CELEX: 62007CJ0431
Apelācija
Valsts atbalsts
EKL 88. panta 2. punkts
Formālās izmeklēšanas procedūras uzsākšanas nosacījumi
Nopietnas grūtības
Valsts atbalsta konstatēšanas kritēriji
Valsts līdzekļi
Nediskriminācijas princips

Ar savu apelācijas sūdzību
Bouygues Télécom SA
(turpmāk tekstā — “
Bouygues Télécom
”) un
Bouygues SA
[turpmāk tekstā abas kopā sauktas arī — “apelācijas sūdzības iesniedzējas”] lūdz Tiesu atcelt Eiropas Kopienu Pirmās instances tiesas 2007. gada 4. jūlija spriedumu lietā
T-475/04
Bouygues
un
Bouygues Télécom
/Komisija (Krājums, II-2097. lpp.
; turpmāk tekstā — “pārsūdzētais spriedums”), ar kuru tā noraidījusi šo sabiedrību prasību atcelt Komisijas lēmumu par izmaiņām
Orange
un
SFR
maksā par
UMTS
(
Universal Mobile Telecommunications System
) [Universālā mobilo telekomunikāciju sistēma] licencēm (Valsts atbalsts NN 42/2004 — Francija; turpmāk tekstā — “apstrīdētais lēmums”).
Atbilstošās Kopienu tiesību normas
Eiropas Parlamenta un Padomes 1997. gada 10. aprīļa Direktīvas 97/13/EK par vispārējo atļauju un individuālo licenču kopēju sistēmu telekomunikāciju pakalpojumu jomā (
OV L 117, 15. lpp.
), kas bija spēkā faktu rašanās laikā, 8. panta 4. punktā ir paredzēts:
“Dalībvalstis objektīvi pamatotos gadījumos un samērīgi var grozīt individuālu licenču izdošanas nosacījumus. Šādi rīkojoties, dalībvalstis atbilstoši paziņo savu nodomu un dod iespēju ieinteresētajām personām paust savu viedokli par ierosinātajiem grozījumiem.”
Šīs direktīvas 9. panta 2. punkta pirmā ievilkuma redakcija ir šāda:
“Ja dalībvalsts ir nolēmusi izdot individuālas licences:
—
tā tās izdod, izmantojot atklātas, nediskriminējošas un pārskatāmas procedūras un šajā sakarā visiem pretendentiem nosakot vienādas procedūras, ja vien nav objektīva iemesla pret tiem izturēties dažādi.”
Šīs direktīvas 10. panta 3. punkta pirmajā daļā ir noteikts:
“Dalībvalstis izdod šādas individuālas licences, pamatojoties uz objektīviem, nediskriminējošiem, pārskatāmiem, samērīgiem un detalizētiem atlases kritērijiem. Visā atlases laikā tās atbilstoši ņem vērā vajadzību veicināt konkurenci un iespējami palielināt lietotāju ērtības.”
Direktīvas 97/13 11. pantā ir noteikts:
“1.   Dalībvalstis nodrošina, ka nodevas, ko uzliek uzņēmumiem sakarā ar atļaujas procedūrām, sedz vienīgi administratīvos izdevumus, kas saistīti ar piemērojamo individuālo licenču izsniegšanu, pārvaldi, kontroli un piemērošanu. Nodevas, ko piemēro individuālai licencei, ir samērīgas ar vajadzīgo darba apjomu, un tās pienācīgi un pietiekami detalizēti publicē, lai šī informācija būtu viegli pieejama.
2.   Neņemot vērā 1. punktu, ierobežotu resursu gadījumos dalībvalstis var atļaut valsts regulatīvajai iestādei iekasēt maksu, lai nodrošinātu minēto resursu optimālu izmantošanu. Minētā maksa ir nediskriminējoša un, to nosakot, it īpaši ņem vērā vajadzību izveidot jaunus pakalpojumus un veicināt konkurenci.” [Neoficiāls tulkojums]
Eiropas Parlamenta un Padomes 1998. gada 14. decembra Lēmuma Nr. 128/1999/EK par trešās paaudzes mobilo un bezvadu sakaru (
UMTS
) sistēmas koordinētu ieviešanu Kopienā (
OV 1999, L 17, 1. lpp.
), kas vēl bija spēkā faktu rašanās laikā, mērķis atbilstoši šī lēmuma 1. pantam ir “[..] veicināt ātru un koordinētu atbilstošu
UMTS
tīklu un pakalpojumu ieviešanu Kopienā [..]”.
Šī lēmuma 3. panta 1. punktā ir paredzēts:
“Dalībvalstis veic visus pasākumus, lai saskaņā ar Direktīvas 97/13/EK 1. pantu nodrošinātu koordinētu un pakāpenisku
UMTS
pakalpojumu ieviešanu to teritorijās vēlākais līdz 2002. gada 1. janvārim [..].” [Neoficiāls tulkojums]
Prāvas priekšvēsture
2000. gada 28. jūlijā Francijas rūpniecības, pasta un telekomunikāciju ministrs publicēja uzaicinājumu iesniegt pieteikumus četru licenču saņemšanai
UMTS
mobilās sakaru sistēmas un bezvadu sakaru sistēmas ieviešanai Francijā. Termiņš pieteikumu iesniegšanai bija , bet pretendenti pieteikumu varēja atsaukt līdz .
Tā kā tika iesniegti tikai divi pieteikumi, proti, sabiedrības
Société française du radiotéléphone — SFR
(turpmāk tekstā — “
SFR
”) un sabiedrības
France Télécom mobiles
(kas dažus mēnešus vēlāk kļuva par
Orange France SA
; turpmāk tekstā — “
Orange
”) pieteikumi, Francijas iestādes, lai nodrošinātu godīgu konkurenci, uzskatīja par nepieciešamu izsludināt jaunu pieteikumu iesniegšanas kārtu.
Divās vienādi formulētās vēstulēs, kas datētas ar 2001. gada 22. februāri, ekonomikas un finanšu ministrs un par rūpniecību atbildīgais valsts sekretārs
SFR
un
Orange
vadītājiem apstiprināja, ka “[..] ierosinātās papildu pieteikumu iesniegšanas kārtas noteikumi nodrošinās taisnīgu attieksmi pret operatoriem, kuriem gala rezultātā tiks piešķirta licence”.
Nesagaidot papildu pieteikumu iesniegšanas kārtas uzsākšanu, ar diviem 2001. gada 18. jūlijā pieņemtiem lēmumiem
SFR
un
Orange
tika izsniegtas divas pirmās
UMTS
licences. Kopējā maksa par šo divu licenču izsniegšanu bija EUR 4954593000, kas bija jāsamaksā pa daļām. Pirmais maksājuma termiņš bija paredzēts , bet pēdējais — .
Pēc papildu uzaicinājuma iesniegt pieteikumus publicēšanas
Bouygues Télécom
2002. gada 3. decembrī tika izsniegta trešā
UMTS
licence. Neesot citiem kandidātiem, ceturtā licence netika izsniegta.
Maksa par trešās licences izsniegšanu ietvēra fiksētu summu EUR 619209795,27 apmērā, kas jāpārskaita tā gada, kad izdota atļauja, 30. septembrī vai, ja tas notiek pēc 30. septembra, — kad šī atļauja tiek izdota, un mainīgo summu, kas jāpārskaita katru gadu pirms kārtējā gada 30. jūnija par frekvenču izmantošanu konkrētajā gadā un kas aprēķināta procentos no apgrozījuma, kas sasniegts, izmantojot minētās frekvences.
Turklāt divos citos lēmumos, kas arī datēti ar 2002. gada 3. decembri (publicēti
JORF
, 20498. un 20499. lpp.) un attiecas attiecīgi uz
SFR
un
Orange
, par rūpniecību atbildīgais ministrs izmainīja noteikumus par frekvenču nodošanas un pārvaldības maksu, nosakot tādus pašus noteikumus, kādi piemērojami
Bouygues Télécom
un aprakstīti šī sprieduma iepriekšējā punktā.
2003. gada 31. janvārī Eiropas Kopienu Komisija, izskatot pašreizējo apelācijas sūdzības iesniedzēju iesniegto sūdzību par atbalsta pasākumiem, ko Francijas iestādes īstenojušas
France Télécom
labā, uzsāka EKL 88. panta 2. punktā paredzēto pārbaudes procedūru attiecībā uz atsevišķiem no šiem pasākumiem, bet to vidū nebija pasākums, saskaņā ar kuru
SFR
un
Orange
maksājamā maksa tika pielīdzināta
Bouygues Télécom
noteiktajai maksai.
Ar apstrīdēto lēmumu Komisija saskaņā ar EKL 88. pantu nolēma necelt iebildumus pret iepriekš minēto pasākumu par attiecīgās maksas pielīdzināšanu, norādot, ka šis pasākums neietver atbalsta elementus EKL 87. panta 1. punkta izpratnē.
2004. gada 24. novembrī
Bouygues
un
Bouygues Télécom
cēla prasību Pirmās instances tiesā, lūdzot atcelt apstrīdēto lēmumu.
Pārsūdzētais spriedums
Savas prasības atcelt tiesību aktu pamatojumam
Bouygues
un
Bouygues Télécom
citu starpā bija izvirzījušas divus pamatus, kuros tika apgalvots, pirmkārt, ka Komisija ir pārkāpusi EKL 87. panta 1. punktu, jo
Orange
un
SFR
maksas izmaiņas, pēc to domām, ir valsts atbalsts šīs tiesību normas izpratnē, un, otrkārt, — EKL 88. panta 2. punktu, jo, tā kā lietas izskatīšana bija radījusi nopietnas grūtības, Komisijai bija jāuzsāk šajā pantā paredzētā formālās izmeklēšanas procedūra.
Pirmās instances tiesa abus šos pamatus izskatīja kopā, pieņemot nolēmumu vienīgi par nopietnu grūtību esamību. Pārsūdzētā sprieduma 93. punktā tā atzina, ka, ja šādas grūtības būtu bijušas, apstrīdēto lēmumu varētu atcelt šī iemesla dēļ vien, tāpēc ka nav veikta EK līgumā paredzētā uz sacīkstes principu balstītā un padziļinātā pārbaude, pat ja netiktu pierādīts, ka Komisijas pēc būtības veiktais vērtējums ir juridiski vai faktiski kļūdains.
Šīs pārbaudes ietvaros pārsūdzētā sprieduma 95.–126. punktā Pirmās instances tiesa, pirmkārt, noraidīja argumentus par pagaidu rakstura selektīvas priekšrocības esamību, ko
Orange
un
SFR
esot saņēmušas sakarā ar to, ka šīm sabiedrībām divas pirmās
UMTS
licences tika piešķirtas pirms
Bouygues Télécom
piešķirtās trešās licences. Pirmās instances tiesa pārsūdzētā sprieduma 126. punktā arī norādīja, ka apgalvotās priekšrocības izvērtēšana nav radījusi nopietnas grūtības.
Šajā sakarā pārsūdzētā sprieduma 100. un 106. punktā Pirmās instances tiesa vispirms konstatēja, ka attiecīgajām licencēm ir ekonomiska vērtība un ka līdz ar to ir jāpiekrīt
Bouygues
un
Bouygues Télécom
, ka Francijas valsts iestādes, samazinot
Orange
un
SFR
maksu, ir atteikušās no ievērojamas valsts līdzekļu daļas.
Pirmās instances tiesa pārsūdzētā sprieduma 107. punktā tomēr norādīja, ka
Orange
un
SFR
parāds valstij, no kura tā atteicās, nebija drošs. “No vienas puses, pirmajā pieteikumu iesniegšanas procedūrā šie abi operatori varēja atsaukt pieteikumus līdz 2001. gada 31. maijam, ja tiem nebūtu dotas garantijas, ka tiem tiks nodrošināta tāda pati attieksme kā pret citiem operatoriem [..], un, no otras puses, minētie operatori vēlāk vienmēr ir varējuši atteikties no licences un tādējādi pārtraukt maksāt, it īpaši, ja tie uzskatītu, ka ir cietuši no nevienlīdzīgas attieksmes salīdzinājumā ar
Bouygues Télécom
”.
Pirmās instances tiesa pārsūdzētā sprieduma 111. punktā turklāt secināja, ka atteikšanos no attiecīgo prasījumu piedziņas, ņemot vērā Kopienu telekomunikāciju tiesību raksturiezīmes attiecībā pret valsts atbalsta jomā pastāvošajām tiesībām, nevar uzskatīt par valsts atbalstu.
Visbeidzot, Pirmās instances tiesa pārsūdzētā sprieduma 113. un 116. punktā nosprieda, ka kaut arī starp
Orange
un
SFR
, no vienas puses, un
Bouygues Télécom
, no otras puses, situāciju, ņemot vērā brīdi, kad tām attiecīgi tika izdotas licences, pastāv objektīva atšķirība, ar
UMTS
tehnoloģiju un tās izstrādei nelabvēlīgiem ekonomiskajiem apstākļiem saistītu problēmu dēļ sabiedrības, kuras pirmās saņēma šīs licences, nevarēja laikus uzsākt savu pakalpojumu piedāvāšanu tirgū un līdz ar to nevarēja gūt praktiskas priekšrocības tāpēc, ka to licences bija izdotas agrāk.
Katrā ziņā Pirmās instances tiesa pārsūdzētā sprieduma 123. punktā ir secinājusi, ka “
Orange
un
SFR
teorētiski piešķirtās priekšrocības bija vienīgā iespēja novērst tāda pasākuma veikšanu, kas, pārkāpjot Direktīvu 97/13, ņemot vērā ievērojamo atšķirību starp abiem maksas režīmiem, ko valsts iestādes izveidoja vienu pēc otra, būtu bijis diskriminējošs pret abiem šiem operatoriem, kad, no vienas puses, apstrīdēto izmaiņu pieņemšanas datumā sakarā ar
Orange
un
SFR
kavēšanos
UMTS
pakalpojumu izveidē tirgū nebija neviena operatora [..] un kad, no otras puses, visu trīs konkurējošo operatoru licenču raksturiezīmes ir vienādas”.
Otrkārt, Pirmās instances tiesa pārsūdzētā sprieduma 127.–156. punktā noraidīja
Bouygues
un
Bouygues Télécom
apgalvojumus par to, ka ar maksas izmaiņām tiek pārkāpts nediskriminācijas princips, un atzina, ka šī principa ievērošanas izvērtēšana nav radījusi nopietnas grūtības, lai tiktu uzsākta EKL 88. pantā paredzētā pārbaudes procedūra.
No vienas puses, Pirmās instances tiesa pārsūdzētā sprieduma 134. un 136. punktā nosprieda, ka
UMTS
licenču piešķiršanas procedūra neatkarīgi no tās materiālajiem organizācijas noteikumiem faktiski ir bijusi īpaša procedūra četru licenču piešķiršanai un ka nediskriminācijas princips līdz ar to ir jāpiemēro, vispārīgi ņemot vērā abas pieteikumu iesniegšanas kārtas.
No otras puses, Pirmās instances tiesa pārsūdzētā sprieduma 148. punktā atzina, ka, tā kā visas trīs licences bija vienādas un datumā, kad tika izdarītas izmaiņas
Orange
un
SFR
maksā, tirgū vēl nebija neviena operatora, izvēlētais risinājums, kas paredzēja šīs maksas izmainīšanu ar atpakaļejošu spēku, ļāva Francijas iestādēm ne vien nodrošināt vienlīdzīgu attieksmi pret trim attiecīgajiem operatoriem, bet arī novērst kavēšanos Direktīvā 97/13 paredzēto
UMTS
pakalpojumu uzsākšanā.
Treškārt, Pirmās instances tiesa pārsūdzētā sprieduma 157. un 158. punktā nosprieda arī, ka nedz lietas sarežģītība, nedz Komisijā notiekošās procedūras ilgums nav tādi, lai varētu secināt, ka maksas izlīdzināšanas pasākuma pārbaude var radīt nopietnas grūtības.
Pamatojoties uz šiem apsvērumiem, Pirmās instances tiesa noraidīja tajā celto prasību.
Lietas dalībnieku prasījumi
Apelācijas sūdzības iesniedzēju prasījumi Tiesai ir šādi:
—
atcelt pārsūdzēto spriedumu un nodot lietu atpakaļ Pirmās instances tiesai atkārtotai izskatīšanai, ņemot vērā Tiesas pausto juridisko nostāju;
—
piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
Komisija, kā arī Francijas Republika,
Orange
un
SFR
lūdz noraidīt apelācijas sūdzību un piespriest apelācijas sūdzības iesniedzējām atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
Par lūgumu atkārtoti sākt mutvārdu procesu
Ar dokumentu, kas kancelejā iesniegts 2008. gada 17. novembrī, apelācijas sūdzības iesniedzējas lūdza Tiesai atkārtoti sākt mutvārdu procesu saskaņā ar Reglamenta 61. pantu.
Sava lūguma pamatojumam tās norādīja, ka atsevišķi ģenerāladvokātes secinājumos izvirzītie aspekti ir uzskatāmi par no jauna izvirzītiem un var ietekmēt Tiesas nolēmumu.
Šajā sakarā ir jāatgādina, ka Tiesa pēc savas ierosmes, ģenerāladvokāta ierosinājuma vai lietas dalībnieku pieteikuma var izdot rīkojumu par mutvārdu procesa atkārtotu sākšanu saskaņā ar Reglamenta 61. pantu, ja tā uzskata, ka tai nav visas vajadzīgās informācijas vai ka lieta ir jāizskata, pamatojoties uz argumentu, ko lietas dalībnieki nav apsprieduši (skat. it īpaši 2000. gada 4. februāra rīkojumu lietā
C-17/98
Emesa Sugar
,
Recueil
, I-665. lpp.
, 18. punkts; spriedumu lietā
C-181/02 P Komisija/
Kvaerner Warnow Werft
,
Recueil
, I-5703. lpp.
, 25. punkts, un spriedumu lietā
C-284/06
Burda
, Krājums, I-4571. lpp.
, 37. punkts).
Tomēr šajā lietā pēc ģenerāladvokātes noklausīšanās Tiesa uzskata, ka tās rīcībā ir visa vajadzīgā informācija nolēmuma par apelācijas sūdzības iesniedzēju iesniegto apelācijas sūdzību pieņemšanai un ka tā ir tikusi apspriesta tajā notikušajās debatēs. Līdz ar to lūgums atkārtoti sākt mutvārdu procesu ir noraidāms.
Par apelācijas sūdzību
Savas apelācijas sūdzības pamatojumam apelācijas sūdzības iesniedzējas ir izvirzījušas četrus pamatus, kas saistīti attiecīgi ar pienākuma norādīt pamatojumu pārkāpumu, kļūdu tiesību piemērošanā saistībā ar nopietnu grūtību neesamību, faktu juridiskajā kvalificēšanā pieļautajām kļūdām un, visbeidzot, vairākām kļūdām tiesību piemērošanā EKL 87. panta piemērošanas ietvaros.
Par pirmo apelācijas sūdzības pamatu par pienākuma norādīt pamatojumu pārkāpumu saistībā ar izņēmuma, kas izriet no sistēmas rakstura un vispārējās uzbūves, piemērošanu
Lietas dalībnieku argumenti
Pirmajā izvirzītajā pamatā apelācijas sūdzības iesniedzējas apgalvo, ka Pirmās instances tiesa nav pietiekami pamatojusi savu spriedumu saistībā ar izņēmuma, kas izriet no sistēmas rakstura un vispārējās uzbūves, piemērošanu šajā lietā, kas ir izņēmuma noteikums no principa, saskaņā ar kuru diferenciācija par labu vienam vai vairākiem uzņēmumiem vienmēr ir uzskatāma par selektīvu priekšrocību. Konkrētāk, pārsūdzētajā spriedumā nav ietverts pietiekami tiešs pamatojums nedz attiecībā uz šī izņēmuma aprakstu, nedz attiecībā uz cēloņsakarību, kas pastāv starp to un atteikšanos no nozīmīgas valsts līdzekļu daļas.
Apelācijas sūdzības iesniedzējas norāda uz vairākiem apstākļiem, kas, pēc to domām, šajā lietā var pamatot atsaukšanos uz sistēmas vispārējo uzbūvi, proti: Kopienu telekomunikāciju tiesību specifisko raksturu attiecībā uz valsts atbalsta tiesībām, nepieciešamību ievērot Lēmuma Nr. 128/1999 3. panta 1. punktā paredzēto uzsākšanas datumu — 2002. gada 1. janvāri, kā arī četru operatoru izraudzīšanos, lai nodrošinātu pietiekamu konkurenci. Tomēr apelācijas sūdzības iesniedzējas uzskata, ka neviens no šiem apstākļiem nav noteicošs vai — katrā ziņā — Pirmās instances tiesas pietiekami pamatots.
Komisija, Francijas Republika,
Orange
un
SFR
savukārt, pamatojoties uz atbilstošajām tiesību normām, kā arī atbilstošo judikatūru, lai varētu novērtēt šo izņēmumu, uzskata, ka pārsūdzētais spriedums šajā jautājumā ir pietiekami pamatots.
Attiecībā uz apelācijas sūdzības iesniedzēju norādītajiem apstākļiem Komisija un
SFR
apgalvo, ka to izvērtējums ir saistīts ar sprieduma pamatotības pārbaudi, nevis ar pienākuma norādīt pamatojumu ievērošanu. Francijas Republika šajā sakarā norāda, ka pretēji apelācijas sūdzības iesniedzēju paustajam viedoklim šie apstākļi ir pilnībā saskanīgi un viens otru papildinoši.
SFR
piebilst, ka pirmais apelācijas sūdzības pamats katrā ziņā ir nepieņemams, jo apelācijas sūdzības iesniedzējas ar to patiesībā apstrīd Pirmās instances tiesas veikto faktu izvērtējumu.
Tiesas vērtējums
Vispirms ir jāatceras, ka attiecībā uz Pirmās instances tiesas pienākumu norādīt pamatojumu, kas izriet no Tiesas Statūtu 36. panta un 53. panta pirmās daļas, tai nav pienākuma izsmeļoši vienu pēc otra izvērtēt visus lietas dalībnieku izteiktos argumentus. Tādējādi pamatojums var būt arī netiešs ar nosacījumu, ka tas ieinteresētajām personām ļauj uzzināt iemeslus, kuru dēļ tikuši veikti attiecīgie pasākumi, un Tiesai — gūt pietiekamu informāciju pārbaudes veikšanai (2006. gada 18. maija spriedums lietā
C-397/03 P
Archer Daniels Midland
un
Archer Daniels Midland Ingredients
/Komisija, Krājums, I-4429. lpp.
, 60. punkts, un spriedums lietā
C-3/06 P
Groupe Danone
/Komisija, Krājums, I-1331. lpp.
, 46. punkts).
Šajā lietā ir jāatzīst, ka Pirmās instances tiesa ir norādījusi iemeslus, kuru dēļ tā uzskatīja, ka uz atteikšanos no attiecīgo prasījumu piedziņas telekomunikāciju tiesību sistēmas vispārējās uzbūves dēļ neattiecas ar Kopienu tiesībām nesaderīga valsts atbalsta jēdziens.
Pirmās instances tiesa pārsūdzētā sprieduma 108.–110. punktā ir detalizēti izskaidrojusi no Direktīvas 97/13 un Lēmuma Nr. 128/1999 izrietošā Kopienu telekomunikāciju pakalpojumu tiesiskā regulējuma raksturiezīmes. It īpaši tā ir atzinusi, ka šajā tiesiskajā regulējumā paredzēts, ka dalībvalstīm, lai gan tās ir tiesīgas izvēlēties
UMTS
licenču piešķiršanas procedūru, ir jāievēro vienlīdzīgas attieksmes pret visiem operatoriem princips, ņemot vērā brīdi, kad katrs no attiecīgajiem operatoriem ir uzsācis savu darbību tirgū.
Saskaņā ar pārsūdzētā sprieduma 109. punktu Kopienu judikatūrā šīs direktīvas 11. panta 2. punkts jau ir interpretēts tādējādi, ka tajā paredzēts, ka dažādiem operatoriem noteiktajai maksai ir jābūt vienādai ekonomiskā ziņā.
Pēc Pirmās instances tiesas domām, no tā izriet, ka Francijas iestādēm šajā lietā pastāvošajos apstākļos nebija citas iespējas, kā vien samazināt
Orange
un
SFR
maksājamās summas apmēru un līdz ar to — atteikties no attiecīgo prasījumu piedziņas, lai varētu pielīdzināt šo summu
Bouygues Télécom
maksājamajai summai.
Tādēļ no iepriekš minētā 108.–110. punkta nepārprotami izriet, ka Pirmās instances tiesa ir skaidri identificējusi šajā lietā pastāvošos apstākļus, kas pamato izņēmuma, kas izriet no sistēmas vispārējās uzbūves, piemērošanu, proti, valsts iestāžu pienākumu ievērot Kopienu telekomunikāciju tiesībās konkrēti noteiktās vienlīdzīgas attieksmes prasības.
Pārējie apelācijas sūdzības iesniedzēju norādītie apstākļi izriet no kļūdainas pārsūdzētā sprieduma interpretācijas.
Pretēji apelācijas sūdzības iesniedzēju apgalvotajam Pirmās instances tiesa, pirmkārt, kā sistēmas raksturiezīmi nav izvērtējusi nepieciešamību ievērot Lēmuma Nr. 128/1999 3. panta 1. punktā paredzēto datumu — 2002. gada 1. janvāri —, kas ir datums, kurā dalībvalstīs jābūt ieviestiem
UMTS
pakalpojumiem. Pirmās instances tiesa pārsūdzētā sprieduma 141. punktā ir ņēmusi vērā šo apstākli, tikai lai izvērtētu iemeslus, kuru dēļ Francijas iestādes nolēma neatkārtot licenču piešķiršanas procedūru no paša sākuma.
Otrkārt, no pārsūdzētā sprieduma 11. un 138. punkta
expressis verbis
izriet, ka Pirmās instances tiesa nepieciešamību “izvēlēties pietiekamu skaitu operatoru, lai reāli nodrošinātu konkurenci nozarē”, ir ņēmusi vērā nevis kā sistēmas raksturiezīmi, bet tikai un vienīgi, lai secinātu, ka pirmā pieteikumu iesniegšanas kārta nebija ļāvusi izvēlēties pietiekamu skaitu operatoru, lai reāli nodrošinātu konkurenci nozarē, un ka tādēļ ir jāmeklē citi operatori.
Visbeidzot, attiecībā uz pārsūdzētā sprieduma nepietiekamo pamatojumu saistībā ar cēloņsakarību starp sistēmas raksturu un atteikšanos no
Orange
un
SFR
parāda piedziņas, pietiek norādīt, ka Pirmās instances tiesa pārsūdzētā sprieduma 123. punktā ir precizējusi iemeslus, kuru dēļ tā secināja, ka šāda saikne pastāv, nospriezdama, ka, ņemot vērā, ka trīs
UMTS
licenču raksturiezīmes ir vienādas,
Orange
un
SFR
sākotnēji maksājamās summas saglabāšana tajā pašā līmenī būtu diskriminējoša pret abiem šiem operatoriem, pārkāpjot Kopienu telekomunikāciju tiesībās īpaši noteiktos pienākumus vienlīdzīgas attieksmes jomā.
Ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus, ir jāsecina, ka pārsūdzētā sprieduma pamatojums ļauj tiesībās paredzētajā apmērā noskaidrot iemeslus, kuru dēļ Pirmās instances tiesa, pamatojoties uz sistēmas vispārējo uzbūvi, nosprieda, ka
Orange
un
SFR
maksājamās summas samazināšanu un līdz ar to — atteikšanos no ar to saistīto parādu piedziņas — nevar uzskatīt par valsts atbalstu.
Pirmais apelācijas sūdzības pamats līdz ar to ir jānoraida kā nepamatots.
Par otro apelācijas sūdzības pamatu par kļūdu tiesību piemērošanā attiecībā uz nopietnu grūtību neesamību
Lietas dalībnieku argumenti
Ar savu otro apelācijas sūdzības pamatu apelācijas sūdzības iesniedzējas apgalvo, ka Pirmās instances tiesa ir sajaukusi nopietnu grūtību esamības un apstrīdētā lēmuma pamatotības novērtējumu. It īpaši, lai konstatētu, ka Komisijai nebija pienākuma uzsākt padziļinātas pārbaudes stadiju, Pirmās instances tiesa, izvērtējot katra lietas dalībnieku izvirzītā pamata atbilstību, ir vienīgi formāli piebildusi, ka šāda pārbaude nav radījusi nopietnas grūtības.
Patiesībā nopietnu grūtību esamību apstiprinot fakts, ka Pirmās instances tiesa pārsūdzētajā spriedumā vairākos sarežģītos jautājumos pati ir aizstājusi Komisijas novērtējumu ar savējo, daļēji neatzīstot apstrīdētajā lēmumā ietverto vērtējumu.
Komisija apstrīd šī pamata pieņemamību, jo tas nav ticis izvirzīts pirmajā instancē. Francijas Republika savukārt norāda, ka apelācijas sūdzības iesniedzējas Pirmās instances tiesā tikai pakārtoti bija norādījušas uz nepieciešamību uzsākt EKL 88. pantā paredzēto formālo atbalsta izmeklēšanas procedūru.
Attiecībā uz lietas būtību Komisija, Francijas Republika,
SFR
un
Orange
apgalvo, ka no tiesību viedokļa Pirmās instances tiesas pieeja ir pareiza un tā nav radusies sajaukšanas rezultātā. Turklāt
Orange
uzskata, ka Pirmās instances tiesa ir veikusi tieši tādu pārbaudi, kādu ir prasījušas apelācijas sūdzības iesniedzējas. Komisija piebilst, ka apstākļi, uz kuriem ir pamatojusies Pirmās instances tiesa, ir tie paši, uz kuriem ir balstīts apstrīdētais lēmums. Tas pierādot, ka ar šiem apstākļiem bija pietiekami, lai izskatītu apelācijas sūdzības iesniedzēju izvirzītos jautājumus.
Runājot par varbūtējo Komisijas vērtējuma neatzīšanu, Francijas Republika apgalvo, ka Pirmās instances tiesa nav aizstājusi Komisijas novērtējumu ar savējo, jo pārsūdzētais spriedums lielā mērā ir balstīts uz apstrīdētajā lēmumā ietverto vērtējumu. Komisija,
SFR
un
Orange
turklāt uzskata, ka dažādo Pirmās instances tiesas sniegto novērtējumu mērķis ir vienīgi atbildēt uz
Bouygues
un
Bouygues Télécom
celtajā prasībā norādītajiem argumentiem.
SFR
it īpaši piebilst, ka Pirmās instances tiesa nevarēja pārbaudīt nopietnu grūtību neesamību, detalizētāk neizvērtējot Komisijas rīcībā esošos faktus. Katrā ziņā
SFR
uzskata, ka šie argumenti ir ne tikai nepieņemami, jo attiecas uz faktu novērtējumu, bet ar tiem pat nav iespējams pierādīt, kādā veidā no Komisijas vērtējuma atšķirīgs Pirmās instances tiesas vērtējums varēja ietekmēt nopietnu grūtību esamību un pārsūdzētā sprieduma spēkā esamību.
Tiesas vērtējums
Vispirms ir jānorāda, ka pretēji Komisijas apgalvotajam ar šo apelācijas sūdzības pamatu netiek kritizēta apstrīdētā lēmuma spēkā esamība, bet gan tiek norādīts, ka Pirmās instances tiesa ir pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā, izvērtējot šī lēmuma saturu ar mērķi novērtēt nopietnu grūtību esamību.
No tā izriet, ka otrais apelācijas sūdzības pamats ir pieņemams.
Attiecībā uz šī apelācijas sūdzības pamata pamatotību ir jānorāda, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru EKL 88. panta 2. punktā paredzētā procedūra ir nepieciešama, ja Komisijai ir nopietnas grūtības izvērtēt, vai atbalsts ir saderīgs ar kopējo tirgu. Tādējādi Komisija, lai pieņemtu labvēlīgu lēmumu saistībā ar attiecīgo atbalstu, var aprobežoties ar EKL 88. panta 3. punktā noteikto iepriekšējās izskatīšanas posmu tikai tad, ja tā, veicot pirmo novērtēšanu, var pārliecināties, ka šis atbalsts ir saderīgs ar kopējo tirgu. Turpretī, ja, veicot šo pirmo novērtēšanu, Komisija nonāk pie pretēja slēdziena vai pat nav varējusi pārvarēt visas grūtības, kas radušās, izvērtējot šā atbalsta saderību ar kopējo tirgu, Komisijai ir pienākums uzklausīt visus vajadzīgos viedokļus un šajā sakarā uzsākt EKL 88. panta 2. punktā paredzēto procedūru (skat. it īpaši 1993. gada 19. maija spriedumu lietā
C-198/91
Cook
/Komisija,
Recueil
, I-2487. lpp.
, 29. punkts; spriedumu lietā
C-367/95 P Komisija/
Sytraval
un
Brink’s France
,
Recueil
, I-1719. lpp.
, 39. punkts, un spriedumu lietā
C-521/06 P
Athinaïki Techniki
/Komisija, Krājums, I-5829. lpp.
, 34. punkts).
Šajā gadījumā, kā tas izriet arī no attiecīgās pārsūdzētā sprieduma daļas nosaukuma, kas attiecas uz “[..] otro un trešo pamatu — attiecīgi EKL 87. panta 1. punkta un EKL 88. panta 2. punkta pārkāpumu”, Pirmās instances tiesa pārsūdzētā sprieduma 95.–160. punktā ir izskatījusi otro prasības pamatu par EKL 87. panta 1. punkta pārkāpumu un selektīvas priekšrocības jēdziena, kā arī nediskriminācijas principa interpretāciju kopā ar trešo prasības pamatu, kurš savukārt attiecas uz EKL 88. panta 2. punkta pārkāpumu, pamatojoties uz to, ka Komisija nav uzsākusi formālās izmeklēšanas stadiju, kaut arī maksas izlīdzināšanas pasākuma pārbaudē pastāvēja nopietnas grūtības.
Šo pieeju pamato arī tas, ka jēdzienam “nopietnas grūtības”, kā savu secinājumu 208. un 214. punktā norādījusi ģenerāladvokāte, ir objektīvs raksturs un šādu grūtību pastāvēšana ir jāpārbauda, ņemot vērā ne tikai apstrīdētā akta pieņemšanas apstākļus, bet arī novērtējumu, uz kuru ir balstījusies Komisija (šajā sakarā skat. iepriekš minēto spriedumu lietā
Cook
/Komisija, 30. un 31. punkts).
Tādējādi, izvērtējot iemeslus, kuru dēļ Komisija bija uzskatījusi, ka maksas izlīdzināšanas pasākums nav uzskatāms par selektīvu priekšrocību un ka ar to netiek pārkāpts nediskriminācijas princips, Pirmās instances tiesa ir veikusi tieši šādu pārbaudi.
Līdz ar to, pārbaudot Komisijas vērtējumu ar mērķi pārbaudīt, vai šis vērtējums ir īstenots, pamatojoties uz pietiekamu informāciju, un vai tas ir tāds, ka var izslēgt nopietnu grūtību esamību, Pirmās instances tiesa nav pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā.
Apelācijas sūdzības iesniedzējas savā apelācijas sūdzībā turklāt pašas atzīst, ka Pirmās instances tiesa pārsūdzētā sprieduma 93. punktā no judikatūras ir pamatoti izsecinājusi, ka “prasītāju apstrīdētā lēmuma atcelšanai izvirzītie argumenti ir jāpārbauda no nopietnu grūtību esamības viedokļa. Ja šādas grūtības būtu bijušas, lēmumu varētu atcelt šī iemesla dēļ vien, tāpēc ka nav veikta Līgumā paredzētā uz sacīkstes principu balstītā un padziļinātā pārbaude, pat ja netiktu pierādīts, ka Komisijas pēc būtības veiktais vērtējums ir juridiski vai faktiski kļūdains”.
Katrā ziņā vienlaicīgas abu prasības pamatu izskatīšanas priekšnosacījums bija tāds, ka Pirmās instances tiesa nedrīkstēja aprobežoties tikai ar nopietnu grūtību esamības pārbaudi, bet tai bija jāatbild arī uz
Bouygues
un
Bouygues Télécom
izvirzītajiem argumentiem, ko tās bija izvirzījušas sava otrā atcelšanas pamata par Komisijas vērtējuma pamatotību atbalstam.
Šajā sakarā ir jākonstatē, ka apelācijas sūdzības iesniedzēju apgalvotā motīvu aizvietošana patiesībā ir tikai atbildes uz to izvirzītajiem argumentiem.
Tādējādi, pirmkārt, nav pamatoti apelācijas sūdzības iesniedzēju argumenti, saskaņā ar kuriem Pirmās instances tiesa, pārsūdzētā sprieduma 105., 109. un 110. punktā uzskatot, ka
UMTS
pakalpojumiem ir tirgus vērtība, esot aizstājusi apstrīdētajā lēmumā ietverto pamatojumu ar savējo.
Būtībā, kā tas izriet no iepriekš minētā 105. punkta un kā to savu secinājumu 222. punktā norādījusi ģenerāladvokāte, Komisija tikai tiesas sēdē Pirmās instances tiesā pauda pretēju nostāju, proti, ka attiecīgajiem pakalpojumiem nav tirgus vērtības, lai gan apstrīdētais lēmums bija pamatots ar citiem apsvērumiem. Šādos apstākļos nevar uzskatīt, ka Pirmās instances tiesa ir pieļāvusi pamatojuma aizstāšanu.
Otrkārt, tas pats attiecas arī uz apgalvojumu, saskaņā ar kuru Pirmās instances tiesa esot aizstājusi apstrīdētā lēmuma pamatojumu ar savējo, pārsūdzētā sprieduma 113.–121. punktā atzīstot, ka
Orange
un
SFR
ir saņēmušas iespējamas priekšrocības laikā to licenču agrākas izsniegšanas dēļ.
Pat pieņemot, ka Pirmās instances tiesa, atbildot uz apelācijas sūdzības iesniedzēju argumentu, ir nonākusi pie secinājuma, kas atšķiras no Komisijas apstrīdētajā lēmumā izdarītā secinājuma, tā tomēr pakārtoti un, neveicot pamatojuma aizstāšanu, pārsūdzētā sprieduma 123.–125. punktā ir apstiprinājusi Komisijas pamatojumu, saskaņā ar kuru selektīvas priekšrocības neesamība ir saistīta ar Kopienu telekomunikāciju pakalpojumu tiesiskā regulējuma piemērošanu.
Treškārt, nevar piekrist arī argumentiem, saskaņā ar kuriem apelācijas sūdzības iesniedzējas apgalvo, ka Pirmās instances tiesa esot aizstājusi Komisijas novērtējumu ar savējo, pārsūdzētā sprieduma 131. un 132. punktā atzīstot, ka
Orange
un
SFR
, no vienas puses, un
Bouygues Télécom
, no otras puses, nav bijušas salīdzināmā situācijā, jo
Bouygues Télécom
ir bijis risks, ka tā nevarēs nodrošināt
UMTS
pakalpojumus vai varēs tos nodrošināt tikai ar aizkavēšanos.
Šajā sakarā ir jākonstatē, ka apstrīdētajā lēmumā diskriminācijas esamība tika izslēgta nevis trīs attiecīgo operatoru salīdzināmās situācijas dēļ, bet gan Kopienu telekomunikāciju pakalpojumu tiesiskā regulējuma dēļ, saskaņā ar kuru bija jāpieņem Francijas iestāžu ieteiktais risinājums. Līdz ar to tas, vai starp šiem operatoriem pastāv vai nepastāv salīdzināma situācija attiecībā uz tiem pastāvošajiem riskiem, nav apstāklis, kas varētu ietekmēt Komisijas nostāju.
Ceturtkārt un visbeidzot, nav pamatots arī apgalvojums par to, ka Pirmās instances tiesa esot aizstājusi Komisijas novērtējumu ar savējo, pārsūdzētā sprieduma 137.–153. punktā izskatot dažādos Francijas iestādēm pieejamos risinājumus un to ietekmi uz vienlīdzīgu attieksmi pret licences saņēmušajām sabiedrībām.
Patiesībā, kā savu secinājumu 225. punktā norādījusi ģenerāladvokāte, Komisija apstrīdētajā lēmumā jau bija izvērtējusi šos risinājumus, kā rezultātā Pirmās instances tiesa nekādā veidā nav aizstājusi Komisijas novērtējumu ar savējo.
Ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus, ir jākonstatē, ka, pat ja Pirmās instances tiesa, pārbaudot atsevišķus no prasītāju pirmajā instancē izvirzītajiem argumentiem, bija nonākusi pie secinājumiem, kas atšķiras no Komisijas apstrīdētajā lēmumā ietvertajiem secinājumiem, neviens no šiem Pirmās instances tiesas izdarītajiem secinājumiem nav tāds, pamatojoties uz kuru, varētu apstrīdēt šī lēmuma pamatotību vai konstatēt nopietnu grūtību esamību.
Līdz ar to apelācijas sūdzības iesniedzēju izvirzītais otrais apelācijas sūdzības pamats ir noraidāms kā nepamatots.
Par ceturto apelācijas sūdzības pamatu saistībā ar EKL 87. panta piemērošanā pieļautajām kļūdām
Ceturtais apelācijas sūdzības pamats, kurš ir jāizskata pirms trešā apelācijas sūdzības pamata, sastāv no trīs daļām.
Par ceturtā apelācijas sūdzības pamata pirmo un otro daļu
— Lietas dalībnieku argumenti
Šī apelācijas sūdzības pamata pirmajā daļā apelācijas sūdzības iesniedzējas apgalvo, ka Pirmās instances tiesa esot pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā, secinot, ka, ņemot vērā no sistēmas vispārējās uzbūves izrietošo izņēmumu, Francijas Republikas atteikšanās no
Orange
un
SFR
parādu piedziņas šajā lietā ir bijusi nenovēršama. Patiesībā, tā kā, ņemot vērā sistēmas vispārējo uzbūvi, ir vajadzīga lielāka operatoru skaita iesaistīšanās, Francijas iestādes varēja vai nu pilnībā uzsākt attiecīgo procedūru no paša sākuma, vai arī, kā šajā lietā — izsludināt jaunu uzaicinājumu iesniegt pieteikumus.
Tomēr šajā pēdējā gadījumā šīm iestādēm, pēc apelācijas sūdzības iesniedzēju domām, bija jāpiemēro citādi ekonomiskie nosacījumi. Pretēji Pirmās instances tiesas nospriestajam šie nosacījumi nebūtu radījuši nekāda veida diskrimināciju, jo licences sākotnēji saņēmušās sabiedrības neatrastos identiskā situācijā ar tām sabiedrībām, kas tiktu izvēlētas jaunā uzaicinājuma iesniegt pieteikumus rezultātā, ņemot vērā, ka, pirmkārt, šīm licences saņēmušajām sabiedrībām bija pārliecība, ka tās varēs saglabāt savu
UMTS
licenci un jaunie kandidāti nevarēs to apstrīdēt, un, otrkārt, licence tām ir izsniegta agrāk, kas pats par sevi jau ir acīmredzama priekšrocība.
Orange
un
SFR
uzskata, ka šī ceturtā apelācijas sūdzības pamata daļa ir nepieņemama, jo tās izvirzīšanas mērķis ir panākt atkārtotu pirmajā instancē izvirzīto pamatu izvērtēšanu.
Katrā ziņā Komisija, Francijas Republika,
SFR
un
Orange
apgalvo, ka Pirmās instances tiesa ir izskatījusi arī pārējos Francijas iestādēm pieejamos risinājumus un, ņemot vērā nepieciešamību ievērot ne vien vienlīdzīgas attieksmes un brīvas konkurences principus, bet arī Lēmuma Nr. 128/1999 3. panta 1. punktā paredzēto termiņu — 2002. gada 1. janvāri, ir secinājusi, ka Francijas iestāžu gala rezultātā pieņemtais risinājums vienīgais varēja nodrošināt šo principu ievērošanu un līdz ar to — šis risinājums bija “nenovēršams”.
Ceturtā apelācijas sūdzības pamata otrajā daļā apelācijas sūdzības iesniedzējas apgalvo, ka Pirmās instances tiesa, secinot, ka
Orange
un
SFR
nav guvušas selektīvu priekšrocību, ir pieļāvusi vairākas kļūdas tiesību piemērošanā.
— Tiesas vērtējums
Vispirms ir jānorāda, ka abi apelācijas sūdzības iesniedzēju argumenti, kurus tās izvirzījušas, pamatojot savu apgalvojumu par to, ka tādas
UMTS
maksas piemērošana
Orange
un
SFR
, kas atšķiras no
Bouygues Télécom
maksātās, nebūtu radījusi
Orange
un
SFR
diskrimināciju, ir nepieņemami.
No EKL 225. panta, Eiropas Kopienu Tiesas Statūtu 58. panta pirmās daļas un Tiesas Reglamenta 112. panta 1. punkta c) apakšpunkta izriet, ka apelācijas sūdzībā precīzi jānorāda tā sprieduma apstrīdētās daļas, kura atcelšana tiek pieprasīta, kā arī juridiskie argumenti, kas konkrēti izvirzīti apelācijas sūdzības atbalstam (2003. gada 11. novembra rīkojums lietā
C-488/01 P
Martinez
/Parlaments,
Recueil
, I-13355. lpp.
, 40. punkts, un spriedums lietā
C-227/04 P
Lindorfer
/Padome, Krājums, I-6767. lpp.
, 45. punkts un tajā minētā judikatūra).
Tomēr, pamatojot pirmo no šiem diviem argumentiem, saskaņā ar kuru
Orange
un
SFR
bija garantēts, ka tās saglabās savu licenci un pārējie kandidāti to nevarēs apstrīdēt, apelācijas sūdzības iesniedzējas nav norādījušas uz kļūdu tiesību piemērošanā, kas būtu pieļauta pārsūdzētā sprieduma pamatojuma daļā, it īpaši tā 144. punktā, kurā Pirmās instances tiesa ir atzinusi, ka visi trīs operatori atrodas salīdzināmā situācijā.
Attiecībā uz otro no iepriekš minētajiem argumentiem, saskaņā ar kuru
SFR
un
Orange
esot guvušas priekšrocības, kas izriet no agrākas to licenču piešķiršanas, ir jākonstatē, ka apelācijas sūdzības iesniedzējas nav izvirzījušas nekādus argumentus, ar kuriem būtu iespējams apstrīdēt Pirmās instances tiesas šajā sakarā — it īpaši pārsūdzētā sprieduma 115.–122. punktā — veikto novērtējumu.
Attiecībā uz pārējiem ceturtā apelācijas sūdzības pamata otrās daļas ietvaros izvirzītajiem argumentiem ir jānorāda, ka pretēji
Orange
un
SFR
apgalvojumiem ar tiem nav vienkārši atkārtoti pirmajā instancē izvirzītie pamati, bet tie patiesībā ir vērsti pret būtisku pārsūdzētā sprieduma pamatojuma daļu, it īpaši tā 108.–111. punktu, un līdz ar to tie ir pieņemami.
Attiecībā uz šo argumentu pamatotību ir jāatgādina, ka Pirmās instances tiesa pārsūdzētā sprieduma 108. punktā ir konstatējusi, ka Direktīvā 97/13 un Lēmumā Nr. 128/1999 dalībvalstīm paredzēta rīcības brīvība attiecībā uz licenču piešķiršanas procedūras izvēli, ja ir ievēroti brīvas konkurences un vienlīdzīgas attieksmes principi.
Pirmās instances tiesa no šī konstatējuma, ko nav apstrīdējušas arī apelācijas sūdzības iesniedzējas, ir izsecinājusi, ka dalībvalstis var izvēlēties salīdzinošu atlases procedūru, jo galvenais ir tas, lai būtu nodrošināta vienāda attieksme pret visiem operatoriem, it īpaši saistībā ar piemēroto maksu.
Šajā lietā Francijas iestādes, īstenojot šo rīcības brīvību, bija izlēmušas piešķirt
UMTS
licences, izmantojot tieši salīdzinošu atlases procedūru. Kā pārsūdzētā sprieduma 12. punktā norādījusi Pirmās instances tiesa, tikai tāpēc, ka pirmais uzaicinājums iesniegt pieteikumus bija daļēji neveiksmīgs un nebija iespējams piešķirt tādu licenču skaitu, kas būtu pietiekams, lai nodrošinātu īstu konkurenci telekomunikāciju pakalpojumu tirgū, Francijas iestādes uzskatīja par nepieciešamu izsludināt papildu pieteikumu iesniegšanas kārtu.
Šādā situācijā Francijas iestādēm, kā to ir atzinušas arī pašas apelācijas sūdzības iesniedzējas, pastāvēja trīs iespējas, proti, atsākt procedūru no paša sākuma, izsludināt papildu pieteikumu iesniegšanas kārtu, ar atpakaļejošu spēku neizmainot
Orange
un
SFR
maksājamo
UMTS
maksu, kā arī izsludināt papildu pieteikumu iesniegšanas kārtu, ar atpakaļejošu spēku izmainot šo maksu.
Šajā lietā pastāvošajos apstākļos, kā to pārsūdzētā sprieduma 141. punktā norādījusi Pirmās instances tiesa, procedūras atsākšana no sākuma būtu apdraudējusi Lēmuma Nr. 128/1999 3. panta 1. punktā paredzētā 2002. gada 1. janvāra termiņa ievērošanu, kas ir termiņš Direktīvas 97/13 ieviešanai dalībvalstīs attiecībā uz koordinētu un pakāpenisku
UMTS
pakalpojumu ieviešanu to teritorijās. Tāpat, kā pārsūdzētā sprieduma 144. un 145. punktā pamatoti norādījusi Pirmās instances tiesa, ja no
Orange
un
SFR
būtu prasīta tāda maksa, kas ir ievērojami augstāka par no
Bouygues Télécom
prasīto maksu, kaut arī neviens no šiem trijiem operatoriem no viņu gribas vien neatkarīgu iemeslu dēļ vēl nebija uzsācis darbību tirgū un šo licenču raksturiezīmes bija identiskas, tas būtu diskriminējoši attiecībā pret
Orange
un
SFR
.
Citiem vārdiem sakot, viena no šiem diviem risinājumiem piemērošana nebūtu ļāvusi Francijas iestādēm ievērot Kopienu tiesību prasības.
Šādos apstākļos Francijas iestāžu gala rezultātā pieņemtā risinājuma ietvaros atteikšanās no attiecīgo parādu, kas izriet no
Orange
un
SFR
maksājamās
UMTS
maksas pielīdzināšanas
Bouygues Télécom
maksātajai, piedziņas ar atpakaļejošu spēku ir nenovēršama rakstura.
Būtībā vienīgi šis risinājums faktu rašanās laikā varēja, pirmkārt, samazināt
UMTS
pakalpojumu novēlotas sniegšanas uzsākšanas risku, jo tas ļāva nodrošināties, ka Lēmuma Nr. 128/1999 3. panta 1. punktā paredzētajā datumā tiks piešķirtas vismaz divas licences. Otrkārt, šis risinājums ļāva arī izvairīties no diskriminācijas pret šiem trijiem operatoriem, ņemot vērā, ka maksas pielīdzināšanas mērķis tieši bija ņemt vērā apstākli, ka licences piešķiršanas
Bouygues Télécom
brīdī neviens no šiem trijiem operatoriem no viņu gribas neatkarīgu iemeslu dēļ vēl nebija uzsācis pakalpojumu sniegšanu tirgū, kā rezultātā viņu situācija šī iemesla dēļ bija salīdzināma.
No tā izriet, ka, pastāvot šādiem apstākļiem, Pirmās instances tiesa nav pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā, nospriezdama, ka Kopienu telekomunikāciju pakalpojumu tiesiskais regulējums un it īpaši nediskriminācijas princips paredz, ka Francijas iestādēm ir jāpielīdzina
Orange
un
SFR
maksājumā summa
Bouygues Télécom
maksātajai summai.
Līdz ar to ceturtā apelācijas sūdzības pamata pirmā daļa ir atzīstama par daļēji nepieņemamu un daļēji nepamatotu.
Tā kā šī pamata pirmā daļa ir jānoraida, no tā izriet, ka ceturtā apelācijas sūdzības pamata otrā daļa ir atzīstama par neefektīvu.
Ir jāatgādina, ka saskaņā ar Tiesas pastāvīgo judikatūru atbalsta kvalifikācija ir atkarīga no visu EKL 87. panta 1. punktā paredzēto nosacījumu izpildes (skat. 2004. gada 15. jūlija spriedumu lietā
C-345/02
Pearle
u.c., Krājums, I-7139. lpp.
, 32. punkts un tajā minētā judikatūra).
EKL 87. panta 1. punkts ietver četrus vienlaicīgi izpildāmus nosacījumus. Pirmkārt, jāpastāv valsts iejaukšanās vai valsts līdzekļu piesaistīšanas faktam. Otrkārt, šādi iejaucoties, jāiespaido tirdzniecība starp dalībvalstīm. Treškārt, šādi iejaucoties, jāsniedz priekšrocības tās saņēmējam. Ceturtkārt, šādi iejaucoties, jārada vai jādraud radīt konkurences izkropļojumus (iepriekš minētais spriedums lietā
Pearle
u.c., 33. punkts un tajā minētā judikatūra).
Kā izriet no ceturtā apelācijas sūdzības pamata pirmās daļas pārbaudes, Pirmās instances tiesa nav pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā, pārsūdzētā sprieduma 111. punktā nospriezdama, ka šajā lietā atteikšanās no valsts līdzekļiem nav valsts atbalsts, jo atteikšanās no
Orange
un
SFR
parādu piedziņas bija nenovēršama sistēmas vispārējās uzbūves dēļ.
No tā izriet, ka šajā lietā pirmais no šī sprieduma 102. punktā minētajiem nosacījumiem valsts atbalsta pastāvēšanas konstatēšanai, nav izpildīts.
Līdz ar to ceturtā apelācijas sūdzības pamata otrā daļa par
Orange
un
SFR
piešķirtajām priekšrocībām katrā ziņā nevar ietekmēt Pirmās instances tiesas secinājuma par to, ka šajā lietā nepastāv valsts atbalsts, pamatotību.
Par ceturtā apelācijas sūdzības pamata trešo daļu
— Lietas dalībnieku argumenti
Ceturtā apelācijas sūdzības pamata trešajā daļā apelācijas sūdzības iesniedzējas norāda, ka Pirmās instances tiesa esot pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā, piemērojot nediskriminācijas principu.
Apelācijas sūdzības iesniedzējas vispirms apgalvo, ka
Orange
un
SFR
, no vienas puses, un
Bouygues Télécom
, no otras puses, maksas izlīdzināšanas brīdī neesot bijušas vienādā situācijā, jo
UMTS
licences vienas darbības veikšanai bija izsniegtas dažādos datumos. Tāpat licenču izsniegšanas kritēriju maiņa juridiski nebija pieļaujama, ņemot vērā gan šo kritēriju neaizskaramības principu konkurences procedūras ietvaros, gan Direktīvu 97/13. Visbeidzot, Kopienu direktīvās, it īpaši Direktīvā 97/13, paredzēto mērķu ievērošana nav starp tiem izņēmumiem, kas izsmeļošā veidā uzskaitīti EKL 87. panta 2. punktā.
Orange
un Komisija savukārt uzskata, ka trīs sabiedrības, kurām tika piešķirtas
UMTS
licences,
de facto
bija vienādā situācijā, jo
Orange
un
SFR
nebija guvušas nekādu materiālu labumu no šīm licencēm. Šādos apstākļos nediskriminācijas princips nenovēršami paredz maksas izlīdzināšanu ar atpakaļejošu spēku.
Orange
katrā ziņā apstrīd šīs ceturtā apelācijas sūdzības pamata daļas pieņemamību, jo nediskriminācijas principa īstenošana, pamatojoties uz tādiem pašiem argumentiem, jau ir tikusi apstrīdēta Pirmās instances tiesā.
Pirmkārt, attiecībā uz licenču piešķiršanas nosacījumu maiņas likumīgumu Komisija norāda, ka Pirmās instances tiesa ir konstatējusi, ka iepriekš minētais neaizskaramības princips nav ietverts nedz Direktīvā 97/13, nedz kādā citā piemērojamā Kopienu tiesību normā.
Orange
uzskata, ka ar šo principu katrā ziņā nav iespējams atspēkot pienākumu ievērot nediskriminācijas principu. Otrkārt, Komisija,
SFR
un
Orange
uzskata, ka iespēja izmainīt licenču piešķiršanas nosacījumus ir tieši paredzēta Direktīvā 97/13. Francijas Republika šajā sakarā norāda, ka šādas izmaiņas bija ne vien iespējamas, bet tās pat bija obligāti veicamas saskaņā ar šīs direktīvas 11. panta 2. punktu, atbilstoši kuram piemērotā maksa nedrīkst būt diskriminējoša.
Visbeidzot, Komisija, Francijas Republika,
SFR
un
Orange
apgalvo, ka Pirmās instances tiesa nav uzskatījusi Direktīvu 97/13 par izņēmumu, kas papildina EKL 87. panta 2. punktā paredzētos izņēmumus no principa, atbilstoši kuram šī panta 1. punktā paredzētie ar kopējo tirgu nesaderīgie atbalsti ir aizliegti. Pirmās instances tiesa esot atsaukusies uz šo direktīvu tikai ar mērķi juridiski pamatot neiespējamību atzīt maksas izlīdzināšanas pasākumu par valsts atbalstu.
— Tiesas vērtējums
Vispirms, izskatot apelācijas sūdzības iesniedzēju argumentu par to, ka Pirmās instances tiesa kļūdaini ir secinājusi, ka
Orange
un
SFR
, no vienas puses, un
Bouygues Télécom
, no otras puses, bija vienādā situācijā, ir jāsecina, ka pretēji
Orange
apgalvotajam šis arguments ir pieņemams.
Šajā sakarā ir jāatgādina, ka, ja apelācijas sūdzības iesniedzējs apstrīd Kopienu tiesību interpretāciju vai piemērošanu Pirmās instances tiesā, tad pirmajā instancē izskatītos tiesību jautājumus var no jauna izskatīt apelācijas tiesvedībā (skat. 2000. gada 13. jūlija spriedumu lietā
C-210/98 P
Salzgitter
/Komisija,
Recueil
, I-5843. lpp.
, 43. punkts). Ja apelācijas sūdzības iesniedzējs nevarētu pamatot savu apelācijas sūdzību ar Pirmās instances tiesā jau izvirzītajiem pamatiem un argumentiem, apelācijas tiesvedībai tiktu atņemta daļa no tās jēgas (skat. it īpaši spriedumu lietā
C-41/00 P
Interporc
/Komisija,
Recueil
, I-2125. lpp.
, 17. punkts, un iepriekš minēto rīkojumu lietā
Martinez
/Parlaments, 39. punkts).
Arguments par trīs attiecīgo operatoru vienādo situāciju atbilst šīm prasībām, jo tā mērķis tieši arī ir apstrīdēt šīs situācijas izvērtējumu, ko Pirmās instances tiesa veikusi saistībā ar nediskriminācijas principu.
Attiecībā uz lietas būtību, kā to pamatoti ir atgādinājušas arī apelācijas sūdzības iesniedzējas, ir jānorāda, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru diskriminācija pastāv tikai tad, ja salīdzināmās situācijās tiek piemērotas atšķirīgas normas vai atšķirīgās situācijās tiek piemērota viena un tā pati norma (1995. gada 14. februāra spriedums lietā
C-279/93
Schumacker
,
Recueil
, I-225. lpp.
, 30. punkts, un spriedums lietā
C-341/05
Laval
un Partneri, Krājums, I-11767. lpp.
, 115. punkts).
Šajā lietā fakts, ka
UMTS
licences
Orange
un
SFR
ir tikušas piešķirtas agrāk, var būt pamats vai pat obligāti paredzēt, ka ar šīm licencēm saistītajai maksai jābūt augstākai nekā
Bouygues Télécom
piemērotā maksa, tikai tad, ja šo licenču ekonomiskā vērtība tikai šī agrākā rakstura dēļ vien var tikt uzskatīta par augstāku nekā
Bouygues Télécom
piešķirtajai licencei.
Tomēr ir skaidrs, ka šajā lietā tas tā nav.
Pirmās instances tiesa pārsūdzētā sprieduma 116. punktā ir secinājusi, ka
Orange
un
SFR
nebija varējušas izmantot tām piešķirtās licences.
Kā pārsūdzētā sprieduma 100. un 110. punktā pamatoti atgādinājusi Pirmās instances tiesa, kaut arī ir taisnība, ka licencei ir ekonomiska vērtība, šī vērtība ir atkarīga no brīža, kad katrs attiecīgais operators ir uzsācis darbību tirgū (tostarp skat. 2003. gada 22. maija spriedumu lietā
C-462/99
Connect Austria
,
Recueil
, I-5197. lpp.
, 93. punkts).
Citiem vārdiem sakot, licences ekonomiskā vērtība it īpaši ir atkarīga no licences turētāja iespējas īstenot ar šo licenci saistītās tiesības, proti, šajā gadījumā — no iespējas izmantot publisko hercu frekvenču līniju
UMTS
tehnoloģijas izmantošanas nolūkā.
Kā pārsūdzētā sprieduma 116. punktā konstatējusi Pirmās instances tiesa un pret ko šīs apelācijas tiesvedības ietvaros nav iebildušas arī apelācijas sūdzības iesniedzējas, ir vispārzināms, ka licences piešķiršanas
Bouygues Télécom
brīdī — 2002. gada 3. decembrī —
Orange
un
SFR
vēl nebija uzsākušas
UMTS
pakalpojumu sniegšanu un līdz ar to — savu licenču izmantošanu, un tas bija noticis no to gribas neatkarīgu iemeslu dēļ, proti, ar
UMTS
tehnoloģiju saistītu problēmu un šīs tehnoloģijas attīstībai nelabvēlīgas ekonomiskās situācijas dēļ. Līdz ar to
Orange
un
SFR
piešķirto licenču ekonomiskā vērtība tikai to agrākas piešķiršanas dēļ nevarēja būt augstāka par
Bouygues Télécom
piešķirtās licences vērtību.
Turklāt Pirmās instances tiesa pārsūdzētā sprieduma 119.–121. punktā tāpat ir noraidījusi pašreizējo apelācijas sūdzības iesniedzēju argumentus par to, ka licenču agrākā piešķiršana
Orange
un
SFR
ir piešķīrusi tām priekšrocības attiecībā uz vietu rezervēšanu, preču zīmes tēlu un tirgus daļu iegūšanu, un apelācijas sūdzības iesniedzējas šīs apelācijas tiesvedības ietvaros šo vērtējumu nav apstrīdējušas.
Līdz ar to tas, ka licences trijiem attiecīgajiem operatoriem tika piešķirtas dažādos datumos, neļauj konstatēt, ka licences piešķiršanas
Bouygues Télécom
brīdī, ņemot vērā Direktīvas 97/13 mērķi, proti, nodrošināt operatoru piekļuvi
UMTS
tirgum ar vienādiem nosacījumiem, tie atradās atšķirīgā situācijā.
Līdz ar to Pirmās instances tiesa, nospriežot, ka trīs attiecīgie operatori bija vienādā situācijā, nav pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā.
Attiecībā uz apgalvoto piešķiršanas kritēriju neaizskaramības principu ir jānorāda, ka, pirmkārt, pretēji apelācijas sūdzības iesniedzēju apgalvotajam Tiesa sava 2000. gada 7. decembra sprieduma lietā
C-324/98
Telaustria
un
Telefonadress
(
Recueil
, I-10745. lpp.
) 60. punktā ir vienīgi apstiprinājusi, ka līgumslēdzējām iestādēm ir jāievēro nediskriminācijas princips pat tad, ja tās noslēdz tādus līgumus, uz kuriem neattiecas Padomes Direktīva 93/38/EEK, ar ko koordinē līgumu [slēgšanas tiesību] piešķiršanas procedūras, kuras piemēro subjekti, kas darbojas ūdensapgādes, enerģētikas, transporta un telekomunikāciju nozarē (
OV L 199, 84. lpp.
), nekādā veidā nekonstatējot šāda neaizskaramības principa pastāvēšanu.
Otrkārt, kā savu secinājumu 192. punktā norādījusi ģenerāladvokāte, no Direktīvas 97/13 11. panta 2. punkta izriet, ka, nosakot maksas apmēru, ir jāņem vērā nepieciešamība veicināt jaunu pakalpojumu attīstību un konkurenci. Šajā lietā nav ticis apstrīdēts, ka, ja Francijas iestādes nebūtu veikušas
UMTS
maksas izlīdzināšanas pasākumu, tām būtu radies nopietns risks, ka
Orange
un
SFR
atsauks savus pieteikumus. Līdz ar to tieši ar šādu mērķi nodrošināt konkurenci tika izmainīta maksa, kas bija jāmaksā šīm divām iepriekš minētajām sabiedrībām, kurām pirmajām tika piešķirta licence, lai izlīdzinātu to ar
Bouygues Télécom
maksājamo summu.
Visbeidzot, nav pamatots arī arguments par to, ka Pirmās instances tiesa ir pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā, uzskatot, ka ar Direktīvu 97/13 ir ieviests izņēmums no EKL 87. panta 1. punkta, kas papildina šī panta 2. punktā izsmeļoši uzskaitītos izņēmumus.
Kā savu secinājumu 196. punktā norādījusi ģenerāladvokāte, ir jāatgādina, ka EKL 87. panta 2. punktā ir paredzēti izņēmumi no noteikuma par valsts atbalsta nesaderību ar Līgumu.
Tādējādi saskaņā it īpaši ar Direktīvu 97/13 secinot, ka
Orange
un
SFR
maksājamās summas izlīdzināšana ar
Bouygues Télécom
maksājamo summu nav valsts atbalsts, Pirmās instances tiesa nevarēja paplašināt EKL 87. panta 2. punkta saturu, jo šī tiesību norma attiecas tikai uz valsts atbalsta pasākumiem.
Tā kā neviena no ceturtā apelācijas sūdzības pamata trijām daļām nav atbalstāma, šis apelācijas sūdzības pamats ir noraidāms.
Par trešo apelācijas sūdzības pamatu saistībā ar faktu juridiskajā kvalifikācijā pieļautajām kļūdām
Trešais apelācijas sūdzības iesniedzēju izvirzītais pamats par kļūdām, ko Pirmās instances tiesa esot pieļāvusi faktu juridiskajā kvalifikācijā, arī sastāv no trim daļām.
Francijas Republika un
SFR
vispirms apšauba šī pamata pieņemamību, jo tā mērķis katrā no tā attiecīgajām daļām esot apstrīdēt Pirmās instances tiesas veikto faktu novērtējumu.
Par trešā apelācijas sūdzības pamata pirmo daļu
— Lietas dalībnieku argumenti
Ar trešā apelācijas sūdzības pamata pirmo daļu apelācijas sūdzības iesniedzējas norāda, ka, atzīstot abas vienu pēc otras sekojošās
UMTS
licenču piešķiršanas procedūras par vienu vienotu procedūru, Pirmās instances tiesa esot pieļāvusi kļūdu faktu juridiskajā kvalifikācijā. It īpaši saskaņā ar Direktīvas 97/13 11. pantu Pirmās instances tiesai bija vienīgi jāpārbauda procedūras materiālie organizācijas noteikumi un līdz ar to — jāsecina, ka runa tomēr ir par divām dažādām procedūrām. Tādējādi, tieši pamatojoties uz šo kļūdu, Pirmās instances tiesa kļūdaini izdarīja secinājumu par diskriminācijas neesamību, uzskatot, ka trīs sabiedrību, kurām tika piešķirtas šīs licences, situācija ir līdzīga, lai gan patiesībā tā bija atšķirīga.
Komisija kā galveno argumentu, bet Francijas Republika,
SFR
un
Orange
— pakārtoti — norāda, ka Pirmās instances tiesa bija tiesīga secināt, ka
UMTS
licenču piešķiršanas procedūra patiesībā bija viena vienota procedūra. Šajā sakarā Francijas Republika,
SFR
un
Orange
norāda, ka atsaukšanās uz Direktīvas 97/13 11. pantu šajā lietā nav pamatota.
Katrā ziņā Komisija uzskata, ka šī daļa ir neefektīva, jo tam, vai tikusi īstenota viena vienota procedūra, nebija izšķirošas nozīmes, lai Pirmās instances tiesa varētu novērtēt, vai ir ticis ievērots vienlīdzīgas attieksmes princips, jo tā ir ņēmusi vērā ne vien uzaicinājuma iesniegt pieteikumus organizatoriskos nosacījumus, bet arī tā rezultātus. Komisija arī apgalvo, ka nediskriminācijas principa piemērošanas ietvaros abi uzaicinājumi iesniegt pieteikumus ir uzskatāmi par vienu vienotu procedūru.
SFR
uzskata, ka Pirmās instances tiesa pareizi ir interpretējusi vienlīdzīgas attieksmes principu, ņemot vērā topošo
UMTS
tirgu un nospriežot, ka neviens no attiecīgajiem operatoriem vēl nebija uzsācis savu darbību šajā tirgū.
Visbeidzot, Komisija norāda, ka jaunās licenču piešķiršanas procedūras ietvaros
UMTS
licences ar identiskiem nosacījumiem tiktu piešķirtas tiem pašiem operatoriem.
— Tiesas vērtējums
Ir jāatgādina, ka no EKL 225. panta un Tiesas Statūtu 58. panta pirmās daļas izriet, ka apelācijas sūdzība ir iesniedzama tikai par tiesību jautājumiem. Tādējādi tikai Pirmās instances tiesa ir tiesīga konstatēt faktus, izņemot gadījumu, kad fakti konstatēti neprecīzi šai tiesai iesniegto lietas materiālu dēļ, un veikt šo faktu vērtējumu. Faktu novērtējums, izņemot gadījumu par Pirmās instances tiesai iesniegto pierādījumu sagrozīšanu, nav tiesību jautājums, pār kuru Tiesa veic kontroli (1994. gada 2. marta spriedums lietā
C-53/92 P
Hilti
/Komisija,
Recueil
, I-667. lpp.
, 42. punkts; spriedums apvienotajās lietās no
C-280/99 P līdz C-282/99 P
Moccia Irme
u.c./Komisija,
Recueil
, I-4717. lpp.
, 78. punkts, un spriedums lietā
C-362/05 P
Wunenburger
/Komisija, Krājums, I-4333. lpp.
, 66. punkts).
Šajā gadījumā ir jāatzīmē, ka Pirmās instances tiesa, izdarot secinājumu par procedūras vienoto raksturu, pretēji apelācijas sūdzības iesniedzēju apgalvotajam nav piemērojusi Direktīvas 97/13 11. pantu, kurā turklāt nav ietverts neviens juridisks kritērijs, kas palīdzētu izvērtēt, vai ir bijusi viena vienota licenču piešķiršanas procedūra vai arī tā ir ietvērusi vairākas vienu otrai sekojošas stadijas. Pirmkārt, Pirmās instances tiesa pārsūdzētā sprieduma 11. punktā ir vienīgi konstatējusi, ka licenču piešķiršanas procedūras mērķis bija četru licenču piešķiršana, un, otrkārt, pārsūdzētā sprieduma 12., 14. un 15. punktā ir konstatējusi, ka, tā kā Francijas iestādes nebija sasniegušas savu sākotnēji izvirzīto mērķi, kas bija šo četru licenču piešķiršana, tās organizēja “papildu piedāvājumu iesniegšanas kārtu”.
Tieši novērtējot šos apstākļus, Pirmās instances tiesa pārsūdzētā sprieduma 134. punktā ir secinājusi, ka “Francijas iestāžu 2000. gada jūlijā uzsāktā
UMTS
licenču piešķiršanas procedūra neatkarīgi no tās materiālajiem organizācijas noteikumiem faktiski bija viena vienota procedūra”.
Šādos apstākļos jautājums par to, vai šīs iestādes bija organizējušas vienu vienīgu vai arī divas procedūras, ir ar Pirmās instances tiesas veikto faktu novērtējumu saistīts jautājums, nevis tiesību jautājums, kas saistīts ar šo faktu juridisko novērtējumu attiecībā pret Direktīvas 97/13 11. pantu, kā to apgalvo apelācijas sūdzības iesniedzējas.
Tā kā apelācijas sūdzības iesniedzējas nav apgalvojušas, ka Pirmās instances tiesa ir sagrozījusi tai iesniegtos faktus vai pierādījumus, trešā apelācijas sūdzības pamata pirmā daļa līdz ar to ir atzīstama par nepieņemamu.
Par trešā apelācijas sūdzības pamata otro daļu
— Lietas dalībnieku argumenti
Trešā apelācijas sūdzības pamata otrajā daļā apelācijas sūdzības iesniedzējas norāda, ka Pirmās instances tiesa esot pieļāvusi kļūdu faktu juridiskajā kvalifikācijā, uzskatot, ka attiecīgie parādi, no kuru piedziņas bija atteikusies Francija, nebija droši zināmi.
Šajā sakarā apelācijas sūdzības iesniedzējas, pirmkārt, norāda, ka
UMTS
licences
Orange
un
SFR
tika izsniegtas saskaņā ar diviem 2001. gada 18. jūlijā pieņemtiem lēmumiem, t.i., pēc termiņa, kurā var tikt īstenota iespēja atsaukt savu pieteikumu, beigām, jo šis termiņš bija beidzies . Otrkārt, apelācijas sūdzības iesniedzējas apgalvo, ka vienīgi tas, ka operatoriem ir iespēja atteikties no to licences, nedod pamatu secināt, ka attiecīgās parādsummas nebija droši zināmas, ņemot vērā, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru prasījums ir nenoteikts tikai tad, ja tā esamība ir atkarīga no nākotnē paredzama vai iespējama notikuma iestāšanās vai suspensīva nosacījuma īstenošanās.
Komisija, Francijas Republika,
SFR
un
Orange
savukārt uzskata, ka attiecīgās parādsummas nebija droši zināmas.
Apelācijas sūdzības iesniedzējas it īpaši norāda, ka, nepastāvot ministra 2001. gada 22. februāra vēstulēs ietvertajam apstiprinājumam par to, ka pret
Orange
un
SFR
tiks nodrošināta vienlīdzīga attieksme, šīs sabiedrības, visticamāk, būtu atsaukušas savus pieteikumus, jo šajā datumā vēl nebija beidzies termiņš to pieteikumu atsaukšanai. Komisija turklāt uzskata, ka pirms licenču piešķiršanas minētajām sabiedrībām saskaņā ar lēmumiem vēl nebija radušās tiesības uz šo parādsummu piedziņu.
Orange
piebilst, ka attiecībā uz atļaujām publiska tīkla izmantošanai pieteikumu atsaukšanas iespēja pastāvēja arī pēc 2001. gada 31. maija, jo licenču saņēmēji varēja jebkurā brīdī atteikties no tām un līdz ar to — pārtraukt ar tām saistītās maksas maksāšanu.
Komisija, Francijas Republika un
Orange
katrā ziņā uzskata, ka šī trešā apelācijas sūdzības pamata otrā daļa ir neefektīva tiktāl, ciktāl tā ir vērsta pret tādu pārsūdzētajā spriedumā ietvertu motīvu, kuram ir vienīgi pakārtots raksturs, jo Pirmās instances tiesa savu vērtējumu, saskaņā ar kuru atteikšanās no attiecīgo parādu piedziņas nav valsts atbalsts, ir balstījusi arī uz izņēmumu, kas izriet no sistēmas vispārējās uzbūves.
— Tiesas vērtējums
Ir jāatceras, ka iebildumi, kas vērsti pret Pirmās instances tiesas nolēmumā iekļautu papildu argumentu, nevar būt pamats šī nolēmuma atcelšanai un tie līdz ar to ir neefektīvi (skat. it īpaši 2005. gada 28. jūnija spriedumu apvienotajās lietās
C-189/02 P, C-202/02 P, no C-205/02 P līdz C-208/02 P un C-213/02 P
Dansk Rørindustri
u.c./Komisija, Krājums, I-5425. lpp.
, 148. punkts un tajā minētā judikatūra).
Pirmkārt, kā savu secinājumu 131. punktā norādījusi ģenerāladvokāte, kaut arī Pirmās instances tiesa pārsūdzētā sprieduma 106. punktā ir atzinusi, ka Francijas iestādes šajā lietā bija atteikušās no ievērojamas valsts līdzekļu daļas, tai pat laikā precizējot, ka šo valsts līdzekļu apmērs nav droši zināms, Pirmās instances tiesa pārsūdzētā sprieduma 111. punktā ir nospriedusi, ka “ar to, ka valsts varētu būt atteikusies no līdzekļiem un no tā varētu būt radusies priekšrocība maksas samazinājuma saņēmējiem, nepietiek, lai raksturotu tāda valsts atbalsta esamību, kas būtu nesaderīgs ar kopējo tirgu, ņemot vērā Kopienu telekomunikāciju tiesību īpašības, ievērojot kopējās tiesības valsts atbalsta jomā. Šeit apstrīdētā parāda atlaišana faktiski bija nenovēršama sistēmas vispārējās uzbūves dēļ, papildus [tam] faktam, ka šis parāds nebija droši zināms”.
Otrkārt, ir jāatgādina, ka šī sprieduma 87.–95. punktā minēto iemeslu dēļ apelācijas sūdzības iesniedzēju izvirzītais pamats, kas vērsts pret pārsūdzētā sprieduma motīviem un attiecas uz pamatojumu saistībā ar sistēmas raksturu, kā arī sistēmas uzbūvi saistībā ar atteikšanos no valsts līdzekļiem, nav pamatots.
Šajos apstākļos, pat pieņemot, ka apelācijas sūdzības iesniedzēju argumenti par to, ka Pirmās instances tiesa, atzīdama attiecīgos prasījumus par nenoteiktiem, esot pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā, ir pieņemami un pamatoti, ir jākonstatē, ka šāda kļūda, pieņemot, ka tā ir pierādīta, katrā ziņā nevar atspēkot secinājumu, pie kura Pirmās instances tiesa nonākusi pārsūdzētā sprieduma 111. punktā.
Līdz ar to trešā apelācijas sūdzības pamata otrā daļa ir jānoraida kā neefektīva.
Par trešā apelācijas sūdzības pamata trešo daļu
— Lietas dalībnieku argumenti
Trešā apelācijas sūdzības pamata trešajā daļā apelācijas sūdzības iesniedzējas norāda, ka Pirmās instances tiesa esot sagrozījusi ministrijas 2001. gada 22. februāra vēstuļu saturu, nospriezdama, ka šīs vēstules ietver solījumu par “vienlīdzīgas attieksmes” nodrošināšanu attiecībā pret citiem operatoriem, lai gan patiesībā šī garantija attiecās tikai uz “taisnīgu attieksmi”. Ministra apņemšanās nodrošināt taisnīgu attieksmi nenozīmē maksas, kas jāmaksā pirmajām divām sabiedrībām, kurām tikušas piešķirtas
UMTS
licences, pielīdzināšanu ar atpakaļejošu spēku maksai, kas jāmaksā saistībā ar vēlāk piešķirto licenci. Šāda attiecīgo vēstuļu sagrozīšana var būt pamats visa Pirmās instances tiesas sprieduma spēkā neesamībai.
Komisija uzskata, ka šis arguments ir nepieņemams, jo jautājums par jēdzienu “taisnīgums” un “vienlīdzība” semantisko līdzvērtīgumu ir uzskatāms par jaunu argumentu. Arī
Orange
uzskata, ka šis arguments ir nepieņemams, jo ar to tiek apstrīdēts Pirmās instances tiesas veiktais faktu novērtējums.
Komisija, tāpat kā pakārtoti norādījusi arī
Orange
, uzskata, ka šī trešā apelācijas sūdzības pamata daļa katrā ziņā ir neefektīva, jo ministra solījumi nav būtiski ietekmējuši Pirmās instances tiesas izdarītos secinājumus un vērtējumu.
Pakārtoti Komisija uzskata, ka apelācijas sūdzības iesniedzējas nav varējušas atspēkot Pirmās instances tiesas secinājumus par to, ka pirmās divas sabiedrības, kurām sākotnēji tika piešķirtas licences, patiesībā nav guvušas priekšrocības. Francijas Republika un
SFR
savukārt apgalvo, ka Pirmās instances tiesa nav sagrozījusi iepriekš minēto vēstuļu saturu.
— Tiesas vērtējums
Kā norādījušas Komisija un
Orange
, arī šī trešā apelācijas sūdzības pamata daļa ir neefektīva.
No pārsūdzētā sprieduma 153. un 154. punkta nepārprotami izriet, ka Pirmās instances tiesa savu vērtējumu par Francijas iestāžu nepieciešamību samazināt
SFR
un
Orange
maksājamās summas apmēru ir pamatojusi ar vienlīdzīgas attieksmes principu, kā tas paredzēts Direktīvā 97/13.
Citiem vārdiem sakot, Pirmās instances tiesa nekādā ziņā nav uzskatījusi, ka maksas izlīdzināšanas pasākuma pamatā bija apņemšanās nodrošināt “taisnīgu attieksmi”, ko Francijas iestādes bija garantējušas ministra 2001. gada 22. februāra vēstulēs.
Līdz ar to, pat pieņemot, ka apelācijas sūdzības iesniedzēju arguments par to, ka Pirmās instances tiesa ir acīmredzami sagrozījusi šo vēstuļu saturu attiecībā uz šo apņemšanos, ir pieņemams un pamatots, šāda sagrozīšana tomēr nekādā veidā neietekmē pārsūdzētā sprieduma pamatotību.
Tādējādi, ņemot vērā šī sprieduma 148. punktā minēto judikatūru, šī trešā apelācijas sūdzības pamata daļa ir noraidāma.
Tā kā neviens no apelācijas sūdzības iesniedzēju to apelācijas sūdzības atbalstam izvirzītajiem četriem pamatiem nav ticis atbalstīts, apelācijas sūdzība ir noraidāma kā daļēji nepieņemama un daļēji nepamatota.
Par tiesāšanās izdevumiem
Atbilstoši Reglamenta 69. panta 2. punktam, kas piemērojams apelācijas tiesvedībā, pamatojoties uz Reglamenta 118. pantu, lietas dalībniekam, kuram spriedums ir nelabvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram spriedums ir labvēlīgs.
Tā kā Komisija,
Orange
un
SFR
ir prasījušas piespriest apelācijas sūdzības iesniedzējām atlīdzināt tiesāšanās izdevumus un tā kā tām spriedums ir nelabvēlīgs, tām jāpiespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
Atbilstoši Reglamenta 69. panta 4. punktam, kas piemērojams apelācijas tiesvedībā, pamatojoties uz Reglamenta 118. pantu, dalībvalstis, kas iestājušās lietā, sedz savus tiesāšanās izdevumus pašas. Līdz ar to Francijas Republika sedz savus tiesāšanās izdevumus pati.

Ar šādu pamatojumu Tiesa (pirmā palāta) nospriež:

1)
apelācijas sūdzību noraidīt;

2)
Bouygues SA
un
Bouygues Télécom SA
atlīdzina tiesāšanās izdevumus;

3)
Francijas Republika sedz savus tiesāšanās izdevumus pati.

[Paraksti]
(
*1
)	Tiesvedības valoda — franču.