CELEX: 62004CJ0411
Apeliacinis skundas
Konkurencija
Karteliai
Besiūlių plieno vamzdžių rinka
Teisingas bylos nagrinėjimas
Anoniminiai įrodymai
Bauda
Bendradarbiavimas
Vienodas požiūris

Savo apeliaciniu skundu bendrovė
Salzgitter Mannesmann GmbH
, buvusi
Mannesmannröhren‑Werke GmbH
, o prieš tai –
Mannesmannröhren‑Werke AG
(toliau –
Mannesmann
arba apeliantė), prašo panaikinti 2004 m. liepos 8 d. Europos Bendrijų Pirmosios instancijos teismo sprendimą
Mannesmannröhren-Werke prieš Komisiją
(T‑44/00, Rink. p. II‑2223, toliau – skundžiamas sprendimas) tiek, kiek juo atmetamas jos ieškinys dėl 1999 m. gruodžio 8 d.
Komisijos sprendimo 2003/382/EB, susijusio su EB 81 straipsnio taikymo procedūra (byla IV/E‑1/35.860‑B – Besiūliai plieno
vamzdžiai) (OL L 140, 2003, p. 1, toliau – ginčijamas sprendimas), panaikinimo.

Ginčijamas sprendimas

Kartelis
Ginčijamas Europos Bendrijų Komisijos sprendimas yra skirtas aštuonioms besiūlius plieno vamzdžius gaminančioms įmonėms. Keturios
iš šių įmonių yra Europos bendrovės (toliau – Bendrijos gamintojai):
Mannesmann
,
Vallourec SA
(toliau – Vallourec),
Corus UK Ltd
(buvusi
British Steel Ltd
, toliau –
Corus
) ir
Dalmine SpA
(toliau –
Dalmine
). Kitos keturios įmonės, kurioms skirtas ginčijamas sprendimas, yra Japonijos bendrovės (toliau – Japonijos gamintojai):
NKK Corp.
,
Nippon Steel Corp.
,
Kawasaki Steel Corp.
ir
Sumitomo Metal Industrines Ltd
(toliau –
Sumitomo
).
Besiūliai plieno vamzdžiai naudojami naftos ir dujų pramonėje. Jie skirstomi į dvi dideles prekių grupes.
Pirmoji prekių grupė – gręžimo vamzdžiai, paprastai vadinami „
Oil Country Tubular Goods
“, arba „OCTG“. Jie gali būti parduodami nesriegiuoti (nesriegiuoti vamzdžiai) arba sriegiuoti. Sriegiavimas leidžia sujungti
OCTG vamzdžius. Tai gali būti atliekama pagal
American Petroleum Institute
(API) nustatytus standartus (taip sujungti vamzdžiai vadinami „OCTG standartiniai vamzdžiai“) arba taikant specialius, dažniausia
patentuotus, būdus. Antruoju atveju tai daroma srieginiu sujungimu arba „pirmosios klasės“ ar „premium“ jungtimis (šitaip
sujungti vamzdžiai vadinami „OCTG premium vamzdžiais“).
Antrąją prekių grupę sudaro besiūliai plieno vamzdžiai naftai ar dujoms transportuoti („
line pipe
“), kurie skirstomi į standartinius ir į pagamintus specialiems projektams įgyvendinti (toliau – transportavimo vamzdžiai
projektams).
1994 m. lapkričio mėn. Komisija nusprendė atlikti tyrimą dėl su šiais produktais susijusios antikonkurencinės praktikos. Tų
pačių metų gruodžio mėn. ji atliko tyrimą dėl kelių įmonių, tarp kurių buvo ir
Mannesmann
. Nuo 1996 m. rugsėjo mėn. iki 1997 m. gruodžio mėn. Komisija atliko
Vallourec
,
Dalmine
ir
Mannesmann
papildomą tyrimą. 1996 m. rugsėjo 17 d. atliekant tyrimą dėl
Vallourec
,
Vallourec Oil & Gas
prezidentas Verluca pateikė tam tikrus pareiškimus (toliau – Verluca pareiškimai). 1997 m. balandžio mėn. atliekant
Mannesmann
tyrimą, šios įmonės vadovas Becher taip pat pateikė pareiškimus (toliau – Becher pareiškimai).
Tam tikroms įmonėms Komisija, remdamasi 1962 m. vasario 6 d. Tarybos reglamento Nr. 17, pirmojo reglamento, įgyvendinančio
Sutarties (81) ir (82) straipsnius (OL 13, 1962, p. 204), 11 straipsniu, taip pat išsiuntė prašymus pateikti informacijos.
Kadangi
Dalimine
atsisakė pateikti tam tikros prašomos informacijos, jos atžvilgiu Komisija pagal Reglamento Nr. 17 11 straipsnio 5 dalį priėmė
1997 m. spalio 6 d. Sprendimą C(1997) 3036.
Dalmine
Pirmosios instancijos teismui pateikė ieškinį dėl šio sprendimo panaikinimo. 1998 m. birželio 24 d. Pirmosios instancijos
teismo nutartimi
Dalmine prieš Komisiją
(T‑596/97, Rink. p. II‑2383)
Dalmine
pateiktas ieškinys dėl panaikinimo buvo pripažintas akivaizdžiai nepriimtinu.
Mannesmann
taip pat atsisakė pateikti Komisijai dalį prašomos informacijos. Nors 1998 m. gegužės 15 d. pagal Reglamento Nr. 17 11 straipsnio
5 dalį Komisija šios įmonės atžvilgiu priėmė sprendimą C(1998) 1204 (toliau – 1998 m. gegužės 15 d. Sprendimas),
Mannesmann
nepakeitė savo pozicijos. Ji dėl šio sprendimo taip pat pateikė ieškinį Pirmosios instancijos teismui. 2001 m. vasario 20 d.
sprendimu
Mannesmannröhren Werke prieš Komisiją
(T‑112/98, Rink. p. II‑729) Pirmosios instancijos teismas iš dalies panaikino minėtą sprendimą, o likusią ieškinio dalį atmetė.
Atsižvelgdama į Verluca ir Becher pareiškimus ir į kitus įrodymus, Komisija ginčijamame sprendime konstatavo, kad aštuonios
įmonės, kurioms buvo skirtas šis sprendimas, sudarė susitarimą, kurio tikslas – abipusė nacionalinių rinkų apsauga. Remiantis
šiuo susitarimu kiekviena įmonė įsipareigojo kitos susitarimo šalies nacionalinėje rinkoje nepardavinėti standartinių OCTG
vamzdžių ir transportavimo vamzdžių projektams.
Susitarimas buvo sudarytas per susitikimus tarp Bendrijos ir Japonijos gamintojų, žinomų kaip Europos–Japonijos klubas.
Nacionalinės rinkos apsaugos principas buvo vadinamas „Pagrindinėmis taisyklėmis“ („fundamentals“). Komisija taip pat nurodė,
kad Pagrindinių taisyklių iš tikrųjų buvo laikomasi ir dėl šios priežasties susitarimas turėjo konkurenciją ribojantį poveikį
bendrajai rinkai.
Susitarimą sudarė trys dalys: pirmoji – Pagrindinės taisyklės, susijusios su nacionalinių rinkų apsauga (nurodytos 10 punkte),
kurios pagal ginčijamo sprendimo 1 straipsnį yra teisės pažeidimas, antroji – kainų nustatymas viešųjų pirkimų atvejais ir
minimalių kainų nustatymas „specialioms rinkoms“ („special markets“) ir trečioji – kitų pasaulio rinkų, išskyrus Kanados ir
Jungtinių Amerikos Valstijų, pasidalijimas taikant pasidalijimo raktų („sharing keys“) principą.
Pagrindinių taisyklių egzistavimą Komisija grindžia dokumentiniais įrodymais, išvardytais ginčijamo sprendimo 62–67 konstatuojamosiose
dalyse bei 68 konstatuojamojoje dalyje pateikta lentele. Šios lentelės duomenys rodo, kad Japonijoje ir kiekvieno iš keturių
Bendrijos gamintojų namų rinkoje nacionalinio gamintojo dalis bendrame ginčijamo sprendimo adresatų tiekimų kiekyje buvo labai
didelė. Todėl Komisija nusprendė, kad iš esmės susitarimo dalyvės laikėsi įsipareigojimų dėl nacionalinių rinkų apsaugos.
Europos–Japonijos klubo nariai 1993 m. lapkričio 5 d. susitiko Tokijuje aptarti naujo susitarimo dėl rinkų pasidalijimo su
Lotynų Amerikos gamintojais. Šiame susitikime sudaryto susitarimo turinys atsispindi 1997 m. lapkričio 12 d. Komisijai procedūroje
nedalyvaujančio informatoriaus perduotame dokumente, kuriame, be kita ko, kalbama apie „pasidalijimo raktą“ (sharing key)
(toliau – dokumentas „Pasidalijimo raktas“).

Kartelio trukmė
Europos–Japonijos klubas nuo 1977 m. iki 1994 m. susirinkdavo maždaug du kartus per metus.
Vis dėlto Komisija, atsižvelgdama į tai, kad nuo 1977 m. iki 1990 m. galiojo savanoriškų eksporto ribojimų susitarimai, nusprendė,
kad, nustatant baudų dydžius, kartelio pradžia laikytini 1990 metai. Komisijos teigimu, pažeidimas pasibaigė 1995 m. pabaigoje.

Baudos
Nustatydama baudų dydžius, Komisija pripažino pažeidimą labai sunkiu, mat nagrinėjamu susitarimu buvo siekiama apsaugoti nacionalines
rinkas, o tai pakenkė geram vidaus rinkos veikimui. Vis dėlto ji pripažino, kad įmonių, kurioms buvo skirtas sprendimas, besiūlių
plieno vamzdžių pardavimas keturiose susijusiose valstybėse narėse siekė tik maždaug 73 milijonus eurų per metus.
Dėl to Komisija, atsižvelgdama į pažeidimo sunkumą, kiekvienai iš aštuonių įmonių nustatė 10 milijonų eurų baudą. Kadangi
visos šios įmonės buvo didelės, Komisija nusprendė nediferencijuoti nustatytų baudų.
Nusprendusi, kad pažeidimas buvo vidutinės trukmės, Komisija už kiekvienus pažeidimo metus 10 % padidino pagrindinę baudą,
nustatytą kiekvienai nagrinėjamai įmonei atsižvelgiant į pažeidimo sunkumą. Vis dėlto atsižvelgdama į tai, kad plieno vamzdžių
sektorių yra ištikusi ilgalaikė krizė ir kad nuo 1991 m. situacija šiame sektoriuje pablogėjo, Komisija dėl lengvinančių aplinkybių
10 % sumažino minėtas pagrindines baudas.
Galiausia, remdamasi Komisijos sprendimo 96/C 207/04 dėl baudų neskyrimo arba sumažinimo kartelių atvejais (OL C 207, 1996,
p. 4, toliau – pranešimas dėl bendradarbiavimo) D 2 punktu, Komisija 40 % sumažino
Vallourec
paskirtos baudos dydį bei 20 % sumažino
Dalmine
baudą, nes šios įmonės bendradarbiavo su Komisija per administracinę procedūrą.

Ginčijamo sprendimo rezoliucinė dalis
Remiantis ginčijamo sprendimo 1 straipsnio 1 dalimi, aštuonios įmonės, kurioms skirtas šis sprendimas, „pažeidė EB sutarties
81 straipsnio 1 dalies nuostatas, dalyvaudamos <...> susitarime, kuris, be kita ko, numatė nacionalinės besiūlių standartinių
OCTG vamzdžių ir (transportavimo vamzdžių projektams) rinkos apsaugą“.
Ginčijamo sprendimo 1 straipsnio 2 dalyje nurodyta, kad
Mannesmann
,
Vallourec
,
Dalmine
,
Sumitomo
,
Nippon Steel Corp.
,
Kawasaki Steel Corp.
ir
NKK Corp
. pažeidimas truko nuo 1990 iki 1995 metų. Taip pat nustatyta, kad
Corus
pažeidimas truko nuo 1990 m. iki 1994 m. vasario mėnesio.
Kitos reikšmingos ginčijamo sprendimo rezoliucinės dalies nuostatos yra tokios:
„2 straipsnis
1.      Padarydamos 1 straipsnyje nurodytą pažeidimą sutartimis, kurios lėmė OCTG vamzdžių tiekimo (
Corus
) (nuo 1994 m. –
Vallorec
) pasidalijimą, (
Mannesmann
),
Vallourec
<...>, (
Corus
) ir
Dalmine
<...> pažeidė EB sutarties 81 straipsnio 1 dalį.
2.      (
Corus
) pažeidimas truko nuo 1991 m. liepos 24 d. iki 1994 m. vasario mėnesio.
Vallorec
<...> pažeidimas truko nuo 1991 m. liepos 24 d. iki 1999 m. kovo 30 dienos.
Dalmine
<...> atveju pažeidimas truko nuo 1991 m. gruodžio 4 d. iki 1999 m. kovo 30 dienos. (
Mannesmann
) atveju pažeidimas truko nuo 1993 m. rugpjūčio 9 d. iki 1997 m. balandžio 24 dienos.
<...>
4 straipsnis
Pirmajame straipsnyje išvardytoms įmonėms už tame pačiame straipsnyje nustatytą pažeidimą skiriamos tokios baudos:
1)      (
Mannesmann
) – 13 500 000 eurų
2)
Vallourec
<...> – 8 100 000 eurų
3)      (
Corus
) – 12 600 000 eurų
4)
Dalmine
<...> – 10 800 000 eurų
5)
Sumitomo
<...> – 13 500 000 eurų
6)
Nippon Steel
<...> – 13 500 000 eurų
7)
Kawasaki Steel
<...> – 13 500 000 eurų
8)      NKK <...> – 13 500 000 eurų.“

Procesas Pirmosios instancijos teisme ir skundžiamas sprendimas
Pirmosios instancijos teismo kanceliarijai pateiktais ieškiniais septynios iš aštuonių ginčijamu sprendimu nubaustų įmonių,
tarp kurių buvo ir
Mannesmann
, reikalavo panaikinti minėtą sprendimą visą arba iš dalies ir papildomai reikalavo panaikinti arba sumažinti joms paskirtas
baudas.
Skundžiamu sprendimu Pirmosios instancijos teismas:
–        panaikino ginčijamo sprendimo 1 straipsnio 2 dalį, kiek jame buvo nustatyta, kad
Mannesmann
dalyvavo šiame straipsnyje nurodytame pažeidime iki 1991 m. sausio 1 dienos,
–        nustatė
Mannesmann
skirtiną 12 600 000 eurų baudą,
–        atmetė likusią ieškinio dalį,
–        nurodė kiekvienai šaliai padengti savo bylinėjimosi išlaidas.

Procesas Teisingumo Teisme
Savo apeliaciniu skundu
Mannesmann
Teisingumo Teismo prašo:
–        panaikinti skundžiamą sprendimą, kiek juo buvo atmestas ieškinys dėl ginčijamo sprendimo panaikinimo,
–        panaikinti ginčijamą sprendimą,
–        papildomai prašo sumažinti ginčijamo sprendimo 4 straipsnyje nustatytą baudą ir su ja susijusius 5 straipsnyje nustatytus
delspinigius,
–        taip pat papildomai grąžinti bylą Pirmosios instancijos teismui nagrinėti iš naujo, kad šis priimtų sprendimą remdamasis Teisingumo
Teismo sprendimu,
–        Priteisti iš Komisijos bylinėjimosi išlaidas.
Komisija Teisingumo Teismo prašo atmesti apeliacinį skundą ir priteisti iš apeliantės bylinėjimosi išlaidas.

Dėl apeliacinio skundo

Mannesmann
nurodo tris apeliacinio skundo pagrindus, pagrįstus teisės į teisingą bylos nagrinėjimą pažeidimu, klaidingu EB 81 straipsnio
taikymu ginčijamo sprendimo 2 straipsniui ir vienodo požiūrio principo pažeidimu.

Dėl pirmojo apeliacinio skundo pagrindo, pagrįsto teisės į teisingą bylos nagrinėjimą pažeidimu
Šalių argumentai

Mannesmann
mano, kad Pirmosios instancijos teismas neteisingai nusprendė, jog dokumentas „Pasidalijimo raktas“, minėtas šio sprendimo
13 punkte ir kuriuo Komisija grindė savo ginčijamą sprendimą, yra priimtinas kaip įrodymas.
Todėl Pirmosios instancijos teismas pažeidė teisę į teisingą bylos nagrinėjimą. Iš tikrųjų, kadangi šį dokumentą Komisijai
pateikė
Mannesmann
nežinomas trečiasis asmuo, ji negalėjo patikrinti minėto dokumento autentiškumo ir negalėjo tinkamai pasiruošti gynybai.
Be to, kadangi šis trečiasis asmuo Komisijai nurodė, kad dokumentą „Pasidalijimo raktas“ jis gavo iš vienos iš susijusių įmonių
prekybos atstovo, nenurodydamas jo, Komisija taip pat nežinojo, kas buvo šis asmuo.

Mannesmann
mano, kad iš teismų praktikos matyti, jog įrodymas negali būti naudojamas, jei jo autorius yra nežinomas. Pirmosios instancijos
teismas neteisingai išaiškino šią teismų praktiką, pagal kurią vertinant įrodymus reikia patikrinti jų kilmę. Šiuo klausimu
Mannesmann
pažymi, kad negali būti atmesta galimybė, jog tretieji asmenys pateikia Komisijai suklastotus įrodymus, siekdami pakenkti
įmonei dėl asmeninių ar komercinių motyvų. Todėl susijusi įmonė turi galėti pareikšti savo nuomonę apie informatoriaus patikimumą.

Mannesmann
taip pat nurodo Europos žmogaus teisių teismo praktiką dėl teisės į teisingą bylos nagrinėjimą, kuri yra numatyta 1950 m.
lapkričio 4 d. Romoje pasirašytos Europos žmogaus teisių ir pagrindinių laisvių apsaugos konvencijos (toliau – EŽTK) 6 straipsnyje.
Remiantis šia praktika atsakovė turi turėti galimybę ginčyti ne tik anonimiškų pareiškimų autentiškumą, bet ir asmens, kurio
tapatybė yra saugoma, patikimumą. Be to, ši praktika patvirtina, kad net jei parengtinio tyrimo metu galima naudoti tokius
anonimiškus pareiškimus, vis dėlto šie pareiškimai negali būti naudojami kaip įrodymai prieš atsakovą.
Apeliantė taip pat nurodo 2000 m. gruodžio 7 d. Nicoje paskelbtos Europos Sąjungos pagrindinių teisių chartijos (OL C 364,
p. 1, toliau – Chartija) 46 ir 47 straipsnius, kurie atitinka EŽTK 6 straipsnį ir užtikrina teisę į teisingą bylos nagrinėjimą.
Ji pabrėžia, kad pagal jos 52 straipsnio 3 dalį Chartiją teismai turi aiškinti taip, kad ji užtikrintų ne mažesnę teisių apsaugą
nei EŽTK.
Be to,
Mannesmann
tvirtina, kad anonimo pateiktų įrodymų naudojimas pažeidžia teisinės valstybės principą, įtvirtintą ES 6 straipsnio 1 dalyje.
Iš tikrųjų, jei negali būti patikrinta, ar minėti įrodymai buvo tikrai Komisijai pateikti trečiojo asmens, išlieka manipuliavimo
ir savavališkumo rizika.
Komisija mano, kad šis pagrindas yra nepriimtinas, nes ieškovė pirmą kartą remiasi EŽTK pažeidimu, o Pirmosios instancijos
teisme ji remėsi iš esmės teisės į gynybą pažeidimu. Be to,
Mannesmann
negali Komisijos kaltinti Chartijos pažeidimu, nes ši buvo paskelbta tik 2000 m. gruodžio 7 d., o ginčijamas sprendimas buvo
priimtas 1999 m. gruodžio 8 dieną.
Bet kuriuo atveju
Mannesmann
nurodyta Europos žmogaus teisių teismo praktika nėra reikšminga šioje byloje, nes ji susijusi su anonimiškai pateiktų įrodymų
naudojimu baudžiamajame procese, o ši byla yra susijusi su procedūra, per kurią paskiriama bauda pagal konkurencijos teisę.
Taip pat Komisija tvirtina, kad teisės į gynybą pažeidimu būtų galima remtis, tik jei Pirmosios instancijos teismas būtų vertinęs
jam pateiktus įrodymus remdamasis informacija, dėl kurios atsakovės neturėjo galimybės pareikšti savo nuomonės. Tačiau
Mannesmann
galėjo pareikšti savo nuomonę dėl Komisijos ginčijamo sprendimo 121 ir 122 konstatuojamosiose dalyse nurodytų argumentų dėl
nagrinėjamo dokumento autentiškumo. Be to, šio dokumento autoriaus ir dokumentą Komisijai pateikusio trečiojo asmens anonimiškumas
apeliantei netrukdė patikrinti minėto dokumento turinio patikimumo ir tinkamumo.
Komisija priduria, kad Pirmosios instancijos teismas pripažino tik ribotą nagrinėjamo dokumento patikimumą, nes jo parengimo
kontekstas nebuvo žinomas. Nors Pirmosios instancijos teismas ir pripažino tam tikrą šio dokumento įrodomąją galią, tai tik
dėl to, kad jame buvo ypatingos informacijos, kuri sutapo su kituose dokumentuose esančia informacija.
Galiausia Komisija tvirtina, kad net jei ji nebūtų galėjusi pasinaudoti minėtu dokumentu kaip įrodymu, ši aplinkybė nieko
nebūtų pakeitusi nustatant pažeidimą, nurodytą ginčijamo sprendimo 1 ir 2 straipsniuose. Iš tikrųjų tam tikrų dokumentų, kuriuos
Komisija naudojo pažeisdama teisę į gynybą, pašalinimas turėtų reikšmę tik tada, kai Komisijos nurodyti kaltinimai galėtų
būti įrodyti tik šias dokumentais, o taip nebuvo šioje byloje.
Teisingumo Teismo vertinimas
Teisingumo Teismas yra pripažinęs Bendrijos teisės bendrąjį principą, pagal kurį visi asmenys turi teisę į teisingą procesą
(1998 m. gruodžio 17 d. Sprendimo
Baustahlgewebe prieš Komisiją
, C‑185/95 P, Rink. p. I‑8417, 21 punktas; 2000 m. sausio 11 d. Sprendimo
Nyderlandai ir Van der Wal prieš Komisiją
, C‑174/98 P ir C‑189/98 P, Rink. p. I‑1, 17 punktas ir 2006 m. gegužės 2 d. Sprendimo
Eurofood IFSC
, C‑341/04, Rink. p. I‑3813, 65 punktas).
Jis taip pat yra nusprendęs, kad šis principas yra kilęs iš pagrindinių teisių, kurios yra bendrųjų Bendrijos teisės principų,
kurių laikymąsi užtikrina Teisingumo Teismas, remdamasis bendromis valstybių narių konstitucinėmis tradicijomis bei EŽTK pateiktomis
nuorodomis, sudėtinė dalis (minėto sprendimo
Eurofood IFSC
65 punktas).
Vis dėlto, kaip teisingai tvirtina Komisija, apeliantės nurodyta Europos žmogaus teisių teismo praktika nėra reikšminga šioje
byloje. Iš tikrųjų, kaip nurodė generalinis advokatas savo išvados 54–56 punktuose, ši praktika iš esmės yra susijusi su liudijimais
baudžiamosiose bylose, o ši byla yra susijusi su per EB 81 straipsnio taikymo procedūrą parengtu dokumentu. Bendrijos konkurencijos
teisės bylose liudytojų parodymai turi tik antraeilę reikšmę, o rašytiniai dokumentai yra esminiai.
Kaip tai nurodė ir generalinis advokatas savo išvados 57–60 punktuose, įrodymų vertinimas Bendrijos konkurencijos teisės bylose
pasižymi tuo, kad nagrinėjamuose dokumentuose yra verslo paslapčių ar kitos informacijos, kuri negali būti atskleista arba
gali būti atskleista su apribojimais.
Tokiomis specifinėmis Komisijos tyrimo dėl antikonkurencinės praktikos aplinkybėmis principas, pagal kurį visi asmenys turi
teisę į teisingą procesą, negali būti aiškinamas taip, kad dokumentiniai įrodymai turi būti automatiškai atmetami, jei tam
tikra informacija turi likti konfidenciali. Šis konfidencialumas gali būti susijęs su dokumentų autoriaus ir asmenų, perdavusių
Komisijai šiuos dokumentus, tapatybe.
Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, Pirmosios instancijos teismas teisingai nusprendė:
„84      Dėl dokumento „Pasidalijimo raktas“, kaip ginčijamo sprendimo 1 straipsnyje nurodyto pažeidimo įrodymo, priimtinumo pirmiausia
reikia pažymėti, kad Bendrijos teisėje vyrauja laisvo įrodymų vertinimo principas ir vienintelis svarbus kriterijus pateiktiems
įrodymams vertinti yra jų patikimumas <...>. Komisijai taip pat gali reikėti apsaugoti informatorių anonimiškumą, <...> ir
tokios aplinkybės nepakanka priversti šią instituciją atmesti jos turimą įrodymą.
85      Taigi, nors
Mannesmann
argumentai gali būti svarbūs vertinant dokumento „Pasidalijimo raktas“ patikimumą bei įrodomąją galią, negalima pripažinti,
kad šis dokumentas yra nepriimtinas įrodymas ir jį reikia išimti iš bylos.“
Iš skundžiamo sprendimo taip pat matyti, kad Pirmosios instancijos teismas, vertindamas dokumento „Pasidalijimo raktas“ patikimumą,
atsižvelgė į jo anonimiškumą. Iš tikrųjų skundžiamo sprendimo 86 punkte jis nusprendė, kad „kadangi remdamasi argumentais
dėl dokumento nepriimtinumo
Mannesmann
ginčija šio dokumento patikimumą, reikia konstatuoti, jog tas patikimumas neišvengiamai sumažėja dėl to, kad sąlygos, kuriomis
jis buvo parengtas, yra beveik nežinomos, ir dėl to Komisijos tvirtinimai šiuo klausimu negali būti patikrinti“.
Be to, Pirmosios instancijos teismas taip pat pripažino, kad anoniminis įrodymas, pavyzdžiui, dokumentas „Pasidalijimo raktas“,
negali vienas įrodyti Bendrijos konkurencijos teisės pažeidimo. Jis 87 skundžiamo sprendimo punkte nusprendė, kad tik „kai
dokumente „Pasidalijimo raktas“ pateikta konkreti informacija atitinka kituose dokumentuose, pavyzdžiui, Verluca pareiškimuose,
esančią informaciją, galima teigti, kad šie įrodymai vienas kitą patvirtina“. Jau minėto sprendimo 81 ir 82 punktuose Pirmosios
instancijos teismas pabrėžė, kad dokumentas „Pasidalijimo raktas“ buvo vienas iš daugelio įrodymų ir jis turėjo tik pagalbinę
reikšmę. Šis vertinimas taip pat pateikiamas to paties sprendimo 94 punkte, kuriame Pirmosios instancijos teismas nusprendė,
kad minėtas dokumentas vertinant Komisijos pateiktų įrodymų visumą turi tam tikrą įrodomąją galią tik „patvirtinant esminius
teiginius Verluca pareiškimuose“.
Atsižvelgiant į Pirmosios instancijos nustatytas ribas dėl dokumento „Pasidalijimo raktas“ įrodomosios galios, reikia konstatuoti,
kad nagrinėjant šio dokumento, kaip įrodymo, priimtinumą ir tinkamumą nebuvo padaryta teisės klaidos.
Be to, akivaizdu, kad
Mannesmann
galėjo pareikšti savo nuomonę dėl dokumento „Pasidalijimo raktas“ ir, atsižvelgiant į šio dokumento anonimiškumą, pateikti
savo argumentus dėl jo įrodomosios galios nebuvimo.
Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, reikia atmesti pirmąjį apeliacinio skundo pagrindą, nesprendžiant klausimo dėl to, ar
Mannesmann
galėjo šioje byloje remtis Chartija, kuri buvo paskelbta po ginčijamo sprendimo priėmimo.

Dėl antrojo apeliacinio skundo pagrindo, pagrįsto klaidingu EB 81 straipsnio taikymu ginčijamam sprendimui
Šalių argumentai

Mannesmann
mano, kad Pirmosios instancijos teismas neteisingai patvirtino konkurencijos teisės pažeidimą, nurodytą ginčijamo sprendimo
2 straipsnyje. Komisija neįrodė, kad 1993 m., sudarydama tiekimo sutartį su
Corus
,
Mannesmann
sudarė horizontalų susitarimą su
Vallourec
ir
Dalmine
arba su šiomis įmonėmis derino veiksmus. Ji neįrodė, kad
Mannesmann
žinojo apie tiekimo sutartį, kurią sudarė
Corus
ir
Vallourec
, bei tiekimo sutartį, kurią sudarė
Corus
ir
Dalmine
, ir apie tariamai
Vallourec
parengtą bendrą planą. Pirmosios instancijos teismas patvirtino šį Komisijos klaidingą ir neišsamų įrodymų vertinimą.
Be to, Pirmosios instancijos teismas, neatsižvelgdamas į tai, kad nagrinėjamos tiekimo sutartys buvo sudarytos ne tuo pačiu
metu, manydamas, kad sąlyginai ilgas jų terminas įrodo horizontalaus susitarimo egzistavimą, ir nuspręsdamas, kad šioje byloje
netaikomas joks atleidimas, padarė klaidą.
Dėl paskutinio punkto apeliantė nurodo, kad Pirmosios instancijos teismas neteisingai neatsižvelgė į jos argumentus dėl 1999 m.
gruodžio 22 d. Komisijos reglamento (EB) Nr. 2790/1999 dėl Sutarties 81 straipsnio 3 dalies taikymo vertikaliųjų susitarimų
ir suderintų veiksmų grupėms (OL L 336, p. 21) taikymo vertikaliems susitarimams tarp
Corus
ir
Mannesmann
. Be to, Pirmosios instancijos teismas neatsižvelgė į 1983 m. birželio 22 d. Komisijos reglamentą (EEB) Nr. 1984/83 dėl Sutarties
(81) straipsnio 3 dalies taikymo tam tikroms išimtinio platinimo susitarimų rūšims (OL L 173, p. 1) ir 1983 m. birželio 22 d.
Komisijos reglamentą (EEB) Nr. 1984/83 dėl Sutarties 81 straipsnio 3 dalies taikymo tam tikroms išimtinio pirkimo susitarimų
rūšims (OL L 173, p. 5) ir dėl to netaikė EB 81 straipsnio 1 dalies sutartims tarp
Mannesmann
ir
Corus
.
Komisija tvirtina, kad šis apeliacinio skundo pagrindas yra nepriimtinas, nes susijęs su faktų vertinimu. Be to, net jei šis
pagrindas būtų priimtinas ir pagrįstas, dėl jo būtų galima panaikinti skundžiamą sprendimą ir ginčijamą sprendimą tik tiek,
kiek jis būtų susijęs su ginčijamo sprendimo 2 straipsniu.
Teisingumo Teismo vertinimas
Apeliacinio skundo atveju Teisingumo Teismas nėra kompetentingas nustatyti faktinių aplinkybių, nei iš esmės nagrinėti įrodymų,
kuriuos Pirmosios instancijos teismas pripažino tinkamais šioms faktinėms aplinkybėms pagrįsti. Iš tikrųjų, kadangi šie įrodymai
buvo gauti teisėtai, buvo laikomasi bendrųjų teisės principų ir įrodinėjimo naštai bei įrodymų vertinimui taikomų procedūros
taisyklių, tik Pirmosios instancijos teismas gali įvertinti jam pateiktų įrodymų įrodomąją galią (1998 m. gegužės 28 d. Sprendimo
Deere prieš Komisiją
, C‑7/95 P, Rink. p. I‑3111, 22 punktas). Šis vertinimas, išskyrus Pirmosios instancijos teismui pateiktų įrodymų iškraipymo
atvejus, nėra teisės klausimas, kurį gali tikrinti Teisingumo Teismas (1994 m. kovo 2 d. Sprendimo
Hilti prieš Komisiją
, C‑53/92 P, Rink. p. I‑667, 42 punktas ir 2004 m. sausio 7 d. Sprendimo
Aalborg Portland ir kt. prieš Komisiją
, C‑204/00 P, C‑205/00 P, C‑211/00 P, C‑213/00 P, C‑217/00 P ir C‑219/00 P, Rink. p. I‑123, 49 punktas)
Reikia konstatuoti, kad atlikdamas ginčijamo sprendimo 2 straipsnyje nurodyto pažeidimo egzistavimo nagrinėjimą Pirmosios
instancijos teismas nustatė faktines aplinkybes, kurių kontrolė nepatenka į Teisingumo Teismo kompetenciją nagrinėjant apeliacinį
skundą. Todėl neįrodžius įrodymų iškraipymo, esminio netikslumo ar įrodymų vertinimo taisyklių pažeidimo, apeliantės argumentai
dėl to, ar ji sudarė horizontalų susitarimą ar suderino veiksmus su
Vallourec
ir
Dalmine
, ir ar ji žinojo apie šių įmonių sudarytas sutartis ir apie
Vallourec
parengtą bendrą planą, turi būti atmesti kaip nepriimtini. Jos argumentas, jog Pirmosios instancijos teismas turėjo kitaip
vertinti tam tikras faktines aplinkybes, pavyzdžiui, nagrinėjamų sutarčių trukmę ir tai, kad jos nebuvo sudarytos vienu metu,
taip pat turi būti atmestas kaip nepriimtinas.
Dėl Reglamento (EEB) Nr. 1983/83 ir Reglamento (EEB) Nr. 1984/83 reikia konstatuoti, kad pirmą kartą jie nurodyti apeliacinėje
instancijoje. Todėl kaltinimas, pagrįstas šiais reglamentais, yra nepriimtinas.
Dėl apeliantės nurodomo Reglamento Nr. 2790/1999 pakanka konstatuoti, kad Pirmosios instancijos teismas skundžiamo sprendimo
171 punkte teisingai nusprendė, jog „šis reglamentas negali būti tiesiogiai taikomas šioje byloje, nes (ginčijamas) sprendimas
buvo priimtas 1999 m. gruodžio 8 d., o jo 2 straipsnio dalis dėl
Mannesmann
yra susijusi su laikotarpiu nuo 1993 m. iki 1997 m., tai yra su laikotarpiu iki susijusių Reglamento Nr. 2970/1999 nuostatų
įsigaliojimo 2000 m. birželio 1 dieną“. Savo sprendimo 172 punkte Pirmosios instancijos teismas taip pat teisingai pridūrė,
kad „kadangi šiuo reglamentu būtų galima remtis šioje byloje kaip pagalbine priemone, nes jame atsispindi Komisijos 1999 m.
gruodžio mėn. priimta pozicija, kad vertikaliais susitarimais konkurencijai gali būti padaroma mažesnė žala, reikia pažymėti,
jog šis reglamentas yra taikomas tik EB 81 straipsnio 3 daliai. Tačiau Reglamento Nr. 17 4 straipsnis nustato, kad susitarimams
tarp įmonių gali būti suteikta atskiroji išimtis pagal EB 81 straipsnio 3 dalį, tik jei apie juos buvo pranešta Komisijai,
o tai šioje byloje nebuvo padaryta“.
Iš to, kas pasakyta, matyti, kad antrasis apeliacinio skundo pagrindas turi būti atmestas kaip iš dalies nepriimtinas ir iš
dalies nepagrįstas.

Dėl trečiojo apeliacinio skundo pagrindo, pagrįsto vienodo vertinimo principo pažeidimu
Šalių argumentai

Mannesmann
tvirtina, kad Pirmosios instancijos teismas, pagal pranešimą dėl bendradarbiavimo nesumažindamas jai paskirtos baudos, pažeidė
vienodo vertinimo principą.
Šiuo klausimu
Mannesmann
primena, kad Becher pareiškimais ji padėjo nustatyti faktines aplinkybes ir kad ji neginčijo pranešime apie kaltinimus nustatytų
šių faktinių aplinkybių. Ji pastebi, kad
Vallourec
bauda dėl bendradarbiavimo buvo sumažinta 40 %, nes Verluca pareiškimais ji padėjo nustatyti faktines aplinkybes, o
Dalmine
bauda buvo sumažinta 20 %, nes ji neginčijo faktinių aplinkybių. Todėl
Mannesmann
paskirtos baudos nesumažinimas yra nevienodas vertinimas.
Apeliantė taip pat ginčija Pirmosios instancijos vertinimą dėl jos šio sprendimo 7 punkte nurodyto ieškinio dėl 1998 m. gegužės
15 d. sprendimo panaikinimo apimties.
Pirmiausia ji tvirtina, kad skundžiamo sprendimo motyvai dėl šio ieškinio yra netinkami nagrinėjant šią bylą.
Be to, Pirmosios instancijos teismas neteisingai nusprendė, kad ginčas buvo užbaigtas 1998 m. gegužės 15 d. sprendimu. Šiuo
klausimu apeliantė pažymi, kad ji sutiko atsiimti savo apeliacinį skundą dėl Pirmosios instancijos teismo sprendimo šioje
byloje tik sutarusi su Komisija, jog ši atsisakys savo reikalavimo pateikti informaciją.

Mannesmann
primena, kad jos ieškinys dėl 1998 m. gegužės 15 d. sprendimo panaikinimo buvo pripažintas iš dalies pagrįstu. Galiausia
ji nurodo, kad, priešingai nei skundžiamo sprendimo 310 punkte nurodė Pirmosios instancijos teismas, jai negali būti priekaištaujama
dėl atsisakymo pateikti prašomą informaciją.
Komisija tvirtina, kad šis apeliacinio skundo pagrindas yra susijęs su faktinių aplinkybių vertinimu ir todėl yra nepriimtinas.
Šiuo klausimu ji pabrėžia, kad apeliantė netvirtina, jog Pirmosios instancijos teismas skundžiamo sprendimo 309 punkte konstatuodamas,
kad
Mannesmann
neįrodė, jog jos bendradarbiavimas tikrai padėjo Komisijai vykdyti šios uždavinį nustatyti bei užkirsti kelią pažeidimams,
iškraipė faktines aplinkybes ar įrodymus.
Dėl esmės Komisija nurodo, kad Pirmosios instancijos teismas skundžiamo sprendimo 302 ir 305 punktuose teisingai nurodė, kad
Mannesmann
Komisijai pateikta informacija nėra lygiavertė
Vallourec
pateiktai informacijai, ir kad
Mannesmann
aiškiai nenurodė neginčijanti faktinių aplinkybių, priešingai nei
Dalmine
.
Teisingumo Teismo vertinimas
Reikia priminti, kad nors nagrinėdamas apeliacinį skundą Teisingumo Teismas teisingumo sumetimais negali savo vertinimu pakeisti
Pirmosios instancijos teismo įgyvendinant savo neribotą jurisdikciją pateikto vertinimo dėl įmonėms už Bendrijos teisės pažeidimą
paskirtų baudų dydžio, tačiau tokios jurisdikcijos įgyvendinimas nustatant minėtų baudų dydžius negali lemti įmonių, dalyvavusių
susitarime ar suderintuose veiksmuose, draudžiamuose EB 81 straipsnio 1 dalimi, diskriminacijos (2000 m. lapkričio 16 d. Sprendimo
Sarrió prieš Komisiją
, C‑291/98 P, Rink. p. I‑9991, 96 ir 97 punktai ir 2002 m. spalio 15 d. Sprendimo
Limburgse Vinyl Maatschappij ir kt. prieš Komisiją
, C‑238/99 P, C‑244/99 P, C‑245/99 P, C‑247/99 P, C‑250/99 P – C‑252/99 P ir C‑254/99 P, Rink. p. I‑8375, 617 punktas).
Vis dėlto apeliacinis skundas turi nurodyti teisinius argumentus, konkrečiai pagrindžiančius apeliacinio skundo pagrindą dėl
vienodo požiūrio principo pažeidimo, nes priešingu atveju šis pagrindas bus nepriimtinas (minėto sprendimo
Limburgse Vinyl Maatschappij ir kt. prieš Komisiją
618 punktas).
Reikia konstatuoti, kad kadangi apeliantė dėl skundžiamo sprendimo 297–300 punktuose išdėstytų priežasčių ginčija šio sprendimo
301 punkte Pirmosios instancijos teismo pateiktą vertinimą, pagal kurį „Becher pareiškimas buvo naudingas tik tuo, kad jis
iš dalies patvirtino Verluca pareiškimus, kuriuos Komisija jau turėjo; dėl to šis pareiškimas pastebimai nepalengvino Komisijos
užduoties ir negalėjo būti pagrindas sumažinti baudą dėl bendradarbiavimo“, jos argumentai yra dėl faktinių aplinkybių, todėl
turi būti atmesti kaip nepriimtini. Teisingumo Teismas, nagrinėdamas šį apeliacinį skundą, neturi tikrinti Pirmosios instancijos
teismo argumentų, išdėstytų skundžiamo sprendimo 302 punkte, jog „
Mannesmann
Komisijai pateikta informacija iki (pranešimo apie kaltinimus) nėra lygiavertė
Vallourec
pateiktai informacija ir kad „bet kuriuo atveju ta informacija nesuteikia pakankamo pagrindo sumažinti baudą pagal Pranešimą
dėl bendradarbiavimo“.
Dėl
Dalmine
bendradarbiavimo palyginimo, skundžiamo sprendimo 303‑305 punktuose, Pirmosios instancijos teismas nusprendė, kad „norinti
pasinaudoti baudos sumažinimu pagal Pranešimo dėl bendradarbiavimo D 2 punktą dėl to, kad nėra ginčijami faktai, įmonė, susipažinusi
su pranešimu apie kaltinimus, turi aiškiai informuoti Komisiją, kad ji neketina iš esmės ginčyti faktų“. Šis Pirmosios instancijos
teismo vertinimas atitinka Teisingumo Teismo praktiką, pagal kurią reikia skirti aiškų pažeidimo pripažinimą ir paprastą faktinių
aplinkybių neginčijimą, kuris nepalengvina Komisijos užduoties nustatyti ir nutraukti Bendrijos konkurencijos taisyklių pažeidimus
(2005 m. liepos 14 d. Sprendimo
ThyssenKrupp prieš Komisiją
, C‑65/02 P ir C‑73/02 P, Rink. p. I‑6773, 58 punktas). Todėl apeliantei aiškiai nepripažinus pažeidimo, jos argumentai dėl
diskriminacijos
Dalmine
atžvilgiu turi būti atmesti kaip nepagrįsti.
Dėl
Mannesmann
pateikto ieškinio dėl Komisijos sprendimo, priimto pagal Reglamento Nr. 17 11 straipsnio 5 dalį, panaikinimo Pirmosios instancijos
teismas skundžiamo sprendimo 310–311 punktuose nusprendė, kad nors „
Mannesmann
veiksmai, pasireiškiantys 1998 m. gegužės 15 d. sprendimo teisėtumo ginčijimu, be abejo, buvo visiškai teisėti ir negali
būti laikomi nebendradarbiavimo įrodymu“, vis dėlto jos ieškinio didžioji dalis šiuo klausimu buvo atmesta 2001 m. vasario
20 d. minėtu sprendimu
Mannesmannröhren‑Werke prieš Komisiją
, nes „didžiosios dalies informacijos, kurią
Mannesmann
atsisakė pateikti, Komisija prašė teisėtai“.
Tokiomis aplinkybėmis Pirmosios instancijos teismas skundžiamo sprendimo 312 punkte galėjo nuspręsti, kad „dėl neteisėto
Mannesmann
elgesio Komisija taip ir negavo didelės dalies informacijos, kurią ji teisėtai prašė pateikti per administracinę procedūrą“,
ir kad todėl „bendra
Mannesmann
pozicija per administracinę procedūrą negali būti vertinama kaip veiksmingas bendradarbiavimas šioje byloje“. Be to, šios
išvados nepaneigia ir tai, kad 2001 m. vasario 20 d.
Mannesmann
pateiktas apeliacinis skundas dėl minėto sprendimo
Mannesmannröhren‑Werke prieš Komisiją
šalims susitarus buvo išbrauktas iš nagrinėjamų bylų sąrašo.
Iš to, kas pasakyta, matyti, kad trečiasis apeliacinio skundo pagrindas taip pat turi būti atmestas.
Kadangi visi apeliantės nurodyti apeliacinio skundo pagrindai buvo atmesti, turi būti atmestas ir apeliacinis skundas.

Dėl bylinėjimosi išlaidų
Remiantis Teisingumo Teismo procedūros reglamento 122 straipsnio pirmąja pastraipa, jeigu apeliacinis skundas yra nepagrįstas,
bylinėjimosi išlaidų klausimą sprendžia Teisingumo Teismas. Pagal Procedūros reglamento 69 straipsnio 2 dalies pirmąją pastraipą,
taikomą apeliacinėse bylose pagal to paties reglamento 118 straipsnį, pralaimėjusiai šaliai nurodoma padengti bylinėjimosi
išlaidas, jei laimėjusi šalis to prašė. Kadangi Komisija prašė priteisti bylinėjimosi išlaidas iš
Mannesmann
ir pastaroji pralaimėjo bylą, ji turi padengti bylinėjimosi išlaidas.
Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (pirmoji kolegija) nusprendžia:
1.
Atmesti apeliacinį skundą.
2.
Priteisti iš
Salzgitter Mannesmann GmbH
bylinėjimosi išlaidas.
Parašai.
*
Proceso kalba: vokiečių.