CELEX: 62002CJ0341
Neizpolnitev obveznosti države
Direktiva 96/71/ES
Napotitev delavcev na delo v okviru opravljanja storitev
Gradbena podjetja
Minimalne plače
Primerjava med minimalno plačo, določeno s predpisi države članice, na katere ozemlje je napoten delavec, in osebnim prejemkom, ki ga dejansko izplača delodajalec s sedežem v drugi državi članici
Neupoštevanje dopolnil in dodatkov, ki jih izplača delodajalec s sedežem v drugi državi članici, kot sestavnih delov minimalne plače

1       S svojo tožbo Komisija Evropskih skupnosti Sodišču predlaga, naj ugotovi, da Zvezna republika Nemčija s tem, da ni priznala
vseh dopolnil in dodatkov, ki so jih svojim gradbenim delavcem, napotenim v Nemčijo, izplačali delodajalci s sedežem v drugih
državah članicah, kot sestavnih delov minimalne plače – z izjemo nagrad dodeljenih delavcem tega sektorja –, ni upoštevala
delov plače, ki so jih ti delodajalci dejansko izplačali svojim napotenim delavcem, s tem pa ni izpolnila obveznosti iz členov
49 ES in 3 Direktive 96/71/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 16. decembra 1996 o napotitvi delavcev na delo v okviru
opravljanja storitev (UL 1997, L 18, str. 1).
2       Zvezna republika Nemčija Sodišču predlaga, naj tožbo zavrne in Komisiji naloži plačilo stroškov.

Pravni okvir

Skupnostna ureditev
3       Dvanajsta uvodna izjava Direktive 96/71 navaja, da pravo Skupnosti ne izključuje, da države članice uporabljajo svojo zakonodajo
ali kolektivne pogodbe, sklenjene med delodajalci in delavci, za vse osebe, zaposlene, čeprav le začasno, na njihovem ozemlju,
tudi če ima delodajalec sedež v drugi državi članici.
4       Člen 1(1) Direktive 96/71 z naslovom „Področje uporabe“ določa:
„Ta direktiva se uporablja za podjetja s sedežem v kateri od držav članic, ki v okviru čezmejnega opravljanja storitev napotijo
delavce […] na ozemlje katere od držav članic.“
5       Člen 3 iste direktive z naslovom „Določbe in pogoji za zaposlitev“ v odstavkih od 1 do 7 določa:
„1.       Države članice poskrbijo, da ne glede na to, katera zakonodaja se uporablja za delovno razmerje, podjetja iz člena 1(1) zagotovijo
delavcem, ki so napoteni na njihovo ozemlje, pogoje za delo in zaposlitev v zvezi z naslednjimi zadevami, ki so urejene v
državi članici, v kateri se opravlja delo:
–       z zakonom ali drugim predpisom
in/ali
–       s kolektivnimi pogodbami […], razglašenimi za splošno veljavne v smislu odstavka 8, kolikor zadevajo dejavnosti, omenjene
v Prilogi:
[...]
c)       minimalne urne postavke, tudi za nadurno delo; ta točka se ne uporablja za programe dodatnega kolektivnega pokojninskega zavarovanja;
[…]
V tej direktivi je koncept minimalnih urnih postavk iz odstavka 1 točke (c) opredeljen z nacionalno zakonodajo in/ali prakso
države članice, na katere ozemlje je delavec napoten.
[…]
7.       Odstavki od 1 do 6 ne onemogočajo uporabe za delavce ugodnejših pogojev za delo in zaposlitev. Šteje se, da so posebni dodatki,
ki sodijo k napotitvi, del minimalne plače, razen če so izplačani kot povračilo za stroške, ki dejansko nastanejo zaradi napotitve,
denimo potni stroški in stroški za stanovanje in hrano.“

Nacionalna ureditev
6       Zakon o napotitvi delavcev (Arbeitnehmer-Entsendegesetz) z dne 26. februarja 1996 (BGBl. 1996 I, str. 227), kot je veljal
ob poteku roka, določenega v obrazloženem mnenju (v nadaljevanju: AEntG), velja za gradbeno industrijo.
7       Člen 1(1) AEntG uporabo določenih splošno veljavnih kolektivnih pogodb širi na delodajalce s sedežem v tujini in na njihove
delavce, napotene v Nemčijo. Ta določba se glasi:
„Pravne norme iz kolektivne pogodbe za gradbeno industrijo, ki so splošno veljavne […] in katerih premet je minimalni osebni
prejemek, vključno s plačilom nadur […], se uporabljajo […] tudi za delovno razmerje med delodajalcem s sedežem v tujini in
njegovim delavcem, ki opravlja delo v okviru krajevne veljavnosti te kolektivne pogodbe. Delodajalec v smislu prvega stavka
mora svojemu delavcu, ki dela v okviru krajevne veljavnosti kolektivne pogodbe iz prvega stavka, zagotoviti vsaj pogoje za
delo, določene v omenjeni kolektivni pogodbi.“
8       Seznam kolektivnih pogodb, ki jih je treba v skladu z AEntG uporabiti v vsakem primeru, se nahaja v pisnih navodilih o napotitvi
delavcev za delodajalce s sedežem v tujini (Merkblatt für Arbeitgeber mit Sitz im Ausland zum Arbeitnehmer-Entsendegesetz,
v nadaljevanju: pisna navodila).
9       Člen 2 kolektivne pogodbe, ki ureja minimalno plačo v gradbeništvu na območju Zvezne Republike Nemčije (Tarifvertrag zur Regelung
eines Mindestlohnes im Baugewerbe im Gebiet der Bundesrepublik Deutschland), z dne 26. maja 1999 (v nadaljevanju: kolektivna
pogodba o minimalni plači), določa, da minimalno plačo sestavljajo urne postavke, določene z omenjeno pogodbo, in nagrada,
dodeljena gradbenim delavcem, ki skupaj tvorita celotno pogodbeno urno postavko. Določbe te pogodbe so bile razglašene za
splošno veljavne z uredbo o obveznih pogojih za delo, ki veljajo za gradbeništvo (Verordnung über zwingende Arbeitsbedingungen
im Baugewerbe), z dne 25. avgusta 1999 (BGBl. 1999 I, str. 1894).
10     Za obdobje od 1. septembra 2000 do 31. avgusta 2002 je veljala kolektivna pogodba o minimalni plači z dne 2. junija 2000,
ki je bila za splošno veljavno razglašena 17. avgusta 2000.
11     Pravila glede dopustov, prejemka, ki se zanje izplača, ureditev blagajn za plačan dopust, kot tudi dodatki, zlasti za težka
dela in nadure, so bili določeni z drugimi kolektivnimi pogodbami, razglašenimi za splošno veljavne.
12     V Prilogi 4 k pisnim navodilom, kot so veljala ob izteku roka, določenega v obrazloženem mnenju, je zapisano, da se dopolnila
in dodatki, ki jih izplača delodajalec – z izjemo splošne nagrade, dodeljene gradbenim delavcem –, ne štejejo kot sestavni
deli minimalne plače. Omenjena priloga pojasnjuje, da zadnji dodatki zajemajo zlasti dodatke za nadure, nočno delo, delo v
nedeljo ali delo ob praznikih, pa tudi dodatke za selitev in težka dela.

Predhodni postopek
13     Zaradi prijave je Komisija ugotovila, da je bil način, ki se uporablja v Nemčiji, in sicer, da kot sestavni del minimalne
plače niso priznana vsa dopolnila in dodatki, ki jih svojim gradbenim delavcem, napotenim v Zvezno republiko Nemčijo, izplačajo
delodajalci s sedežem v drugih državah članicah, nezdružljiv z določbami Direktive 96/71, kar je vplivalo na prosto opravljanje
storitev iz člena 49 ES. Posledično je Komisija 3. aprila 2000 na Zvezno Republiko Nemčijo naslovila pisni opomin, v katerem
jo je pozvala, naj v zvezi s tem predloži svoja stališča.
14     Z dopisom z dne 21. junija 2000 je nemška vlada zanikala obstoj očitane neizpolnitve, pri čemer se je oprla zlasti na člen
3(1), pododstavek 2, Direktive 96/71. Pojem „minimalne urne postavke“ naj bi bil opredeljen z nacionalno zakonodajo oziroma
prakso države članice, na katere ozemlje je delavec napoten. V okviru nadzora spoštovanja omenjene postavke naj na podlagi
določb, ki veljajo v Nemčiji, ne bi bilo mogoče upoštevati dodatkov, ki negativno vplivajo na razmerje med plačo in delom,
opredeljenim z veljavno kolektivno pogodbo. Omenjena vlada pa je vendarle izrazila pripravljenost, da upošteva prejemke, ki
ne spreminjajo tega razmerja, in da v okoliščinah primera v tem smislu spremeni pisna navodila.
15     Ker z obrazložitvami, ki jih je posredovala Zvezna republika Nemčija, Komisija ni bila zadovoljna, je na to državo članico
2. aprila 2001 naslovila obrazloženo mnenje, v katerem jo je pozvala, naj se v roku dveh mesecev od vročitve tega mnenja z
njim uskladi.
16     Ker je nemška vlada, ki je v odgovoru na to obrazloženo mnenje v dopisu z dne 31. maja 2001 sicer priznala, da določeni deli
pisnih navodil niso bili v celoti v skladu z določbami Direktive 96/71, na več mestih ponovila svoje predhodne trditve, se
je Komisija odločila, da vloži predmetno tožbo.

Tožba

Trditve strank
17     Komisija meni, da je nemška ureditev zato, ker glede dopolnil in dodatkov, ki jih je treba kot sestavni del minimalne plače
upoštevati pri primerjavi med, prvič, minimalno urno postavko, določeno z nemškimi določbami, in, drugič, osebnim prejemkom,
ki ga napotenim delavcem dejansko izplačajo njihovi delodajalci s sedežem v drugih državah članicah, zajema samo splošno nagrado,
dodeljeno gradbenim delavcem, v nasprotju z določbami Direktive 96/71 in členom 49 ES.
18     Po mnenju Komisije bi bili lahko delodajalci s sedežem v drugih državah članicah na podlagi določb, ki veljajo v tej državi,
poleg normalne urne postavke zavezani tudi k plačilu drugih elementov osebnega prejemka. Ob uporabi nemške ureditve pa teh
elementov ne bi bilo mogoče upoštevati pri izračunu minimalne plače. Komisija meni, da neupoštevanje dopolnil in dodatkov
privede do višjih stroškov za plače od tistih, ki jih morajo svojim delavcem plačati nemški delodajalci, in da delodajalce
s sedežem v drugih državah članicah ovira pri ponujanju njihovih storitev v Nemčiji. Če je res, da lahko država članica, na
katere ozemlje je delavec napoten, na podlagi Direktive 96/71 določi minimalno urno postavko, lahko pri primerjavi te postavke
in osebnega prejemka, ki ga izplačajo delodajalci s sedežem v drugih državah članicah, ravno tako določi svojo lastno strukturo
osebnega prejemka.
19     Bolj natančno, Komisija Zvezni republiki Nemčiji očita, da kot sestavnega dela minimalne plače ni priznala niti določenih
prejemkov, kot so prejemki iz naslova trinajste in štirinajste plače, niti prispevkov, ki so jih blagajnam za dopust in nadomestilo,
primerljivih z nemškimi blagajnami, plačali delodajalci, kolikor te zneske neposredno ali posredno prejme delavec, napoten
v drugo državo članico.
20     Nemška vlada je sporočila prihodnjo spremembo pisnih navodil glede dopolnil in dodatkov, ki jih plača delodajalec s sedežem
v drugi državi članici in se razlikujejo od tistih, ki spreminjajo razmerje med storitvijo delavca in osebnim prejemkom, ki
ga dobiva. Ta dopolnila in dodatke naj bi bilo treba načeloma priznati kot sestavni del minimalne plače.
21     V nasprotju s tem pa naj v skladu z nemško ureditvijo dopolnil in dodatkov, ki spreminjajo ravnovesje med storitvijo delavca
na eni strani in protidajatvijo, ki jo ta prejme, na drugi strani, ne bi bilo mogoče šteti kot sestavni del minimalne plače
in naj jih pri primerjavi med postavko, ki pripada na podlagi nemških določb, in osebnim prejemkom, ki ga izplačajo delodajalci
s sedežem v drugih državah članicah, ne bi bilo mogoče priznati kot sestavni del omenjene plače. Kolektivna pogodba o minimalni
plači naj se namreč ne bi omejevala na določitev absolutnega zneska, ampak naj bi zajemala druga pravila glede razmerja med
osebnim prejemkom, ki ga dolguje delodajalec, in storitvijo, ki jo mora opraviti delavec. Posebni prejemki naj ne bi bili
urejeni s pogodbo o minimalni plači, temveč z okvirno kolektivno pogodbo.
22     Nemška vlada meni, da imajo delovne ure, opravljene zunaj običajnega delovnega časa, ki zahtevajo še posebej visoko stopnjo
kakovosti, kar zadeva rezultat, oziroma posebne napore in so nevarne, višjo ekonomsko vrednost kot ure običajnega dela, in
zato pripadajočih prejemkov ni mogoče upoštevati pri izračunu minimalne plače. Če bi bili pri omenjenem izračunu ti zneski
upoštevani, bi bil delavec prikrajšan za ekonomsko protivrednost, ki ustreza tem uram dela.
23     Nemška vlada meni, da se je Komisija v svoji vlogi oprla na napačno razumevanje nemške ureditve. Na podlagi te ureditve naj
bi domnevala, da mora delodajalec s sedežem v drugi državi članici v primeru posebej težavnega dela poleg minimalne plače
izplačati še dodatne nemške prejemke.

Presoja Sodišča
24     Uvodoma je treba opozoriti, da pravo Skupnosti v skladu z ustaljeno sodno prakso ne nasprotuje temu, da država članica podjetju
s sedežem v drugi državi članici, ki opravlja storitve na ozemlju prve države članice, naloži, da svojim delavcem izplača
minimalni osebni prejemek, kot ga določajo nacionalna pravila te države (sodbe z dne 3. februarja 1982 v zadevi Seco in Desquenne
& Giral, 62/81 in 63/81, Recueil, str. 223, točka 14; z dne 28. marca 1996 v zadevi Guiot, C-272/94, Recueil, str. I-1905,
točka 12; z dne 23. novembra 1999 v zadevi Arblade in drugi, C-369/96 in C-376/96, Recueil, str. I-8453, točka 33; z dne 15.
marca 2001 v zadevi Mazzoleni in ISA, C-165/98, Recueil, str. I-2189, točki 28 in 29, kot tudi z dne 24. januarja 2002 v zadevi
Portugaia Construções, C-164/99, Recueil, str. I-787, točka 21). Uporaba takih pravil mora biti primerna za uresničitev zastavljenega
cilja, in sicer varstva napotenih delavcev, pri tem pa ne sme prekoračiti okvirov, ki so potrebni za njegovo doseganje (v
tem smislu glej predvsem zgoraj navedeni sodbi v zadevi Arblade in drugi, točka 35; v zadevi Mazzoleni in ISA, točka 26, in
v sodbi z dne 12. oktobra 2004 v zadevi Wolff & Müller, C-60/03, ZOdl., str. I- 9553, točka 34).
25     Ta sodna praksa je uzakonjena v členu 3(1), pododstavek 1(c), Direktive 96/71, v skladu s katerim države članice poskrbijo,
da ne glede na to, katera zakonodaja se uporablja za delovno razmerje, podjetja iz člena 1(1) zagotovijo delavcem, ki so napoteni
na njihovo ozemlje, pogoje za delo in zaposlitev, ki zlasti zadevajo minimalne urne postavke, vključno s postavkami, povišanimi
zaradi nadur, in določenimi s pravili države članice, na katere ozemlju je delo opravljeno. Drugi pododstavek tega istega
odstavka pojasnjuje, da je pojem „minimalnih urnih postavk“ opredeljen z „nacionalno zakonodajo in/ali prakso države članice,
na katere ozemlje je delavec napoten“.
26     V obravnavanem primeru je gotovo, da je Zvezna republika Nemčija z AEntG izkoristila možnost, določeno z Direktivo 96/71,
in sicer, da sprejme določbe, ki urejajo minimalno urno postavko na nacionalnem ozemlju. Kot izhaja tudi iz točk 7 in 10 te
sodbe, je bila uporaba določenih splošno veljavnih kolektivnih pogodb, kot so tiste, ki se nanašajo na minimalno plačo, s
členom 1(1) omenjenega zakona razširjena na delodajalce s sedežem v tujini in na njihove delavce, napotene v Nemčijo. Seznam
pogodb, ki jih je treba v skladu z AEntG uporabiti v vsakem primeru, pa se nahaja v pisnih navodilih.
27     Stranke tega postopka pa se vendarle ne strinjajo z načinom, ki ga je treba uporabiti pri primerjavi minimalne urne postavke,
ki pripada na podlagi nemških določb, in osebnega prejemka, ki ga svojim napotenim delavcem dejansko izplačajo delodajalci
s sedežem v drugih državah članicah. Vprašanje, ki se torej zastavlja, je, kateri so tisti dopolnila in dodatki, ki jih mora
država članica upoštevati kot sestavni del minimalne plače pri preverjanju, ali je bila slednja pravilno izplačana.
28     Treba je opozoriti, da se v Nemčiji v skladu s Prilogo 4 k pisnim navodilom dopolnila in dodatki, ki jih izplača delodajalec,
ne štejejo za sestavni del minimalne plače, z izjemo splošne nagrade, dodeljene gradbenim delavcem. Iz spisa izhaja, da se
razen te nagrade v tem smislu, namesto nadomestitve razlike med nacionalno plačo in plačo na podlagi AEntG upošteva plačila,
ki so določena v pogodbi o zaposlitvi. Po mnenju Komisije pa morajo biti pri izračunu minimalne plače načeloma upoštevani
vsi dopolnila in dodatki, ki jih napotenim delavcem izplačajo delodajalci s sedežem zunaj Nemčije.
29     Najprej je treba pojasniti, da se stranki strinjata o tem, da v skladu z določbami člena 3(1), pododstavek 1(c), in člena
7, pododstavek 2, Direktive 96/71 kot sestavnega dela minimalne plače ni treba upoštevati plačila za nadure, prispevkov za
dodatne kolektivne pokojninske sisteme, zneskov, plačanih iz naslova povračila za stroške, ki dejansko nastanejo zaradi napotitve,
in nazadnje pavšalnih zneskov, ki niso izračunani na podlagi urne postavke, temveč imajo drugo osnovo za izračun. Torej je
bruto znesek plače tisti znesek, ki ga je treba upoštevati.
30     Dalje je treba poudariti, da nemška vlada ne oporeka temu, da pisna navodila niso v celoti v skladu z določbami Direktive
96/71. Poleg tega je po izteku roka, določenega v obrazloženem mnenju, ta pisna navodila spremenila tako, kot je to nakazala
Komisija, s tem da je, kar zadeva upoštevanje dopolnil in dodatkov, obrnila razmerje „pravilo – izjema“. Zaradi te spremembe
naj bi se pri nadzoru izplačila minimalne plače upoštevala vsa dodatna plačila delodajalca s sedežem v drugi državi članici,
kolikor razmerje med storitvijo delavca in protidajatvijo, ki jo ta prejme, ne bi bilo spremenjeno v škodo delavca.
31     Poleg tega nemška vlada v svojem odgovoru na tožbo navaja, da je predvidena dopolnitev besedila pisnih navodil, zato bi bili
lahko kot sestavni del minimalne plače priznani tudi prejemki iz naslove trinajste in štirinajste plače, pod pogojem, da se
izplačujejo redno, sorazmerno, dejansko in nepreklicno v obdobju, ko je bil delavec napoten v Nemčijo, in da delavec z njimi
razpolaga na določen dan zapadlosti. Komisija v repliki meni, da bi bila lahko zaradi tega predloga spremembe nacionalna ureditev
v tem pogledu v skladu z Direktivo 96/71.
32     Dejansko je treba ugotoviti, da lahko tako sprejete in predlagane spremembe nemške vlade odpravijo različna neskladja med
obravnavano nacionalno ureditvijo in določbami Direktive 96/71.
33     Kljub temu pa je treba opozoriti, da je treba obstoj neizpolnitve obveznosti presojati glede na položaj države članice, kot
je obstajal v okviru roka, določenega v obrazloženem mnenju (glej zlasti sodbe z dne 16. januarja 2003 v zadevi Komisija proti
Združenemu Kraljestvu, C-63/02, Recueil, str. I-821, točka 11, in z dne 16. decembra 2004 v zadevi Komisija proti Italiji,
C-313/03, neobjavljena v ZOdl., točka 9). Naknadnih sprememb Sodišče ne more upoštevati (glej zlasti sodbo z dne 18. novembra
2004 v zadevi Komisija proti Irski, C-482/03, neobjavljena v ZOdl., točka 11).
34     Kar zadeva prispevke, ki jih blagajnam za dopuste in nadomestila, primerljivim z nemškimi blagajnami, plačajo delodajalci
s sedežem v drugih državah članicah, iz odgovora nemške vlade na obrazloženo mnenje izhaja, da ti v Nemčiji ustrezajo plačanemu
dopustu in ne dodatku za dopust. Ta vlada v svoji dupliki glede te točke zastopa stališče, da bi bilo treba spor rešiti ob
upoštevanju njenih trditev o sorazmernem plačilu prihranka za počitnice in pravil o zapadlosti. Na obravnavi je pojasnila,
da je treba ta prihranek izplačati
prorata temporis
in ob zapadlosti, kot je določena za plačo.
35     V skladu z ustaljeno sodno prakso mora Komisija v okviru tožbe zaradi neizpolnitve obveznosti dokazati obstoj zatrjevane neizpolnitve
obveznosti. Ta mora Sodišču predložiti elemente, ki so potrebni za to, da Sodišče preveri obstoj navedene neizpolnitve obveznosti,
ne da bi se pri tem smela opreti na kakršno koli domnevo (glej zlasti sodbi z dne 25. maja 1982 v zadevi Komisija proti Nizozemski,
96/81, Recueil, str. 1791, točka 6, in z dne 29. aprila 2004, v zadevi Komisija proti Avstriji, C-194/01, Recueil, str. I-4579,
točka 34).
36     Vendar niti obrazloženo mnenje niti tožba in niti replika Komisije ne omogočajo presoje, ali je očitek neupoštevanja prispevkov
pri izračunu minimalne plače, ki jih blagajnam za dopuste in nadomestila, primerljivih z nemškimi blagajnami, plačajo delodajalci
s sedežem v drugih državah članicah, samostojen očitek ali pa je nasprotno združen z očitkom neupoštevanja prejemkov iz naslova
trinajste in štirinajste plače pri omenjenem izračunu. Težave, ki jih je imela nemška vlada pri odgovarjanju na očitke Komisije
glede prispevkov v blagajne za dopust, potrjujejo nejasnost teh očitkov.
37     V teh okoliščinah je očitno, da Komisija ni dovolj jasno predstavila nenatančnega obsega svojega očitka in Sodišču ni predložila
nujnih elementov, na podlagi katerih bi bilo mogoče ugotoviti, ali neupoštevanje prispevkov, kot so prispevki v obravnavanem
primeru, v okviru opredelitve minimalne plače s strani tožene stranke, pomeni neizpolnitev obveznosti iz člena 3 Direktive
96/71 ali ne.
38     Končno je treba presoditi glavno vprašanje, ki ostaja sporno, in sicer, ali je treba dopolnila in dodatke, ki jih izplača
delodajalec in ki po mnenju nemške vlade spreminjajo ravnovesje med storitvijo delavca in protidajatvijo, ki jo ta prejme,
priznati kot sestavni del minimalne plače. Gre zlasti za dodatke za kakovost in dodatke za umazana, težavna ali nevarna dela.
39     Treba je ugotoviti, da v nasprotju s trditvami Komisije dopolnil in dodatkov, ki jih zakonodaja ali nacionalna praksa države
članice, na katere ozemlje je delavec napoten, ne opredeljujeta kot sestavnih delov minimalne plače in ki spreminjajo razmerje
med storitvijo delavca po eni strani in protidajatvijo, ki jo ta prejema, po drugi strani, na podlagi določb Direktive 96/71
ni mogoče šteti za take sestavne dele.
40     Dejansko je povsem običajno, da delodajalec v primeru, ko od delavca zahteva, da opravi dodatno delo ali da opravi delo v
posebnih razmerah, to dodatno storitev temu delavcu nadomesti, ne da bi se to nadomestilo upoštevalo pri izračunu minimalne
plače.
41     Vendar pa iz točk od 30 do 33 te sodbe izhaja, da Zvezna republika Nemčija ni izpolnila obveznosti, ki jih ima na podlagi
člena 3 Direktive 96/71.
42     Ker je bila neizpolnitev obveznosti ugotovljena na temelju te direktive, tožbe ni treba obravnavati glede na člen 49 ES.
43     V teh okoliščinah je treba ugotoviti, da Zvezna republika Nemčija, s tem da kot sestavnega del minimalne plače ni priznala
dopolnil in dodatkov, ki ne spreminjajo razmerja med storitvijo delavca in protidajatvijo, ki jo ta prejme, in ki jih svojim
gradbenim delavcem, napotenim v Nemčijo, izplačajo delodajalci s sedežem v drugih državah članicah, z izjemo splošne nagrade,
dodeljene delavcem tega sektorja, ni izpolnila obveznosti iz člena 3 Direktive 96/71.
44     V preostalem se tožba zavrne.

Stroški
45     Na podlagi člena 69(2) Poslovnika se stranki, ki s svojim zahtevkom ni uspela, naloži plačilo stroškov, če so bili priglašeni.
Vendar pa lahko Sodišče v skladu z odstavkom 3, pododstavek 1 tega člena, kadar vsaka stranka uspe samo deloma, odloči, da
vsaka stranka nosi svoje stroške. Ker sta Komisija in Zvezna republika Nemčija s svojimi zahtevki delno uspeli, nosita vsaka
svoje stroške.
Iz teh razlogov je Sodišče (prvi senat) razsodilo:
1)
Zvezna republika Nemčija, s tem da kot sestavnega dela minimalne plače ni priznala dopolnil in dodatkov, ki ne spreminjajo
razmerja med storitvijo delavca in protidajatvijo, ki jo ta prejme, in ki jih svojim gradbenim delavcem, napotenim v Nemčijo,
izplačajo delodajalci s sedežem v drugih državah članicah, z izjemo splošne nagrade, dodeljene delavcem tega sektorja, ni
izpolnila obveznosti iz člena 3 Direktive 96/71/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 16. decembra 1996 o napotitvi delavcev
na delo v okviru opravljanja storitev.
2)
Tožba se v preostalem zavrne.
3)
Vsaka stranka nosi svoje stroške.
Podpisi
*
Jezik postopka: nemščina.