CELEX: 62004CJ0419
Imporditollimaksu tollivormistusjärgne sissenõudmine
Imporditollimaksu vähendamine
Tingimused
Ühenduse tolliseadustiku rakendusmääruse artikkel 871
Komisjoni poole pöördumise kohustuse ulatus
Heauskse maksumaksja poolt sellise täiendava tasu deklareerimata jätmine, mis oleks pidanud sisalduma imporditud kauba tolliväärtuses

1       Eelotsusetaotlus käsitleb komisjoni 2. juuli 1993. aasta määruse (EMÜ) nr 2454/93, millega kehtestatakse rakendussätted nõukogu
määrusele (EMÜ) nr 2913/92, millega kehtestatakse ühenduse tolliseadustik (EÜT L 253, lk 1; ELT eriväljaanne 02/06, lk 3),
muudetud komisjoni 29. juuli 1998. aasta määrusega (EÜ) nr 1677/98 (EÜT L 212 lk 18; ELT eriväljaanne 02/09, lk 30), (edaspidi
„rakendusmäärus”) artikli 871 tõlgendamist.
2       Eelotsusetaotlus on esitatud Conseil général de la Vienne’i (Vienne’i linnanõukogu) ja directeur générale des douanes et droits
indirects’i (tolli‑ ja otseste maksude ameti peadirektor) vahelises kohtuvaidluses 221 286 euro tasumise üle, mis võrdub imporditollimaksu
summaga, mis viimatinimetatu arvates oli jäänud tasumata.

Õiguslik raamistik
3       Nõukogu 12. oktoobri 1992. aasta määruse nr 2913/92, millega kehtestatakse ühenduse tolliseadustik (EÜT L 302, lk 1; ELT eriväljaanne 02/04,
lk 307; edaspidi „ühenduse tolliseadustik”) artikli 220 lõige 2 on sõnastatud järgmiselt:
„Välja arvatud artikli 217 lõike 1 teises ja kolmandas lõigus nimetatud juhtudel, ei tehta [tollivõlast tuleneva maksusumma
kohta] järelarvestuskannet, kui:
[…]
b)      tasumisele kuuluva tollimaksu summa kohta ei ole tehtud arvestuskannet tolli vea tõttu, mida ei oleks olnud võimalik avastada
tasumise eest vastutaval isikul, kes toimis heauskselt ja järgis kõiki kehtivaid sätteid tollideklaratsiooni kohta;
[…]”
4       Ühenduse tolliseadustiku artikli 235 kohaselt:
„Kehtivad järgmised määratlused:
[…]
b)      vähendamine – otsus loobuda osaliselt või täielikult tollivõlast tuleneva maksusumma sissenõudmisest või otsus tunnistada
osaliselt või täielikult kehtetuks arvestuskanne impordi- või eksporditollimaksu summa kohta, mis ei ole tasutud.”
5       Ühenduse tolliseadustiku artikli 236 lõike 1 esimene ja teine lõik sätestavad:
„Impordi‑ või eksporditollimaks makstakse tagasi, kui on kindlaks tehtud, et selle summa tasumise ajal ei tulenenud see summa
seadusest või selle summa kohta tehti arvestuskanne vastuolus artikli 220 lõikega 2.
Tollimaksu ei maksta tagasi ega vähendata, kui seadusest tulenevast tollimaksu summast erineva summa tasumise või sellest
erineva summa kohta arvestuskande tegemise tingis asjaomase isiku tahtlik tegevus.”
6       Rakendusmääruse artikkel 869 sätestab:
„Toll võib ise otsustada mitte teha arvestuskannet tasumata tollimaksude kohta järgmistel juhtudel:
[…]
b)      kui toll peab [ühenduse tolli]seadustiku artikli 220 lõike 2 punktis b sätestatud tingimusi täidetuks, tingimusel et asjaomaselt
ettevõtjalt sama vea tõttu ühelt või enamalt impordi- või eksporditoimingult tasumata summa on väiksem kui 50 000 [eurot];
[…]”
7       Rakendusmääruse artikkel 871 on sõnastatud järgmiselt:
„Muudel kui artiklis 869 osutatud juhtudel kui toll peab seadustiku artikli 220 lõike 2 punktis b sätestatud tingimusi täidetuks
või kahtleb selles, kas selle sätte kriteeriumid käivad teatava juhu kohta, peab toll esitama dokumendid kõnealuse juhu kohta
komisjonile, et saaks teha otsuse vastavalt artiklitega 872–876 ettenähtud menetlusele. Komisjonile juhu kohta esitatud dokumendid
peavad sisaldama kogu läbivaatamiseks vajalikku teavet. Samuti peab see sisaldama komisjonile lahendamiseks esitatud juhuga
seotud isiku allkirjaga selgituse, mis tõendab, et nimetatud isik on juhuga tutvunud ja et tal ei ole midagi lisada või ta
loetleb kogu lisateabe, mis tema arvates tuleks dokumentidele lisada.
Komisjon teatab viivitamata asjaomasele liikmesriigile dokumentide kättesaamisest.
Komisjon võib nõuda lisateabe esitamist, kui liikmesriigi esitatud teave ei ole piisav, et teha kõiki asjaolusid arvestav
otsus asjaomase juhu kohta.”

Põhikohtuasi ja eelotsuse küsimus
8       Conseil général de la Vienne hankis Parc du Futuroscope’i (edaspidi „Futuroscope”) haldava kohaliku segaosalusega äriühingu
järelevalvenõukogu liikmena äriühingult IMAX Corporation (edaspidi „IMAX”), kes on Kanada päritolu tarnija, mitmel korral
esitlusseadmeid. Nende seadmete omanik on Conseil général de la Vienne, kasutusõigus aga anti Futuroscope’ile.
9       Märtsis ja aprillis 1993 importis Conseil général de la Vienne, IMAX‑iga Futuroscope’i nimel sõlmitud lepingu alusel esitlussüsteemi
„Solido”. Selle lepingu kohaselt oli kõnealuse seadme ostuhind 3 431 650 USA dollarit. Lisaks tuli iga tasulise Futuroscope’i
külastuse eest IMAX‑ile maksta 1,8 Prantsuse frangi (0,27 eurot) suurust täiendavat tasu.
10     Conseil général de la Vienne deklareeris imporditud süsteemi väärtusena summa 3 431 650 USA dollarit. Prantsuse tolliameti
(edaspidi „tolliamet”) tollivormistusjärgse kontrolli käigus selgus, et aastatel 1993–1995 pääsmetelt tasutud täiendavat tasu
ei olnud deklareeritud mainitud süsteemi tolliväärtuse hulka kuuluvana. Kontrollimenetluse lõpetamisel juulis 1997 koostati
protokoll rikkumise tuvastamise kohta, milles sedastati, et kõnesoleva süsteemi tolliväärtust ei ole õigesti deklareeritud.
11     Conseil général de la Vienne pöördus commission de conciliation et d’expertise douanière’i (tolliameti lepitus- ja ekspertiisikomisjon)
poole, kes leidis aprillis 1999, et imporditud süsteemi tolliväärtust oli vähendatud täiendavate tasude summa ehk 5 517 281
Prantsuse frangi võrra. 1999. aasta septembris esitas ta ühenduse tolliseadustiku artiklitele 236 ja 239 tuginedes direction
générale des douanes et droits indirects’ile taotluse tasumisele kuuluva tollivõla vähendamiseks. 2000. aasta juunis jäeti
see taotlus rahuldamata.
12     Hiljem esitas Conseil général de la Vienne vaide Ministre de l’Économie, des Finances et de l’Industrie’le (majandus‑, rahandus
ja tööstusministrile). Pärast toimiku uut läbivaatamist teavitas directeur général des douanes et droits indirects mainitud
ministeeriumi korraldusel 16. juulil 2001 põhikohtuasja hagejat otsusest pöörduda komisjoni poole. Tolliamet edastas 18. septembri
2001. aasta kaaskirjaga komisjonile kirja, milles ta selgitas, mis põhjustel ta arvestas täiendava tasu imporditud süsteemi
tolliväärtuse hulka, ja küsis komisjonilt, kas viimane jagab tema seisukohta. Sellele küsimusele ei ole vastust saadud.
13     19. juulil 2001 esitas tolliamet tribunal d’instance de Poitiers’le kaebuse Conseil général de la Vienne’i vastu ja palus
kohustada viimast tasuma imporditollimaksu, mis oli väidetavalt jäänud tasumata. Mainitud kohus kohustaski 20. detsembri 2002. aasta
otsusega Conseil général de la Vienne’i tasuma vaidlusaluse summa.
14     Conseil général de la Vienne esitas selle otsuse peale apellatsioonkaebuse eelotsusetaotluse esitanud kohtule. Leides, et
tema menetluses oleva kohtuvaidluse lahendamiseks on vaja tõlgendada ühenduse tolliseadustiku artiklit 871, otsustas cour
d’appel de Poitiers menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmise eelotsuse küsimuse:
„Kas ühenduse tolliseadustiku artiklit 871, mis puudutab tollivõla sissenõudmist, tuleb tõlgendada nii, et sellega sätestatakse
kohustuslik menetlus, mille järgimata jätmine toob kaasa tühisuse, kui tegemist on juhtumiga, kus liikmesriigi toll on väljendanud
sissenõudmise menetluse mingil hetkel kahtlust selles, kas heauskse maksukohustuslase suhtes kehtivad tollimaksu sissenõudmise
või vähendamise kriteeriumid sellise tollivõla osas, mis on jäänud tasumata, kuna selle kohta ei olnud arvestuskannet tehtud
kuupäeval, mil see võlg oleks tulnud tasuda, ja kui võlg puudutab Kanada tarnija poolt tarnitud esitlusseadmete ostuhinnale
sellise ühtse määraga tasu võimalikku lisamist, mis sisaldub kohustuslikus korras selle lõbustuspargi, kus neid seadmeid kasutatakse,
sissepääsuhinnas olenemata sellest, kas tasu maksnud külastaja kõnealust seadet kasutas või mitte?”

Eelotsuse küsimus

Vastuvõetavus
15     Prantsuse valitsuse hinnangul tuleb eelotsusetaotlus tunnistada vastuvõetamatuks.
16     Esiteks väidab ta, et rakendusmääruse artiklile 871 tuginemine eeldab, et liikmesriigi toll peab ühenduse tolliseadustiku
artikli 220 lõike 2 punktis b ettenähtud tingimusi täidetuks või kahtleb selles, kas mainitud sätte kriteeriumid käivad teatava
juhu kohta.
17     Prantsuse valitsuse arvates ei käsitle põhikohtuasi tollimaksu vähendamise taotlust, mis oleks esitatud ühenduse tolliseadustiku
artikli 236 lõike 1 teises lõigus sätestatud teise eelduse alusel, mis on kohaldatav olukorras, kus imporditollimaksu summa
kohta tehti arvestuskanne vastuolus selle seadustiku artikli 220 lõikega 2, vaid selles vaidlustatakse tollivõla põhjendatust.
Conseil général de la Vienne taotles imporditollimaksu vähendamist kõnealuse artikli 236 lõike 1 teises lõigus sätestatud
esimese eelduse alusel, mille kohaselt vähendatakse seda maksu, kui on kindlaks tehtud, et selle kohta arvestuskande tegemise
ajal ei tulenenud see summa seadusest. Prantsuse valitsus lisab, et ettevõtja ei või üheaegselt vaidlustada tollivõla suurust
ja nõuda, et selle summa (teatava) osa kohta ei tehtaks järelarvestuskannet, kuna tolliamet oli väidetavalt vea teinud.
18     Teiseks märgib Prantsuse valitsus, et arvamuse taotlus, mille tolliamet edastas komisjonile 18. septembril 2001, käsitles
1993. aastal imporditud seadmete tolliväärtust ja selle eesmärk oli saada ametlik kinnitus analüüsile, mille tolliamet oli
teinud antud asjas seaduse alusel tasumisele kuuluva summa suuruse kohta. Kui tolliamet kavatsenuks komisjoni poole pöörduda
rakendusmääruse artikli 871 alusel, mille tulemusel oleks liikmesriik minetanud asja lahendamise õiguse, siis ei oleks ta
seda teinud lihtsalt kirjaga, vaid oleks sellele institutsioonile pidanud saatma kogu toimiku.
19     Sellega seoses tuleb meenutada, et EÜ artikli 234 kohases menetluses, mis põhineb siseriiklike kohtute ja Euroopa Kohtu ülesannete
selgel eristamisel, on kohtuasja faktide hindamine siseriikliku kohtu pädevuses. Samuti saab üksnes siseriiklik kohus, kellele
kaebus on esitatud ja kes peab lõpuks selle kohta otsuse tegema, hinnata asja eripärast lähtuvalt nii seda, kas otsuse tegemiseks
on vaja saada Euroopa Kohtult eelotsus, kui ka Euroopa Kohtule esitatud küsimuste asjakohasust. Seega, kui need küsimused
puudutavad ühenduse õiguse tõlgendamist, peab Euroopa Kohus põhimõtteliselt otsuse tegema (vt eelkõige Euroopa Kohtu 25. veebruari
2003. aasta otsus kohtuasjas C‑326/00: IKA, EKL 2003, lk I‑1703, punkt 27 ja 12. aprilli 2005. aasta otsus kohtuasjas C‑145/03:
Keller, EKL 2005, lk I‑2529, punkt 33).
20     Euroopa Kohus on siiski ka tõdenud, et erandjuhtudel peab ta oma pädevuse hindamiseks kindlaks tegema millistel asjaoludel
siseriiklik kohus talle eelotsusetaotluse esitas (vt selle kohta 16. detsembri 1981. aasta otsus kohtuasjas 244/81: Foglia,
EKL 1981, lk 3045, punkt 21). Siseriikliku kohtu esitatud eelotsuse küsimusele vastamisest keeldumine on võimalik vaid siis,
kui on ilmselge, et ühenduse õiguse tõlgendamise küsimusel ei ole mingit seost põhikohtuasja asjaolude või esemega või kui
kõnealune probleem on oletuslik või kui Euroopa Kohtule ei ole teada eelotsuse küsimusele kasuliku vastuse andmiseks vajalikud
faktilised ja õiguslikud asjaolud (13. märtsi 2001. aasta otsus kohtuasjas C‑379/98: PreussenElektra, EKL 2001, lk I‑2099,
punkt 39 ja 22. jaanuari 2002. aasta otsus kohtuasjas C‑390/99: Canal Satélite Digital, EKL 2002, lk I‑607, punkt 19).
21     Põhikohtuasjas sellise olukorraga tegemist ei ole.
22     Käesolevas asjas Euroopa Kohtule edastatud dokumentide põhjal, mille hulgas on ka tolliameti 18. septembril 2001 komisjonile
esitatud kiri, tundub tõepoolest, et põhikohtuasi käsitleb imporditollimaksu vähendamise taotlust, mis on esitatud ühenduse
tolliseadustiku artikli 236 lõike 1 teises lõigus sätestatud esimese eelduse alusel, mille kohaselt tollimaksu summa ei tulenenud
seadusest, mitte aga selles sättes kehtestatud teise eelduse alusel, millest lähtudes võib liikmesriigi toll tugineda rakendusmääruse
artiklile 871.
23     Tuleb siiski rõhutada, et just nimelt nende dokumentide põhjal leidis cour d’appel de Poitiers ühelt poolt, et mainitud ametiasutus
kahtles nende tingimuste ulatuses, mis võimaldavad maksukohustuslasel saada kasu sellest, et järelarvestuskannet ei tehta
selle tollimaksu kohta, mida maksukohustuslane selle ametiasutuse arvates oleks pidanud deklareerima mitme järjestikuse aasta
jooksul, kuid mida ta ei olnud teinud, arvates – ilma et oleks väidetud tema pahausksust –, et ta ei ole selle sissenõutava
maksu puhul võlgnik; teisalt leidis mainitud kohus, et põhikohtuasja ei saa pidada ühemõtteliselt tollivõla vähendamise menetluseks,
kuna samahästi võib seda lugeda sissenõudmise menetluseks.
24     Lisaks tuleb meelde tuletada, et Euroopa Kohus peab ühenduse ja siseriiklike kohtute pädevuste jaotuse raames võtma arvesse
eelotsusetaotluse esitanud kohtu poolt sõnastatud eelotsuse küsimuste faktilist ja õiguslikku konteksti (vt eelkõige 25. novembri
2001. aasta otsus kohtuasjas C‑475/99: Ambulanz Glöckner, EKL 2001, lk I‑8089, punkt 10, ja 2. juuni 2005. aasta otsus kohtuasjas C‑136/06:
Dörr ja Ünal, EKL 2005, lk I‑4759, punkt 46).
25     Järelikult on ilmne, et esitatud küsimus on seotud põhikohtuasja esemega nii nagu eelotsusetaotluse esitanud kohus seda mõistab
ja et sellel kohtul võib vastusest kõnesolevale küsimusele olla kasu, kui ta peab otsustama, kas tolliamet oleks pidanud andma
juhu rakendusmääruse artiklist 871 tulenevalt komisjoni lahendada.
26     Sellest järeldub, et eelotsusetaotlus on vastuvõetav.

Põhiküsimus
27     Põhikohtuasja asjaolusid ja esitatud küsimuse sõnastust silmas pidades tuleb sellele küsimusele vastamisel käsitleda üksnes
rakendusmääruse artikli 871 tõlgendamist ning jätta kõrvale küsimus, kas IMAX-ile tasutud täiendav tasu tuleb arvata imporditud
seadmete tolliväärtuse hulka.
28     Eelotsusetaotluse esitanud kohus ei ole selles osas kahtlust väljendanud ja on Euroopa Kohtule esitanud küsimuse üksnes rakendusmääruse
artikliga 871 liikmesriikide tollile pandud kohustuse ulatuse kohta, olukorras, kus toll on väljendanud tollivõla sissenõudmise
menetluse või vähendamise menetluse käigus mingil hetkel kahtlust, kas täpselt määratletud asjaoludel tasumata jäänud tollimaksu
kohta tuleb jätta järelarvestuskanne tegemata.
29     Järelikult tuleb asuda seisukohale, et eelotsusetaotluse esitanud kohus küsib sisuliselt seda, kas rakendusmääruse artiklit 871
tuleb tõlgendada nii, et see kohustab liikmesriigi tolli esitama juhu komisjonile lahendamiseks, kui see toll on tollivõla
sissenõudmise menetluse või vähendamise menetluse käigus väljendanud mingil hetkel kahtlust, kas tasumata jäänud tollimaksu
kohta tuleb jätta arvestuskanne tegemata, kuna importija jättis heauskselt deklareerimata täiendavad tasud, mis oleks pidanud
sisalduma imporditud kauba tolliväärtuses, ja kui toll on teatanud oma kavatsusest pöörduda komisjoni poole.
30     Enne nõnda ümbersõnastatud küsimusele vastamist tuleb kindlaks teha, millist rakendusmääruse artikli 871 versiooni tuleb kohaldada
ratione temporis
põhikohtuasja asjaoludele. Prantsuse valitsus väidab oma märkustes, et Euroopa Kohus peaks tõlgendama mainitud artikli 871
versiooni, mis on kehtestatud komisjoni 25. juuli 2003. aasta määrusega (EÜ) nr 1335/2003, millega muudetakse määrust (EMÜ)
nr 2454/93 (ELT L 187, lk 16; ELT eriväljaanne 02/13, lk 463), mitte aga seda, mida peab silmas eelotsusetaotluse esitanud
kohus, kuna kõnesolev säte on menetlusnorm, mistõttu tuleb seda kohaldada kõigile kohtuasjadele, mis on antud sätte jõustumise
hetkel pooleli.
31     Prantsuse valitsus on seisukohal, et määruse nr 1335/2003 artikli 2 teise lõigu kohaselt kohaldatakse selle määrusega rakendusmäärusesse
tehtud muudatusi kõikide juhtude suhtes, mida ei ole saadetud komisjonile otsustamiseks enne 1. augustit 2003. Kuna rakendusmääruse
komisjoni poole pöördumist käsitlevaid artikleid 869 ja 871 muudeti ja eelkõige kehtestati ettevõtjalt tasumata jäänud summa
suuruseks 500 000 eurot, siis järeldub sellest, et tolliametil ei olnud õigust komisjoni poole pöörduda, sest põhikohtuasjas
oli sissenõutav summa 221 286 eurot.
32     Sellise argumentatsiooniga ei saa nõustuda.
33     Kuigi on tõsi, et väljakujunenud kohtupraktika kohaselt kohaldatakse üldiselt menetlusnorme nende jõustumise hetkel kõikide
pooleliolevate vaidluste suhtes, samas kui materiaalõigusnorme ei kohaldata tavaliselt enne nende jõustumist tekkinud olukorra
suhtes (vt eelkõige 6. juuli 1993. aasta otsus liidetud kohtuasjades C‑121/91 ja C‑122/91: CT Control (Rotterdam) ja JCT Benelux
vs.
komisjon, EKL 1993, lk I‑3873, punkt 22; 7. septembri 1999. aasta otsus kohtuasjas C‑61/98: De Haan, EKL 1999, lk I‑5003,
punkt 13 ja 14. novembri 2002. aasta otsus kohtuasjas C‑251/00: Ilumitrónica, EKL 2002, lk I‑10433, punkt 29), on samuti tõsi,
nagu märgib ka kohtujurist oma ettepaneku punktides 33 ja 34, et uus seadus võib olla koheselt kohaldatav üksnes niisugustele
eelmise seaduse kehtivusajal tekkinud olukordadele, mille mõjud avalduvad ka uue seaduse jõustumise hetkel.
34     Siinkohal tuleb aga tõdeda, et 1. augustil 2003, kui jõustusid määrusega nr 1335/2003 rakendusmäärusesse tehtud muudatused,
ei avaldanud käesoleval juhul asjaomane õiguslik olukord enam mingit mõju. Toimikus sisalduvatest dokumentidest nähtub, et
directeur général des douanes et droits indirects teavitas Conseil général de la Vienne’i oma otsusest pöörduda komisjoni
poole 16. juulil 2001, et Conseil général de la Vienne’il paluti ilmuda tribunal d’instance de Poitiers’sse juulis 2001 ja
et tolliamet esitas arupärimise komisjonile 18. septembril 2001.
35     Järelikult selleks, et anda eelotsusetaotluse esitanud kohtule vastus, mis võimaldab tal otsustada, kas tulenevalt asjaolust,
et tolliamet väljendas tollivõla sissenõudmise menetluse või vähendamise menetluse käigus mingil hetkel kahtlust, kas tasumata
jäänud tollimaksu kohta tuleb jätta arvestuskanne tegemata, oleks tolliamet pidanud esitama juhu rakendusmääruse artikli 871
alusel lahendamiseks komisjonile, peab Euroopa Kohus tõlgendama rakendusmääruse sätete seda versiooni, mis tuleneb määrusest
nr 1677/98, millega kehtestati komisjoni poole pöördumise tingimuseks tasumata tollimaksu alammäär 50 000 eurot.
36     Ühenduse tolliseadustiku artikli 220 lõike 2 punktis b on sätestatud tingimused, mis peavad olema täidetud, et liikmesriigi
toll võiks loobuda tollivõla kohta järelarvestuskande tegemisest. Tollimaksu vähendamise menetluse puhul viitab mainitud seadustiku
artikkel 236 samadele tingimustele, kuivõrd see näeb ette ühe eeldusena, mis lubab tollil jätta tollivõlg sisse nõudmata,
asjaolu, et selle summa kohta tehti arvestuskanne vastuolus mainitud artikli 220 lõikega 2.
37     Nimetatud tingimusi on kolm: liikmesriigi tolli viga, mida maksukohustuslasel ei oleks olnud võimalik mõistlikult avastada;
maksukohustuslase heausksus ja tema poolt kõikide kehtivate tollideklaratsiooni kohta käivate sätete järgimine.
38     Need kolm tingimust olid selliselt sätestatud juba ühenduse tolliseadustikuga kehtetuks tunnistatud nõukogu 24. juuli 1979. aasta
määruse (EMÜ) nr 1697/79 impordi- või eksporditollimaksude maksmist nõudvale tolliprotseduurile suunatud kauba eest tasumata
jäänud impordi‑ või eksporditollimaksude tollivormistusjärgse sissenõudmise kohta (EÜT L 197, lk 1) artikli 5 lõikes 2. Euroopa
Kohtu väljakujunenud kohtupraktika kohaselt peavad need tingimused olema täidetud üheaegselt (vt eelkõige 14. mai 1996. aasta
otsus liidetud kohtuasjades C‑153/94 ja C‑204/94: Faroe Seafood jt, EKL 1996, lk I‑2465, punkt 83; 26. novembri 1998. aasta
otsus kohtuasjas C‑370/96: Covita, EKL 1998, lk I‑7711, punkt 24; 19. oktoobri 2000. aasta otsus kohtuasjas C‑15/99: Sommer,
EKL 2000, lk I‑8989, punkt 35 ja eespool viidatud kohtuotsus Ilumitrónica, punkt 37).
39     Rakendusmääruse artikli 871 sõnastusest koosmõjus sama määruse artikliga 869 tuleneb, et kui liikmesriigi toll on 50 000 euro
suurust alammäära ületava tasumata tollimaksu sissenõudmise menetluses veendunud, et mainitud tingimused ei ole täidetud,
siis peab ta tollimaksu koheselt sisse nõudma.
40     Mainitud sätteist tuleneb samuti, et kui see 50 000 euro suurune alammäär on ületatud, siis ei või toll tegutseda iseseisvalt,
vaid peab pöörduma komisjoni poole ja tegutsema temaga kooskõlastatult kahel eeldusel: siis, kui toll leiab, et konkreetse
juhu puhul on need tingimused täidetud või siis, kui ta kahtleb, kas ühenduse tolliseadustiku artikli 220 lõike 2 punktis b
sätestatud tingimused käivad konkreetse juhu kohta. Sama kehtib ka tollimaksu vähendamise menetluse kohta, mille asjaomane
isik on algatanud kõnealuse seadustiku artikli 236, koosmõjus artikli 220 lõike 2 punktiga b, alusel.
41     Komisjoni poole pöördumise korral lõpetatakse rakendusmäärusega kehtestatud menetlus otsusega, millega tuvastatakse, kas uuritud
olukorras on võimalik jätta järelarvestuskanne kõnealuse tollimaksu kohta tegemata või vähendada tollimaksu. Selle menetluse
raames on asjaomaste isikute õigus olla ära kuulatud tõhusalt tagatud ja rakendusmääruse artikli 873 alusel teeb komisjon
otsuse pärast liikmesriikide esindajatest koosneva ekspertrühmaga konsulteerimist.
42     Nagu Euroopa Kohus on täpsustanud määruse nr 1697/79 artikli 5 osas, on otsustuspädevus tollimaksu tollivormistusjärgse sissenõudmise
valdkonnas antud komisjonile eesmärgiga tagada ühenduse õiguse ühetaoline kohaldamine. Selline ühetaoline kohaldamine on ohustatud
juhul, kui menetlusse võetakse taotlus loobuda tollivormistusjärgsest sissenõudmisest, kuna argumentatsioon, millega liikmesriik
võib soodsat otsust põhistada, võib jääda väljapoole sellist kontrolli, mis võimaldaks tagada ühenduse õigusaktidega sätestatud
tingimuste ühetaolise kohaldamise, kuna seda tõenäoliselt kunagi kohtus ei vaidlustata. Nii ei ole aga siis, kui liikmesriikide
ametiasutused nõuavad summa sisse hoolimata selle suurusest. Asjaomasel isikul on aga võimalus niisugune otsus vaidlustada
liikmesriigi kohtutes. Selle tulemusena saab ühenduse õiguse ühetaolisuse tagada Euroopa Kohus eelotsusemenetluse käigus (26. juuni
1990. aasta otsus kohtuasjas C-64/89: Deutsche Fernsprecher, EKL 1990, lk I‑2535, punkt 13; 27. juuni 1991. aasta otsus kohtuasjas C‑348/89:
Mecanarte, EKL 1991, lk I‑3277, punkt 33 ja eespool viidatud kohtuotsus Faroe seafood jt, punkt 34).
43     Eelnevast järeldub, et teise eelduse korral, see tähendab siis, kui tollil on kahtlusi, on ta kohustatud juhu komisjonile
esitama ainult siis, kui need kahtlused puudutavad seda, kas ühenduse tolliseadustiku artikli 220 lõike 2 punktis b sätestatud
tingimused käivad konkreetse juhu kohta, ja üksnes niisuguste kahtluste olemasolu tõttu. Samas, kui need kahtlused hiljem
hajuvad, isegi pärast seda, kui toll on teatanud oma kavatsusest pöörduda komisjoni poole, ei ole liikmesriigi toll enam kohustatud
juhtu komisjonile esitama ja peab iseseisvalt tegutsedes tollimaksu sisse nõudma või keelduma tollimaksu vähendamisest.
44     Igal juhul, kui liikmesriigi toll kahtleb muus kui selles, kas ühenduse tolliseadustiku artikli 220 lõike 2 punktis b sätestatud
tingimused käivad konkreetse juhu kohta, nagu näiteks võimaluses jätta tegemata järelarvestuskanne tollimaksu kohta, mis on
tasumata, kuna importija ei deklareerinud täiendavaid tasusid, mis oleks pidanud sisalduma imporditud kauba tolliväärtuses,
isegi kui see importija oli heauskne, siis ei ole rakendusmääruse artikkel 871 kohaldatav ja järelikult ei ole tollil kohustust
esitada juhtu komisjonile lahendamiseks.
45     Maksukohustuslase heausksus on vaid üks tingimus, mis peab olema täidetud, et tollimaksu kohta järelarvestuskande tegemata
jätmine saaks kõne alla tulla, mistõttu ei saa üksnes see tingimus kohustada liikmesriigi tolli pöörduma rakendusmääruse artikli 871
alusel komisjoni poole.
46     Järelikult tuleb esitatud küsimusele vastata, et rakendusmääruse artiklit 871 tuleb tõlgendada nõnda, et tasumata jäänud tollimaksu
sissenõudmise menetluse või tollimaksu vähendamise menetluse puhul ei ole liikmesriigi toll kohustatud esitama juhtu komisjonile
lahendamiseks siis, kui kahtlused, kas ühenduse tolliseadustiku artikli 220 lõike 2 punktis b sätestatud tingimused käivad
konkreetse juhu kohta, on hajunud, isegi kui toll on juba teatanud oma kavatsusest pöörduda komisjoni poole, või siis, kui
kahtlused puudutavad järelarvestuskande tegemist tollimaksu kohta, mis on jäänud tasumata, kuna importija jättis heauskselt
deklareerimata täiendavad tasud, mis oleksid pidanud sisalduma imporditud kauba tolliväärtuses.

Kohtukulud
47     Et põhikohtuasja poolte jaoks on käesolev menetlus eelotsusetaotluse esitanud kohtus poolelioleva asja üks staadium, otsustab
kohtukulude jaotuse siseriiklik kohus. Euroopa Kohtule märkuste esitamisega seotud kulusid, va poolte kohtukulud, ei hüvitata.
Esitatud põhjendustest lähtudes Euroopa Kohus (kolmas koda) otsustab:
Komisjoni 2. juuli 1993. aasta määruse (EMÜ) nr 2454/93, millega kehtestatakse rakendussätted määrusele nr 2913/92, millega
kehtestatakse ühenduse tolliseadustik, muudetud komisjoni 29. juuli 1998. aasta määrusega (EÜ) nr 1677/98, artiklit 871 tuleb
tõlgendada nõnda, et tasumata jäänud tollimaksu sissenõudmise menetluse või tollimaksu vähendamise menetluse puhul ei ole
liikmesriigi toll kohustatud esitama juhtu komisjonile lahendamiseks siis, kui kahtlused, kas nõukogu 12. oktoobri 1992. aasta
määruse (EMÜ) nr 2913/92, millega kehtestatakse ühenduse tolliseadustik, artikli 220 lõike 2 punktis b sätestatud tingimused
käivad konkreetse juhu kohta, on hajunud, isegi kui toll on juba teatanud oma kavatsusest pöörduda komisjoni poole, või siis,
kui kahtlused puudutavad järelarvestuskande tegemist tollimaksu kohta, mis on jäänud tasumata, kuna importija jättis heauskselt
deklareerimata täiendavad tasud, mis oleksid pidanud sisalduma imporditud kauba tolliväärtuses.
Allkirjad
*
Kohtumenetluse keel: prantsuse.