CELEX: 62004CJ0030
Siirtotyöläisten sosiaaliturva
Asetus (ETY) N:o 1408/71
Vanhuuseläke
Etuuden teoreettisen määrän laskeminen
Kansallisessa laissa säädetyn vähimmäiseläkkeen saavuttamiseksi tarvittavan määrän huomioonottaminen

1       Ennakkoratkaisupyyntö koskee sosiaaliturvajärjestelmien soveltamisesta yhteisön alueella liikkuviin palkattuihin työntekijöihin,
itsenäisiin ammatinharjoittajiin ja heidän perheenjäseniinsä 14 päivänä kesäkuuta 1971 annetun neuvoston asetuksen (ETY) N:o
1408/71, sellaisena kuin se on muutettuna ja ajan tasalle saatettuna 2.6.1983 annetulla neuvoston asetuksella (ETY) N:o 2001/83
(EYVL L 230, s. 6) ja sellaisena kuin jälkimmäinen asetus on muutettuna 22.12.1995 annetulla neuvoston asetuksella (EY) N:o
3096/95 (EYVL L 335, s. 10; jäljempänä asetus N:o 1408/71), 46 artiklan 2 kohdan b alakohdan tulkintaa.
2       Tämä pyyntö on esitetty asiassa, jossa kantajana on Ursel Koschitzki ja vastaajana Istituto nazionale della previdenza sociale
(Italian kansallinen sosiaaliturvalaitos) ja joka koskee Koschitzkin suhteutetun vanhuuseläkkeen laskemista.

Asiaa koskevat oikeussäännöt

Yhteisön lainsäädäntö
3       Asetuksen N:o 1408/71 1 artiklassa säädetään seuraavaa:
”Tässä asetuksessa:
– –
t) ’etuuksilla’ ja ’eläkkeellä’ tarkoitetaan kaikkia etuuksia ja eläkkeitä, mukaan lukien kaikki niiden osat, jotka maksetaan
julkisista varoista, arvon säilyttäviä korotuksia ja lisäavustuksia, joihin sovelletaan III osaston säännöksiä, kuten myös
kertasuoritteisia etuuksia, jotka maksetaan eläkkeiden yhteydessä, ja maksujen palauttamisen muodossa annettavia rahasuorituksia.”
4       Asetuksen N:o 1408/71 46 artiklan, jonka nimenä on ”Etuuksien myöntäminen”, 1, 2 ja 3 kohdassa säädetään seuraavaa:
”1. Jos jäsenvaltion lainsäädännön mukaan vaaditut edellytykset etuuksia koskevan oikeuden saamiseksi ovat täyttyneet ilman,
että 45 artiklan tai 40 artiklan 3 kohdan säännösten soveltaminen on välttämätöntä, sovelletaan seuraavia sääntöjä:
a) toimivaltainen laitos laskee sille kuuluvan etuuden määrän:
i) yhtäältä ainoastaan sen soveltaman lainsäädännön säännösten mukaan;
ii) toisaalta soveltaen 2 kohdan säännöksiä,
– –
2. Jos jäsenvaltion lainsäädännön vaatimat edellytykset oikeudesta etuuksiin eivät täyty, ellei oteta huomioon 45 artiklan
ja/tai 40 artiklan 3 kohdan säännöksiä, sovelletaan seuraavia sääntöjä:
a)      toimivaltainen laitos laskee sen etuuden teoreettisen määrän, jota kysymyksessä oleva henkilö voisi hakea, jos kaikki vakuutus-
tai asumiskaudet, jotka ovat täyttyneet niiden jäsenvaltioiden lainsäädäntöjen mukaan, joiden alainen palkattu työntekijä
tai itsenäinen ammatinharjoittaja on, olisivat täyttyneet kyseisessä jäsenvaltiossa ja sen soveltaman lainsäädännön mukaan
etuuden myöntämispäivänä. Jos tämän lainsäädännön mukaan etuuden määrä on riippumaton täyttyneiden vakuutuskausien kestosta,
määrää pidetään tässä a alakohdassa tarkoitettuna teoreettisena määränä;
b)      toimivaltainen laitos määrää sen jälkeen etuuden todellisen määrän a alakohdassa tarkoitetun teoreettisen määrän perusteella
ja tämän laitoksen soveltaman lainsäädännön mukaan ennen riskin toteutumista täyttyneiden vakuutus- tai asumiskausien keston
suhteessa niiden vakuutus- tai asumiskausien kokonaispituuteen, jotka ovat täyttyneet kaikissa kyseessä olevissa jäsenvaltioissa
ennen riskin toteutumista.
3. Sillä, jonka etua asia koskee, on oikeus 1 ja 2 kohdan säännösten mukaan laskettuun korkeimpaan määrään kunkin jäsenvaltion
toimivaltaiselta laitokselta tämän rajoittamatta niiden pienentämistä, keskeyttämistä tai peruuttamista koskevien säännösten
soveltamista, joista säädetään etuuden myöntävässä lainsäädännössä.
Jos edellä mainittuja säännöksiä sovelletaan, vertailu tehdään soveltamisen jälkeen jäävien määrien kesken.”
5       Saman direktiivin 46 a artiklan, jonka nimenä on ”Työkyvyttömyyden, vanhuuden tai jälkeenjääneisyyden perusteella jäsenvaltioiden
lainsäädännön mukaisesti myönnettyjen etuuksien pienentämistä, keskeyttämistä tai peruuttamista koskevia yleisiä säännöksiä,”
3 kohdassa säädetään seuraavaa:
”Seuraavia sääntöjä sovelletaan sellaisten pienentämistä, keskeyttämistä tai peruuttamista koskevien säännösten soveltamiseen,
joista säädetään jäsenvaltion lainsäädännössä työkyvyttömyys-, vanhuus- tai jälkeenjääneen etuuden ollessa päällekkäinen samanlaisen
etuuden, erilaisen etuuden tai muun tulon kanssa:
a)      etuudet, jotka on ansaittu toisen jäsenvaltion lainsäädännön mukaan, tai toisessa jäsenvaltiossa ansaittu muu tulo otetaan
huomioon vain, jos ensiksi mainitun jäsenvaltion lainsäädännössä säädetään ulkomailla ansaittujen etuuksien tai tulon huomioonottamisesta;
b)      huomioon otetaan toisesta jäsenvaltiosta myönnettävien etuuksien määrä ennen verojen, sosiaaliturvamaksujen ja muiden henkilökohtaisten
pidätysten vähentämistä;
c)      huomioon ei oteta niiden toisen jäsenvaltion lainsäädännön mukaan ansaittujen etuuksien määrää, jotka on myönnetty vapaaehtoisen
vakuutuksen tai jatkuvan valinnaisen vakuutuksen perusteella;
d)      jos pienentämistä, keskeyttämistä tai peruuttamista koskevia säännöksiä sovelletaan vain yhden jäsenvaltion lainsäädännön
nojalla siksi, että se, jonka etua asia koskee, saa samanlaisia tai erilaisia etuuksia toisten jäsenvaltioiden lainsäädännön
mukaan tai muiden jäsenvaltioiden alueella ansaittua muuta tuloa, ensiksi mainitun jäsenvaltion lainsäädännön mukaan maksettavaa
etuutta voidaan alentaa vain muiden jäsenvaltioiden lainsäädännön mukaan maksettavien etuuksien tai niiden alueella ansaitun
tulon määrällä.”
6       Asetuksen N:o 1408/71 46 c artiklan, jonka nimenä on ”Erityissäännöksiä, joita sovelletaan yhden tai useamman 46 a artiklan
1 kohdassa tarkoitetun etuuden ollessa päällekkäinen yhden tai useamman erilaisen etuuden tai muun tulon kanssa, jos asia
koskee kahta tai useampaa jäsenvaltiota”, 2 kohdassa säädetään seuraavaa:
”Jos kyseessä on 46 artiklan 2 kohdan mukaisesti laskettu etuus, otetaan huomioon muista jäsenvaltioista saatava erilainen
etuus tai erilaiset etuudet tai muu tulo ja kaikki muut jäsenvaltion lainsäädännössä säädetyt etuudet pienentämistä, keskeyttämistä
tai peruuttamista koskevia säännöksiä sovellettaessa 46 artiklan 2 kohdan b alakohdassa tarkoitettujen vakuutus- tai asumiskausien
välisessä suhteessa ja käytetään mainitun etuuden laskemiseksi.”

Kansallinen lainsäädäntö
7       Vähimmäiseläkkeen saavuttamiseksi käytettävä täydennys on etuus, jonka Italian tasavalta suorittaa INPS:n välityksellä muun
muassa työkyvyttömyyden, vanhuuden ja jälkeenjääneisyyden perusteella maksettavien eläkkeiden saajille itse eläkkeen täydentämiseksi,
jos maksettujen vakuutusmaksujen perusteella lasketun eläkkeen määrä alittaa toimeentulominimin. Tämä vähimmäiseläke, jonka
määrä vahvistetaan vuosittain ja jonka saamiseen liittyy eräitä tuloja koskevia ehtoja, maksetaan kokonaisuudessaan verovaroista.
8       Sosiaaliturva-alan ja julkisten menojen hillitsemiseksi suoritettavista kiireellisistä toimenpiteistä ja julkishallinnon eri
sektoreita koskevista säännöksistä ja tiettyjen määräaikojen pidentämisestä 12.9.1983 annetun asetuksen (decreto-legge) nro
463 (GURI nro 250, 12.9.1983; jäljempänä asetus nro 463/83), josta tuli 11.11.1983 muutettuna laki nro 638 (GURI nro 310,
11.11.1983; jäljempänä laki nro 638/83), 6 §:ssä asetettiin täydennystä koskevalle oikeudelle yleiseksi edellytykseksi se,
että saajan tulot eivät saa ylittää tiettyä rajaa tai että saajan ja hänen puolisonsa yhteenlasketut tulot eivät saa ylittää
edellä olevaa rajaa korkeampaa rajaa kuitenkin siten, että tämän osalta on säädetty laissa joistakin poikkeuksista.
9       30.12.1992 annetun lain (decreto legislativo) nro 503 (GURI nro 305, Supplemento ordinario, 30.12.1992; jäljempänä laki nro
503/92) 4 §:ssä, jolla muutettiin lain nro 638/83 6 §:ää, vahvistettiin uudet tulorajat sellaisen täydennyksen maksamista
varten. Tulorajan laskemisessa tuloihin sisällytetään saajan kanssa samassa taloudessa asuvan puolison, josta saaja ei ole
virallisesti eronnut, tulot.
10     Lakisääteistä eläkettä ja täydentävää eläkettä koskevan järjestelmän uudistamisesta 8.8.1995 annetun lain nro 335 (GURI nro
190, Supplemento ordinario, 16.8.1995; jäljempänä laki nro 335/95) 1 §:n 16 momentissa vahvistetaan seuraava yleinen periaate:
”Säännöksiä, jotka koskevat vähimmäismäärän saavuttamiseksi käytettävää täydennystä, ei sovelleta sellaisiin eläkkeisiin,
jotka myönnetään yksinomaan vakuutusmaksujärjestelmän perusteella”.
11     Lain nro 335/95 3 §:n 15 momentissa säädetään seuraavaa:
”Tämän lain voimaantulopäivästä lähtien sellaisten eläkkeiden määrä kuukaudessa, joita koskeva eläkeoikeus saadaan tai on
saatu kansainvälisissä sosiaaliturvasopimuksissa määrätyn vakuutuskausien ja maksukausien kumuloitumisen perusteella, ei saa
maksuvuotta kohden alittaa 1/40:aa sellaisesta vähimmäiseläkkeestä, josta oli säädetty tämän lain voimaantullessa tai henkilön
jäädessä eläkkeelle, jos eläkkeelle jääminen tapahtuu ensimmäisenä mainittua ajankohtaa myöhemmin. Jos kysymyksessä on vajaa
vuosi, määrä ei saa alittaa 6 000:ta liiraa kuukaudessa.”

Pääasia ja ennakkoratkaisukysymys
12     Koschitzki on saanut italialaista vanhuuseläkettä lokakuusta 1996 lähtien. Hänelle on karttunut 262 vakuutusmaksuviikkoa Italiassa
ja 533 vakuutusmaksuviikkoa Saksassa, eli yhteensä vakuutusmaksuviikkoja on 795.
13     Koschitzkin perheen tulot ylittivät lokakuussa 1996 asetuksen nro 503/92 4 §:ssä säädetyn rajan. Perheen tulot, joihin luettiin
Ursel Koschizkin tulot ja samassa taloudessa asuvan puolison tulo, olivat vuonna 1996 39 769 000 Italian liiraa (ITL) eli
20 538,97 euroa. Lain nro 638/83 6 §:ssä, sellaisena kuin se oli muutettuna asetuksen nro 503/92 4 §:llä, tarkoitettu raja
oli vahvistettu vuoden 1996 osalta 660 300 liiraksi eli 341,01 euroksi kuukaudessa.
14     Koschitzki ja INPS ovat eri mieltä siitä, onko Italian vähimmäiseläkkeen saamiseksi suoritettava täydennys otettava huomioon
määriteltäessä suhteutetun eläkkeen laskemisen perustana olevan teoreettisen eläkkeen määrää.
15     Koschitzki viittaa asiassa C-132/96, Stinco ja Panfilo, 24.9.1998 annettuun tuomioon (Kok. 1998, s. I-5225) ja toteaa, että
tähän kysymykseen on vastattava myöntävästi. Hän lausuu, että Italian suhteutettu eläke, johon hänellä on ollut oikeus 1.10.1996
lähtien, on laskettava seuraavasti: vähimmäiseläke 1996 (660 300 (ITL) = 341,01 euroa) x asetuksen N:o 1408/71 46 artiklan
2 kohdan b alakohdassa tarkoitettu suhteellinen vähennyskerroin (262 viikkoa: 795 viikkoa = 0,32956) = 217 600 (ITL) (112,38
euroa).
16     INPS:n mukaan tässä tapauksessa teoreettisen määrän määrittelyssä ei ole otettava huomioon täydennystä. Teoreettinen määrä
on 36 540 (ITL) (18,87 euroa), minkä perusteella Italian suhteutetun eläkkeen määräksi saadaan 12 042 (ITL) (6,21 euroa) kuukaudessa.
17     INPS päätti lopulta maksaa kuukaudessa eläkettä 83 000 (ITL) eli 42,86 euroa.
18     Tribunale di Bolzano toteaa ennakkoratkaisupyynnössään, että asiassa Stinco ja Panfilo annetun tuomion sanamuoto näyttäisi
puoltavan Koschitzkin ehdottamaa laskutapaa. Tuomioistuimen mielestä kyseisessä tuomiossa ei kuitenkaan näytetä tarkennetun,
onko tämä Italian suhteutetun eläkkeen laskemisen perustana oleva täydennys otettava aina huomioon, vaikka perheen tulot ylittävät
Italian laissa olevan katon.
19     Perheen tulot, eli Ursel Koschitzkin ja hänen samassa taloudessa asuvan puolisonsa tulot ylittivät kiistatta tulorajan. Ursel
Koschitzkillä ei olisi Italian lainsäädännön mukaan oikeutta täydennykseen vähimmäiseläkemäärän saavuttamiseksi.
20     Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin toteaa, että kantajan ehdottama laskutapa johtaisi INPS:n käsityksen mukaan kohtuuttomaan
tulokseen italialaisen eläkeläisen ja ”kansainvälisen” eläkeläisen yhdenvertaisen kohtelun suhteen. Jos yhteisöjen tuomioistuin
hyväksyisi INPS:n kannan, sen olisi tehtävä asiassa Stinco ja Panfilo annetun tuomion tuomiolauselmaan seuraava lisäys: ”jos
siinä säädetyt tulorajat ja muut edellytykset eivät ylity”.
21     Ennakkoratkaisupyynnön esittänyt tuomioistuin päätti lykätä asian käsittelyä ja esittää yhteisöjen tuomioistuimelle seuraavan
ennakkoratkaisukysymyksen:
”Voidaanko asetuksen N:o 1408/71 46 artiklan 2 kohdan b alakohtaa tulkita – – EY 42 artiklan – –, jossa velvoitetaan toteuttamaan
sellaiset sosiaaliturvan alan toimenpiteet, jotka ovat tarpeen työntekijöiden vapaan liikkuvuuden toteuttamiseksi, valossa
siten, että sen mukaan italialaisen suhteutetun eläkkeen laskemisen perustana oleva kuvitteellinen eläke on aina täydennettävä
vähimmäiseläkkeen määrään, vaikka Italian lainsäädännössä (lain nro 638/83 6 §, sellaisena kuin se on asetuksen 503/92 4 §:llä
muutettuna) asetetut tulorajat ylittyvät, vai onko artiklan 2 kohdan b alakohtaa tulkittava siten, että italialainen suhteutettu
eläke on laskettava puhtaan kuvitteellisen eläkkeen (teoreettinen määrä, jota ei ole täydennetty) perusteella tapauksissa,
joissa eläkkeensaaja ylittää Italian lainsäädännössä vähimmäiseläkkeen määrään tehtävän täydennyksen saamiseksi asetetut tulorajat?”

Ennakkoratkaisukysymys
22     Asetuksen N:o 1408/71 46 artiklan 2 kohdan b alakohdassa, jota esitetty kysymys koskee, viitataan saman artiklan 2 kohdan
a alakohdassa tarkoitettuun teoreettiseen määrään. Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin kysyy, onko asetuksen N:o 1408/71
46 artiklan 2 kohdan a alakohdan mukaisen suhteutetun eläkkeen laskemisen perustana olevan eläkkeen teoreettisen määrän määrittelemiseksi
otettava huomioon kansallisessa lainsäädännössä säädetyn vähimmäiseläkkeen saavuttamiseksi käytetty täydennys, jos kansallisessa
lainsäädännössä kyseisen täydennyksen osalta säädetyt tulorajat ylittyvät.
23     Tähän kysymykseen annettavan vastauksen osalta on palautettava mieliin, että yhteisöjen tuomioistuin on todennut edellä mainitussa
asiassa Stinco ja Panfilo antamansa tuomion 22 kohdassa, että asetuksen N:o 1408/71 46 artiklan 2 kohdan a alakohtaa tulkittava
siten, että sen mukaan toimivaltaisella laitoksella on velvollisuus suhteutetun eläkkeen laskemisen perustana olevan eläkkeen
teoreettista määrää määritellessään ottaa huomioon täydennys kansallisessa lainsäädännössä säädetyn vähimmäiseläkkeen saamiseksi.
24     INPS myönsi tuossa asiassa, josta sitten annettiin edellä mainittu tuomio, asetuksen N:o 1408/71 46 artiklan 2 kohdan mukaisesti
suhteutettuna Stincolle ja Panfilolle eläkkeet, jotka oli laskettu niiden kuvitteellisten eläkkeiden perusteella, jotka hakijat
olisivat saaneet, mikäli he olisivat työskennelleet Italiassa koko työuransa ajan. Nämä kuvitteelliset eläkkeet olivat niin
pienet, että jos asianosaisilla olisi ollut oikeus tätä määrää vastaaviin kansallisiin eläkkeisiin, heille olisi myönnetty
Italian laissa säädetty täydennys vähimmäiseläkkeen saamiseksi (ks. em. asia Stinco ja Panfilo, tuomion 8 kohta).
25     Tässä asiassa Koschitzkin kaltaisessa tilanteessa oleva vakuutettu, joka on työskennellyt koko työuransa ajan kyseisessä jäsenvaltiossa,
ei voi saada vähimmäiseläkkeen saavuttamiseksi käytettävää täydennystä täydennystä koskevassa kansallisessa lainsäädännössä
asetettujen tulorajojen ylittymisen takia.
26     Sen määrittämiseksi, onko nyt kysymyksessä oleva täydennys otettava huomioon sellaisissa olosuhteissa asetuksen N:o 1408/71
46 artiklan 2 kohdan a alakohdassa tarkoitetun teoreettisen määrän laskemista varten, 46 artiklan 2 kohdan a alakohdan säännöstä
on tulkittava sen sanamuodon ja tarkoituksen valossa.
27     Asetuksen N:o 1408/71 46 artiklan 2 kohdan a alakohdan nimenomaisista säännöksistä seuraa, että teoreettinen määrä on laskettava
ikään kuin vakuutettu henkilö olisi työskennellyt yksinomaan kyseisessä jäsenvaltiossa (asia 793/79, Menzies, tuomio 26.6.1980,
Kok. 1980, s. 2085, 10 kohta).
28     Yhteisöjen tuomioistuin on jo todennut tämän artiklan tarkoituksen osalta, että tämän säännöksen nojalla tehdyn laskemisen
tavoitteena on varmistaa työntekijälle suurin teoreettinen määrä, jota hän voisi vaatia, jos kaikki hänen vakuutuskautensa
olisivat täyttyneet kyseisessä jäsenvaltiossa (em. asia Menzies, tuomion 11 kohta).
29     Tästä seuraa, että silloin, jos kysymyksessä olevan jäsenvaltion lainsäädännössä on asetettu täydennystä koskevalle oikeudelle
yleiseksi edellytykseksi se, että saajan tulot eivät ylitä tiettyä rajaa tai että saajan ja hänen samassa taloudessa asuvan
puolisonsa yhteenlasketut tulot eivät ylitä edellä olevaa rajaa korkeampaa rajaa, tämä säännös on otettava myös huomioon asetuksen
N:o 1408/71 46 artiklan 2 kohdan a alakohdassa tarkoitetun teoreettisen määrän laskemisessa.
30     Koschitzkin mukaan asiassa on päädyttävä toisenlaiseen ratkaisuun. Hänen mukaansa tässä on yhtäältä otettava huomioon sanan
”etuus” määritelmä, sellaisena kuin se on asetuksen N:o 1408/71 1 artiklan t alakohdassa, jossa säädetään, että ”’etuuksilla’
ja ’eläkkeellä’ tarkoitetaan kaikkia ’etuuksia’ ja ’eläkkeitä’, mukaan lukien kaikki niiden osat, jotka maksetaan julkisista
varoista – – ”. Koska kysymys on perusetuuden osasta, vähimmäiseläkkeen saavuttamiseksi käytettävää täydennystä ei voida jättää
ottamatta huomioon teoreettisen eläkkeen määrittelyssä.
31     Kuitenkaan eläkkeen teoreettisen määrän määrittämisen kannalta pelkästään se, että tämä täydennys luokitellaan asetuksen N:o
1408/71 1 artiklan t alakohdassa tarkoitetuksi ”etuudeksi”, ei sano vielä mitään siitä, miten tämä täydennys on otettava huomioon.
Siitä, että täydennys on otettava huomioon, ei seuraa vääjäämättä, että sille olisi annettava eri sisältö kuin se, joka sillä
on kansallisen lainsäädännön mukaan.
32     Italian vähimmäiseläkkeen saavuttamiseksi käytetyn täydennyksen luokittelu ”etuudeksi” ei velvoita täten ottamaan asetuksen
N:o 1408/71 46 artiklan 2 kohdan a alakohdassa tarkoitetun teoreettisen määrän määrittelyssä mukaan sellaista täydennystä,
jota eläkeläinen ei voisi vaatia, jos häneen sovellettaisiin pelkästään kansallista lainsäädäntöä.
33     Koschitzki vetoaa toisaalta eräisiin asetuksen N:o 1408/71 46 artiklan 3 kohdan, 46 a artiklan ja 46 c artiklan tulkintaa
koskeviin argumentteihin. Hän väittää ensinnäkin, että Italian lainsäädännössä asetettu tulokatto on katsottava 46 a artiklassa
ja 46 c artiklassa tarkoitetuksi etuuden pienentämistä koskevaksi säännökseksi. Toiseksi 46 artiklan 3 kohdan mukaan hänen
eläkeoikeutensa laskemisen ensimmäinen vaihe on 46 artiklan 2 kohdan mukaisesti suoritettava siten, että siinä ei oteta huomioon
pienentämistä koskevia kansallisia säännöksiä. Pienentämistä koskevat säännökset ovat relevantteja ainoastaan laskemisen toisessa
vaiheessa, jossa verrataan yksin kansallisen lainsäädännön, johon luetaan mukaan sen päällekkäisyyksien estämistä koskevat
säännökset, perusteella maksettavaa ja yhteisön oikeuden, johon luetaan mukaan sen päällekkäisyyksien estämistä koskevat säännökset,
perusteella maksettavaa etuuden määrää keskenään. Koschitzki viittaa tältä osin yhdistetyissä asioissa C-90/91 ja C-91/91,
Di Crescenzo ja Casagrande, 11.6.1992 annettuun tuomioon (Kok. 1992, s. I-3851, 27 kohta).
34     Nämä väitteet perustuvat asetuksen N:o 1408/71 virheelliseen ymmärtämiseen.
35     On huomattava, että vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan kansallista oikeussääntöä on pidettävä asetuksessa N:o 1408/71 tarkoitettuna
pienentämistä koskevana säännöksenä, jos siinä säädetty laskentatapa vaikuttaa siten, että sen eläkkeen määrä, jota asianomainen
voi vaatia, pienenee sillä perusteella, että hän saa jotakin etuutta toisesta jäsenvaltiosta (ks. mm. asia C-143/97, Conti,
tuomio 22.10.1998, Kok. 1998, s. I-6365, 25 kohta ja asia C-107/00, Insalaca, tuomio 7.3.2002, Kok. 2002, s. I-2403, 16 kohta).
36     Pääasiassa kysymyksessä olevan kaltainen kansallinen sääntö ei kuitenkaan ole asetuksen N:o 1408/71 46 artiklan 3 kohdassa,
46 a artiklassa ja 46 c artiklassa tarkoitettu pienentämistä koskeva säännös.
37     Asiassa Di Crescenzo ja Casagrande annetusta tuomiosta todetaan, että se koski tilannetta, jossa oli kysymys asetuksessa N:o
1408/71 tarkoitetusta etuuksien pienentämistä koskevasta säännöksestä. Tämä tuomio ei täten vahvista kantajan kantaa.
38     Esitettyyn kysymykseen on edellä olevan perusteella vastattava, että asetuksen N:o 1408/71 46 artiklan 2 kohdan a alakohtaa
on tulkittava siten, että toimivaltainen laitos ei ole suhteutetun eläkkeen laskemisen perustana olevan eläkkeen teoreettista
määrää määrittäessään velvollinen ottamaan huomioon kansallisessa lainsäädännössä säädetyn vähimmäiseläkkeen saavuttamiseksi
käytettyä täydennystä, jos koko työuransa ajan kyseisessä jäsenvaltiossa työskennellyt vakuutettu ei voi saada tätä täydennystä
täydennystä koskevassa kansallisessa lainsäädännössä asetettujen tulorajojen ylittymisen takia.

Oikeudenkäyntikulut
39     Pääasian asianosaisten osalta asian käsittely yhteisöjen tuomioistuimessa on välivaihe kansallisessa tuomioistuimessa vireillä
olevan asian käsittelyssä, minkä vuoksi kansallisen tuomioistuimen asiana on päättää oikeudenkäyntikulujen korvaamisesta.
Oikeudenkäyntikuluja, jotka ovat aiheutuneet muille kuin näille asianosaisille huomautusten esittämisestä yhteisöjen tuomioistuimelle,
ei voida määrätä korvattaviksi.
Näillä perusteilla yhteisöjen tuomioistuin (ensimmäinen jaosto) on ratkaissut asian seuraavasti:
Sosiaaliturvajärjestelmien soveltamisesta yhteisön alueella liikkuviin palkattuihin työntekijöihin, itsenäisiin ammatinharjoittajiin
ja heidän perheenjäseniinsä 14 päivänä kesäkuuta 1971 annetun neuvoston asetuksen (ETY) N:o 1408/71, sellaisena kuin se on
muutettuna ja ajan tasalle saatettuna 2.6.1983 annetulla neuvoston asetuksella (ETY) N:o 2001/83 ja sellaisena kuin jälkimmäinen
asetus on muutettuna 22.12.1995 annetulla neuvoston asetuksella (EY) N:o 3096/95, 46 artiklan 2 kohdan a alakohtaa on tulkittava
siten, että toimivaltainen laitos ei ole suhteutetun eläkkeen laskemisen perustana olevan eläkkeen teoreettista määrää määrittäessään
velvollinen ottamaan huomioon kansallisessa lainsäädännössä säädetyn vähimmäiseläkkeen saavuttamiseksi käytettyä täydennystä,
jos koko työuransa ajan kyseisessä jäsenvaltiossa työskennellyt vakuutettu ei voi saada tätä täydennystä täydennystä koskevassa
kansallisessa lainsäädännössä asetettujen tulorajojen ylittymisen takia.
Allekirjoitukset
*
Oikeudenkäyntikieli: italia.