CELEX: 62009CJ0488
TIR-konventionen
Tullkodex för gemenskapen
Transport som genomförts med en TIR-carnet
Garanterande sammanslutning
Olaglig lossning
Platsen för överträdelsen
Uppbörd av importtullar

Begäran om förhandsavgörande avser tolkningen av olika bestämmelser i unionens tullagstiftning och av tullkonventionen om
internationell transport av gods upptaget i TIR-Carnet av den 14 november 1975 i Genève (nedan kallad TIR-konventionen) som
godkändes på gemenskapens vägnar genom rådets förordning (EEG) nr 2112/78 av den 25 juli 1978 (EGT L 252, s. 1; svensk specialutgåva,
område 7, volym 2, s. 36) och trädde i kraft den 20 juni 1983.
Begäran har framställts i ett mål mellan Asociación de Transporte Internacional por Carretera (nedan kallad ASTIC) och Administración
General del Estado (spanska statsförvaltningen) avseende uppbörd av en tullskuld som uppkommit vid olaglig lossning av en
cigarettlast i Spanien.

Tillämpliga bestämmelser

TIR-konventionen
I TIR-konventionen föreskrivs bland annat att det vid mellanliggande tullanstalter inte får krävas betalning eller deponering
av tullar och andra avgifter vid import eller export för varor som transporteras enligt det genom konventionen upprättade
TIR-systemet.
Artikel 11 i TIR-konventionen har följande lydelse:
”1. När en TIR-carnet ej avstämplats eller avstämplats med förbehåll, skall de behöriga myndigheterna ej ha rätt att kräva
betalning av de belopp som nämnes i moment 1 och 2 av artikel 8 från den garanterande sammanslutningen, såvida ej myndigheter
inom en tid av ett år från den dag då TIR-carneten godtagits av dem skriftligen underrättat sammanslutningen om att avstämpling
ej skett eller gjorts med förbehåll. Samma bestämmelse skall gälla när avstämplingsbeviset erhållits på ett oegentligt eller
bedrägligt sätt, utom att tidsfristen då skall vara två år.
2. Betalning av belopp, som avses i moment 1 och 2 av artikel 8, skall krävas från den garanterande sammanslutningen tidigast
tre månader efter den dag då sammanslutningen underrättades om att carneten ej avstämplats eller avstämplats med förbehåll
eller att avstämplingsbeviset erhållits på ett oegentligt eller bedrägligt sätt och senast två år efter denna dag. I de fall
som under den ovan nämnda tidsfrist[en] av två år blir föremål för laga åtgärder skall emellertid betalning krävas inom ett
år från den dag då domstolsutslaget vunnit laga kraft.
3. Den garanterande sammanslutningen skall ha en tidsfrist av tre månader från den dag då densamma krävdes på betalning för
att erlägga de krävda beloppen. De erlagda beloppen skall återbetalas till sammanslutningen om det inom två år efter den dag,
då betalning krävdes, styrkes på sätt som tullmyndigheterna finner tillfredsställande att någon oegentlighet ej ägt rum i
anslutning till ifrågavarande transportoperation.”
I artikel 37 i TIR-konventionen föreskrivs följande:
”När det icke är möjligt att fastställa inom vilken fördragsslutande parts område en oegentlighet begåtts, skall den anses
ha ägt rum inom den fördragsslutande parts område där den upptäcktes.”

Unionsrätten
Enligt artikel 203 i rådets förordning (EEG) nr 2913/92 av den 12 oktober 1992 om inrättandet av en tullkodex för gemenskapen
(EGT L 302, s. 1; svensk specialutgåva, område 2, volym 16, s. 4, nedan kallad tullkodex) uppkommer en tullskuld vid import
genom ”olagligt undandragande från tullövervakning av importtullpliktiga varor”.
I artikel 215 i tullkodexen föreskrivs följande:
”1. En tullskuld anses uppkomma på den plats där de omständigheter inträffar som förorsakar skulden.
2. När det inte är möjligt att fastställa den plats som avses i punkt 1, skall tullskulden anses ha uppkommit på den plats
som tullmyndigheterna konstaterar vara den plats där omständigheterna kring varorna är sådana att en tullskuld uppkommit.
3. Om ett tullförfarande inte har avslutats för varor, skall tullskulden anses ha uppkommit på den plats där varorna:
–        hänfördes till detta tullförfarande, eller
–        införs till gemenskapen enligt detta förfarande.
4. Om de upplysningar som är tillgängliga för tullmyndigheterna gör det möjligt för dem att fastställa att tullskulden redan
hade uppkommit då varorna fanns på en annan plats vid ett tidigare tillfälle, skall tullskulden anses ha uppkommit på den
plats som kan fastställas vara den plats där varorna befann sig, då förekomsten av en tullskuld tidigast kan fastställas.”
I artikel 221 i tullkodexen föreskrivs följande:
”1. Gäldenären skall på lämpligt sätt underrättas om tullbeloppet så snart detta bokförts.
…
3. Underrättelse till den gäldenären skall inte ske senare än tre år efter den dag då tullskulden uppkom. Om till följd av
ett handlande som kan ge upphov till straffrättsliga påföljder tullmyndigheterna inte har kunnat fastställa det exakta belopp
som lagligen skall betalas, får dock sådan underrättelse, så långt gällande bestämmelser medger, lämnas efter utgången av
denna treårsperiod.”
I enlighet med artikel 451 i kommissionens förordning (EEG) nr 2454/93 av den 2 juli 1993 om tillämpningsföreskrifter för
förordning (EEG) nr 2913/92 (EGT L 253, s. 1; svensk specialutgåva, område 2, volym 10, s. 1, nedan kallad tillämpningsförordningen)
om tillämpning av systemet för internationell varutransport med TIR‑carneter, anses unionens tullområde utgöra ett enda territorium.
I artikel 454 i tillämpningsförordningen föreskrivs följande:
”1. Denna artikel skall tillämpas utan att det påverkar de särskilda bestämmelserna i TIR- och ATA-konventionerna om de garanterande
sammanslutningarnas ansvar vid användning av en TIR-carnet eller en ATA-carnet.
2. Om det upptäcks att en överträdelse eller oegentlighet har begåtts i en viss medlemsstat under eller i samband med en transport
som genomförts med en TIR-carnet eller en transitering som genomförts med en ATA-carnet, skall den medlemsstaten uppbära tullar
och andra avgifter som i förekommande fall skall tas ut i enlighet med gemenskapsbestämmelser eller nationella bestämmelser,
utan att det påverkar eventuella straffrättsliga åtgärder.
3. Om det inte är möjligt att fastställa inom vilket territorium överträdelsen eller oegentligheten har begåtts, skall den
anses ha blivit begången i den medlemsstat där den upptäcktes, såvida inte tullmyndigheterna på ett tillfredsställande sätt
inom den period som anges i artikel 455.1 kan förses med bevis för att transporten har genomförts enligt föreskrifterna eller
var överträdelsen eller oegentligheten faktiskt har begåtts.
Om inget bevis kan ges och denna överträdelse eller oegentlighet därför anses ha skett i den medlemsstat där den upptäcktes,
skall den medlemsstaten uppbära tullar och andra avgifter för varorna i fråga i enlighet med gemenskapsbestämmelser eller
nationella bestämmelser.
Om den medlemsstat där denna överträdelse eller oegentlighet faktiskt begicks fastställs vid ett senare tillfälle, skall de
tullar och andra avgifter (med undantag av den som uppburits enligt andra stycket som gemenskapens egna intäkter) som varorna
är belagda med i den medlemsstaten återlämnas till denna av den medlemsstat som ursprungligen hade uppburit dem. I detta fall
skall eventuella överskjutande belopp återbetalas till den person som ursprungligen betalade avgifterna.
Om summan av de tullar och andra avgifter som ursprungligen påförts och sedan återbetalats av den medlemsstat som hade uppburit
dem är lägre än summan av de tullar och andra avgifter som skall betalas i den medlemsstat där överträdelsen eller oegentligheten
faktiskt begicks, skall denna medlemsstat ta ut skillnaden i enlighet med gemenskapsbestämmelser och nationella bestämmelser.
Medlemsstaternas tullförvaltningar skall vidta nödvändiga åtgärder för att bekämpa alla överträdelser eller oegentligheter
och beivra dem effektivt.”
Artikel 455 i tillämpningsförordningen har följande lydelse:
”1. Om det upptäcks att en överträdelse eller oegentlighet har begåtts under eller i samband med en transport som genomförs
med en TIR-carnet eller en transitering med en ATA-carnet, skall tullmyndigheterna anmäla detta till innehavaren av TIR-carneten
eller ATA-carneten och den garanterande sammanslutningen inom den period som föreskrivs i artikel 11.1 i TIR-konventionen
eller i artikel 6.4 i ATA-konventionen, alltefter omständigheterna.
2. Bevis för att transporten har genomförts enligt föreskrifterna med en TIR-carnet eller en ATA-carnet enligt i artikel 454.3
första stycket skall ges inom den period som föreskrivs i artikel 11.2 i TIR-konventionen eller i artikel 7.1 och 7.2 i ATA-konventionen,
alltefter omständigheterna.
...”
I artikel 457 i tillämpningsförordningen föreskrivs följande:
”För en försändelse som införs till gemenskapens tullområde eller påbörjas från ett avgångstullkontor som ligger i gemenskapens
tullområde skall vid tillämpningen av artikel 8.4 i TIR-konventionen den garanterande sammanslutningen bli eller vara ansvarig
inför tullmyndigheterna i varje medlemsstat vars territorium TIR-transporten kommer in i fram till den plats, där den lämnar
gemenskapens tullområde eller fram till bestämmelsekontoret i detta område.”

Målet vid den nationella domstolen och tolkningsfrågorna
ASTIC är den garanterande sammanslutningen beträffande transporter med TIR-carneter (nedan kallade TIR-transporter) i Spanien.
Enligt ett ansvarsavtal av den 18 februari 1994 är sammanslutningens ansvar begränsat till 200 000 USD.
Bundesverband Güterkraftverkehr Logistik und Entorgung eV (nedan kallad BGL) är den garanterande sammanslutningen beträffande
TIR-transporter i Tyskland.
Den 18 mars 1994 registrerade tullmyndigheten i Lindau (Tyskland) genomfarten av TIR-carneten 10099706 avseende en försändelse
av cigaretter från Schweiz, med bestämmelseort tullmyndigheten i Porto (Portugal). Efter att ha upptäckt att varorna inte
hade deklarerats vid bestämmelsekontoret, sände tullmyndigheten i Lindau ut uppbördsbeslut den 12 respektive den 17 januari 1995
till föraren och innehavaren av TIR-carneten. Tullmyndigheten underrättade även BGL den 17 januari 1995 om att lossning inte
hade ägt rum och riktade den 26 februari 1996 en begäran om betalning av tull.
Den 17 januari 1995 underrättade nämnda tullmyndighet också ministeriet om den upptäckta oegentligheten, varpå detta inledde
en undersökning. Det rättsliga förfarandet mynnade ut i ett brottmålsavgörande av Landgericht Augsburg (Tyskland) av den 17 mars 1998.
Det slogs däri fast att varorna hade lossats i Sevilla (Spanien), och föraren av lastbilen dömdes till ansvar för smuggling
och förfalskning av handlingar. Med grund i dessa omständigheter överlämnade de tyska tullmyndigheterna handlingarna till
de spanska tullmyndigheterna för att de sistnämnda skulle uppbära den tull som ska erläggas enligt artikel 215 i tullkodexen
jämförd med artikel 454.3 tredje stycket i tillämpningsförordningen.
Den 13 januari 1999 informerade de spanska tullmyndigheterna följaktligen föraren, innehavaren av TIR-carneten och ASTIC om
beloppet för bedrägeriet och underrättade ASTIC, i dess egenskap av garanterande sammanslutning beträffande TIR-transporter
i Spanien, om omständigheterna rörande överträdelsen och att beloppet för den undandragna tullen uppgick till 230 342 114
ESP (cirka 1 384 384 euro). Den 22 mars 1999 mottog ASTIC ett uppbördsbeslut angående denna skuld.
Efter att såväl den begäran om omprövning som ASTIC hade framställt mot uppbördsbeslutet som överklagandet av avslagsbeslutet
lämnats utan bifall, väckte ASTIC talan vid avdelningen för förvaltningsmål vid Audiencia Nacional (Spanien) som endast delvis
tog upp ansökan till prövning, eftersom den ansåg att ASTIC:s ansvar var begränsat till 200 000 USD.
Det är med anledning av detta avgörande som ASTIC överklagade till Tribunal Supremo med åberopande av att de spanska tullmyndigheterna
inte var behöriga att uppbära den undandragna tullen, att deras rätt att kräva in skulden preskriberats, eftersom den tvååriga
tidsfristen från det att den aktuella TIR-carneten godtagits hade löpt ut utan att någon åtgärd vidtogs av tyska tullmyndigheter.
Tribunal Supremo har uttryckt tvivel på de spanska tullmyndigheternas behörighet att inleda ett nytt förfarande för att kräva
in den tull som ska erläggas trots att platsen för överträdelsen, nämligen Spanien, fastställts efter utgången av den tidsfrist
som föreskrivs i artiklarna 454.3 och 455 i tillämpningsförordningen och trots att de tyska tullmyndigheterna hade tillsänt
den garanterande sammanslutningen vad avser TIR-transporter i Tyskland en begäran om betalning.
Vidare frågar sig den hänskjutande domstolen om utgången av de frister som föreskrivs i artiklarna 454.3 och 455 i tillämpningsförordningen,
i artikel 221.3 i tullkodexen eller i artikel 11.2 i TIR-konventionen kan åberopas av en sammanslutning som ASTIC, under sådana
förhållanden som gäller i målet vid den nationella domstolen, för att preskriptionstiden för garantiåtagandet som tullmyndigheten
kan göra gällande ska börja löpa.
Den hänskjutande domstolen frågar sig även om det uppbördsbeslut som tyska tullmyndigheter riktade till den garanterande sammanslutningen
beträffande TIR-transporter i Tyskland avbryter preskriptionstiden för ASTIC med hänsyn till att dessa myndigheter inte har
upphävt kraven på betalning mot nämnda sammanslutning.
Det var mot denna bakgrund som Tribunal Supremo beslutade att förklara målet vilande och ställa följande tolkningsfrågor till
domstolen:
”1)      Om det först efter det att en medlemsstat har upptäckt oegentligheten inom ramen för tullsystemet för TIR-transporter, och
begärt betalning av den garanterande sammanslutningen på dess territorium av ett belopp som motsvarar uppbördsbeloppet, fastställs
var överträdelsen faktiskt ägt rum, är det då förenligt med artikel 454.3 och artikel 455 i [tillämpningsförordningen] att
den medlemsstat i vilken överträdelsen ägde rum inleder ett nytt förfarande för att kräva in de tullar som ska betalas av
huvudgäldenärerna och den garanterande sammanslutning som är knuten till den plats där överträdelsen faktiskt har ägt rum,
upp till gränsen för den sistnämndas ansvar, när platsen för överträdelsen fastställdes efter utgången av den frist som föreskrivs
i gemenskapsbestämmelserna?
Om fråga 1 besvaras jakande:
2)      Kan den garanterande sammanslutningen i den medlemsstat i vilken oegentligheten ägde rum göra gällande, med stöd av artiklarna 454.3
och 455 i [tillämpningsförordningen] eller artikel 221.3 i … tullkodex[en], att rätten att kräva in beloppet motsvarande det
garanterade ansvaret har preskriberats på grund av att fristen har löpt ut utan att sammanslutningen har känt till de faktiska
omständigheterna före denna utgång?
3)      Har begäran om betalning till den garanterande sammanslutningen i den stat som upptäckte oegentligheten, som framställts av
tullmyndigheterna i denna stat, med stöd av artikel 11.2 i TIR konventionen preskriptionsbrytande verkan i förhållande till
det förfarande som inletts mot den garanterande sammanslutning som är knuten till den plats där överträdelsen ägde rum?
4)      Kan artikel 11.2 sista meningen i TIR-konventionen tolkas så att den där föreskrivna tidsfristen är tillämplig i den stat
där överträdelsen ägde rum, även när den stat som upptäckte oegentligheten inte har upphävt betalningskravet riktat mot den
garanterande sammanslutningen, trots förekomsten av ett straffrättsligt förfarande rörande de fastställda faktiska omständigheterna?”

Prövning av tolkningsfrågorna

Den första frågan
Den hänskjutande domstolen har ställt sin första fråga för att få klarhet i huruvida artiklarna 454 och 455 i tillämpningsförordningen
utgör hinder för tullmyndigheterna i den medlemsstat där en överträdelse av tullsystemet för TIR-transporter har begåtts,
att inleda ett nytt förfarande för att uppbära den tull som har uppstått till följd av överträdelsen när platsen för överträdelsen
har fastställts på rättslig väg och efter att behöriga myndigheter i en annan medlemsstat redan fastställt en oegentlighet
i tullsystemet för nämnda TIR-transport.
Det ska erinras om att unionens tullområde, i enlighet med artikel 451 i tillämpningsförordningen, anses utgöra ett enda territorium
vid användningen av TIR-carneter.
I enlighet med artikel 203 i tullkodexen uppkommer en tullskuld när en importtullpliktig vara undandras tullövervakning.
Eftersom behörigheten att uppbära tullskulder delas mellan de olika tullmyndigheterna i medlemsstaterna, föreskrivs det i
artikel 454.2 i tillämpningsförordningen att behörigheten att uppbära en skuld som uppkommer vid en överträdelse eller oegentlighet
tillkommer den medlemsstat där nämnda överträdelse eller oegentlighet har begåtts.
Däremot inträder det provisoriskt en behörighetspresumtion i enlighet med artikel 37 i TIR-konventionen till förmån för den
stat i vilken överträdelsen eller oegentligheten upptäckts, när det inte med säkerhet kan fastställas i vilken stat överträdelsen
eller oegentligheten begåtts. En sådan presumtion hävs däremot när senare den första statens behörighet fastställs (se, för
ett liknande resonemang, dom av den 23 mars 2000 i de förenade målen C‑310/98 och C‑406/98, Met-Trans och Sagpol, REG 2000,
s. I‑1797, punkt 37).
Ett sådant system överensstämmer för det första med tanken att medlemsstaterna utgör ett enda tullområde i förhållande till
det tredjeland som berörs av en transaktion som sker i enlighet med unionens system för extern transitering och, för det andra,
att frågan om fastställelse av vilken stat som är behörig att uppbära tullar är ett internt problem för unionen. Detta innebär
att en ändring av behörig medlemsstat saknar betydelse för det förhållandet att den som är betalningsskyldig för tullskulden
måste betala den (se domen i det ovannämnda målet Met-Trans och Sagpol, punkt 38).
Vad gäller rätten att föra bevisning om var överträdelsen eller oegentligheten faktiskt har begåtts, ska det påpekas att det
i artiklarna 454 och 455 i tillämpningsförordningen inte preciseras vem som ska eller får föra denna bevisning (se dom av
den 23 september 2003 i mål C‑78/01, BGL, REG 2003, s. I‑9543, punkt 50).
Vad vidare gäller den frist inom vilken bevis ska ges in, ska det påpekas att artikel 454.3 första stycket i tillämpningsförordningen
i huvudsak hänvisar till artikel 455.2 i nämnda förordning (se, för ett liknande resonemang, domen i det ovannämnda målet
BGL, punkterna 64–66).
Domstolen har också redan funnit att, i enlighet med artiklarna 454 och 455 i tillämpningsförordningen får en garanterande
sammanslutning åberopa bevis för var överträdelsen eller oegentligheten faktiskt begåtts inom en frist på två år, vilken börjar
löpa från den dag den betalningsanmaning angående tullskulden som uppkom vid denna överträdelse eller oegentlighet skickas
till sammanslutningen (se, för ett liknande resonemang, domen i det ovannämnda målet BGL, punkt 73).
Det ska i detta sammanhang likväl påpekas att artikel 11.2 i TIR-konventionen, som artikel 455.2 i tillämpningsförordningen
hänvisar till, och som följaktligen ska beaktas vid tolkningen av den senare bestämmelsen, innehåller ett uttryckligt undantag
vad gäller tidsfristen om två år för de fall de gärningar som överträdelsen består i blir föremål för laga åtgärder. Detta
medför att det är möjligt att göra undantag från denna frist när platsen för överträdelsen eller oegentligheten fastställs
på rättslig väg under förutsättning att nämnda gärningar blir föremål för laga åtgärder inom två år från det att den garanterande
sammanslutningen för det område på vilket överträdelsen eller oegentligheten begicks underrättas om denna överträdelse eller
oegentlighet.
Det framgår av begäran om förhandsavgörande att de tyska tullmyndigheterna, efter att ha upptäckt att de varor som fördes
in i Tyskland med TIR-carnet inte hade nått bestämmelseorten, underrättade BGL om detta den 17 januari 1995, innan de, den
26 februari 1994, riktade en begäran om betalning av tull till BGL på grund av överträdelsen.
Den 17 januari 1995 underrättade de tyska tullmyndigheterna även ministeriet om den upptäckta oegentligheten, varpå det sistnämnda
inledde en undersökning. Det rättsliga förfarandet som följde mynnade ut i ett avgörande av Landgericht Augsburg av den 17 mars 1998.
I avgörandet slogs det fast att det var i Spanien som varorna i det nationella målet hade undandragits från tullövervakning.
Det är detta avgörande som de tyska tullmyndigheterna överlämnade till de spanska tullmyndigheterna den 24 augusti 1998.
Av samtliga ovan anförda omständigheter framgår det, i motsats till vad ASTIC har gjort gällande, att även om det avgörande
som slår fast den plats där överträdelsen har begåtts har meddelats mer än två år efter att anmodan om betalning riktades
till BGL, har de tyska tullmyndigheterna inte rättsstridigt avstått från uppbörden av ifrågavarande tullskuld till förmån
för de spanska tullmyndigheterna.
Gärningarna i det nationella målet blev nämligen föremål för laga åtgärder i Tyskland inom den frist som stadgas i artiklarna 454
och 455 i tillämpningsförordningen. Det är till följd av avgörandet i detta förfarande som det slogs fast att överträdelsen
som gav upphov till tullskulden hade begåtts i Spanien. Därför övergick de tyska tullmyndigheternas behörighet att uppbära
nämnda skuld till spanska myndigheter.
Den första frågan ska således besvaras enligt följande. Artiklarna 454 och 455 i tillämpningsförordningen ska tolkas så att,
för det fall presumtionen för behörigheten att uppbära en tullskuld för den medlemsstat i vilken en överträdelse har begåtts
under en TIR-transport bryts till följd av ett avgörande som slår fast att nämnda överträdelse har begåtts i en annan medlemsstat,
tullmyndigheterna i den sistnämnda staten blir behöriga att uppbära skulden. Detta under förutsättning att de gärningar som
överträdelsen består i blir föremål för laga åtgärder inom två år från och med den dag då den garanterande sammanslutningen
för det territorium där överträdelsen har begåtts blev underrättad om överträdelsen.

Frågorna 2–4
Den hänskjutande domstolen har ställt dessa frågor för att få klarhet i huruvida ASTIC kan göra gällande de preskriptionsfrister
som föreskrivs i artiklarna 454.3 och 455.1 i tillämpningsförordningen, i artikel 11.1 i TIR-konventionen och i artikel 221
i tullkodexen som invändning mot den betalningsanmaning som riktades till ASTIC av de spanska tullmyndigheterna. Den hänskjutande
domstolen vill även få klarhet i vilka effekter det förfarande som först inleddes av de tyska tullmyndigheterna kan få för
betalningsanmaningen.
Det ska inledningsvis påpekas att artikel 454.3 i tillämpningsförordningen avser den frist som ges för att slå fast behörig
medlemsstat och att artikel 221.3 i tullkodexen föreskriver den frist efter vilken underrättelse om tullskulden till gäldenären
inte längre är möjlig.
Det är artikel 455.1 i tillämpningsförordningen jämförd med artikel 11.1 i TIR-konventionen som avgör preskriptionstiden för
uppbörd gentemot den garanterande sammanslutningen. De behöriga myndigheterna kan således endast kräva den garanterande sammanslutningen
på betalning av tullskulden om de, inom ett år från det att TIR-carneten godtogs, skriftligen har underrättat sammanslutningen
om den överträdelse som begåtts.
I förevarande fall underrättades ASTIC den 13 januari 1999 om att överträdelsen hade begåtts i Spanien, medan TIR-carneten
i fråga i det nationella målet hade godtagits av de tyska tullmyndigheterna den 18 mars 1994, det vill säga mer än fyra år efter
den nämnda underrättelsen.
Däremot kan ASTIC under de särskilda förhållanden som förelåg i målet vid den nationella domstolen inte göra gällande att
de spanska tullmyndigheternas rätt att kräva sammanslutningen på betalning för tullskulden upp till den garanterade summan,
är preskriberad enligt artikel 455.1 i tillämpningsförordningen jämförd med artikel 11.1 i TIR-konventionen.
Att godkänna att anmodan om betalning av skulden preskriberas under de särskilda förhållanden som råder i detta mål vore att
ifrågasätta den ändamålsenliga verkan av det uppbördssystem för tullskulder som stadgas i TIR-konventionen, tullkodexen och
tillämpningsförordningen.
Den frist som föreskrivs i artikel 455.1 i tillämpningsförordningen jämförd med artikel 11.1 i TIR-konventionen har till syfte
att säkerställa en enhetlig och snabb tillämpning av bestämmelserna om uppbörd av tullar och andra avgifter för att ta till
vara intresset av att unionens egna medel snabbt finns tillgängliga. Mot bakgrund av detta syfte ska således den frist som
föreskrivs i denna bestämmelse anses utgöra en förfaranderegel som endast riktar sig till de administrativa myndigheterna,
för att förmå dem att ingripa så snabbt som möjligt (se, analogt, dom av den 14 maj 2009 i mål C‑161/08, Internationaal Verhuis-
en Transportbedrijf Jan de Lely, REG 2009, s. I‑4075, punkterna 50 och 51, beträffande kommissionens förordning (EEG) nr 1593/91
av den 12 juni 1991 om tillämpningsföreskrifter till rådets förordning (EEG) nr 719/91 om användande av TIR-carneter och ATA-carneter
som transitdokument i gemenskapen (EGT L 148, s. 11).
Även för det fall tullmyndigheterna har handlat med den skyndsamhet som erfordras, skulle uppbörden av sådana avgifter vara
omöjlig om det, efter ett rättsligt förfarande som avslutas mer än ett år efter godtagandet av en TIR-carnet, innebär att
tullmyndigheten i den medlemsstat där överträdelserna har upptäckts ser sin behörighet, i enlighet med artikel 454.3 i tillämpningsförordningen
jämförd med artikel 455.2, övergå till tullmyndigheterna i den medlemsstat där överträdelsen har begåtts, men att de senare
inte är i stånd att uppbära tullskulden med anledning av att TIR-carneten godtogs mer än ett år tidigare.
Det ska således erinras om att unionens tullområde anses utgöra ett enda territorium, vid tillämpningen av bestämmelserna
om användning av TIR-carnet, enligt artikel 451 i tillämpningsförordningen. Var och en av de 27 medlemsstaterna är, genom
sina respektive tullmyndigheter, behörig att uppbära de tullskulder som uppkommer där. För övrigt finns det i varje medlemsstat
en särskild garanterande sammanslutning som ansvarar för betalningen av de tullskulder som uppkommer eller antas uppkomma
i denna medlemsstat vid en TIR-transport. En garanterande sammanslutning, såsom ASTIC, kan dock inte dra fördel av denna uppdelning
av förvaltning för att hindra uppbörden av tullavgifterna upp till det belopp som ansvaret omfattar.
Under de särskilda förhållanden som förelåg i det nationella målet ska det följaktligen slås fast att den ettårsfrist som
föreskrivs i artikel 455.1 i tillämpningsförordningen jämförd med 11.1 i TIR-konventionen började löpa den dag de spanska
tullmyndigheterna underrättades om det lagakraftvunna avgörande som slog fast att överträdelsen hade begåtts i Spanien.
Vad beträffar frågan om vilka effekter det förfarande som inleddes av de tyska tullmyndigheterna har för det förfarande som
drevs av de spanska myndigheterna, framgår det inte av de handlingar som har tillställts domstolen att de tyska myndigheterna
vidtog nödvändiga åtgärder för verkställa den betalningsanmaning som de hade riktat till BGL.
Om den hänskjutande domstolen skulle slå fast att de tyska myndigheterna har uppburit en del av avgifterna från den garanterande
sammanslutningen, ska det hur som helst erinras om att artikel 454.3 i tillämpningsförordningen föreskriver att återbetalning
ska ske av det som uppburits av myndigheterna i den medlemsstat där överträdelsen upptäcktes, till fördel för den medlemsstat
där överträdelsen faktiskt begicks.
Frågorna 2–4 ska därför besvaras enligt följande. Artikel 455.1 i tillämpningsförordningen jämförd med artikel 11.1 i TIR-konventionen
ska tolkas så att, under sådana förhållanden som dem som är för handen i målet vid den nationella domstolen, en garanterande
sammanslutning inte kan anföra den preskriptionstid som föreskrivs i dessa bestämmelser när tullmyndigheterna i den medlemsstat
i vilken sammanslutningen ansvarar underrättar den, inom ett år från den dag dessa myndigheter informerades om det lagakraftvunna
avgörande som slår fast deras behörighet, om de omständigheter som gav upphov till den tullskuld som sammanslutningen ska
betala upp till den gräns för vilken den ansvarar.

Rättegångskostnader
Eftersom förfarandet i förhållande till parterna i målet vid den nationella domstolen utgör ett led i beredningen av samma
mål, ankommer det på den nationella domstolen att besluta om rättegångskostnaderna. De kostnader för att avge yttrande till
domstolen som andra än nämnda parter har haft är inte ersättningsgilla.
Mot denna bakgrund beslutar domstolen (första avdelningen) följande:
1)
Artiklarna 454 och 455 i kommissionens förordning (EEG) nr 2454/93 av den 2 juli 1993 om tillämpningsföreskrifter för rådets
förordning (EEG) nr 2913/92 om inrättandet av en tullkodex för gemenskapen ska tolkas så att, för det fall presumtionen för
behörigheten att uppbära en tullskuld för den medlemsstat i vilken en överträdelse har begåtts under en transport som genomförts
med en TIR-carnet bryts till följd av ett avgörande som slår fast att nämnda överträdelse har begåtts i en annan medlemsstat,
tullmyndigheterna i den sistnämnda staten blir behöriga att uppbära skulden. Detta under förutsättning att de gärningar som
överträdelsen består i blir föremål för laga åtgärder inom två år från och med den dag då den garanterande sammanslutningen
för det territorium där överträdelsen har begåtts blev underrättad om överträdelsen.
2)
Artikel 455.1 i förordning nr 2454/93 jämförd med artikel 11.1 i tullkonventionen om internationell transport av gods upptaget
i TIR-carnet av den 14 november 1975 i Genève ska tolkas så att, under sådana förhållanden som dem som är för handen i målet
vid den nationella domstolen, en garanterande sammanslutning inte kan anföra den preskriptionstid som föreskrivs i dessa bestämmelser
när tullmyndigheterna i den medlemsstat i vilken sammanslutningen ansvarar underrättar den, inom ett år från den dag dessa
myndigheter informerades om det lagakraftvunna avgörande som slår fast deras behörighet, om de omständigheter som gav upphov
till den tullskuld som sammanslutningen ska betala upp till den gräns för vilken den ansvarar.
Underskrifter
*
Rättegångsspråk: spanska.