
foglalt tájékoztatási kötelezettséget. Egyebekben azt is meg kell állapítani, hogy a Bíróság rendelkezésére álló információk
alapján az ASchG 8. §‑a (2) bekezdésének első pontja előírja, hogy a munkahelyért felelős munkáltató köteles gondoskodni arról,
hogy a külső munkavállalókat tájékoztassák a biztonsággal és egészséggel kapcsolatos kockázatokról. Ugyanakkor az irányelv
10. cikkének (2) bekezdése előírja, hogy e kockázatokkal kapcsolatos megfelelő információkról nem az említett munkavállalókat,
hanem munkáltatóikat kell tájékoztatni. Ebből következően, még ha az ASchG e rendelkezése át kívánta is ültetni az irányelv
11. cikke (2) bekezdésének c) pontjában előírt előzetes részvételi és konzultációs kötelezettséget és az irányelv 10. cikkének
(2) bekezdésében foglalt általános tájékoztatási kötelezettséget, e rendelkezés nem elegendő e két kötelezettség megfelelő
átültetésének biztosításához.
Tehát meg kell állapítani, hogy a Bizottság által az irányelv 11. cikke (2) bekezdésének c) pontjára vonatkozóan felhozott
kifogás e része szintén megalapozott.
Harmadrészt az irányelv 10. cikke (3) bekezdésének c) pontjában előírt információra vonatkozó részvételi és konzultációs kötelezettséggel
kapcsolatban az osztrák kormány arra hivatkozik, hogy a munkafelügyeletről szóló 1993. évi törvény (Arbeitsinspektionsgesetz
1993,
BGBl
. 27/1993) és az ASchG vonatkozó rendelkezései – amelyeket indítványának 60. és 61. pontjában a főtanácsnok is megvizsgált
– eleget tesznek e kötelezettségnek.
A Bizottság a maga részéről úgy véli, hogy az említett nemzeti rendelkezésekben foglalt részvételi és konzultációs kötelezettség
nem vonatkozik az irányelv 10. cikke (3) bekezdésének c) pontjában foglalt információkra, válaszában pedig hozzáteszi, hogy
az osztrák kormány által hivatkozott szabályok csak általános tájékoztatási kötelezettséget írnak elő, és hiányzik az irányelv
11. cikke (2) bekezdésének c) pontjában kifejezetten előírt információk kellően pontos meghatározása.
Ezzel kapcsolatban meg kell állapítani, hogy noha az osztrák jog vonatkozó rendelkezései előírják az irányelv 10. cikke (3) bekezdésének
c) pontjában foglalt információk közlését, nem tartják tiszteletben az irányelvnek a bizottsági kifogás tárgyát képező 11. cikke
(2) bekezdésének c) pontjában foglaltakat, vagyis a részvételre, illetve a munkavállalók biztonságának és egészségének védelme
terén különleges feladatot ellátó munkavállalók konzultációjára vonatkozó előzetes és önálló kötelezettséget.
Ugyanis – mint az jelen ítélet 76–78. pontjából is következik – az osztrák szabályozás a munkavállalókat vagy a nemzeti jog
alapján a biztonsági kérdésekért felelős személyeket képviselő személyekre, illetve különböző szervezetekre vonatkozó általános
tájékoztatási és konzultációs kötelezettségre vonatkozik, anélkül, hogy az irányelv 7. cikkének (1) bekezdése, illetve 11. cikkének
(2) bekezdése alapján előírná a foglalkozási kockázatok megelőzésével vagy a munkavállalók biztonságának és egészségének védelmével
kapcsolatos különleges feladatot ellátó munkavállalók adott csoportjának részvételét.
Mivel az osztrák jogban hiányoznak az e különleges feladatot ellátó munkavállalók részvételére és konzultációjára vonatkozó,
az irányelv 11. cikke (2) bekezdésének c) pontjában előírt rendelkezések, meg kell állapítani, hogy a Bizottság által felhozott
kifogás e része szintén megalapozott.
Az irányelv 11. cikke (2) bekezdése d) pontjának átültetéséről
Az irányelv 11. cikke (2) bekezdésének d) pontjában előírt, a munkavállalók biztonsága és egészségvédelme területén különleges
feladatot ellátó munkavállalók részvételére és konzultációjára vonatkozó kötelezettséggel kapcsolatban a Bizottság úgy véli,
hogy külső szakértők igénybevétele esetén e kötelezettség hiányzik az osztrák szabályozásból.
Ezzel kapcsolatban az osztrák kormány arra hivatkozik, hogy az ASchG vonatkozó rendelkezései értelmében a biztonságért felelős
személyeket előzetesen tájékoztatni kell, és ki kell kérni véleményüket a biztonsági képviselők, az üzemorvosok és az elsősegélynyújtással,
a tűzoltással és az evakuálással megbízott személyek kinevezéséről és megbízásának visszavonásáról, kivéve, ha létezik olyan
munkavállalói képviseleti szerv, amely állást tud foglalni a kérdéssel kapcsolatban, illetve ha e kérdéseket a biztonsági
és higiéniai tanácsban már megvitatták. A közszolgálatra vonatkozóan hasonló rendelkezések találhatók a B‑BSG‑ben.
Meg kell állapítani, hogy az osztrák kormány e tekintetben összekeveri az irányelv 11. cikke (2) bekezdésének b) pontjából
eredő kötelezettségeket – amely rendelkezés az irányelv 7. cikkének (1) bekezdésével és 8. cikkének (2) bekezdésével összhangban
a vállalkozáson vagy telephelyen belül egyes tevékenységek gyakorlására kijelölt munkavállalókra vonatkozik –, valamint az
ettől eltérő, az irányelv 11. cikke (2) bekezdésének d) pontjából eredő, arra az esetre vonatkozó kötelezettséget, amikor
a munkáltatók az irányelv 7. cikkének (3) bekezdése alapján külső szakértőket vesznek igénybe. Az osztrák kormány által jelen
esetben hivatkozott szabályozás csak az irányelv 11. cikke (2) bekezdésének b) pontjában szereplő első kötelezettséget ülteti
át, azonban nem vonatkozik az ugyanezen rendelkezés d) pontjában szereplő, attól eltérő kötelezettségre.
Mindebből következően az Osztrák Köztársaság – mivel szabályozásában nem írta elő a munkavállalók biztonsága és egészségvédelme
terén különleges feladatot ellátó munkavállalók részvételét és a velük folytatott konzultációt biztosító, arra az esetre vonatkozó
kötelezettséget, amikor a vállalkozástól, illetve a telephelytől független, külső szakértőket vesznek igénybe – nem teljesítette
az irányelv 11. cikke (2) bekezdésének d) pontjából eredő kötelezettségeit.
Mindezek alapján meg kell állapítani, hogy az ötödik, az irányelv 11. cikke (2) bekezdése c) és d) pontjának megsértésére
vonatkozó kifogás megalapozott.

A hatodik kifogásról: az irányelv 13. cikke (2) bekezdése a) és b) pontjának megsértése
A Bizottság e tekintetben a munkavállalók azon kötelezettségére utal, hogy megfelelően kell használniuk egyrészt a gépeket,
készülékeket, szerszámokat, veszélyes anyagokat, szállítóeszközöket és egyéb eszközöket [az irányelv 13. cikke (2) bekezdésének
a) pontja], másrészt a rendelkezésükre bocsátott egyéni védőeszközt, amelyet használat után a megfelelő helyre vissza kell
vinniük [a 13. cikk (2) bekezdésének b) pontja].
A felek érvei
A kifogás első részével kapcsolatban a Bizottság arra hivatkozik, hogy az ASchG‑ben és a B‑BSG‑ben használt „eszköz” fogalom
valamennyi, az irányelv 13. cikke (2) bekezdésének a) pontjában felsorolt tárgyra vonatkozik, kivéve a veszélyes anyagokat.
Álláspontja szerint a pontosan meg nem határozott közigazgatási szabályokra és utasításokra való, az ASchG 15. §‑ában és a
B‑BSG‑ben szereplő általános hivatkozás nem elegendő az irányelv 13. cikke (2) bekezdése a) pontjának megfelelő átültetéséhez.
Az irányelv 13. cikke (2) bekezdésének b) pontjával kapcsolatban a Bizottság kifejti, hogy bár az egyéni védőfelszerelés használata
szabályozott, annak a használat utáni visszavitele már nincs szabályozva. A Bizottság szerint ez utóbbi kötelezettséget az
említett rendelkezés átültetésére irányuló szabályozásban külön kell kezelni, hogy a munkavállalóknak egyértelmű és pontos
elképzelésük legyen kötelezettségeikről.
Az ASchG 15. §‑ára történő hivatkozást követően az osztrák kormány kifejti, hogy a munkavállalóknak a veszélyes anyagok használatával
kapcsolatos védelmére vonatkozó szabályokat elsősorban az ASchG IV. címe, valamint az anyagokra és rákkeltő anyagokra vonatkozó
határértékekről szóló rendelet, a munkavállalók biológiai anyagok veszélyeivel szembeni védelméről szóló rendelet, a szövetségi
állam alkalmazottainak a biológiai anyagok veszélyeivel szembeni védelméről szóló rendelet, valamint a munkavállalók védelméről
szóló általános rendelet 52. és azt követő §‑ai tartalmazzák. Hasonló rendelkezéseket fogadtak el a szövetségi állam munkavállalóinak
védelmében.
A munkavállalók azon kötelezettségével kapcsolatban, hogy kötelesek a rendelkezésükre bocsátott egyéni védőfelszerelést a
megfelelő helyre visszatenni, az osztrák kormány kiemeli, hogy higiéniai okokból az osztrák szabályozás értelmében egy adott
felszerelést csak egy munkavállaló használhat. Bizonyos egyéni védőfelszerelések több munkavállaló általi használata csak
akkor megengedett, ha e felszereléseket alkalomszerűen használják, és a használat után megfelelően tisztítani és fertőtleníteni
lehet őket.
A Bíróság álláspontja
Az irányelv 13. cikke (2) bekezdésének a) pontja alapján a munkavállalókra vonatkozó kötelezettséggel kapcsolatban elsőként
arra kell emlékeztetni, hogy az EK 226. cikk szerinti kötelezettségszegés megállapítása iránti eljárásban a Bizottságot terheli
annak bizonyítása, hogy a hivatkozott kötelezettségszegés fennáll, valamint az, hogy a Bíróság számára biztosítsa a kötelezettségszegés
fennállásának vizsgálatához szükséges bizonyítékokat; a Bizottság azonban nem alapíthatja keresetét vélelemre (lásd a C‑287/03. sz.,
Bizottság kontra Belgium ügyben 2005. május 12‑én hozott ítélet [EBHT 2005., I‑3761. o.] 27. pontját és az ott hivatkozott
ítélkezési gyakorlatot).
Valamely irányelv belső jogba való átültetéséhez nem feltétlenül szükséges rendelkezéseinek kifejezett vagy sajátos jogi normában
történő alak- és szövegszerű átvétele, általános jogi szövegösszefüggés is elegendő lehet, amennyiben hatékonyan biztosítja
az irányelv kellően egyértelmű és pontos módon történő teljeskörű alkalmazását (lásd különösen a C‑58/02. sz., Bizottság kontra
Spanyolország ügyben 2004. január 7‑én hozott ítélet [EBHT 2004., I‑621. o.] 26. pontját és a C‑6/04. sz., Bizottság kontra
Egyesült Királyság ügyben 2005. október 20‑án hozott ítélet [az EBHT-ban még nem tették közzé] 21. pontját).
Az a tény, hogy az irányelv 13. cikke (2) bekezdésének a) pontja a munkaeszközök között említi a veszélyes anyagokat, még
nem akadálya annak, hogy nemzeti szinten különbséget tegyenek a munkahelyi veszélyek különböző okai között, feltéve, hogy
az ugyanezen rendelkezés (1) bekezdésében foglalt cél teljesül. E rendelkezés értelmében a munkavállalók kötelessége, hogy
vigyázzanak a saját, valamint a munkavégzésük során vétett mulasztásaik által érintett más személyek biztonságára és egészségére.
Mint azt indítványának 81. pontjában a főtanácsnok is kifejtette, a Bizottság jelen esetben nem támasztotta alá, hogy az osztrák
szabályozás milyen mértékben veszélyezteti e célt, mivel csak annak megállapítására szorítkozott, hogy ha az eszközök és a
veszélyes anyagok együtt kerültek volna említésre, akkor a munkavállalók számára világosabb lenne, hogy milyen kötelezettségek
terhelik őket. Ugyanakkor ez a feltevés még nem elegendő az említett kötelezettségszegés megállapításához.
Egyebekben – az osztrák kormány által előadott, a veszélyes anyagok használatával kapcsolatban a munkavállalók védelemét Ausztriában
biztosító rendeletekre vonatkozó felsorolásra válaszként – a Bizottság mindössze azt állítja, hogy a közigazgatási szabályokra
és utasításokra vonatkozó általános hivatkozás nem elegendő az irányelv 13. cikke (2) bekezdése a) pontjának megfelelő átültetéséhez.
Nem fejti ki azokat az okokat, amelyek alapján feltételezhető, hogy az osztrák kormány által említett szabályozás alapján
a munkavállalókat nem tájékoztatják egyértelműen arról, hogy kötelesek megfelelően használni azokat a veszélyes anyagokat,
amelyekkel tevékenységük gyakorlása során érintkezésbe kerülnek.
E körülmények alapján meg kell állapítani, hogy a Bizottság által felhozott hatodik, az irányelv 13. cikke (2) bekezdése a) pontjának
megsértésére vonatkozó kifogás nem megalapozott.
Másodsorban az irányelv 13. cikke (2) bekezdésének b) pontjában foglalt azon kötelezettség feltételezett megsértésével kapcsolatban,
amely szerint a munkavállalók rendelkezésére bocsátott egyéni védőfelszerelést megfelelően kell használni, és azt használat
után megfelelő helyre vissza kell tenni, az osztrák kormány arra hivatkozik, hogy az említett felszerelés higiéniai okokból
a munkavállaló személyes használatára szolgál, ezért szükségtelen visszatenni, hiszen a többi munkavállaló egyébként sem használhatja.
Mindenesetre az irányelv 13. cikke (2) bekezdésének b) pontja egyértelmű különbséget tesz a szóban forgó felszerelés megfelelő
használatára vonatkozó kötelezettség, illetve azon kötelezettség között, hogy a felszerelést használata után a megfelelő helyre
vissza kell tenni. Mégha a nemzeti szabályozásban foglalt, higiéniai okokból a munkavállalók személyes használatára szolgáló
felszerelés választása melletti döntés az e rendelkezésben előírt második kötelezettség jobb teljesítéséhez járulhat hozzá,
attól az még nem biztosítja, hogy e felszerelés a megfelelő helyre is kerül.
Egyebekben az osztrák kormány maga is elismeri, hogy bizonyos körülmények esetén engedélyezett az egyéni védőfelszerelések
több munkavállaló általi használata, így nem fogadható el az az érvelés sem, amely e felszerelések visszahelyezésére vonatkozó
kötelezettség hiányát azzal kívánja igazolni, hogy e felszereléseket minden munkavállaló saját maga használja.
Mindebből következően meg kell állapítani, hogy a Bizottság által felhozott hatodik, az irányelv 13. cikke (2) bekezdése b) pontjának
megsértésére vonatkozó kifogás megalapozott.
A fenti megállapítások összességére tekintettel meg kell állapítani, hogy az Osztrák Köztársaság:
–        mivel az irányelv 18. cikkének (1) bekezdésében foglaltakkal ellentétesen az előírt határidőn belül fogadta nem el az LDG-t,
és
–        mivel az irányelv 2. cikkének (1) bekezdését a Tirol tartománybeli kötelező alapfokú oktatásban részt vevő tanárok tekintetében,
az irányelv 7. cikkének (3) bekezdését, 8. cikkének (2) bekezdését, 11. cikke (2) bekezdésének c) és d) pontját és 13. cikke
(2) bekezdésének b) pontját nem, illetve csak hiányosan ültette át, nem teljesítette az irányelv említett rendelkezéseiből
eredő kötelezettségeit.
A Bíróság a keresetet ezt meghaladó részében elutasítja.

A költségekről
Az eljárási szabályzat 69. cikkének 2. §‑a alapján a Bíróság a pervesztes felet kötelezi a költségek viselésére, ha a pernyertes
fél ezt kérte. Ugyanezen cikk 3. §‑a alapján a Bíróság részleges pernyertesség esetén elrendelheti a költségeknek a felek
közötti megosztását, vagy határozhat úgy, hogy mindegyik fél maga viselje saját költségeit.
Mivel a Bizottság csak az irányelv 13. cikke (2) bekezdése a) pontjának megsértésére vonatkozó hatodik kifogás egy részében
lett pervesztes, az Osztrák Köztársaság köteles viselni saját költségeit és a Bizottság költségeinek öthatodát.
A fenti indokok alapján a Bíróság (harmadik tanács) a következőképpen határozott:
1)
Az Osztrák Köztársaság – mivel a munkavállalók munkahelyi biztonságának és egészségvédelmének javítását ösztönző intézkedések
bevezetéséről szóló, 1989. június 12‑i 89/391/EGK tanácsi irányelv 18. cikkének (1) bekezdésében foglaltakkal ellentétesen
az előírt határidőn belül nem fogadta el a tartományi tanárok jogállásáról szóló törvényt (Landeslehrer-Dienstrechtsgesetz),
és mivel az irányelv 2. cikkének (1) bekezdését a Tirol tartománybeli kötelező alapfokú oktatásban részt vevő tanárok tekintetében,
az irányelv 7. cikkének (3) bekezdését, 8. cikkének (2) bekezdését, 11. cikke (2) bekezdésének c) és d) pontját és 13. cikke
(2) bekezdésének b) pontját nem, illetve csak hiányosan ültette át – nem teljesítette az irányelv említett rendelkezéseiből
eredő kötelezettségeit.
2)
A Bíróság a keresetet ezt meghaladó részében elutasítja.
3)
Az Osztrák Köztársaság viseli saját költségeit és az Európai Közösségek Bizottsága költségeinek öthatodát.
Aláírások
*
Az eljárás nyelve: német.