CELEX: 61984CJ0048
Bruxelles-konventionen
stiltiende aftale om kompetence

1 Ved kendelse af 3 . februar 1984 , indgaaet til Domstolen den 24 . februar 1984 , har Oberlandesgericht Koblenz i medfoer af protokollen af 3 . juni 1971 vedroerende Domstolens fortolkning af konventionen af 27 . september 1968 om retternes kompetence og om fuldbyrdelse af retsafgoerelser i borgerlige sager , herunder handelssager ( herefter benaevnt konventionen ), stillet to praejudicielle spoergsmaal vedroerende fortolkningen af konventionens artikler 17 og 18 .
2 Spoergsmaalene er blevet rejst under en sag anlagt af Sommer Exploitation SA ( herefter benaevnt Sommer ), der har hjemsted i Neuilly ( Frankrig ), og som fremstiller filt , mod fru H . Spitzley , som er indehaver af et firma i Forbundsrepublikken Tyskland , med paastand om betaling af stof , som fru Spitzley havde koebt hos Sommer .
3 Fru Spitzley , som blev indstaevnt for Landgericht Koblenz , bestred ikke rigtigheden af Sommer ' s krav , men stillede krav om modregning med nogle beloeb , som hendes aegtefaelle , W . Spitzley , havde til gode hos Sommer .
4 Sommer skyldte hr . Spitzley disse beloeb i provision i henhold til en agenturaftale , som var indgaaet i 1976 . Beloebene var senere blevet overdraget til fru Spitzley .
5 Ved Landgericht bestred Sommer fru Spitzley ' s krav om modregning af materielle grunde . Landgericht , der paakendte sagen i realiteten , anerkendte kun modregning med et begraenset beloeb og doemte fru Spitzley til at betale resten af det beloeb , Sommer havde kraevet .
6 Baade fru Spitzley og Sommer appellerede dommen til Oberlandesgericht Koblenz , som rejste spoergsmaalet , om de tyske retter var kompetente til at paakende det modkrav , fru Spitzley havde fremsat . Oberlandesgericht anfoerte i den forbindelse , at den agenturaftale , som var indgaaet mellem hr . Spitzley og Sommer , i artikel VII indeholdt en vaernetingsklausul til fordel for retterne paa Sommer ' s hjemsted , dvs . til fordel for de franske retter , i alle sager vedroerende denne aftale .
7 Oberlandesgericht har imidlertid i forelaeggelseskendelsen understreget , at selv om eksistensen og fortolkningen af denne klausul synes at indebaere , at de tyske retter er inkompetente , kan den omstaendighed , at Sommer aldrig har paaberaabt sig klausulen , men derimod har fremsat indsigelse vedroerende realiteten , have bevirket , at de tyske retter er tillagt kompetence i medfoer af reglen i konventionens artikel 18 .
8 Oberlandesgericht har derfor anset det for noedvendigt at forelaegge Domstolen foelgende spoergsmaal :
»1 ) Bevirker den omstaendighed , at sagsoegeren ikke har rejst indsigelse mod fremsaettelsen af et modkrav , som ikke beror paa samme aftale eller faktiske omstaendigheder som hovedkravet i sagen , og for hvilket der i medfoer af konventionens artikel 17 gyldigt er truffet en aftale om enekompetence , at et processuelt forbud mod modregning , der foelger af denne vaernetingsaftale og fortolkningen heraf ( jfr . Domstolens dom af 9.11.1978 i sag 23/78 , Meeth mod Glacetal ), bortfalder?
2 ) Eller er retten i et saadant tilfaelde afskaaret fra at traeffe afgoerelse med hensyn til modkravet paa grund af vaernetingsaftalen og det deri indeholdte forbud mod modregning , selv om sagsoegeren ikke har rejst indsigelse mod fremsaettelsen af modkravet?«
9 Forbundsrepublikken Tysklands regering , Det forenede Kongeriges regering og Kommissionen for De europaeiske Faellesskaber , som har indgivet indlaeg i medfoer af artikel 20 i protokollen vedroerende statutten for EOEF-Domstolen , har alle givet udtryk for den opfattelse , at det er det foerste spoergsmaal , der maa besvares bekraeftende .
10 Med de forelagte spoergsmaal oensker den nationale ret i det vaesentlige oplyst , om den vaernetingsaftale , der i henhold til konventionens artikel 18 foelger af , at sagsoegte giver moede for den ret , for hvilken sagen er indbragt , uden at bestride dens kompetence , faar virkning :
_ naar den paagaeldende rets manglende kompetence ikke vedroerer det krav , der er fremsat af sagsoegeren , men et modkrav fremsat af sagsoegte ;
_ naar den paagaeldende rets manglende kompetence er en foelge af en vaernetingsklausul , som er i overensstemmelse med kravene i konventionens artikel 17 .
11 Konventionens artikel 18 er affattet saaledes :
»For saa vidt retten i en kontraherende stat ikke allerede er kompetent i medfoer af andre bestemmelser i denne konvention , bliver den kompetent , naar sagsoegte giver moede for den . Denne regel finder ikke anvendelse , saafremt sagsoegte kun giver moede for at bestride rettens kompetence , eller saafremt en anden ret i medfoer af artikel 16 er enekompetent« .
12 Artikel 17 bestemmer :
»Saafremt parterne i tilfaelde , hvor mindst en af dem har bopael paa en kontraherende stats omraade , ved en skriftlig aftale eller ved en mundtlig aftale , der er skriftligt bekraeftet , har vedtaget , at en ret eller retterne i en kontraherende stat skal vaere kompetente til at paakende allerede opstaaede tvister eller fremtidige tvister i anledning af et bestemt retsforhold , er alene denne ret eller retterne i den paagaeldende stat kompetente .
Aftaler om retternes kompetence er ugyldige , saafremt de strider mod bestemmelserne i artikel 12 og 15 , eller saafremt de udelukker kompetencen for de retter , som i medfoer af artikel 16 er enekompetente .
Saafremt aftalen om retternes kompetence kun er indgaaet til fordel for en af parterne , bevarer denne retten til at anlaegge sag ved enhver anden ret , der er kompetent efter denne konvention« .
13 Det bemaerkes , at disse to bestemmelser udgoer afdeling 6 i konventionens afsnit II , og at overskriften til denne afdeling er »Aftaler om kompetence« . Mens artikel 17 omhandler den af parterne udtrykkeligt indgaaede vaernetingsaftale , vedroerer artikel 18 den stiltiende vaernetingsaftale , der foelger af , at sagsoegte giver moede for den ret , for hvilken sagen er indbragt , uden at bestride dens kompetence .
14 Disse to bestemmelser viser , at konventionen i videst muligt omfang og inden for de graenser , der er fastsat henholdsvis i artikel 17 , stk . 2 , og i artikel 18 , 2 . pkt ., giver parterne frihed til at vaelge den ret , som de vil overlade afgoerelsen af deres tvister til .
15 Artikel 18 bygger paa den opfattelse , at sagsoegte ved at give moede for den ret , sagsoegeren har indbragt sagen for , uden at bestride dens kompetence , forudsaetningsvis giver sit samtykke til , at sagen indbringes for en anden ret end den , som udpeges af konventionens oevrige bestemmelser .
16 Den nationale ret har for det foerste spurgt , om artikel 18 finder anvendelse i en sag som den , der er indbragt for den , dvs . en sag , hvor det er sagsoegeren , som ved den ret , som han selv har indbragt sagen for , gaar med til at droefte realiteten i et modkrav fremsat af sagsoegte , som retten ellers ikke er kompetent til at paakende .
17 Den tvivl , som den nationale ret har givet udtryk for i denne henseende , hidroerer fra formuleringen af artikel 18 . Bestemmelsen vedroerer nemlig udtrykkelig kun vaernetingsaftaler , der foelger af , at sagsoegte giver moede for den ret , som sagsoegeren har indbragt sagen for .
18 En fortolkning af artikel 18 paa grundlag af det formaal , bestemmelsen forfoelger , samt paa grundlag af den sammenhaeng , den indgaar i , og som er beskrevet ovenfor , goer det imidlertid muligt at drage den slutning , at et tilfaelde som det , den nationale ret hentyder til , ligeledes falder ind under artikel 18 ' s anvendelsesomraade .
19 En sagsoeger , som _ stillet over for et modkrav fremsat af sagsoegte , som den ret , for hvilken sagen er indbragt , ikke har kompetence til at paakende _ fremsaetter realitetsindsigelse mod modkravet uden dog at bestride rettens kompetence , befinder sig nemlig i en situation , der svarer til den , der udtrykkeligt er omhandlet i artikel 18 , hvor sagsoegte giver moede for den ret , sagsoegeren har indbragt sagen for , og undlader at bestride rettens kompetence .
20 Derfor foerer sagsoegerens adfaerd i en sag som den , der foreligger for den nationale ret , i medfoer af konventionens artikel 18 til , at den ret , for hvilken sagen er indbragt , bliver kompetent , saafremt de oevrige betingelser for at anvende bestemmelsen er opfyldt . Disse er blandt andet angivet i dommen af 24 . juni 1981 ( Elefanten Schuh , 150/80 , Sml . s . 1671 ).
21 Denne fortolkning tilgodeser i oevrigt , som Det forenede Kongeriges regering med rette har anfoert , de procesoekonomiske hensyn , der _ som Domstolen har udtalt i sin dom af 9 . november 1978 ( Meeth , 23/78 , Sml . s . 2133 ) _ ligger til grund for hele den konvention , som artikel 18 indgaar i .
22 Denne konklusion anfaegtes ikke af , at det af sagsoegte fremsatte modkrav som anfoert i forelaeggelseskendelsen ikke beror paa samme aftale eller faktiske omstaendigheder som hovedkravet i sagen . Dette er nemlig et spoergsmaal om processuelle modregningsbetingelser , som igen afhaenger af de lovbestemmelser , der er gaeldende i den stat , hvor den paagaeldende ret ligger .
23 Den nationale ret har for det andet rejst spoergsmaalet , om artikel 18 kan finde anvendelse , naar den ret , for hvilken sagen er indbragt , er inkompetent , fordi modkravet er omfattet af en vaernetingsaftale til fordel for retterne i en anden kontraherende stat end den , hvor foerstnaevnte ret ligger .
24 I den forbindelse bemaerkes , at artikel 18 i henhold til bestemmelsens 2 . pkt . ikke finder anvendelse , hvis en anden ret er enekompetent i medfoer af konventionens artikel 16 . Den situation , der omhandles i artikel 17 , er derfor ikke omfattet af de undtagelser fra artikel 18 , som er fastsat i denne bestemmelse .
25 Som Domstolen allerede har udtalt i ovennaevnte dom af 24 . juni 1981 , kan der ikke af konventionens almindelige opbygning eller formaal udledes nogen begrundelse for at antage , at parterne efter en vaernetingsaftale i henhold til artikel 17 skulle vaere afskaaret fra frivilligt at indbringe deres sag for en anden ret end den , der er udpeget i aftalen .
26 Heraf foelger , at den omstaendighed , at en ret er udpeget som kompetent i en vaernetingsaftale i henhold til artikel 17 , ikke udelukker , at artikel 18 kan finde anvendelse , hvis sagen indbringes for en anden ret .
27 Det af Oberlandesgericht Koblenz forelagte spoergsmaal maa derfor besvares saaledes , at retten i en kontraherende stat bliver kompetent i medfoer af konventionens artikel 18 , naar sagsoegeren i en sag , der behandles af denne ret , ikke rejser indsigelse mod fremsaettelsen af et modkrav , som ikke beror paa samme aftale eller faktiske omstaendigheder som hovedkravet i sagen , og for hvilket der i medfoer af konventionens artikel 17 gyldigt er truffet en aftale , hvorefter retterne i en anden kontraherende stat er enekompetente .
Afgørelse om sagsomkostninger
Sagens omkostninger
28 De udgifter , der er afholdt af Forbundsrepublikken Tysklands regering , af Det forenede Kongeriges regering og af Kommissionen for De europaeiske Faellesskaber , som har afgivet indlaeg for Domstolen , kan ikke godtgoeres . Da sagens behandling i forhold til hovedsagens parter udgoer et led i den sag , der verserer for den nationale domstol , tilkommer det denne at traeffe afgoerelse om sagens omkostninger .
Afgørelse
Paa grundlag af disse praemisser
kender
DOMSTOLEN ( foerste afdeling )
vedroerende de spoergsmaal , der er forelagt den af Oberlandesgericht Koblenz ved kendelse af 3 . februar 1984 , for ret :
Retten i en kontraherende stat bliver kompetent i medfoer af artikel 18 i konventionen af 27 . september 1968 om retternes kompetence og om fuldbyrdelse af retsafgoerelser i borgerlige sager , herunder handelssager , naar sagsoegeren i en sag , der behandles af denne ret , ikke rejser indsigelse mod fremsaettelsen af et modkrav , som ikke beror paa samme aftale eller faktiske omstaendigheder som hovedkravet i sagen , og for hvilket der i medfoer af konventionens artikel 17 gyldigt er truffet en aftale , hvorefter retterne i den anden kontraherende stat er enekompetente .