CELEX: 62006CJ0294
Dohoda o pridružení medzi EHS a Tureckom
Voľný pohyb pracovníkov
Rozhodnutie Asociačnej rady č. 1/80
Článok 6 ods. 1 prvá zarážka
Pracovník, ktorý patrí do legálneho trhu práce
Povolenie na vstup v postavení študenta alebo osoby ‚au pair‘
Vplyv na právo na pobyt

Návrh na začatie prejudiciálneho konania sa týka výkladu článku 6 ods. 1 rozhodnutia Asociačnej rady č. 1/80 z 19. septembra 1980 o rozvoji asociácie (ďalej len „rozhodnutie č. 1/80“). Asociačná rada bola zriadená dohodou o asociácii medzi Európskym hospodárskym spoločenstvom a Tureckom, ktorá bola podpísaná 12. septembra 1963 v Ankare Tureckou republikou na jednej strane a členskými štátmi EHS a Spoločenstvom na strane druhej a ktorá bola uzavretá, schválená a potvrdená v mene Spoločenstva rozhodnutím Rady 64/732/EHS z 23. decembra 1963 (
Ú. v. ES 1964, 217, s. 3685
; Mim. vyd. 11/011, s. 10).
Tento návrh bol podaný v rámci dvoch sporov medzi jednak pani Payir a Secretary of State for the Home Department (ďalej len „Secretary of State“) a jednak pánmi Akyuz a Ozturk a Secretary of State týkajúcich sa odmietnutia Secretary of State predĺžiť ich povolenie na pobyt.
Právny rámec
Právna úprava Spoločenstva
Článok 6 ods. 1 rozhodnutia č. 1/80 znie takto:
„1.   Turecký pracovník, ktorý patrí do legálneho trhu práce členského štátu, s výhradou ustanovení článku 7 týkajúceho sa slobodného prístupu jeho rodinných príslušníkov k zamestnaniu:
—
má v tomto členskom štáte po jednom roku legálneho zamestnania právo na obnovenie svojho pracovného povolenia u toho istého zamestnávateľa, ak tento má voľné pracovné miesto,
—
má v tomto členskom štáte po troch rokoch legálneho zamestnania a s výhradou prednosti poskytovanej pracovníkom členských štátov Spoločenstva právo v rámci toho istého povolania odpovedať zamestnávateľovi podľa svojho výberu na inú pracovnú ponuku uskutočnenú za obvyklých podmienok a zaregistrovanú na úradoch práce tohto členského štátu,
—
požíva v tomto členskom štáte po štyroch rokoch legálneho zamestnania slobodný prístup k akejkoľvek zárobkovej činnosti podľa svojho výberu.“
Vnútroštátna právna úprava
Relevantné ustanovenia týkajúce sa osôb „au pair“ sú obsiahnuté najmä v bodoch 88 až 93 imigračných pravidiel prijatých parlamentom Spojeného kráľovstva v roku 1994 (United Kingdom Immigration Rules, House of Commons Paper 395, ďalej len „Immigration Rules“) takto:
„Definícia miesta ‚au pair‘
88.
Na účely týchto predpisov miesto ‚au pair‘ je dohoda, podľa ktorej mladá osoba:
a)
pricestuje do Spojeného kráľovstva na účely štúdia anglického jazyka;…
b)
počas určeného obdobia žije ako člen anglicky hovoriacej rodiny s primeranými možnosťami štúdia a
c)
pomáha v domácnosti maximálne 5 hodín denne, za čo dostáva primeranú odmenu a dva voľné dni za týždeň.
Podmienky udelenia povolenia na vstup [‚leave to enter‘] ako ‚au pair‘
89.
Osoba žiadajúca o povolenie na vstup na územie Spojeného kráľovstva ako ‚au pair‘ musí splniť tieto podmienky:
i)
žiada o vstup na účely nastúpenia na dopredu dohodnuté miesto, ktoré spĺňa podmienky definície uvedenej v paragrafe 88;…
ii)
má 17 až 27 rokov vrátane alebo dosiahla takýto vek, keď jej bolo po prvýkrát udelené povolenie na vstup na tento účel;…
iii)
nie je v manželskom zväzku;…
iv)
nemá vyživovaciu povinnosť;…
v)
je štátnym príslušníkom jednej z týchto krajín:… Turecko;…
vi)
neplánuje zostať na území Spojeného kráľovstva po dobu viac ako dvoch rokov ako ‚au pair‘;…
vii)
plánuje opustiť územie Spojeného kráľovstva po ukončení pobytu ako ‚au pair‘;…
viii)
ak predtým strávila čas v Spojenom kráľovstve ako ‚au pair‘, nežiada o povolenie na vstup v období dvoch rokov po dni, v ktorom jej bolo po prvýkrát udelené povolenie vstúpiť na územie Spojeného kráľovstva v tomto postavení, a
ix)
je schopná sa samostatne živiť a mať ubytovanie bez pomoci z verejných zdrojov.
Povolenie na vstup ako ‚au pair‘
90.
Osoba, ktorá žiada o povolenie na vstup na územie Spojeného kráľovstva ako ‚au pair‘, môže vstúpiť na územie krajiny na obdobie maximálne 2 rokov so zákazom zamestnania s výnimkou ‚au pair‘, pokiaľ imigračný úradník posúdi, že všetky podmienky stanovené v paragrafe 89 sú splnené…“.
Ustanovenia týkajúce sa prisťahovalectva študentov sú uvedené najmä v bodoch 57 až 62 Immigration Rules:
„Podmienky udelenia povolenia na vstup ako študent
57.
Osoba žiadajúca o povolenie na vstup na územie Spojeného kráľovstva ako študent musí splniť tieto podmienky:
i)
je prijatá na študijný program na:
a)
verejne financovanej inštitúcii ďalšieho alebo vyššieho vzdelania alebo [nasledujú odkazy na súkromné vzdelávacie inštitúcie];…
ii)
je schopná a plánuje navštevovať:
a)
uznávaný vzdelávací program na plný úväzok na verejne financovanej inštitúcii ďalšieho alebo vyššieho vzdelania alebo [nasledujú odkazy na súkromné vzdelávacie inštitúcie];…
…
iv)
plánuje opustiť územie Spojeného kráľovstva po skončení štúdia;…
v)
nemá v úmysle vykonávať podnikateľskú činnosť alebo zamestnať sa s výnimkou práce na čiastočný úväzok alebo brigád vykonaných na základe súhlasu Secretary of State for Employment a
vi)
je schopná zaplatiť si cenu kurzu a ubytovania a obživy pre seba a každú závislú osobu bez toho, aby sa zamestnala alebo vykonávala podnikateľskú činnosť alebo bola odkázaná na pomoc z verejných zdrojov.
Povolenie na vstup ako študent
58.
Osobe, ktorá žiada o povolenie na vstup na územie Spojeného kráľovstva ako študent, môže byť udelené povolenie na primeranú dobu v závislosti od dĺžky jej štúdia a jej zdrojov a s podmienkou obmedzujúcou jej slobodu zamestnať sa…“
Podľa prílohy A paragrafu 4 kapitoly 3 pokynov riaditeľstva Secretary of State pre prisťahovalectvo („Immigrations Directorate’s Instructions“):
„Študenti starší ako 16 rokov, na ktorých sa vzťahujú podmienky Code 2 (podmienka obmedzujúca slobodu zamestnať sa), môžu pracovať na čiastočný úväzok alebo brigádnicky bez toho, aby museli žiadať povolenie miestneho pracovného úradu [‚local Jobcentre‘]. Rovnako môžu pracovať v rámci svojej študijnej činnosti alebo vykonávať stáže bez potreby získania pracovného povolenia [vydávaného príslušnými orgánmi Spojeného kráľovstva]. Študenti nesmú počas školského roka pracovať viac ako 20 hodín týždenne…“
Spory vo veciach samých a prejudiciálne otázky
Spory sa týkajú na jednej strane mladej ženy „au pair“ pani Payir a na druhej strane dvoch študentov pánov Akyuz a Ozturk.
Pani Payir, v tom čase vo veku 21 rokov, získala súhlas na vstup do Spojeného kráľovstva, po ktorom jej bolo v priebehu apríla 2000 vydané povolenie na vstup s platnosťou do apríla 2002. Toto povolenie na vstup obsahovalo podmienku, podľa ktorej pani Payir nebola oprávnená vykonávať inú pracovnú činnosť ako „au pair“, či už s nárokom na mzdu, alebo bez nároku na mzdu.
Od okamihu svojho vstupu do Spojeného kráľovstva bola pani Payir zamestnaná ako „au pair“ prvou rodinou, potom od marca 2001 druhou rodinou, pre ktorú pracovala 15 až 25 hodín týždenne. Poskytlo sa jej ubytovanie, ako aj strava, pričom dostávala odmenu 70 GBP (približne 103 eur) týždenne.
V apríli 2002, pred uplynutím svojho povolenia na vstup, požiadala pani Payir Secretary of State o ďalšie povolenie na pobyt v Spojenom kráľovstve, pričom sa na základe článku 6 ods. 1 rozhodnutia č. 1/80 odvolávala na skutočnosť, že bola zamestnaná tým istým zamestnávateľom po dobu viac ako jedného roku a že chce pokračovať v práci pre toho istého zamestnávateľa. Jej žiadosť bola zamietnutá rozhodnutím prijatým 18. augusta 2004.
Pani Payir podala proti tomuto rozhodnutiu žalobu na High Court of Justice (England & Wales), Queen’s Bench Division (Administrative Court). Tento súd žalobe vyhovel, zrušil uvedené rozhodnutie a uložil Secretary of State, aby predĺžil pani Payir povolenie na vstup a zrušil pôvodnú podmienku obmedzujúcu dotknutej osobe prístup na trh práce. Povolenie na vstup bolo pani Payir predĺžené až do 2. augusta 2006. V októbri 2005 sa pani Payir zamestnala ako predavačka v obchode.
Secretary of State podal odvolanie proti rozhodnutiu High Court z dôvodu, že článok 6 ods. 1 rozhodnutia č. 1/80 sa neuplatňuje na osoby „au pair“.
Páni Akyuz a Ozturk vstúpili do Spojeného kráľovstva, jeden v roku 1999 a druhý v roku 1997, ako študenti majúci povolenia na vstup, po ktorých im boli vydané povolenia na pobyt. Tieto povolenia na pobyt upresňovali, že dotknuté osoby sú oprávnené pracovať maximálne 20 hodín týždenne počas školského roku.
Počas svojho štúdia títo dvaja tureckí štátni príslušníci pracovali na kratší pracovný čas ako čašníci v reštaurácii, pričom zamestnávateľ im ponúkol predĺženie pracovných zmlúv. Pred uplynutím ich študentských povolení na vstup alebo pobyt páni Akyuz a Ozturk požiadali Secretary of State, jeden v júli 2003 a druhý v januári 2004, o vydanie povolení na pobyt odvolávajúc sa pritom na článok 6 ods. 1 rozhodnutia č. 1/80. Proti zamietnutiu ich žiadostí, ku ktorému došlo 18. augusta 2004, podali dotknuté osoby na High Court žaloby na preskúmanie dotknutého rozhodnutia a ten im vyhovel. Secretary of State tvrdiac, že článok 6 ods. 1 rozhodnutia č. 1/80 sa neuplatňuje na študentov, podal odvolanie proti takto vyhláseným rozhodnutiam High Court.
Žaloby pani Payir, ako aj pánov Akyuz a Ozturk preskúmal Court of Appeal (England & Wales) (Civil Division) spoločne.
Tento súd uvádza, že títo traja tureckí štátni príslušníci boli High Court považovaní za pracovníkov v tom zmysle, ktorý tomuto pojmu dal Súdny dvor, a to najmä v rozsudku z 26. novembra 1998, Birden (
C-1/97, Zb. s. I-7747
, bod 24).
Hoci Court of Appeal (England & Wales) (Civil Division) súhlasí s týmto zistením High Court, taktiež sa domnieva, že je namieste zohľadniť aj judikatúru Súdneho dvora, podľa ktorej členské štáty môžu vytvárať režimy so sociálnymi cieľmi. Z toho vyplýva, že aj keď takéto režimy predpokladajú vykonávanie určitej činnosti v postavení pracovníka, nemusia nutne viesť k zaradeniu dotknutých osôb do legálneho trhu práce týchto štátov.
Vo veciach samých má Court of Appeal (England & Wales) (Civil Division) pochybnosti o možnosti dotknutých tureckých štátnych príslušníkov odvolávať sa na ustanovenia článku 6 ods. 1 rozhodnutia č. 1/80. Za týchto okolností sa tento súdny orgán rozhodol prerušiť konanie a položiť Súdnemu dvoru tieto otázky:
„1.
Vo veci, v ktorej:
—
tureckej štátnej príslušníčke bolo udelené povolenie na vstup na územie Spojeného kráľovstva na obdobie dvoch rokov na účely pobytu v tejto krajine ako ‚au pair‘, ako je definované v [Immigration Rules],…
—
jej povolenie na vstup obsahovalo oprávnenie byť zamestnaný ako ‚au pair‘,…
—
bola nepretržite zamestnaná v tomto postavení tým istým zamestnávateľom dlhšie ako jeden rok počas platnosti jej povolenia na vstup,…
—
toto zamestnanie bolo skutočnou a účinnou hospodárskou činnosťou,…
—
toto zamestnanie bolo v súlade s vnútroštátnym právom upravujúcim zamestnanie a prisťahovalectvo,
bola potom dotknutá turecká štátna príslušníčka počas tohto zamestnania:
—
pracovníkom v zmysle článku 6 rozhodnutia č. 1/80…?
—
osobou, ktorá patrila do legálneho pracovného trhu Spojeného kráľovstva v zmysle tohto ustanovenia?
2.
Vo veci, v ktorej:
—
tureckému štátnemu príslušníkovi bolo udelené povolenie na vstup na územie Spojeného kráľovstva v zmysle [Immigration Rules] na účely účasti na študijnom programe v tejto krajine,…
—
jeho povolenie na vstup obsahovalo oprávnenie pracovať v akomkoľvek zamestnaní s obmedzením 20 hodín týždenne počas školského roka,…
—
bol nepretržite zamestnaný tým istým zamestnávateľom dlhšie ako jeden rok počas obdobia platnosti jeho povolenia na vstup,
—
toto zamestnanie bolo skutočnou a účinnou hospodárskou činnosťou a
—
toto zamestnanie bolo v súlade s vnútroštátnym právom upravujúcim zamestnanie a prisťahovalectvo,
bol potom dotknutý turecký štátny príslušník počas tohto zamestnania:
—
pracovníkom v zmysle článku 6 rozhodnutia č. 1/80…?
—
osobou, ktorá patrila do legálneho pracovného trhu Spojeného kráľovstva v zmysle tohto ustanovenia?“
O prejudiciálnych otázkach
Úvodné poznámky
Otázky položené v oboch veciach sú rovnaké, pričom sa týkajú na jednej strane osôb „au pair“ a na druhej strane študentov.
Z týchto otázok vyplýva, že vnútroštátny súd sa v podstate pýta, či okolnosť, že tureckému štátnemu príslušníkovi bolo povolené vstúpiť na územie členského štátu ako osobe „au pair“ alebo ako študentovi, pozbavuje tohto štátneho príslušníka postavenia „pracovníka“ a bráni tomu, aby patril do „legálneho trhu práce“ tohto členského štátu v zmysle článku 6 ods. 1 rozhodnutia č. 1/80, takže sa nemôže dovolávať tohto ustanovenia s cieľom získať obnovenie svojho pracovného povolenia a práva na pobyt, ktoré mu zodpovedá.
Pripomienky predložené Súdnemu dvoru
Pani Payir, páni Akyuz a Ozturk, ako aj Komisia Európskych spoločenstiev vyjadrujú rovnaký názor. Podľa nich tureckí štátni príslušníci, akými sú dotknutí tureckí štátni príslušníci vo veciach samých, spĺňajú podmienky požadované na to, aby boli kvalifikovaní za „pracovníkov“ v zmysle článku 6 ods. 1 rozhodnutia č. 1/80. Pod vedením inej osoby totiž vykonali skutočné a účinné činnosti majúce určitú hospodársku hodnotu, za čo im bola poskytnutá odmena.
Títo tureckí štátni príslušníci patria do legálneho pracovného trhu hostiteľského členského štátu. Na územie tohto členského štátu vstúpili legálne a rovnako vstúpili na pracovný trh tohto štátu. Najmä sa nedopustili žiadneho podvodu v snahe získania a vykonávania práce, ktorá im bola zverená. V dôsledku toho je ich postavenie na trhu práce stabilné a trvalé.
Pokiaľ títo tureckí štátni príslušníci spĺňajú podmienky uvedené v článku 6 ods. 1 rozhodnutia č. 1/80, môžu sa dovolávať tohto ustanovenia s cieľom získať obnovenie pracovného povolenia a právo na pobyt, ktoré mu zodpovedá. Nie je ani nevyhnutné, ani relevantné skúmať dôvody udelenia ich povolení na vstup a na pobyt Spojeným kráľovstvom, ktorými konkrétne bolo umožniť vstup mladých ľudí výlučne v postavení „au pair“ alebo študentov, a to na obmedzenú dobu.
Vláda Spojeného kráľovstva, ako aj nemecká, talianska a holandská vláda naopak tvrdia, že dôvody pobytu sú dôležité. Článok 6 ods. 1 rozhodnutia č. 1/80 sa týka práva tureckých štátnych príslušníkov, ktorým bolo povolené, aby vstúpili na územie daného členského štátu ako pracovníci, na prístup k práci. Tureckí štátni príslušníci, akými sú pani Payir, ako aj páni Akyuz a Ozturk, ktorí nevstúpili do Spojeného kráľovstva v takomto postavení, sa teda nemôžu odvolávať na toto ustanovenie. V dôsledku toho, aj keby sa činnosť vykonávaná týmito štátnymi príslušníkmi mohla kvalifikovať ako skutočná a účinná hospodárska činnosť, nevyplýva z toho, že dotknuté osoby mali postavenie pracovníkov, ani že patrili do legálneho pracovného trhu hostiteľského členského štátu v zmysle uvedeného ustanovenia.
Rozhodnutie, že tureckí štátni príslušníci, ktorým sa ako „au pair“ alebo študentom povolil vstup na územie členského štátu, sa môžu odvolávať na ustanovenia článku 6 ods. 1 rozhodnutia č. 1/80, by malo závažné dôsledky. Predovšetkým by z neho vyplývalo, že členské štáty nemôžu slobodne určiť podmienky upravujúce vstup tureckých štátnych príslušníkov na ich územie. Ďalej by to podnietilo obchádzanie vnútroštátnych právnych úprav, pretože dotknuté osoby by mali záujem prezentovať sa ako študenti alebo „au pair“ s cieľom dostať sa na pracovný trh členského štátu, na ktorého územie vstúpili. Nakoniec by to členské štáty viedlo k zúženiu ich politiky prijímania študentov a „au pair“ s tureckou štátnou príslušnosťou na úkor týchto dvoch skupín dotknutých osôb.
Nemecká a holandská vláda ďalej uvádzajú, že spodobnenie situácie študenta alebo „au pair“ vykonávajúcich prácu na kratší pracovný čas so situáciou bežného pracovníka je v rozpore s prístupom prijatým normotvorcom Spoločenstva v smernici Rady 2004/114/ES z 13. decembra 2004 o podmienkach prijatia štátnych príslušníkov tretích krajín na účely štúdia, výmen žiakov, neplateného odborného vzdelávania alebo dobrovoľnej služby (
Ú. v. EÚ L 375, s. 12
). Podľa nich táto smernica jasne rozlišuje medzi študentom a pracovníkom.
Odpoveď Súdneho dvora
S cieľom odpovedať na položené otázky, tak ako sú preformulované v bode 20 tohto rozsudku, je potrebné pripomenúť tri podmienky stanovené článkom 6 ods. 1 rozhodnutia č. 1/80.
Prvá z týchto podmienok sa týka postavenia pracovníka. Pre splnenie tejto podmienky z ustálenej judikatúry vyplýva, že turecký štátny príslušník musí vykonávať skutočnú a efektívnu činnosť s výnimkou takých činností, ktoré sú natoľko obmedzené, že sú celkom okrajové a doplnkové. Pracovnoprávny vzťah je predovšetkým charakterizovaný okolnosťou, že určitá osoba vykonáva po určitú dobu v prospech inej osoby a pod jej vedením činnosti, za ktoré poberá odmenu (pozri rozsudok Birden, už citovaný, bod 25 a citovanú judikatúru).
Druhá stanovená podmienka sa týka skutočnosti, že osoba musí patriť do legálneho trhu práce. Súdny dvor rozhodol, že tento pojem označuje všetkých pracovníkov, ktorí dodržali zákonné podmienky hostiteľského členského štátu, a preto majú právo na výkon zárobkovej činnosti na jeho území (pozri rozsudok Birden, už citovaný, bod 51).
Článok 6 ods. 1 rozhodnutia č. 1/80 stanovuje ako tretiu podmienku existenciu riadneho zamestnania, teda stabilnú a trvalú situáciu na pracovnom trhu hostiteľského členského štátu a existenciu nespochybneného práva na pobyt z tohto dôvodu (pozri rozsudok z 19. novembra 2002, Kurz,
C-188/00, Zb. s. I-10691
, bod 48).
Podľa rozhodnutia vnútroštátneho súdu tak pani Payir, ako aj páni Akyuz a Ozturk vykonávali činnosti predstavujúce skutočné a účinné hospodárske činnosti. Zo spisu vyplýva, že pracovali pod vedením jedného zamestnávateľa a že za svoju prácu dostávali odmenu. Pani Payir pracovala 15 až 25 hodín týždenne, páni Akyuz a Ozturk pracovali maximálne 20 hodín týždenne. Netvrdí sa, že by vykonávané činnosti boli len okrajové. Preto tieto činnosti na základe svojho opisu majú vlastnosti požadované na to, aby bolo v zásade možné osoby, ktoré ich vykonávajú, kvalifikovať ako „pracovníkov“ v zmysle článku 6 ods. 1 rozhodnutia č. 1/80.
Čo sa týka dvoch ďalších podmienok, vnútroštátny súd upresňuje, že pani Payir, ako aj páni Akyuz a Ozturk, rešpektovali vnútroštátnu právnu úpravu týkajúcu sa prisťahovalectva, a teda legálne vstúpili do Spojeného kráľovstva. Tento súd ďalej uvádza, že dotknuté osoby boli zamestnané nielen v súlade s pravidlami v oblasti prisťahovalectva, ale aj v súlade s pracovným právom a najmä, že ich zamestnania rešpektovali podmienky, ktoré boli súčasťou ich povolení na vstup na vnútroštátne územie. Je nesporné, že mali nespochybnené právo na pobyt.
V dôsledku toho vlastnosti zamestnaní vykonávaných týmito troma tureckými štátnymi príslušníkmi, tak ako sú opísané vnútroštátnym súdom, spĺňajú tiež dve ďalšie podmienky stanovené článkom 6 ods. 1 rozhodnutia č. 1/80, konkrétne požiadavku, aby pracovníci patrili na legálny trh práce, a vykonávanie riadneho zamestnania.
Vzniká však otázka, či postavenie osôb „au pair“ alebo študentov, ktoré majú tureckí štátni príslušníci, ktorých vykonávané činnosti spĺňajú okrem iného tri podmienky uvedené v dotknutom článku 6 ods. 1, bráni kvalifikácii týchto štátnych príslušníkov ako pracovníkov a tiež tomu, aby patrili na legálny trh práce členského štátu v zmysle tohto ustanovenia.
V tomto ohľade je potrebné najskôr zdôrazniť, že prípadný sociálny cieľ povolenia na vstup poskytovaného študentom a osobám „au pair“, ako aj právo pracovať, ktoré sa im poskytuje, samy osebe nijak neoslabujú legálnosť činností vykonávaných dotknutými osobami a v dôsledku toho nebránia účasti týchto osôb na legálnom trhu práce hostiteľského členského štátu. Súdny dvor v bode 51 už citovaného rozsudku Birden rozhodol, že pojem legálny trh práce nemožno vykladať v tom zmysle, že sa týka všeobecného trhu práce ako opaku osobitného trhu práce slúžiaceho sociálnym cieľom a podporovaného verejnou mocou.
Ďalej je potrebné pripomenúť, že rozhodnutie č. 1/80 nezasahuje do právomoci členských štátov upraviť tak vstup tureckých štátnych príslušníkov na ich územie, ako aj podmienky ich prvého zamestnania, ale vo svojom článku 6 upravuje výlučne situáciu tureckých pracovníkov, ktorí už legálne pôsobia na trhu práce hostiteľského členského štátu (rozsudok z 30. septembra 1997, Ertanir,
C-98/96, Zb. s. I-5179
, bod 23).
Podľa ustálenej judikatúry je cieľom článku 6 ods. 1 rozhodnutia č. 1/80 postupne ustáliť situáciu tureckých pracovníkov v hostiteľskom členskom štáte (pozri najmä rozsudok z 10. januára 2006, Sedef,
C-230/03, Zb. s. I-157
, bod 34).
Toto ustanovenie sa teda týka tureckých štátnych príslušníkov, ktorí majú postavenie pracovníkov v hostiteľskom členskom štáte, avšak bez toho, aby sa vyžadovalo, aby vstúpili na územie Spoločenstva ako pracovníci. Toto postavenie mohli nadobudnúť až po ich vstupe na toto územie. Vo veci, v ktorej došlo k vyhláseniu už citovaného rozsudku Birden, bol pán Birden, ktorý mal povolenie na vstup na územie jedného členského štátu, v tomto štáte najskôr nezamestnaným a potom v ňom zastával zamestnanecké miesto. Vo veci, v ktorej došlo k vyhláseniu už citovaného rozsudku Kurz, sa dotknutému tureckému štátnemu príslušníkovi povolil vstup do Spoločenstva vo veku 15 rokov, nie však ako pracovníkovi, ale na účely vyučenia sa v odbore inštalatér.
Práve na základe prvého odpracovaného roku sa turecký štátny príslušník môže v prípade, že spĺňa podmienky stanovené článkom 6 ods. 1 prvou zarážkou rozhodnutia č. 1/80, uchádzať o obnovenie svojho pracovného povolenia u toho istého zamestnávateľa a o právo na pobyt, ktoré mu zodpovedá.
Pri overovaní, či tureckí štátni príslušníci spĺňajú tieto podmienky, sa nezohľadňuje účel, pre ktorý bolo dotknutým osobám povolené vstúpiť na územie dotknutého členského štátu. Súdny dvor totiž opakovane rozhodol, že článok 6 ods. 1 rozhodnutia č. 1/80 nepodmieňuje uznanie práv, ktoré poskytuje tureckým pracovníkom, žiadnou podmienkou týkajúcou sa dôvodu, pre ktorý boli pôvodne udelené práva na vstup, prácu a pobyt (pozri rozsudok z 30. septembra 1997, Günaydin,
C-36/96, Zb. s. I-5143
, body 51 a 52, ako aj citovanú judikatúru). Súdny dvor preto rozhodol, že úmysel vyjadrený tureckým štátnym príslušníkom vrátiť sa do svojej krajiny pôvodu potom, ako strávi niekoľko rokov v hostiteľskom členskom štáte mu nemôže brániť v tom, aby sa dovolával práv udelených uvedeným článkom 6 ods. 1. Inak by tomu bolo v prípade, ak by sa takýto štátny príslušník snažil uviesť príslušné orgány do omylu tým, že by klamne vyjadroval úmysel vrátiť sa do svojej krajiny pôvodu výlučne s cieľom, aby mu tieto orgány neprávom poskytli požadované povolenia (pozri v tomto zmysle rozsudok Günaydin, už citovaný, body 54 a 60).
Ako vyplýva z už citovaného rozsudku Günaydin, okolnosť, že uvedenému tureckému štátnemu príslušníkovi bolo povolené vstúpiť na územie členského štátu na účely štúdia a že súčasťou jeho povolení na pobyt bol spočiatku zákaz vykonávať platenú činnosť, nebráni dotknutej osobe, aby sa dovolávala ustanovení článku 6 ods. 1 rozhodnutia č. 1/80 po tom, ako neskôr legálne získala zamestnanecké miesto a pracovala počas najmenej jedného roka u toho istého zamestnávateľa.
Prípadné časové obmedzenie pracovnej zmluvy taktiež nemôže predstavovať prekážku uplatnenia článku 6 ods. 1 rozhodnutia č. 1/80. Súdny dvor totiž rozhodol, že ak by časová obmedzenosť pracovnoprávneho vzťahu mala stačiť na spochybnenie zákonnosti zamestnania, ktoré dotknutá osoba legálne vykonávala, členské štáty by mali možnosť neprávom zbaviť migrujúcich tureckých pracovníkov, ktorým bol povolený vstup na ich územie a ktorí na ňom vykonávali legálnu hospodársku činnosť nepretržite počas najmenej jedného roka, práv, ktorých sa môžu dovolávať priamo na základe uvedeného článku 6 ods. 1 (pozri rozsudok Birden, už citovaný, bod 64).
Preto je s cieľom určiť, či sa turecký štátny príslušník, ktorý legálne vstúpil na územie členského štátu, môže potom ako počas jedného roka pracoval na tomto území dovolávať práv stanovených článkom 6 ods. 1 rozhodnutia č. 1/80, potrebné overiť, či dotknutá osoba spĺňa objektívne podmienky uvedené v tomto ustanovení, a to bez toho, aby bolo nevyhnutné zohľadniť dôvody, pre ktoré sa jej pôvodne udelilo právo na vstup na toto územie, alebo prípadné dočasné obmedzenia spojené s jej právom na prácu. Podľa ustálenej judikatúry vnútroštátne orgány nemajú možnosť podmieniť alebo zúžiť uplatnenie takýchto práv, pretože inak by ohrozili potrebný účinok uvedeného rozhodnutia (pozri rozsudky Günaydin, už citovaný, body 37 až 40 a 50; Birden, už citovaný, bod 19; Kurz, už citovaný, bod 26; z 21. októbra 2003, Abatay a i.,
C-317/01 a C-369/01, Zb. s. I-12301
, bod 78, a Sedef, už citovaný, bod 34).
V dôsledku toho vo veciach, akými sú veci samé, nemôžu dôvody, pre ktoré sa dotknutým tureckým štátnym príslušníkom udelilo povolenie na vstup, konkrétne výkon činnosti „au pair“ alebo štúdium, samy osebe zamedziť dotknutým osobám dovolávať sa ustanovení článku 6 ods. 1 rozhodnutia č. 1/80. To sa týka aj vyhlásení o úmysle vrátiť sa požadovaných od týchto štátnych príslušníkov, podľa ktorých si neželajú ostať v hostiteľskom členskom štáte viac ako dva roky alebo zamýšľajú tento štát opustiť po skončení svojho štúdia, ako aj časových obmedzení ich povolení na pobyt.
Ak sú splnené podmienky pripomenuté v bodoch 27 až 30 tohto rozsudku a najmä ak sa overí, že skutočne došlo k vykonaniu práce dotknutými tureckými štátnymi príslušníkmi, okolnosť, že tieto osoby vstúpili na územie hostiteľského členského štátu v postavení študentov s cieľom štúdia alebo ako osoby „au pair“ s cieľom naučiť sa jeho jazyk, nie je relevantná. Ak títo tureckí štátni príslušníci splnia na základe svojich zásluh podmienky stanovené v troch zarážkach článku 6 ods. 1 rozhodnutia č. 1/80, nemožno im brániť v uplatnení práv, ktoré im toto ustanovenie postupne poskytuje v závislosti od dĺžky výkonu ich zárobkovej činnosti (pozri v tomto zmysle rozsudok Günaydin, už citovaný, bod 37).
Za týchto podmienok tvrdenie uvádzané členskými štátmi, ktoré predložili pripomienky, podľa ktorého by študent alebo osoba „au pair“ mohli obísť právnu úpravu hostiteľského členského štátu, aby postupne získali právo na neobmedzený prístup na jeho trh práce, nemožno prijať. K obídeniu tejto právnej úpravy totiž nemôže dôjsť v prípade, že dotknuté osoby si len uplatnia právo výslovne stanovené rozhodnutím č. 1/80. Inak by tomu bolo len v prípade, ak by tieto osoby podvodne získali právo na vstup na územie členského štátu tým, že by klamlivo predstierali svoj úmysel študovať alebo vykonávať činnosť „au pair“. Naopak, v prípade, ak sa reálnosť ich úmyslu overí skutočným štúdiom alebo výkonom činnosti „au pair“, legálne získajú prácu v hostiteľskom členskom štáte a splnia podmienky požadované článkom 6 ods. 1 rozhodnutia č. 1/80, môžu sa dotknuté osoby plne dovolávať práv, ktoré im toto ustanovenie poskytuje.
Nemecká a holandská vláda sa nakoniec odvolávajú na smernicu 2004/114. Zo štruktúry tejto smernice vyvodzujú, že normotvorca Spoločenstva zamýšľal umožniť študentovi zamestnať sa a odpracovať určitý počet hodín bez toho, aby sa považoval za zamestnaného pracovníka, a v dôsledku toho bez možnosti prístupu týmto spôsobom na trh práce hostiteľského členského štátu.
Uvedená smernica však nie je relevantná. Na základe svojho článku 4 ods. 1 písm. a) sa táto smernica totiž uplatňuje len v prípade neexistencie výhodnejších ustanovení vyplývajúcich z dvojstranných alebo viacstranných dohôd uzavretých medzi Spoločenstvom – alebo Spoločenstvom a jeho členskými štátmi – na jednej strane a jedným alebo viacerými tretími štátmi na strane druhej. V dôsledku toho smernica 2004/114 nemôže, ako to generálna advokátka zdôraznila v bode 57 svojich návrhov, odôvodňovať reštriktívne chápanie článku 6 ods. 1 rozhodnutia č. 1/80 a neumožňuje výklad tohto ustanovenia.
Preto je potrebné na položenú otázku odpovedať tak, že okolnosť, že tureckému štátnemu príslušníkovi bolo povolené vstúpiť na územie členského štátu ako osobe „au pair“ alebo ako študentovi, ho nepozbavuje postavenia „pracovníka“ ani nebráni tomu, aby patril do „legálneho trhu práce“ tohto členského štátu v zmysle článku 6 ods. 1 rozhodnutia č. 1/80. Táto okolnosť preto nemôže brániť tomuto štátnemu príslušníkovi, aby sa dovolával tohto ustanovenia s cieľom získať obnovenie svojho pracovného povolenia a práva na pobyt, ktoré mu zodpovedá.
O trovách
Vzhľadom na to, že konanie pred Súdnym dvorom má vo vzťahu k účastníkom konania vo veci samej incidenčný charakter a bolo začaté v súvislosti s prekážkou postupu v konaní pred vnútroštátnym súdom, o trovách konania rozhodne tento vnútroštátny súd. Iné trovy konania, ktoré vznikli v súvislosti s predložením pripomienok Súdnemu dvoru a nie sú trovami uvedených účastníkov konania, nemôžu byť nahradené.

Z týchto dôvodov Súdny dvor (tretia komora) rozhodol takto:

Okolnosť, že tureckému štátnemu príslušníkovi bolo povolené vstúpiť na územie členského štátu ako osobe „au pair“ alebo ako študentovi, ho nepozbavuje postavenia „pracovníka“ ani nebráni tomu, aby patril do „legálneho trhu práce“ tohto členského štátu v zmysle článku 6 ods. 1 rozhodnutia asociačnej rady č. 1/80 z 19. septembra 1980 o rozvoji asociácie. Táto okolnosť preto nemôže brániť tomuto štátnemu príslušníkovi, aby sa dovolával tohto ustanovenia s cieľom získať obnovenie svojho pracovného povolenia a práva na pobyt, ktoré mu zodpovedá.

Podpisy
(
*1
)	Jazyk konania: angličtina.