CELEX: 62009CJ0304
Valstybės įsipareigojimų neįvykdymas
Valstybės pagalba
Pagalba neseniai į biržos sąrašus įtrauktoms bendrovėms
Susigrąžinimas

Ieškiniu Europos Bendrijų Komisija Teisingumo Teismo prašo pripažinti, kad per nustatytą terminą nesiėmusi priemonių, būtinų
panaikinti valstybės pagalbos schemą, 2005 m. kovo 16 d. Komisijos sprendimu 2006/261/EB dėl pagalbos schemos Nr. C 8/2004
(ex NN 164/2003), kurią Italija įgyvendino neseniai į biržos sąrašus įtrauktoms bendrovėms (OL L 94, 2006, p. 42), pripažintą
neteisėta ir nesuderinama su bendrąja rinka, ir susigrąžinti pagal šią schemą suteiktą pagalbą iš jos gavėjų, Italijos Respublika
neįvykdė įsipareigojimų pagal šio sprendimo 2‑4 straipsnius bei EB sutartį.

Teisinis pagrindas
1999 m. kovo 22 d. Tarybos reglamento (EB) Nr. 659/1999, nustatančio išsamias [EB 88] straipsnio taikymo taisykles (OL L 83,
p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 8 sk., 1 t., p. 339), 13 konstatuojamoji dalis suformuluota taip:
„kadangi suteikiant bendrajai rinkai prieštaraujančią neteisėtą pagalbą turėtų būti atkurta veiksminga konkurencija; kadangi
dėl to būtina, kad pagalba, įskaitant palūkanas, būtų išieškota iš karto; kadangi pagalbą derėtų išieškoti pagal nacionalinėje
teisėje nustatytas procedūras; kadangi minėtųjų procedūrų taikymas, neleidžiantis iš karto ir veiksmingai įgyvendinti Komisijos
sprendimą, neturėtų trukdyti atkurti veiksmingą konkurenciją; kadangi, norėdamos pasiekti šį rezultatą, valstybės narės turėtų
imtis visų būtinų priemonių, kad užtikrintų Komisijos sprendimo įgyvendinimą“.
Reglamento Nr. 659/1999 14 straipsnyje „Pagalbos išieškojimas“ įtvirtinta:
„1.      Jeigu esant neteisėtai pagalbai priimami neigiami sprendimai, Komisija nusprendžia, kad suinteresuotoji valstybė narė turi
imtis visų priemonių, kurios būtinos, kad pagalba būtų išieškota iš gavėjo (toliau – sprendimas išieškoti pagalbą). Komisija
nereikalauja išieškoti pagalbos, jeigu tai prieštarautų bendrajam Bendrijos teisės principui.
2.      Pagalbą, kurią reikia išieškoti pagal sprendimą išieškoti pagalbą, sudaro palūkanos, atitinkančios tam tikrą Komisijos nustatytą
normą. Palūkanos mokamos nuo neteisėtos pagalbos išmokėjimo gavėjui dienos iki jos išieškojimo dienos.
3.      Nepažeidžiant nei vieno (Europos Bendrijų Teisingumo Teismo) nurodymo pagal (EB 242) straipsnį, pagalba išieškoma nedelsiant
ir pagal atitinkamos valstybės narės nacionalinę teisę nustatytas procedūras, jeigu jos leidžia nedelsiant ir veiksmingai
įvykdyti Komisijos sprendimą. Šiuo tikslu, kai bylą svarsto nacionaliniai teismai, suinteresuotosios valstybės narės, nepažeisdamos
Bendrijos teisės, imasi visų priemonių, kurios numatytos jų atitinkamuose teisiniuose aktuose, įskaitant laikinąsias priemones.“
Pagal šio reglamento 23 straipsnio 1 dalį:
„Jeigu suinteresuotoji valstybė narė nevykdo sąlyginių arba jai nepalankių sprendimų ypač 14 straipsnyje nustatytais atvejais,
Komisija spręsti klausimą gali tiesiogiai perduoti (Europos Bendrijų Teisingumo Teismui) pagal (EB 88 straipsnio 2 dalį).“

Faktinės aplinkybės ir Sprendimas 2006/261
Sprendimo 2006/261 1 straipsniu Komisija pripažino, kad valstybės pagalbos, suteiktos Italijos Respublikos kaip fiskalinis
skatinimas bendrovėms, dalyvaujančioms kotiruojant rinkoje, reguliuojamoje Europos Sąjungos, schema yra nesuderinama su bendrąja
rinka.
Kaip matyti iš minėto sprendimo, aptariama pagalbos schema skiriama į du ekonominės naudos tipus. Pirma, ji įdiegia bendrovių,
dalyvaujančių kotiruojant reguliuojamą vertybinių popierių rinką, vieną sumažintą iki 20 proc. bendrovės pajamų mokesčio dalį,
trejiems metams didinant grynąsias pajamas dėl bet kokios ekonominės veiklos. Antra, dėl schemos sumažėjo apmokestinamosios
pajamos mokestiniu laikotarpiu, per kurį buvo leista kotiruoti biržoje. Dėl tokio sumažinimo 2004 m. pajamoms buvo taikoma
mažesnė faktinė mokesčių norma.
Komisijai tęsiant formalaus proceso tyrimą Italijos valdžios institucijos viešai įspėjo potencialius pagalbos gavėjus apie
galimas pasekmes, šiai institucijai pripažinus, kad ši schema yra pagalba, kuri nesuderinama su bendrąja rinka. Komisija nurodė,
kad bet kuriuo atveju būtina susigrąžinti jau suteiktą gavėjams pagalbą.
Sprendimo 2006/261 2–4 straipsniuose būtent nurodyta:
„
2 straipsnis
Italijos Respublika panaikina pagalbos schemą <...> nuo mokestinių metų, kuriais pranešama apie šį sprendimą.
3 straipsnis
1.      Italijos Respublika imasi būtinų veiksmų, kad susigrąžintų iš gavėjų pagalbą <...> kuri jiems suteikta neteisėtai.
2.      Susigrąžinama nedelsiant pagal valstybės teisės procedūras, su sąlyga, kad šios procedūros leis netrukus ir veiksmingai įvykdyti
šį sprendimą.
3.      Susigrąžinama kuo skubiau. Ypač kai pagalba suteikiama mokestiniais metais mokėtinų mokesčių sumažinimo forma, Italijos Respublika
turi atgauti visą 2004 m. mokėtiną mokestį. Visais kitais atvejais Italijos Respublika atgauna mokestį vėliausiai mokestinių
metų, kuriais pranešama apie šį sprendimą, pabaigoje.
4.      Susigrąžintina pagalba apima palūkanas, kurios skaičiuojamos nuo datos, kurią ji buvo suteikta gavėjams, iki jos susigrąžinimo
datos.
5.      Palūkanos skaičiuojamos remiantis Reglamento (EB) Nr. 794/2004 V skyriuje numatyta tvarka.
6.      Per du mėnesius nuo pranešimo apie šį sprendimą Italijos Respublika nurodo visiems pagalbos, minimos 1 straipsnyje, gavėjams
sugrąžinti neteisėtą pagalbą kartu su palūkanomis.
4 straipsnis
Per du mėnesius nuo pranešimo apie šį sprendimą Italijos Respublika, naudodama šio sprendimo 1 priede pateiktą klausimyną,
informuoja Komisiją apie priemones, kurių ji ėmėsi, kad įvykdytų šį sprendimą. Italijos Respublika per tą patį terminą pateikia
visus dokumentus, įrodančius, kad iš tikrųjų pradėta neteisėtos pagalbos susigrąžinimo iš jos gavėjų procedūra.“ (Pataisytas
vertimas)

Ieškinys dėl Sprendimo 2006/261
2005 m. gegužės 26 d. Italijos Respublika pateikė ieškinį Europos Bendrijų Pirmosios instancijos teisme dėl Sprendimo 2006/261
panaikinimo. Italijos Respublika neprašė taikyti laikinųjų apsaugos priemonių.
2009 m. rugsėjo 4 d. Sprendimu
Italija prieš Komisiją
(T‑211/05, Rink. p. II‑2777) Pirmosios instancijos teismas minėtą ieškinį atmetė. 2009 m. lapkričio 16 d. Italijos Respublika
pateikė apeliacinį skundą dėl šio sprendimo. Šis apeliacinis skundas, užregistruotas numeriu C‑458/09 P, šiuo metu nagrinėjamas
Teisingumo Teisme.

Ikiteisminė procedūra
2005 m. kovo 17 d. Italijos Respublikai buvo pranešta apie Sprendimą 2006/261.
Kad įvykdytų šį sprendimą, Italijos valdžios institucijos ėmėsi tam tikrų priemonių ir apie jas pranešė Komisijai. Buvo imtasi
šių priemonių:
–        siekiant įgyvendinti Sprendimą 2006/261 buvo parengtas įstatymo projektas,
–        susidūrusios su teisėkūros proceso sunkumais priimant įstatymą, Italijos valdžios institucijos 2006 m. liepos mėn. nusprendė
neteisėtą pagalbą susigrąžinti administracinėmis priemonėmis,
–
Agenzia delle Entrate
(toliau –
Agenzia
) iš anksto pranešė atitinkamiems mokesčių mokėtojams apie nurodymą sumokėti mokėtinas sumas per 60 dienų; ji nustatė atitinkamus
kodus, kad pagalbos gavėjai galėtų spontaniškai grąžinti gautą pagalbą kartu su palūkanomis; specialios tarnybinės instrukcijos
buvo išsiųstos direkcijoms ir įstaigoms, atsakingoms už priežiūros ir susigrąžinimo procedūrų, susijusių su laikotarpiu iki
2006 m. rugsėjo 30 d., vykdymą,
–        dvi bendrovės pateikė ieškinį Italijos mokestinių ginčų teismams dėl dokumentų, kuriais siekiama susigrąžinti pagalbą; viena
iš bendrovių bylą pralaimėjo pirmojoje instancijoje ir sumokėjo visą mokėtiną sumą 2009 m. balandžio 1 d.; kitos bendrovės,
kuri yra pagrindinė pagalbos gavėja, atveju
Commissione tributaria provinciale di Modena
laikinai sustabdė mokėjimo nurodymo vykdymą, šį atidėjimą iš esmės grįsdama tuo, kad minėtas nurodymas buvo priimtas nesant
teisinio pagrindo; nagrinėdama apeliacinį skundą dėl pirmojoje instancijoje priimto sprendimo panaikinti minėtą nurodymą,
Commissione tributaria regionale di Bologna
nutarė sustabdyti bylos nagrinėjimą, be kita ko, nurodydama, kad Pirmosios instancijos teisme nagrinėjamas ieškinys dėl Sprendimo 2006/261
panaikinimo (byla T‑211/05),
–        Italijos teisės aktų leidėjas procedūrinę problemą, atsiradusią dėl nacionalinių teismų paskelbto nurodymų susigrąžinti pagalbą
vykdymo laikino sustabdymo, bandė išspręsti imdamasis teisėkūros procedūros ir priimdamas 2008 m. balandžio 8 d. Dekretą įstatymą
Nr. 59 (GURI, Nr. 84, 2008 m. balandžio 9 d., p. 3; toliau – Dekretas įstatymas Nr. 59/2008), kuris buvo pertvarkytas į įstatymą
2008 m. birželio 6 d. Įstatymu Nr. 101 (GURI, Nr. 132, 2008 m. birželio 7 d., p. 4).
Per visą ikiteisminę procedūrą Komisija reikalavo nedelsiant ir veiksmingai vykdyti Sprendimą 2006/261. Be to, ji kelis kartus
prašė informacijos ir papildomų paaiškinimų, susijusių su pagalbos gavėjais ir teisės nuostatų dėl susigrąžinimo priėmimo
būdais. Komisijos prašymai buvo grindžiami tuo, kad, jos nuomone, Italijos valdžios institucijos pateikė nepakankamai informacijos,
arba noru atnaujinti informaciją apie tai, kas nuveikta pagalbos susigrąžinimo srityje. Keletu vienas paskui kitą atsiųstais
laiškais Italijos valdžios institucijos pranešė Komisijai apie Sprendimo 2006/261 vykdymo būklę ir būdus.
Komisija atkreipė Italijos Respublikos dėmesį į tai, kad neteisėtos pagalbos susigrąžinimo procedūra yra nepakankama, nes
neteisėtai gautos ir dar negrąžintos pagalbos suma 2008 m. spalio mėn. siekia 4 365 265,04 eurų sumą (pagalba ir palūkanos).
Todėl, Komisijos nuomone, pagalbos susigrąžinimas nepasistūmėjo į priekį, nepaisant priimtų teisės aktų. Tokiomis aplinkybėmis
Komisija nusprendė pateikti šį ieškinį.

Dėl ieškinio

Šalių argumentai
Ieškinyje Komisija tvirtina, kad valstybė narė, kuriai skirtas sprendimas susigrąžinti neteisėtą pagalbą, pagal EB 249 straipsnį
įpareigojama imtis visų tinkamų priemonių užtikrinti šio sprendimo vykdymą.
Komisijos nuomone, pareiga susigrąžinti yra rezultato pareiga. Be to, susigrąžinta turi būti ne tik veiksmingai, bet ir nedelsiant.
Dėl įstatymo projekto, kurį Italijos Respublika ketino priimti, kad būtų įvykdytas Sprendimas 2006/261, Komisija kelis kartus
priminė, kad teisinės priemonės pasirinkimas nėra pati tinkamiausia priemonė šiam sprendimui nedelsiant ir veiksmingai vykdyti.
Taigi nacionalinių procedūrų taikymas neturėtų trukdyti atkurti veiksmingą konkurenciją. Priešingai, šios procedūros turėtų
būti priimtos siekiant užtikrinti Sprendimo 2006/261 veiksmingumą.
Komisija nurodo, kad vienintelis pagrindas, kuriuo Italijos Respublika gali remtis šioje byloje, yra absoliutus negalėjimas
tinkamai vykdyti Sprendimą 2006/261. Tačiau Italijos valdžios institucijos niekada nenurodė absoliutaus negalėjimo šiuo atžvilgiu.
Sąlyga, susijusi su absoliučiu negalėjimu vykdyti, nėra tenkinama, kai atsakovė valstybė narė tik praneša, kaip šioje byloje,
Komisijai apie teisines, politines ar praktines kliūtis, susijusias su Sprendimo 2006/261 vykdymu, nesiimdama jokių realių
veiksmų nagrinėjamų įmonių atžvilgiu, kad susigrąžintų pagalbą, ir nepasiūlydama Komisijai alternatyvių šio sprendimo įgyvendinimo
formų, kurios leistų įveikti šias kliūtis.
Kalbėdama apie nacionalinių teismų sprendimus dėl laikino sustabdymo, Komisija pažymi, kad veiksmingumo principas taikytinas
ir nacionaliniams teismams. Gavęs galimą pagalbos gavėjo prašymą laikinai sustabdyti susigrąžinimo priemonės vykdymą, nacionalinis
teismas turėtų taikyti teismų praktikoje numatytas sąlygas tam, kad sprendimas dėl susigrąžinimo neprarastų veiksmingumo.
Taigi šioje byloje nacionalinių teismų taikytos sustabdymo priemonės neatitinka iš minėtos teismų praktikos išplaukiančių
reikalavimų.
Nors remiantis šio sprendimo 12 punkte nurodytu Dekretu įstatymu Nr. 59/2008 laikino sustabdymo, grindžiamo pagrindais, susijusiais
su sprendimo susigrąžinti neteisėtumu, atveju nacionalinis teismas iš principo turi nedelsdamas pateikti Teisingumo Teismui
prašymą priimti prejudicinį sprendimą šiuo klausimu, Komisija laikosi nuomonės, kad šis nacionalinės teisės aktas neturėjo
didelės reikšmės procesinei nacionalinių teismų praktikai. Iš tikrųjų Komisija pažymi, kad praėjus daugiau nei ketveriems
metams po Sprendimo 2006/261 priėmimo Italijos valdžios institucijos buvo susigrąžinusios tik 25,91 % pagalbos, dėl kurios
buvo išsiųstas mokėjimo nurodymas.
Dėl Pirmosios instancijos teisme pateikto ieškinio, kuriuo siekiama panaikinti Sprendimą 2006/261, Komisija pažymi, kad Italijos
Respublika skundžia šį sprendimą, tačiau neprašo atidėti jo vykdymo.
Commissione tributaria provinciale di Modena
nutartyje nenurodyta, kad vyksta procesas Teisme, nei galimi šio sprendimo trūkumai, ir joje remiamasi tik tariamu Italijos
valdžios institucijų priimto nurodymo susigrąžinti pagalbą teisinio pagrindo nebuvimu.
Galiausiai dėl dviejų pagalbą gavusių bendrovių Komisija nurodo, kad nuo 2008 m. spalio 31 d. nebuvo atnaujinta informacija
apie situaciją nagrinėjant bylą apeliacinėje instancijoje ir apie pagalbos susigrąžinimo būklę. Tokia situacija yra pareigos
pateikti informaciją, kuri Italijos valdžios institucijoms tenka tiek pagal Sprendimo 2006/261 4 straipsnį, tiek pagal EB 10 straipsnį,
pažeidimas.
Italijos Respublika nurodo, kad pagal Sąjungos teisę neprivaloma laikytis specialių procedūrų, kad būtų susigrąžinta valstybės
pagalba, ir tik reikalaujama nacionalines procedūras taikyti su sąlyga, kad jos leidžia nedelsiant ir veiksmingai vykdyti
Sprendimą 2006/261.
Pagal Italijos Respublikos Konstituciją tik teisinėmis priemonėmis galima reglamentuoti administracinę susigrąžinimo veiklą
ir atitinkamas susigrąžintinas sumas. Be to, šio sprendimo 17 punkte nurodytu įstatymo projektu ketinama palengvinti spontanišką
pagalbos grąžinimą konkrečiai siekiant pagreitinti susigrąžinimo etapą.
Be to, Italijos Respublika nurodo, kad aplinkybė, jog valstybė narė, kuriai skirtas sprendimas, remiasi tik absoliutaus negalėjimo
tinkamai vykdyti sprendimą pagrindu, nekliudo tam, kad valstybė narė, kuri vykdydama tokį sprendimą, dėl kurio kilo šis ginčas,
susiduria su netikėtomis ir nenumatytomis kliūtimis arba suvokia pasekmes, kurių nenumatė Komisija, pateiktų šias problemas
šiai institucijai vertinti, pasiūlydama atitinkamai pakeisti nagrinėjamą sprendimą.
Taigi gausybėje laiškų, kuriais pasikeitė Komisija ir Italijos valdžios institucijos, šios institucijos nurodė priežastis,
dėl kurių jos tvirtina turėjusios priimti konkrečią taisyklę, ir nenumatytas aplinkybes, dėl kurių vėliau buvo priimta kitokia,
nei iš pradžių numatyta, administracinėmis priemonėmis pagrįsta susigrąžinimo procedūra.
Dėl teisminių sustabdymo priemonių Italijos Respublika nurodo, kad
Commissione tributaria provinciale di Modena
sprendimas laikinai sustabdyti mokėjimo nurodymo vykdymą buvo priimtas, nepaisant to, kad
Agenzia
pabrėžė susigrąžinimo teisėtumą ir tiesioginį Sprendimo 2006/261 taikymą Italijos teisės sistemoje. Kalbant apie procesą
Commissione tributaria regionale di Bologna
,
Agenzia
pateikė šiai teisminei institucijai prašymą panaikinti minėtoje teisminėje institucijoje priimtą nutartį dėl sustabdymo. Pirmosios
instancijos teismui priėmus minėtą Sprendimą
Italija prieš Komisiją
, kuriuo šis teismas atmetė ieškinį dėl Sprendimo 2006/261,
Agenzia
iš naujo paprašė atšaukti aptariamą nutartį.
Galiausiai, kalbant apie Komisijos nurodytą pagrindą, susijusį su pareigos pateikti informaciją pažeidimu, Italijos Respublika
atsiliepime į ieškinį papildomai apžvelgė susigrąžintų sumų ir tuo pačiu metu šiuo klausimu nagrinėjamo ginčo būklę.

Teisingumo Teismo vertinimas
Iš nusistovėjusios teismų praktikos matyti, kad valstybė narė, kuriai skirtas sprendimas išieškoti neteisėtą pagalbą, pagal
EB 249 straipsnį įpareigojama imtis visų tinkamų priemonių užtikrinti šio sprendimo vykdymą (žr. 2006 m. spalio 5 d. Sprendimo
Komisija prieš Prancūziją
, C‑232/05, Rink. p. I‑10071, 42 punktą ir nurodytą teismų praktiką).
Valstybė narė turi privalomas sumokėti sumas susigrąžinti veiksmingai (žr. minėto Sprendimo
Komisija prieš Prancūziją
42 punktą). Pavėluotas susigrąžinimas pasibaigus nustatytam terminui neatitinka sutarties reikalavimų (šiuo klausimu žr.
2008 m. vasario 14 d. Sprendimo
Komisija prieš Graikiją
, C‑419/06, 38 ir 61 punktus).
Pagal Sprendimo 2006/261 3 straipsnio 3 dalį Italijos Respublika kuo skubiau panaikina aptariamą pagalbos schemą. Ypač kai
pagalba suteikiama mokestiniais metais mokėtinų mokesčių sumažinimo forma, ši valstybė narė turi atgauti visą 2004 m. mokėtiną
mokestį. Visais kitais atvejais mokėtinas mokestis su palūkanomis turi būti susigrąžintas vėliausiai mokestinių metų, kuriais
pranešama apie šį sprendimą, t. y. 2005 m. kovo 17 d., pabaigoje.
Taigi šioje byloje neginčijama, kad kelerius metus po pranešimo Italijos Respublikai apie Sprendimą 2006/261 ir pasibaigus
visiems juo nustatytiems terminams ši valstybė narė vis dar nebuvo susigrąžinusi didelės dalies neteisėtos pagalbos. Tokia
situacija yra akivaizdžiai nesuderinama su jos pareiga veiksmingai susigrąžinti privalomas sumokėti sumas ir yra pareigos
nedelsiant ir veiksmingai vykdyti Sprendimą 2006/261 pažeidimas.
Kalbant apie atsiliepime į ieškinį pateiktus Italijos Respublikos argumentus, reikia nurodyti, kad pagal nusistovėjusią Teisingumo
Teismo praktiką vienintelis pagrindas, kuriuo valstybė narė gali remtis atsikirsdama į EB 88 straipsnio 2 dalies pagrindu
Komisijos pareikštą ieškinį dėl įsipareigojimų neįvykdymo, yra absoliutus negalėjimas tinkamai vykdyti aptariamą sprendimą
(žr., be kita ko, 2007 m. rugsėjo 20 d. Sprendimo
Komisija prieš Ispaniją
, C‑177/06, Rink. p. I‑7689, 46 punktą ir 2008 m. lapkričio 13 d. Sprendimo
Komisija prieš Prancūziją
, C‑214/07, Rink. p. I‑8357, 44 punktą).
Absoliutaus negalėjimo įvykdyti sąlyga nėra tenkinama, kai atsakovė valstybė narė tik praneša Komisijai apie teisines, politines
ar praktines kliūtis, susijusias su sprendimo vykdymu, nesiimdama jokių realių veiksmų nagrinėjamų įmonių atžvilgiu, kad susigrąžintų
pagalbą, ir nepasiūlydama Komisijai alternatyvių sprendimo įgyvendinimo formų, kurios leistų įveikti kliūtis (žr., be kita
ko, 2006 m. gruodžio 14 d. Sprendimo
Komisija prieš Ispaniją
, C‑485/03–C‑490/03, Rink. p. I‑11887, 74 punktą ir minėto 2008 m. lapkričio 13 d. Sprendimo
Komisija prieš Prancūziją
, C‑214/07, 46 punktą).
Be to, Teisingumo Teismas nusprendė, kad valstybė narė, kuri vykdydama tokį sprendimą susiduria su netikėtomis ir nenumatytomis
kliūtims arba suvokia pasekmes, kurių nenumatė Komisija, turi pateikti šias problemas šiai institucijai vertinti, pasiūlydama
atitinkamai pakeisti nagrinėjamą sprendimą. Tokiu atveju, remiantis nuostata, numatančia valstybėms narėms ir Sąjungos institucijoms
abipuses lojalaus bendradarbiavimo pareigas, kuria grindžiamas EB 10 straipsnis, Komisija ir atitinkama valstybė narė turi
sąžiningai bendradarbiauti tam, kad įveiktų sunkumus visiškai laikydamosi EB sutarties nuostatų, visų pirma susijusių su pagalba
(žr., be kita ko, 1995 m. balandžio 4 d. Sprendimo
Komisija prieš Italiją
, C‑348/93, Rink. p. I‑673, 17 punktą; 2004 m. balandžio 1 d. Sprendimo
Komisija prieš Italiją
, C‑99/02, Rink. p. I‑3353, 17 punktą; 2006 m. birželio 1 d. Sprendimo
Komisija prieš Italiją
, C‑207/05, 47 punktą ir 2007 m. gruodžio 6 d. Sprendimo
Komisija prieš Italiją
, C‑280/05, 20 punktą).
Šiuo atžvilgiu reikia pažymėti, kad bendraudama su Komisija bei per procesą Teisingumo Teisme Italijos Respublika nenurodė
absoliutaus negalėjimo tinkamai vykdyti Sprendimą 2006/261, t. y. vienintelio pagrindo, kuriuo pagal šio sprendimo 35 punkte
nurodytą teismų praktiką galima remtis atsikertant į ieškinį.
Iš tikrųjų Italijos vyriausybė tik pranešė Komisijai apie teisines, politines ar praktines kliūtis, susijusias su šio sprendimo
vykdymu.
Tiesa tai, kad vykstant susigrąžinimo procedūrai Italijos teisės aktų leidėjas ėmėsi rimtų veiksmų, kad užtikrintų šio susigrąžinimo
veiksmingumą, tuo tikslu priimdamas Dekretą įstatymą Nr. 59/2008. Iš bylos medžiagos matyti, kad šiuo dekretu įstatymu, skirtu
išspręsti nacionalinių teismų paskelbto nurodymų susigrąžinti pagalbą laikino vykdymo sustabdymo procedūrinę problemą, buvo
siekiama pagreitinti jau kilusių ginčų reglamentavimą.
Tačiau Dekretas įstatymas Nr. 59/2008 neleido išvengti Sprendime 2006/261 nurodyto pagalbos susigrąžinimo vėlavimo. Iš tikrųjų
jis buvo priimtas 2008 m. balandžio 8 d., t. y. po 2007 m. vasario 7 d., kurią buvo priimtas
Commissione tributaria provinciale di Modena
sprendimas laikinai sustabdyti mokėjimo nurodymo, skirto pagrindiniam neteisėtos pagalbos gavėjui, vykdymą. Be to, nepaisant
to, kad įsigaliojo šis dekretas įstatymas, procedūrą, susijusią su pagrindiniu pagalbos gavėju, laikinai sustabdė apeliacinės
instancijos teismas.
Taigi reikia pastebėti, kad pavėluoti arba neveiksmingi teisėkūros veiksmai, skirti užtikrinti, kad nacionaliniai teismai
vykdys Komisijos sprendimą, kuriuo valstybė narė įpareigojama susigrąžinti neteisėtą pagalbą, neatitinka reikalavimų, išplaukančių
iš šio sprendimo 31 ir 32 punktuose nurodytos teismų praktikos.
Reikia pridurti, kad bet kuriuo atveju Italijos valdžios institucijos nepateikė prašymo pakeisti ar atšaukti 2007 m. vasario
7 d.
Commissione tributaria provinciale di Modena
sprendimo, kuriuo nurodoma laikinai sustabdyti mokėjimo nurodymo vykdymą, nepaisant to, kad, kaip per posėdį pripažino Italijos
Respublika, toks prašymas gali būti pateikiamas per tokios rūšies procedūrą. Galiausiai posėdžio dieną šioje byloje Italijos
Respublika dar nebuvo ėmusis veiksmų, kad būtų panaikintas 2010 m. sausio 21 d.
Commissione tributaria regionale di Bologna
nurodytas apeliacinio proceso sustabdymas.
Be to, kalbant apie Komisijos argumentą, susijusį su nacionaliniams teismams suteikta galimybe priimti sustabdymo priemones
vykstant pagalbos susigrąžinimo procedūrai, reikia priminti, kad minėti teismai pagal Reglamento Nr. 659/1999 14 straipsnio
3 dalį turi užtikrinti visišką sprendimo, kuriame nurodoma susigrąžinti neteisėtą pagalbą, veiksmingumą ir nuspręsti taip,
kad jų sprendimas atitiktų minėtu sprendimu siekiamą tikslą (žr. 2010 m. gegužės 20 d. Sprendimo
Scott ir Kimberly Clark
, C‑210/09, Rink. p. I‑0000, 29 punktą).
Dėl Italijos teismų priimtų laikinųjų sustabdymo priemonių reikia priminti, kad, remiantis nusistovėjusia teismo praktika
(žr., be kita ko, 1991 m. vasario 21 d. Sprendimą
Zuckerfabrik Süderdithmarschen ir Zuckerfabrik Soest
, C‑143/88 ir C‑92/89, Rink. p. I‑415 bei 1995 m. lapkričio 9 d. Sprendimą
Atlanta Fruchthandelsgesellschaft ir kt.
(I), C‑465/93, Rink. p. I‑3761), tokios priemonės gali būti suteikiamos su sąlyga, kad patenkinti tam tikri reikalavimai,
t. y. jeigu:
–        tas teismas turi rimtų abejonių dėl Sąjungos akto galiojimo ir pats perduoda klausimą Teisingumo Teismui, jeigu pastarajam
dar nebuvo pateiktas klausimas dėl ginčijamo akto galiojimo,
–        atvejis yra skubus ir laikinoji apsauga būtina siekiant išvengti didelės bei nepataisomos žalos laikinosios apsaugos siekiančiai
šaliai,
–        nacionalinis teismas tinkamai atsižvelgia į Sąjungos interesą,
–        įvertinęs visas šias sąlygas teismas laikosi Teisingumo Teismo sprendimų arba Pirmosios instancijos teismo sprendimų dėl Sąjungos
akto teisėtumo, arba nutarčių dėl laikinųjų priemonių, kuriomis siekiama suteikti panašias laikinąsias priemones Europos Sąjungos
lygmeniu.
Be to, reikia pažymėti, kad nacionalinis teismas negali tik pateikti Teisingumo Teismui prašymą priimti prejudicinį sprendimą
dėl Sąjungos akto galiojimo, tačiau laikinosios apsaugos priemonės suteikimo momentu turi nurodyti priežastis, dėl kurių mano,
kad Teisingumo Teismas turėtų pripažinti Sąjungos aktą negaliojančiu (minėto Sprendimo
Atlanta Fruchthandelsgesellschaft ir kt
. (I) 36 punktas).
Dviejuose ankstesniuose punktuose nurodyti reikalavimai taikytini visiems veiksmams, kuriais siekiama sustabdyti apeliacinį
procesą, per kurį ginčijamas pirmojoje instancijoje priimtas sprendimas panaikinti nacionalinį nurodymą susigrąžinti neteisėtą
pagalbą.
Reikia patikrinti, ar šioje byloje Italijos teismų sprendimai atitinka minėtus reikalavimus.
Aktus dėl sustabdymo vykstant susigrąžinimo procedūrai, susijusiai su pagrindiniu neteisėtos pagalbos gavėju, Italijos teismai
priėmė dėl dviejų motyvų. Pirma, 2007 m. vasario 7 d. Sprendimu
Commissione tributaria provinciale di Modena
sustabdė nurodymo susigrąžinti pagalbą vykdymą, šį sustabdymą iš esmės grįsdama tuo, kad minėtas nurodymas buvo priimtas nesant
teisinio pagrindo. Antra, 2009 m. gegužės 26 d. ir 2010 m. sausio 21 d. sprendimais
Commissione tributaria regionale di Bologna
sustabdė apeliacinį procesą, kuriame buvo ginčijamas minėto nurodymo panaikinimas pirmojoje instancijoje, remdamasi tuo,
kad tuo pačiu metu Pirmosios instancijos teisme nagrinėjamas ieškinys dėl Sprendimo 2006/261 panaikinimo (byla T‑211/05).
Šiuo atžvilgiu reikia pastebėti, kad, atsižvelgiant į minėtus sprendimus
Zuckerfabrik Süderdithmarschen ir Zuckerfabrik Soest
bei
Atlanta Fruchthandelsgesellschaft ir kt.
(I), pirmasis iš dviejų nurodytų motyvų nepagrindžia akto, kuriuo nurodoma susigrąžinti neteisėtą pagalbą, vykdymo sustabdymo.
Dėl antrojo motyvo reikia konstatuoti, kad nacionalinio teismo sprendimas, kuriuo siekiama sustabdyti procesą, kuris būtinas,
kad būtų užtikrintas Komisijos sprendimo, įpareigojančio valstybę narę susigrąžinti neteisėtą pagalbą, veiksmingas įgyvendinimas,
dėl to, jog minėto sprendimo teisėtumas ginčijamas Pirmosios instancijos teisme, turi pagrįsti tokį sustabdymą, kaip priminta
šio sprendimo 46 punkte, pateikdamas argumentų, kuriais siekiama patvirtinti aptariamo sprendimo negaliojimą.
Šį reikalavimą patvirtina aplinkybė, kad dėl ieškinio, Pirmosios instancijos teisme pateikto siekiant panaikinti sprendimą,
kuriuo nurodoma susigrąžinti suteiktą pagalbą, nesustabdoma pareiga vykdyti šį sprendimą (žr. minėto 2007 m. gruodžio 6 d.
Sprendimo
Komisija prieš Italiją
21 punktą). Taip yra ir tuo atveju, kai dėl šio ieškinio priimtas Pirmosios instancijos sprendimas apeliacine tvarka apskundžiamas
Teisingumo Teismui. Šiuo atžvilgiu reikia pridurti, kad šiuo atveju pateikdama minėtą ieškinį Italijos Respublika neprašė
laikinųjų apsaugos priemonių.
Taigi šiuo atveju Italijos teismai savo sprendimuose nenurodė priežasčių, dėl kurių Sąjungos teismai turėtų pripažinti Sprendimo 2006/261
negaliojimą. Be to, procedūra 2010 m. sausio 21 d. sprendimu buvo sustabdyta dėl to, kad dėl Sprendimo 2006/261 Pirmosios
instancijos teisme buvo pateiktas ieškinys, nepaisant aplinkybės, kad 2009 m. rugsėjo 4 d. sprendimu Pirmosios instancijos
teismas atmetė šį ieškinį.
Pagaliau dėl kitų sąlygų, kurios turi būti patenkintos pagal šio sprendimo 45 punkte nurodytą teismų praktiką, pakanka pripažinti,
kad aptariamuose nacionaliniuose sprendimuose nenurodytas Sąjungos interesas ir kad
Commissione tributaria regionale di Bologna
2009 m. gegužės 26 d. ir 2010 m. sausio 21 d. sprendimuose nenagrinėjo nustatytų priemonių skubos klausimo.
Tokiomis aplinkybėmis reikia pripažinti, kad Italijos teismai sprendimus dėl sustabdymo priėmė akivaizdžiai nesilaikydami
Sąjungos teisės valstybės pagalbos susigrąžinimo srityje reikalavimų.
Iš to, kas išdėstyta matyti, kad šis ieškinys yra pagrįstas, nes Komisija kaltina Italijos Respubliką per nustatytą terminą
nesiėmus priemonių, būtinų panaikinti pagalbos schemą, Sprendimu 2006/261 pripažintą neteisėta ir nesuderinama su bendrąja
rinka, ir susigrąžinti pagal šią schemą suteiktą pagalbą iš jos gavėjų.
Atsižvelgiant į ankstesniame punkte padarytą išvadą, nereikia nuspręsti dėl Komisijos reikalavimų, kuriais siekiama, jog būtų
pripažinta, kad Italijos Respublika nepranešė Komisijai apie tame punkte nurodytas priemones, nes ši valstybė narė nepradėjo
vykdyti Sprendimo 2006/261 per nustatytą terminą (žr. minėtų sprendimų 1995 m. balandžio 4 d.
Komisija prieš Italiją
31 punktą; 2006 m. gruodžio 14 d.
Komisija prieš Ispaniją
82 punktą; 2007 m. rugsėjo 20 d.
Komisija prieš Ispaniją
54 punktą; 2007 m. gruodžio 6 d.
Komisija prieš Italiją
30 punktą ir 2008 m. lapkričio 13 d.
Komisija prieš Prancūziją
67 punktą).
Taigi reikia pripažinti, kad per nustatytą terminą nesiėmusi priemonių, būtinų panaikinti valstybės pagalbos schemą, Sprendimu 2006/261
pripažintą neteisėta ir nesuderinama su bendrąja rinka, ir susigrąžinti pagal šią schemą suteiktą pagalbą iš jos gavėjų, Italijos
Respublika neįvykdė įsipareigojimų pagal šio sprendimo 2 ir 3 straipsnius.

Dėl bylinėjimosi išlaidų
Pagal Procedūros reglamento 69 straipsnio 2 dalį pralaimėjusiai šaliai nurodoma padengti bylinėjimosi išlaidas, jei laimėjusi
šalis to prašė. Kadangi Komisija prašė priteisti bylinėjimosi išlaidas iš Italijos Respublikos, o pastaroji pralaimėjo bylą,
ji turi jas padengti.
Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (pirmoji kolegija) nusprendžia:
1.
Per nustatytą terminą nesiėmusi priemonių, būtinų panaikinti valstybės pagalbos schemą, 2005 m. kovo 16 d. Komisijos sprendimu 2006/261/EB
dėl pagalbos schemos Nr. C 8/2004 (ex NN 164/2003), kurią Italija įgyvendino neseniai į biržos sąrašus įtrauktoms bendrovėms,
pripažintą neteisėta ir nesuderinama su bendrąja rinka, ir susigrąžinti pagal šią schemą suteiktą pagalbą iš jos gavėjų, Italijos
Respublika neįvykdė įsipareigojimų pagal šio sprendimo 2 ir 3 straipsnius.
2.
Italijos Respublika padengia bylinėjimosi išlaidas.
Parašai.
*
Proceso kalba: italų.