CELEX: 62008CJ0338
Eelotsusetaotlus
Direktiiv 90/435/EMÜ
Kinnipeetava maksu mõiste
5% maksu kohaldamine dividendide väljamaksmisel ja kahepoolse lepingu alusel Madalmaade emaettevõtja Itaalia tütarettevõtja "lõpparvestusena tekkiva lisamaksu tagasimaksmine"

Eelotsusetaotlused puudutavad nõukogu 23. juuli 1990. aasta direktiivi 90/435/EMÜ eri liikmesriikide emaettevõtjate ja tütarettevõtjate
suhtes kohaldatava ühise maksustamissüsteemi kohta (EÜT L 225, lk 6; ELT eriväljaanne 09/01, lk 147) põhikohtuasjade asjaolude
toimumise ajal kehtinud redaktsioonis (edaspidi „direktiiv”) artikli 5 lõike 1 ja artikli 7 lõike 2 tõlgendamist.
Taotlused esitati kahes vaidluses, milles Itaalia maksuhalduri vastaspoolteks on ühes vaidluses P. Ferrero e C. SpA (edaspidi
„Ferrero”) ja teises vaidluses General Beverage Europe BV (edaspidi „GBE”); vaidlused puudutavad Itaalia maksuameti poolt
tehtud maksu kinnipidamisi rahalistelt tehingutelt, mida vaadeldi dividendide väljamaksmisena. Esimene vaidlus puudutab maksu
kinnipidamisi dividendide väljamaksmisel ja Ferrero poolt „lõpparvestusena tekkiva lisamaksu” tagasimaksmist tema Madalmaade
emaettevõtjale Ferrero International BV (edaspidi „Ferrero International”). Teine vaidlus puudutab maksu kinnipidamisi dividendide
väljamaksmisel ja „lõpparvestusena tekkiva lisamaksu” tagasimaksmist GBE‑le tema Itaalia tütarettevõtja Martini e Rossi SpA
(edaspidi „Martini”) poolt.

Õiguslik raamistik

Liidu õigus
Direktiivi põhjenduses 3 on märgitud:
„[E]ri liikmesriikide ema- ja tütarettevõtjate vahelisi suhteid reguleerivas maksukorralduses on liikmesriigiti märkimisväärseid
erinevusi ning kohaldatavad sätted on üldiselt ebasoodsamad kui need, mida kohaldatakse ühe ja sama liikmesriigi ema- ja tütarettevõtjate
suhtes; seetõttu on eri liikmesriikide äriühingute vaheline koostöö ebasoodsamas olukorras võrreldes ühe ja sama liikmesriigi
äriühingute vahelise koostööga; niisugune ebasoodus olukord tuleb kõrvaldada, kehtestades äriühingute grupeerimist lihtsustava
üldsüsteemi”.
Direktiivi artikli 1 lõikes 1 fikseeritakse direktiivi kohaldamisala järgmises sõnastuses:
„Iga liikmesriik kohaldab käesolevat direktiivi:
–        kasumi suhtes, mida nimetatud liikmesriigi äriühingud saavad teistes liikmesriikides asuvatelt tütarettevõtjatelt,
–        kasumi suhtes, mida nimetatud liikmesriigi äriühingud maksavad tütarettevõtjana teistes liikmesriikides asuvatele äriühingutele.”
Direktiivi artikli 3 lõikes 1 määratletakse emaettevõtja ja tütarettevõtja mõisted järgmiselt:
„Käesolevas direktiivis:
a)       loetakse emaettevõtjaks liikmesriigi mis tahes ühingut, mis vastab artiklis 2 sätestatud tingimustele ning millel on vähemalt
25%‑line osalus teise liikmesriigi samadele tingimustele vastava äriühingu kapitalis;
b)       loetakse tütarettevõtjaks äriühingut, mille kapitalis sisaldub punktis a nimetatud osalus.”
Direktiivi artikli 5 lõikes 1 sätestatakse kinnipeetava maksu keelu põhimõte järgmises sõnastuses:
„Tütarettevõtja poolt viimase kapitalis vähemalt 25%‑list osalust omavale emaettevõtjale jaotatav kasum on [kinnipeetavast]
maksust vabastatud.” [Tsitaati on parandatud Euroopa Kohtus, kuna direktiivi eestikeelne tõlge on ebatäpne.]
Direktiivi artikli 7 lõikes 2 on aga täpsustatud:
„Käesolev direktiiv ei mõjuta siseriiklike või lepingupõhiste eeskirjade kohaldamist dividendide majandusliku topeltmaksustamise
kaotamiseks või selle vähendamiseks, eriti nende sätete kohaldamist, mis käsitlevad dividendide saajate maksu ümberarvutust”.

Siseriiklik õigus
Itaalia õigusnormid, mis kehtisid põhikohtuasja asjaolude asetleidmise ajal, sätestasid, et dividende saav Itaalia äriühing
võib teha maksu ümberarvutuse 9/16 ulatuses väljamakstud dividendide summast. Arvestades, et Itaalias kehtiv ettevõtte tulumaksu
määr oli 36%, võis dividende saav äriühing teha maksu ümberarvutuse dividende väljamaksnud äriühingu tasutud maksusumma ulatuses.
Itaalia seadusandja oli samuti ette näinud, et teatud juhtudel kohaldatakse dividende väljamaksvate äriühingute ettevõtte
tulumaksule „lõpparvestusena tekkivat lisamaksu” (edaspidi „lisamaks”). Ettevõtte tulumaksu reguleeriv ainus õigusakt, mis
on heaks kiidetud Vabariigi Presidendi 22. detsembri 1986. aasta dekreediga nr 917 (
GURI
nr 302, 31.12.1986), sätestas põhikohtuasja asjaolude asetleidmisel kehtinud redaktsioonis, et maksu suurendamist kohaldati
juhul, kui väljamakstud dividendide summa ületas 64% tütarettevõtja deklareeritud tulust ja lisamaksu määr oli 9/16 vahest.

Itaalia Vabariigi ja Madalmaade Kuningriigi vahel sõlmitud kahepoolne leping
Itaalia Vabariigi ja Madalmaade Kuningriigi vahel Haagis 8. mail 1990 sõlmitud tulu- ja kapitalimaksuga topeltmaksustamise
ning maksudest kõrvalehoidmise vältimise lepingu, koos lisaprotokolliga, (edaspidi „kahepoolne leping”) artikli 10 lõikes 1
on sätestatud põhimõte, et dividende maksustatakse neid saava äriühingu riigis.
Erandina sellest üldreeglist lubab kahepoolse lepingu artikli 10 lõike 2 punkti a alapunkt i dividende maksustada neid väljamaksva
äriühingu riigis järgmistel tingimustel:
„Dividende võib maksustada vastavalt kehtivatele õigusnormidele ka riigis, kus dividende väljamaksev äriühing on resident,
kuid kui dividende saav isik on dividendide tegelik tulusaaja, ei või kehtestatud maks ületada:
a)      (i) 5% dividendide brutosummast, kui dividendide tegelik tulusaaja on äriühing, kellele 12 kuud enne dividende maksmise otsuse
vastuvõtmist on kuulunud vähemalt 50% dividende väljamaksva äriühingu hääleõiguslikest aktsiatest.”
Kahepoolse lepingu artikli 10 lõikes 3 on Madalmaade äriühingule ette nähtud võimalus nõuda käesoleva kohtuotsuse punktis 9
kirjeldatud lisamaksu tagastamist järgmistel tingimustel:
„Isikul, kes on Madalmaade resident ja kes saab dividende Itaalia residendist äriühingult, on õigus tagasi nõuda selle äriühingu
poolt tasumisele kuuluv dividendidega seotud [lisamaks], kuid arvestades lõikes 2 ette nähtud mahaarvamisi. Tagasimaksmise
nõue tuleb esitada Itaalia õigusnormides ette nähtud tähtaja jooksul sama äriühingu kaudu, kes selles olukorras tegutseb oma
nimel ja Madalmaade äriühingu arvel.
Seda sätet kohaldatakse dividendele, mille väljamaksmise otsus on vastu võetud alates käesoleva lepingu jõustumise päevast.
Dividende väljamaksev äriühing võib eespool nimetatud summa maksta Madalmaade residendile üheaegselt talle makstavate dividendidega
ja teha sellele väljamaksele järgnevas esimeses tuludeklaratsioonis tema poolt tasumisele kuuluvast maksusummast vastava mahaarvamise.
[…]”
Kahepoolse lepingu artikli 10 lõike 5 punktides a ja b on täpsustatud:
„a)      Käesolevas artiklis kasutatud mõiste „dividendid” tähendab aktsiatest saadavat tulu […]
b)      Samuti loetakse Itaalia residendist äriühingu makstud dividendideks selle äriühingu dividendidega seotud ja lõikes 3 viidatud
[lisamaksu] tagasimakse brutosumma.”
Kahepoolse lepingu artikli 24 lõikes 3 on ka sätestatud:
„3.      Samuti lubavad Madalmaad mahaarvamist nii arvutatud Madalmaades tasumisele kuuluvast maksust nende tuluelementide osas, mida
maksustatakse vastavalt käesoleva lepingu artikli 10 lõikele 2 […] Itaalias, kui need elemendid kuuluvad lõikes 1 viidatud
maksubaasi. Mahaarvatav summa vastab nende tuluelementide pealt Itaalias tasutud maksusummale, kuid see ei ületa summat, mille
mahaarvamise õigus tekiks siis, kui sellesse maksubaasi lisatud need tuluelemendid oleksid ainsad tuluelemendid, mis on topeltmaksustamise
vältimiseks vastuvõetud Madalmaade õigusnormide kohaselt Madalmaade maksust vabastatud.”

Põhikohtuasjad ja eelotsuse küsimused
Ferrero ja Martini, kelle kapitalis kuulub 100% osalus nende emaettevõtjatele, st Ferrero Internationalile ja GBE‑le, maksid
vastavalt esimene 1997. aastal ja teine 1998. aastal emaettevõtjatele dividende ning „maksid tagasi” lisamaksu vastavalt kahepoolse
lepingu artikli 10 lõikele 3.
Itaalia maksuhaldur pidas nendelt neljalt ülekandelt kinni maksu määraga 5% vastavalt kahepoolse lepingu artikli 10 lõike 2
punkti a alapunktile i. Ferrero International ja GBE nõudsid seejärel mõlemad kinnipeetud maksu tagasimaksmist. Kuna kõnealune
maksuhaldur tegi maksu tagasimaksmisest keeldumise otsused, esitasid põhikohtuasjade hagejad kaebuse vastavalt Commissione
tributaria regionale di Cuneo’le ja Commissione regionale di Torino’le. Lõpuks jõudsid kaks põhikohtuasja Corte suprema di
cassazione’sse, kes leidis esiteks, et selline kinnipeetud maks dividendelt on direktiiviga kooskõlas, ja teiseks, et selle
kinnipeetud maksu kohaldamine lisamaksu tagasimaksele ei ole direktiiviga kooskõlas. Nimetatud kohus saatis need kaks kohtuasja
tagasi lahendamiseks Commissione tributaria regionale di Torino’le.
Eeltoodut arvestades otsustas kohtuasjas C‑338/08 Commissione tributaria regionale di Torino kohtuliku arutamise peatada ja
esitada Euroopa Kohtule järgmised eelotsuse küsimused:
–        „1.   Kas kinnipeetav maks, mida kohaldatakse [lisamaksu] suurendamisele, on kasumilt kinnipeetav maks, mis on direktiivi […] [artikli 5
lõike 1] kohaselt keelatud (käesoleval juhul on tütarettevõtja otsustanud rakendada lepingus sätestatud korda)?
–        2.     Teise võimalusena, kui vastus esimesele küsimusele on jaatav: kas nimetatud direktiivi artikli 7 lõikes 2 sätestatud erand
on kohaldatav?”
Commissione tributaria regionale di Torino otsustas ka kohtuasjas C‑339/08 kohtuliku arutamise peatada ja esitada Euroopa
Kohtule järgmised eelotsuse küsimused:
„1.      Kas kinnipeetav maks, mida kohaldatakse [lisamaksu] suurendamisele, on kasumilt kinnipeetav maks, mis on direktiivi […] artikli 5
kohaselt keelatud?
2.      Kas […] direktiivi artikli 7 lõikes 2 sätestatud kaitseklausel on kohaldatav; eelkõige, kas […] direktiivi […] artikli 7 lõiget
2 tuleb tõlgendada nii, et liikmesriik võib jätta kohaldamata direktiivi artikli 5 lõikes 1 ette nähtud erandi, kui emaettevõtja
asukohariik võimaldab sellele emaettevõtjale kahepoolse lepingu alusel maksu ümberarvutust?”.
Euroopa Kohtu presidendi 16. septembri 2008. aasta määrusega liideti kohtuasjad C‑338/08 ja C‑339/08 kirjaliku ja suulise
menetluse ning kohtuotsuse huvides.

Eelotsuse küsimused
Esiteks tuleb märkida, et eelotsuse küsimuste formuleeringust tuleneb selgelt, et need puudutavad ainult küsimust, kas Euroopa
Liidu õigusega on kooskõlas kahepoolse lepingu alusel Itaalia maksuhalduri poolt 5% maksu kinnipidamine lisamaksu tagasimakselt,
mida Itaalia äriühingud teevad oma Madalmaade emaettevõtjatele.
Need küsimused ei puuduta seega teemat, kas Euroopa Liidu õigusega on kooskõlas kinnipeetav maks, mida kohaldatakse Itaalia
äriühingute poolt nende Madalmaade emaettevõtjatele väljamakstud dividendele, ega ka teemat, kas Euroopa Liidu õigusega on
kooskõlas nendele dividendele kohaldatav maksustamiskord, mis on kehtestatud põhikohtuasjades arutluse all olevas siseriiklikus
õiguses.

Esimene küsimus
Esimeses küsimuses palub eelotsusetaotluse esitanud kohus Euroopa Kohtul sisuliselt selgitada, kas kahepoolse lepingu artikli 10
lõike 2 punkti a alapunkti i alusel Itaalia maksuhalduri poolt 5% maksu kinnipidamine lisamaksu tagasimakselt, mida Itaalia
äriühingud teevad oma Madalmaade emaettevõtjate kasuks selle lepingu artikli 10 lõike 3 alusel, on käsitletav kinnipeetava
maksuna, mille kohaldamine on direktiivi artikli 5 lõike 1 kohaselt keelatud.
Esiteks tuleb meenutada, et eelkõige direktiivi põhjendusest 3 nähtub, et direktiivi eesmärk on üldkohaldatava maksusüsteemi
kehtestamisega kõrvaldada eri liikmesriikide äriühingute vahelise koostöö ebasoodsam olukord võrreldes ühe ja sama liikmesriigi
äriühingute vahelise koostööga ja lihtsustades nii äriühingute grupeerimist ühenduse tasemel. Seega on küsimus selles, kas
direktiivi artikli 5 lõige 1 näeb topeltmaksustamise vältimiseks ette kinnipeetava maksu erandi tütarettevõtja riigi suhtes,
kui kasumit jaotatakse emaettevõtjale, kellele kuulub vähemalt 25% osalus tütarettevõtja kapitalis (vt selle kohta 25. septembri
2003. aasta otsus kohtuasjas C‑58/01: Océ van der Grinten, EKL 2003, lk I‑9809, punkt 45 ja seal viidatud kohtupraktika).
Põhikohtuasjades ei vaidlustata, et asjassepuutuvad Madalmaade äriühingud, st Ferrero International ja GBE, on vastavalt Ferrero
ja Martini emaettevõtjad direktiivi artikli 3 lõike 1 mõttes.
Direktiivi artikli 5 lõikes 1 kasutatud mõiste „kinnipeetav maks” ei tähenda ainult kindlat liiki siseriiklikku maksu (vt
eespool viidatud kohtuotsus Océ van der Grinten, punkt 46). Samuti peab maksu, lõivu või muu kohustusliku makse ühenduse õiguse
seisukohast kvalifitseerima Euroopa Kohus, lähtudes maksu objektiivsetest tunnustest ja sõltumatult siseriiklikus õiguses
sellele antud kvalifikatsioonist (vt eespool viidatud kohtuotsus Océ van der Grinten, punkt 46).
Väljakujunenud kohtupraktikast tuleneb, et kasumilt kinnipeetav maks direktiivi artikli 5 lõike 1 mõttes on iga maks, millega
maksustatakse tulu, mis on saadud liikmesriigis, kus dividende välja makstakse ja mille tasumise kohustus tekib dividendide
või muu väärtpaberitulu väljamaksmisel, kui maksustatavaks summaks on nendelt väärtpaberitelt teenitud tulu ja need väärtpaberid
kuuluvad maksukohustuslasele (vt eespool viidatud kohtuotsus Océ van der Grinten, punkt 47, ja 26. juuni 2008. aasta otsus
kohtuasjas C‑284/06: Burda, EKL 2008, lk I‑4571, punkt 52).
Et kontrollida, kas kohtupraktika poolt seatud teine nõue – st asjassepuutuv maksustatav summa – on täidetud, tuleb uurida,
kas põhikohtuasjades saab maksubaasi, st lisamaksu tagasimakset, millele kohaldati 5% maksumäära, käsitleda kasumi jaotamisena.
Selles suhtes asjaolu, et kahepoolse lepingu artikli 10 lõikes 5 on lisamaksu tagasimakse sõnaselgelt „dividendiks” kvalifitseeritud,
ei saa olla määrava tähtsusega sellele maksule kvalifikatsiooni andmisel liidu õiguse tähenduses.
Samas nõuab see küsimus, et kõigepealt uuritaks lisamaksu enda kvalifikatsiooni.
Selle kohta tuleb märkida, et toimikus olevatest tõenditest ja eriti Itaalia Vabariigi poolt Euroopa Kohtu küsimustele esitatud
vastusest nähtub, et Itaalia seadusandja kehtestas lisamaksu selleks, et vältida olukorda, kus dividende saaval äriühingul
tekib dividendide väljamaksmisel maksu ümberarvutamise õigus maksu osas, mida dividende väljamaksev äriühing mis tahes põhjusel
tasunud ei ole.
Selle süsteemi kohaldamise tulemusel maksustatakse dividende maksva äriühingu kasumit, mida ei ole dividende maksva äriühingu
tasandil üldse maksustatud või on maksustatud väga väiksel määral.
Kuigi siseriiklik kohus peab veel neid erinevaid asjaolusid kontrollima, nähtub, et lisamaks on dividende maksvale äriühingule
kohaldatav täiendav maks, mille eesmärk on vältida, et dividendide maksmisel Itaalia äriühingule saab see äriühing maksu ümberarvutamise
õiguse vaid maksu osas, mida dividende väljamaksev äriühing tasunud ei ole.
Tuleb asuda seisukohale, et seda maksu kohaldatakse ühetaoliselt, olenemata sellest, kas kasumit jaotatakse residendist äriühingule
või mitteresidendist äriühingule, nagu Madalmaade äriühing, kellel ei ole Itaalia õiguses kehtestatud maksu ümberarvutamise
õigust.
Selle kohta võib märkida, et Euroopa Kohtu hinnangul ei ole asutamisvabadusega vastuolus süsteem, mille alusel kohaldatakse
liikmesriigi residendist tütarettevõtja poolt emaettevõtjale jaotatud kasumi maksustamisel sama korrigeerimismehhanismi –
mille eesmärk on vältida maksu ümberarvutamise õiguse tekkimist tasumata maksu osas –, olenemata sellest, kas emaettevõtja
asub samas liikmesriigis või mõnes teises liikmesriigis, kuigi erinevalt residendist emaettevõtjast ei anna tütarettevõtja
asukoha liikmesriik mitteresidendist emaettevõtjale maksu ümberarvutamise õigust (vt selle kohta eespool viidatud kohtuotsus
Burda, punkt 96).
Pealegi ei saa lisamaksu ennast käsitleda kinnipeetava maksuna, mida direktiivi artikli 5 lõige 1 keelab, kuna maksukohustuslaseks
ei ole väärtpaberite omanik vaid dividende maksev äriühing (vt selle kohta eespool viidatud kohtuotsus Burda, punktid 55 ja 56).
Seega, kuigi eelotsusetaotluse esitanud kohus peab veel seda küsimust kontrollima, tuleb lähtuda eeldusest, et lisamaks on
äriühingu kasumi täiendav maks, mille tasumise kohustus on dividende maksval äriühingul ja mis ei ole direktiiviga vastuolus.
Eeltoodust tuleneb, et selle lisamaksu „summa tagasimakset”, millele Madalmaade äriühingul on kahepoolse lepingu artikli 10
lõike 3 alusel õigus, tuleb vaadelda kui maksutulu osalist ülekandmist, mis tuleneb sellest, et Itaalia riik loobub lõplikult
selle sissenõudmisest, et piirata Itaalia tütarettevõtja poolt Madalmaade emaettevõtjale makstud dividendide majanduslikku
topeltmaksustamist, nagu on kokku leppinud lepingu poolteks olevad riigid.
Sellist kvalifikatsiooni toetab ka kahepoolse lepingu artikli 10 lõige 3, milles on ette nähtud, et kui selle rahalise ülekande
teeb otse kasumit jaotav äriühing, võib ta selle summa Itaalia maksuhaldurile tasumisele kuuluvast maksust maha arvata. Nimelt
saab kasumit jaotava äriühingu poolt emaettevõtjale ülekantud summa mahaarvamist Itaalia maksuhaldurile tasumisele kuuluvast
maksust – arvestades lisamaksu korda ennast – selgitada vaid selle mahaarvamise maksualase eripäraga ja seega sellega seotud
tagasimakse õigust kahepoolse lepinguga.
Eelotsusetaotluse esitanud kohus peab siiski neid erinevaid asjaolusid hindama ja kontrollima eriti seda, kas tegelikkuses
ei loobu Itaalia maksuhaldur süstemaatiliselt lisamaksu kujul esinevast maksutulust, kui Itaalia äriühing maksab dividende
Madalmaade äriühingule, eriti siis, kui lisamaksu ei nõua sisse mitte see maksuhaldur, vaid kui Itaalia äriühing kannab sellele
lisamaksule vastava summa otse üle Madalmaade äriühingule. Kui see on nii, võib tõesti olla, et seda ülekannet saab selle
teostamisel vaadelda kasumi jaotamisena.
Sel juhul tuleb asuda seisukohale, et täidetud on käesoleva kohtuotsuse punktis 26 märgitud maksustatava summa tingimus, mida
kontrolliti seoses direktiivi artikli 5 lõike 1 tähenduses jaotatud kasumilt kinnipeetava maksu kvalifitseerimisel. Kui maksu
kinnipeetavaks maksuks kvalifitseerimiseks ja selle kinnipidamiseks, nagu tehti põhikohtuasjades, on täidetud ka kaks ülejäänud
tingimust, millele viidatakse samas punktis ja mis puudutavad vastavalt maksu tasumise kohustuse tekkimiseks vajalikku asjaolu
ja maksukohustuslase kindlaksmääramist, siis võib järeldada, et see maks peeti kinni kui kasumilt kinnipeetav maks direktiivi
artikli 5 lõike 1 tähenduses.
Arvestades neid eespool mainitud kontrollimist vajavaid erinevaid asjaolusid, asub Euroopa Kohus seisukohale, et lisamaksu
tagasimakse põhikohtuasjades vastab Itaalia maksuhalduri maksutulu ülekandmisele Madalmaade äriühingule ja seega ei saa seda
käsitleda väärtpaberituluna (vt analoogia alusel eespool viidatud kohtuotsus Océ van der Grinten, punkt 56).
Sel juhul ei ole põhikohtuasjas käsitletav maksustatav summa, millelt maksu kinni peeti, väärtpaberitulu, ning selle tuvastamisest
piisab, et edasi tuvastada, et kui kinnipeetavat maksu kohaldatakse lisamaksu tagasimaksele, ei ole see maks käsitletav jaotatud
kasumilt kinnipeetava maksuna, mis põhimõtteliselt on direktiivi artikli 5 lõike 1 kohaselt keelatud.
Arvestades eespool toodut, tuleb esimesele küsimusele vastata, et kuigi eelotsusetaotluse esitanud kohus peab veel kontrollima
vastavalt käesoleva kohtuotsuse punktis 38 antud juhtnööridele põhikohtuasjades Itaalia äriühingu poolt Madalmaade äriühingule
„lõpparvestusena tekkiva lisamaksu tagasimaksmise” olemust, arvestades kahepoolse lepingu artikli 10 lõiget 3, tuleb asuda
seisukohale, et kui kinnipeetavat maksu kohaldatakse nimetatud tagasimaksele, ei ole maksu kinnipidamine, nagu seda käsitletakse
põhikohtuasjades, jaotatud kasumilt kinnipeetud maks, mis on direktiivi artikli 5 lõike 1 kohaselt üldjuhul keelatud. Samas
kui eelotsusetaotluse esitanud kohus leiab, et nimetatud lisamaksu „tagasimakse” ei ole olemuselt maks, on selline maksu kinnipidamine,
nagu käsitletakse põhikohtuasjades, jaotatud kasumilt kinnipeetud maks, mis on direktiivi artikli 5 lõike 1 kohaselt põhimõtteliselt
keelatud.

Teine eelotsuse küsimus
Teises küsimuses palub eelotsusetaotluse esitanud kohus Euroopa Kohtul täpsustada, kas juhul, kui maksu kinnipidamine, nagu
käsitletakse põhikohtuasjades, on käsitletav jaotatud kasumilt kinnipeetud maksuna direktiivi artikli 5 lõike 1 tähenduses,
kuulub see siiski ka nimetatud direktiivi artikli 7 lõike 2 kohaldamisalasse.
Kui eelotsusetaotluse esitanud kohus lisamaksu tagasimakse olemuse kontrollimisel – eelkõige vastavalt käesoleva kohtuotsuse
punktis 38 antud juhtnööridele – järeldab, et põhikohtuasjades vaadeldava maksu kinnipidamine on käsitletav jaotatud kasumilt
kinnipeetava maksuna direktiivi artikli 5 lõike 1 tähenduses, tuleb kindlaks teha, kas see kuulub nimetatud direktiivi artikli 7
lõike 2 kohaldamisalasse.
Selle kohta tuleb kõigepealt märkida, et kuna tegemist on erandiga direktiivi 90/435 artikli 5 lõikes 1 sätestatud jaotatud
kasumilt kinnipeetava maksu keelu üldreeglist, tuleb direktiivi artikli 7 lõiget 2 kitsalt tõlgendada (vt eespool viidatud
kohtuotsus Océ van der Grinten, punkt 86).
Edasi tuleb märkida, et kuigi kahepoolse lepingu eesmärk – mis nähtub ka selle lepingu pealkirjast – on vältida topeltmaksustamist
tulu- ja kapitalimaksuga, saab selline maksu kinnipidamine, nagu käsitletakse põhikohtuasjades, kuuluda direktiivi artikli 7
lõike 2 kohaldamisalasse ainult siis, kui esiteks kahepoolne leping sisaldab dividendide majandusliku topeltmaksustamise kaotamise
või vähendamise sätteid, ja teiseks, kui see kinnipidamine ei neutraliseeri nende sätete mõju (vt eriti viimase tingimuse
kohta eespool viidatud kohtuotsus Océ van der Grinten, punkt 87), mida tuleb aga hinnata eelotsusetaotluse esitanud kohtul.
Eeltoodut arvestades tuleb teisele küsimusele vastata, et kui eelotsusetaotluse esitanud kohus järeldab, et selline maksu
kinnipidamine, nagu käsitletakse põhikohtuasjades, on käsitletav jaotatud kasumilt kinnipeetud maksuna direktiivi artikli 5
lõike 1 tähenduses, kuulub see maksu kinnipidamine direktiivi artikli 7 lõike 2 kohaldamisalasse ainult juhul, kui esiteks
nimetatud leping sisaldab dividendide majandusliku topeltmaksustamise kaotamise või vähendamise sätteid, ja teiseks, kui see
kinnipidamine ei neutraliseeri nende sätete mõju – mida tuleb hinnata eelotsusetaotluse esitanud kohtul.

Kohtukulud
Kuna põhikohtuasja poolte jaoks on käesolev menetlus eelotsusetaotluse esitanud kohtus poolelioleva asja üks staadium, otsustab
kohtukulude jaotuse siseriiklik kohus. Euroopa Kohtule märkuste esitamisega seotud kulusid, välja arvatud poolte kohtukulud,
ei hüvitata.
Esitatud põhjendustest lähtudes Euroopa Kohus (neljas koda) otsustab:
1.
Kuigi eelotsusetaotluse esitanud kohus peab veel kontrollima vastavalt käesoleva kohtuotsuse punktis 38 antud juhtnööridele
põhikohtuasjades Itaalia äriühingu poolt Madalmaade äriühingule „lõpparvestusena tekkiva lisamaksu tagasimaksmise” olemust,
arvestades Itaalia Vabariigi ja Madalmaade Kuningriigi vahel Haagis 8. mail 1990 sõlmitud tulu- ja kapitalimaksuga topeltmaksustamise
ning maksudest kõrvalehoidmise vältimise lepingu, koos lisaprotokolliga, artikli 10 lõiget 3, tuleb asuda seisukohale, et
kui kinnipeetavat maksu kohaldatakse nimetatud tagasimaksele, ei ole maksu kinnipidamine, nagu seda käsitletakse põhikohtuasjades,
jaotatud kasumilt kinnipeetud maks, mis on nõukogu 23. juuli 1990. aasta direktiivi 90/435/EMÜ eri liikmesriikide emaettevõtjate
ja tütarettevõtjate suhtes kohaldatava ühise maksustamissüsteemi kohta artikli 5 lõike 1 (põhikohtuasjade asjaolude toimumise
ajal kehtinud redaktsioonis) kohaselt keelatud. Samas kui eelotsusetaotluse esitanud kohus leiab siiski, et nimetatud „lõpparvestusena
tekkiva lisamaksu tagasimaksmine” ei ole olemuselt maks, on selline maksu kinnipidamine, nagu käsitletakse põhikohtuasjades,
jaotatud kasumilt kinnipeetud maks, mis on kõnealuse direktiivi 90/435 artikli 5 lõike 1 kohaselt põhimõtteliselt keelatud.
2.
Kui eelotsusetaotluse esitanud kohus järeldab, et selline maksu kinnipidamine, nagu käsitletakse põhikohtuasjades, on käsitletav
jaotatud kasumilt kinnipeetud maksuna direktiivi 90/435 artikli 5 lõike 1 (põhikohtuasjade asjaolude toimumise ajal kehtinud
redaktsioonis) tähenduses, kuulub see kinnipeetud maks direktiivi 90/435 artikli 7 lõike 2 kohaldamisalasse ainult juhul,
kui esiteks nimetatud leping sisaldab dividendide majandusliku topeltmaksustamise kaotamise või vähendamise sätteid, ja teiseks,
kui see kinnipidamine ei neutraliseeri nende sätete mõju – mida tuleb hinnata eelotsusetaotluse esitanud kohtul.
Allkirjad
*
Kohtumenetluse keel: itaalia.