CELEX: 62004CJ0341
Civilrättsligt samarbete
Förordning (EG) nr 1346/2000
Insolvensförfaranden
Beslut om att inleda ett förfarande
Platsen där gäldenärens huvudsakliga intressen finns
Erkännande av insolvensförfarande
Grunderna för rättsordningen

1       Begäran om förhandsavgörande avser tolkningen av rådets förordning (EG) nr 1346/2000 av den 29 maj 2000 om insolvensförfaranden
(EGT L 160, s. 1) (nedan kallad förordningen).
2       Begäran har framställts inom ramen för ett insolvensförfarande avseende ett bolag bildat enligt irländsk rätt, Eurofood IFSC
Ltd (nedan kallat Eurofood).

Tillämpliga bestämmelser

De gemenskapsrättsliga bestämmelserna
3       Enligt artikel 1.1 skall förordningen tillämpas ”på kollektiva insolvensförfaranden som innebär att gäldenären helt eller
delvis berövas rådigheten över sina tillgångar och att en förvaltare utses”.
4       I artikel 2 i förordningen, med rubriken ”Definitioner”, anges följande:
”I denna förordning används följande beteckningar med de betydelser som här anges:
a) [I]nsolvensförfaranden: de kollektiva förfaranden som avses i artikel 1.1. Förteckningen över dessa förfaranden finns i
bilaga A.
b) [F]örvaltare: varje person eller institution som har till uppgift att förvalta eller realisera de tillgångar över vilka
gäldenären berövats sin rådighet eller att övervaka dennes angelägenheter. Dessa personer och institutioner anges i bilaga C.
…
e) [B]eslut: när det gäller att inleda ett insolvensförfarande eller utse en förvaltare, avses även ett avgörande av varje
domstol som är behörig att inleda sådana förfaranden eller att utse en förvaltare.
f) [T]idpunkten för inledande av förfarandet: den tidpunkt från vilken beslutet att inleda förfarandet gäller, oavsett om
beslutet är slutligt eller inte.
…”
5       I bilaga A till förordningen, som innehåller de insolvensförfaranden som anges i artikel 2 a i förordningen, nämns under Irland
obligatorisk likvidation genom domstolsbeslut (compulsory winding up by the Court). I bilaga C till förordningen nämns för
denna medlemsstat ”provisional liquidator” som en sådan förvaltare som anges i artikel 2 b.
6       Vad gäller fastställandet av behörig domstol föreskrivs följande i artikel 3.1 och 3.2 i förordningen:
”1. Domstolarna i den medlemsstat inom vars territorium platsen där gäldenärens huvudsakliga intressen finns, har behörighet
att inleda ett insolvensförfarande. För bolag och andra juridiska personer skall sätet anses vara platsen där de huvudsakliga
intressena finns, om inte annat visas.
2. När platsen där en gäldenärs huvudsakliga intressen finns befinner sig inom en medlemsstats territorium, har domstolarna
i en annan medlemsstat behörighet att inleda ett insolvensförfarande endast om gäldenären har ett driftställe i den senare
medlemsstaten. Verkningarna av detta förfarande får enbart omfatta gäldenären tillhörig egendom som finns inom denna medlemsstats
territorium.”
7       Beträffande lagval stadgas följande i artikel 4.1 i förordningen:
”Om inte annat föreskrivs i denna förordning skall lagen i den medlemsstat inom vars territorium insolvensförfarandet inleds,
nedan kallad inledningsstaten, vara tillämplig på insolvensförfarandet och dess verkningar.”
8       Vad gäller erkännande av insolvensförfaranden anges följande i artikel 16.1 i förordningen:
”Beslut om att inleda ett insolvensförfarande fattat av en domstol i en medlemsstat, som har behörighet enligt artikel 3,
skall från den tidpunkt det har verkan i inledningsstaten erkännas i alla andra medlemsstater.”
9       Artikel 17.1 i förordningen har följande lydelse:
”Ett beslut varigenom ett förfarande enligt artikel 3.1 inleds, skall utan ytterligare formaliteter ha samma verkningar i
alla andra medlemsstater som det har i inledningsstaten …”
10     Emellertid anges följande i artikel 26 i förordningen:
”En medlemsstat får vägra att erkänna ett insolvensförfarande som har inletts i en annan medlemsstat eller vägra att verkställa
beslut som fattats i samband med ett sådant förfarande, om verkningarna av ett sådant erkännande eller en sådan verkställighet
skulle vara uppenbart oförenliga med grunderna för den statens rättsordning (ordre public), särskilt vad gäller statens grundläggande
rättsprinciper och individens grundlagsenliga fri- och rättigheter.”
11     Enligt artikel 29 a har förvaltaren i huvudförfarandet rätt att begära att ett sekundärförfarande inleds.
12     I artikel 38 i förordningen stadgas att en förvaltare som en domstol i en medlemsstat – behörig enligt artikel 3.1 – utsett
interimistiskt är ”behörig att begära att åtgärder vidtas för att skydda eller säkra gäldenärens tillgångar vilka finns i
en annan medlemsstat, enligt den statens rättsordning, för tiden från det att begäran om att ett insolvensförfarande skall
inledas har framställts fram till dess att beslut om att inleda ett förfarande har fattats”.

Den nationella lagstiftningen
13     Enligt artikel 212 i 1963 års bolagslag (Companies Act 1963) (nedan kallad Companies Act) är High Court behörig att försätta
samtliga bolag i likvidation.
14     I artikel 215 i Companies Act föreskrivs att likvidation av ett bolag inleds med att antingen bolaget eller en eller flera
av dess borgenärer inger en begäran om detta till domstolen.
15     I artikel 220 i Companies Act föreskrivs följande:
”1. Om en begäran om att ett bolag skall försättas i likvidation av en domstol har föregåtts av att det berörda bolaget genom
beslut frivilligt har gått med på likvidation, skall denna anses ha inletts vid den tidpunkt då beslutet fattades och de åtgärder
som vidtagits inom ramen för den frivilliga likvidationen skall anses ha vidtagits lagligen om inte domstolen, i fall där
bedrägeri eller försummelse har konstaterats, kommer fram till någon annan slutsats.
2. Under alla övriga förhållanden skall likvidation av en domstol anses ha inletts vid den tidpunkt då begäran om likvidation
framställdes.”
16     I artikel 226.1 i Companies Act föreskrivs att domstolen interimistiskt kan utse en förvaltare vid valfri tidpunkt efter det
att begäran om likvidation har framställts. I annat fall utses en förvaltare enligt artikel 225 i denna lag när beslut om
likvidation meddelas. Enligt artikel 229.1 i lagen är en ”provisional liquidator”, när denne väl har utsetts, skyldig att
”ta i sin besittning eller utöva kontroll över såväl materiell som immateriell egendom som bolaget förfogar över eller förefaller
förfoga över”.

Bakgrund till tvisten och tolkningsfrågorna
17     Eurofood bildades i Irland år 1997 som ett ”company limited by shares” (kommanditaktiebolag) med säte i International Financial
Services Center i Dublin. Det är ett helägt dotterbolag till Parmalat SpA, ett bolag bildat enligt italiensk rätt. Dess huvudsakliga
ändamål var att tillhandahålla finansieringstjänster för bolagen i Parmalatkoncernen.
18     Den 24 december 2003 inledde Italiens näringsminister, med stöd av dekret nr 347 av den 23 december 2003 med föreskrifter
om extraordinär förvaltning av insolventa storföretag (GURI nr 298, den 24 december 2003, s. 4), ett extraordinärt förfarande
mot Parmalat SpA och utsåg Enrico Bondi till extraordinär förvaltare för detta bolag.
19     Den 27 januari 2004 framställde Bank of America NA en begäran till High Court (Irland) om att inleda ett obligatoriskt likvidationsförfarande
(compulsory winding up by the Court) avseende Eurofood och att en interimistisk förvaltare skulle utses. Begäran grundade
sig på påståendet att sistnämnda bolag var insolvent.
20     Samma dag utsåg High Court med anledning av denna begäran Pearse Farrell till interimistisk förvaltare (provisional liquidator)
för Eurofood och gav denne befogenhet att ta bolagets samtliga tillgångar i besittning, handha dess angelägenheter, öppna
bankkonto i dess namn och anlita juridiskt ombud.
21     Den 9 februari 2004 beslutade Italiens näringsminister att Eurofood skulle omfattas av det extraordinära förfarandet och utsåg
Enrico Bondi till extraordinär förvaltare.
22     Den 10 februari 2004 ingavs en begäran till Tribunale civile e penale di Parma (Italien) om att det skulle fastställas att
Eurofood var insolvent. Dag för förhandling bestämdes till den 17 februari 2004, vilket Pearse Farrell fick kännedom om den
13 februari 2004. Den 20 februari 2004 meddelade nämnda domstol att den ansåg sig vara internationellt behörig att förklara
Eurofood insolvent, då platsen för bolagets huvudsakliga intressen fanns i Italien.
23     I dom av den 23 mars 2004 slog High Court fast att insolvensförfarandet mot Eurofood enligt irländsk rätt hade inletts i Irland
den dag då Bank of America NA framställde begäran om detta, det vill säga den 27 januari 2004. High Court fann att Eurofoods
huvudsakliga intressen fanns i Irland och att det förfarande som inleddes i den medlemsstaten därför var huvudinsolvensförfarandet.
Domstolen i fråga fann även att förfarandet vid Tribunale civile e penale di Parma hade skett under sådana förhållanden att
de irländska domstolarna, med stöd av artikel 26 i förordningen, fick anses berättigade att vägra erkänna det beslut som fattats
av nämnda italienska domstol. High Court förklarade att Eurofood var insolvent och beslutade att likvidera detta bolag och
utse Pearse Farrell till förvaltare.
24     Efter det att Enrico Bondi hade ingett ett överklagande av nämnda dom, fann Supreme Court det nödvändigt att innan den avgjorde
tvisten vilandeförklara målet och ställa följande tolkningsfrågor till domstolen:
’’1)      Om begäran framställs vid behörig domstol i Irland om likvidation (winding up) av ett insolvent bolag och domstolen i fråga
fattar ett beslut, i avvaktan på likvidationsbeslut, om att utse en interimistisk förvaltare (provisional liquidator) med
befogenheter att ta bolagets egendom i besittning, handha dess angelägenheter, öppna bankkonto och anlita juridiskt ombud
och därigenom lagligen beröva företagsledningen dess handlingsförmåga, skall då ett sådant beslut i förening med den begäran
som har framställts anses innebära att ett insolvensförfarande (insolvency proceedings) i den mening som avses i artikel 16,
tolkad mot bakgrund av artiklarna 1 och 2, i rådets förordning … har inletts?
2)      Om fråga 1 besvaras nekande, innebär då en begäran som har framställts i Irland vid High Court om att rätten skall tvångslikvidera
ett bolag (compulsory winding up) att ett insolvensförfarande (insolvency proceedings) i den mening som avses i ovannämnda
förordning har inletts enligt den irländska bestämmelsen (artikel 220.2 i Companies Act), och skall likvidationen därmed anses
ha inletts den dag då begäran framställdes?
3)      Skall artikel 3 jämförd med artikel 16 i nämnda förordning förstås så, att en domstol i en annan medlemsstat än den där företaget
har sitt säte och annan än den där företaget vanligtvis förvaltar sina intressen på ett sätt som är fastställbart för tredje
man, men där ett insolvensförfarande först inleds, anses ha behörighet att inleda huvudinsolvensförfarandet?
4)      När
a)      moderbolagets och dotterbolagets säten är belägna i två olika medlemsstater,
b)      dotterbolaget vanligtvis förvaltar sina intressen på ett sätt som är fastställbart för tredje man och dessutom kontinuerligt
och helt i överensstämmelse med dess egen företagsidentitet i den medlemsstat där den har sitt säte, och
c)      moderbolaget intar en ställning som, på grund av sitt aktieinnehav och sin befogenhet att utse företagsledningen, gör att
det kan utöva och faktiskt också utövar kontroll över verksamheten vid dotterbolaget,
vad är då avgörande för att bestämma ’platsen där de huvudsakliga intressena finns’ – är det omständigheterna under b ovan
eller tvärtom omständigheterna under c?
5)      Om det är uppenbart oförenligt med grunderna för rättsordningen i en medlemsstat att låta ett domstolsbeslut eller ett förvaltningsbeslut
få rättsverkan gentemot personer eller organ vars rätt till en opartisk rättegång och rätt att höras har åsidosatts när beslutet
fattades, skall denna medlemsstat då anses skyldig att, i enlighet med artikel 17 i nämnda förordning, erkänna ett avgörande
från en domstol i en annan medlemsstat som är ägnat att inleda ett insolvensförfarande mot ett bolag i ett fall där domstolen
i den förstnämnda medlemsstaten har konstaterat att det aktuella beslutet har fattats i strid mot dessa principer, i synnerhet
om sökanden i den andra medlemsstaten, trots förfrågningar och i strid mot domstolsbeslut i den andra medlemsstaten, har vägrat
förse bolagets interimistiska förvaltare, som har utsetts i enlighet med den förstnämnda medlemsstatens nationella rätt, med
kopior av de mest betydelsefulla handlingarna som har åberopats till stöd för ansökan?”
25     Genom beslut av domstolens ordförande av den 15 september 2004 avslogs begäran från Supreme Court om att förevarande mål skall
handläggas skyndsamt i enlighet med artikel 104a första stycket i rättegångsreglerna.

Tolkningsfrågorna

Den fjärde frågan
26     Den hänskjutande domstolen har ställt den fjärde frågan, som bör prövas först eftersom den på ett allmänt sätt hänger samman
med det system för att fastställa behörigheten för medlemsstaternas domstolar som införts genom förordningen, för att få klarhet
i vilken faktor som är avgörande för att fastställa platsen där ett dotterbolags huvudsakliga intressen finns, när ett moderbolag
och dess dotterbolag har sina respektive säten i två olika medlemsstater.
27     Den hänskjutande domstolen vill få klarhet i hur avvägningen skall göras mellan å ena sidan den omständigheten att dotterbolaget
vanligtvis förvaltar sina intressen på ett sätt som är fastställbart för tredje man och i överensstämmelse med sin ställning
som fristående bolag i den medlemsstat där den har sitt säte och å andra sidan den omständigheten att moderbolaget intar en
ställning som, på grund av dess aktieinnehav och befogenhet att utse företagsledningen, gör att det kan utöva kontroll över
dotterbolagets verksamhet.
28     I artikel 3 i förordningen föreskrivs två olika typer av förfaranden. Det insolvensförfarande som enligt artikel 3.1 inletts
vid den behöriga domstolen i den medlemsstat inom vars territorium platsen där gäldenärens huvudsakliga intressen finns, som
räknas som ”huvudförfarandet”, har universella verkningar genom att omfatta gäldenären tillhörig egendom i alla de medlemsstater
där förordningen är tillämplig. Om det vid ett senare tillfälle kan inledas ett förfarande med stöd av artikel 3.2 vid den
behöriga domstolen i en medlemsstat där gäldenären har ett driftställe, omfattar verkningarna av detta förfarande, ett så
kallat sekundärförfarande, enbart gäldenären tillhörig egendom som finns inom sistnämnda medlemsstats territorium.
29     I artikel 3.1 i förordningen anges att för bolag skall sätet anses vara platsen där de huvudsakliga intressena finns, om inte
annat visas.
30     Av detta följer att varje gäldenär som är en fristående juridisk person har sin specifika behöriga domstol enligt det system
för att fastställa behörigheten för medlemsstaternas domstolar som införts genom förordningen.
31     Begreppet ”platsen där de huvudsakliga intressena finns” är specifik för förordningen. Det har därför en självständig innebörd
och skall tolkas enhetligt och oberoende av nationell lagstiftning.
32     Begreppets räckvidd belyses i skäl 13 i förordningen, där det anges att ”[b]egreppet platsen där de huvudsakliga intressena
finns bör motsvara den plats där gäldenären vanligtvis förvaltar sina intressen och därför är fastställbar för tredje man”.
33     Det framgår av denna definition att platsen där de huvudsakliga intressena finns skall bestämmas utifrån kriterier som är
både objektiva och fastställbara för tredje man. Denna objektivitet och denna fastställbarhet för tredje man är nödvändiga
för att garantera rättssäkerheten och förutsebarheten när det bestäms vilken domstol som är behörig att handlägga ett huvudinsolvensförfarande.
Rättssäkerheten och förutsebarheten är desto viktigare i detta sammanhang då jurisdiktionsfrågan enligt artikel 4.1 även styr
lagvalet.
34     Av detta följer att när det skall fastställas var platsen där ett gäldenärsbolags huvudsakliga intressen finns, går det bara
att avvika från den grundläggande presumtionen till förmån för bolagets säte som gemenskapslagstiftaren föreskrivit om det
framgår av omständigheter som är objektiva och fastställbara för tredje man att det föreligger en annan faktisk situation
än den som platsen för sätet antas återspegla.
35     Så skulle bland annat kunna vara fallet med ett ”brevlådeföretag” som inte bedriver någon verksamhet i den medlemsstat där
bolagets säte är beläget.
36     När ett bolag däremot bedriver verksamhet i den medlemsstat där sätet är beläget, är den omständigheten att dess ekonomiska
val kontrolleras eller kan kontrolleras av ett moderbolag i en annan medlemsstat inte i sig tillräcklig för att presumtionen
i förordningen skall kullkastas.
37     Den fjärde frågan skall därför besvaras så, att när en gäldenär är ett dotterbolag vars säte och vars moderbolags säte finns
i två olika medlemsstater kan presumtionen i artikel 3.1 andra meningen i förordningen – att den medlemsstat där sätet är
beläget skall anses vara platsen där de huvudsakliga intressena finns – endast motbevisas om det framgår av omständigheter
som är objektiva och fastställbara av tredje man att det föreligger en annan faktisk situation än den som platsen för sätet
antas återspegla. Så skulle bland annat kunna vara fallet då ett bolag inte bedriver någon verksamhet i den medlemsstat där
dess säte är beläget. När ett bolag däremot bedriver verksamhet i en medlemsstat där sätet är beläget, är den omständigheten
att dess ekonomiska val kontrolleras eller kan kontrolleras av ett moderbolag i en annan medlemsstat inte i sig tillräcklig
för att presumtionen i förordningen skall kullkastas.

Den tredje frågan
38     Den hänskjutande domstolen har ställt den tredje frågan, som bör prövas härnäst eftersom den på ett allmänt sätt hänger samman
med det system för erkännande som införts genom förordningen, för att få klarhet i huruvida artikel 3 jämförd med artikel
16 i förordningen skall förstås så, att en domstol i en annan medlemsstat än den där företaget har sitt säte och en annan
än den där företaget vanligtvis förvaltar sina intressen på ett sätt som är fastställbart för tredje man, men där ett insolvensförfarande
först inleds, anses ha behörighet att inleda huvudinsolvensförfarandet? Den hänskjutande domstolen har således i sak frågat
huruvida ett konstaterande av en domstol i en medlemsstat att den är behörig att inleda ett huvudinsolvensförfarande kan prövas
av en domstol i en annan medlemsstat där det begärs att detta förfarande skall erkännas.
39     Såsom framgår av skäl 22 i förordningen grundar sig företrädesregeln i artikel 16.1, enligt vilken ett insolvensförfarande
som inletts i en medlemsstat från den tidpunkt det har verkan i inledningsstaten skall erkännas i alla andra medlemsstater,
på principen om ömsesidigt förtroende.
40     Det är detta ömsesidiga förtroende som gjort det möjligt att inrätta ett tvingande regelverk om behörighet, som alla domstolar
inom dess tillämpningsområde skall iaktta. Det är även detta förtroende som möjliggör för konventionsstaterna att avstå från
sina interna bestämmelser om erkännande och exekvatur av utländska domar till förmån för ett förenklat förfarande för erkännande
och verkställighet av beslut som fattats inom ramen för insolvensförfaranden (se analogt, angående Brysselkonventionen av
den 27 september 1968 om domstols behörighet och om verkställighet av domar på privaträttens område (EGT L 299, 1972, s. 32;
svensk utgåva, C 15, 1997, s. 30) (nedan kallad Brysselkonventionen), dom av den 9 december 2003 i mål C‑116/02, Gasser, REG
2003, s. I-14693, punkt 72, och av den 27 april 2004 i mål C-159/02, Turner, REG 2004, s. I-3565, punkt 24).
41     Det ingår i principen om ömsesidigt förtroende att den domstol i en medlemsstat som mottagit en begäran om att inleda ett
huvudinsolvensförfarande skall pröva sin behörighet enligt artikel 3.1 i förordningen, det vill säga bedöma huruvida platsen
där gäldenärens huvudsakliga intressen finns är belägen i den medlemsstaten. Det skall i det avseendet understrykas att en
sådan bedömning måste göras med iakttagande av de väsentliga processrättsliga skyddsregler som kännetecknar en rättvis rättegång
(se nedan punkt 66 i förevarande dom).
42     I gengäld medför principen om ömsesidigt förtroende, såsom anges i skäl 22 i förordningen, att domstolarna i de andra medlemsstaterna
erkänner beslutet att inleda ett huvudinsolvensförfarande utan att kunna pröva den domstolens bedömning av dess egen behörighet.
43     Om en berörd part som anser att platsen där gäldenärens huvudsakliga intressen finns är belägen i en annan medlemsstat än
den där huvudinsolvensförfarandet inletts vill ifrågasätta att den domstol där förfarandet inletts är behörig, måste denne
utnyttja de rättsmedel som enligt nationell rätt finns tillgängliga mot beslutet i fråga vid domstolarna i den medlemsstaten.
44     Den tredje frågan skall således besvaras så, att artikel 16.1 första stycket i förordningen skall tolkas så, att det huvudinsolvensförfarande
som inleds vid en domstol i en medlemsstat skall erkännas av domstolarna i de andra medlemsstaterna, utan att dessa kan pröva
huruvida domstolen där förfarandet inleddes är behörig.

Den första frågan
45     Den hänskjutande domstolen har ställt den första frågan för att få klarhet i huruvida ett beslut av en domstol i en medlemsstat,
som mottagit en ansökan om likvidation av ett insolvent företag och innan den beslutat om likvidation utsett en interimistisk
förvaltare med befogenheter som rättsligt innebär att företagsledningen berövas kontrollen över företaget, utgör ett beslut
om att inleda ett insolvensförfarande i den mening som avses i artikel 16.1 första stycket i förordningen.
46     Det framgår av ordalydelsen i artikel 1.1 i förordningen att de insolvensförfaranden som den bestämmelsen är tillämplig på
skall uppfylla fyra villkor. Det skall vara fråga om ett kollektivt förfarande, grundat på gäldenärens insolvens, som innebär
att denne åtminstone delvis berövas rådigheten över sina tillgångar och att en förvaltare utses.
47     Dessa förfaranden räknas upp i bilaga A till förordningen. Förteckningen över förvaltare återfinns i bilaga C.
48     Förordningen syftar inte till att införa ett enhetligt insolvensförfarande utan till att, såsom framgår av skäl 2, säkerställa
att ”gränsöverskridande insolvensförfaranden fungerar effektivt och smidigt”. I detta syfte innehåller den bestämmelser om
”samordning av de åtgärder som skall vidtas beträffande en insolvent gäldenärs tillgångar”, såsom anges i skäl 3.
49     Kravet i artikel 16.1 första stycket i förordningen, att varje beslut om att inleda ett huvudinsolvensförfarande som fattas
av en behörig domstol i en medlemsstat skall erkännas i alla andra medlemsstater från den tidpunkt det har verkan i inledningsstaten,
utgör en företrädesregel, grundad på ett kronologiskt kriterium, till förmån för det beslut om att inleda ett förfarande som
fattats först. Såsom förklaras i skäl 22 i förordningen bör ”[b]eslutet i den domstol som först inleder ett förfarande … erkännas
i de andra medlemsstaterna utan att de ges befogenhet att pröva denna domstols beslut”.
50     Begreppet ”beslut om att inleda ett insolvensförfarande” definieras dock inte med tillräcklig tydlighet i förordningen.
51     De villkor och formaliteter som måste vara uppfyllda för att ett insolvensförfarande skall kunna inledas regleras i nationell
rätt och varierar avsevärt mellan medlemsstaterna. I vissa medlemsstater inleds förfarandet tämligen omedelbart efter det
att ansökan har getts in. Nödvändiga kontroller utförs senare. I andra medlemsstater måste vissa väsentliga konstateranden
göras innan förfarandet inleds, vilket kan ta relativt lång tid. I vissa länders nationella rätt kan förfarandet pågå ”interimistiskt”
under flera månader.
52     Såsom Europeiska gemenskapernas kommission har gjort gällande är det angeläget, för att säkerställa effektiviteten hos det
system som införts genom förordningen, att principen om erkännande i artikel 16.1 första stycket kan tillämpas så tidigt som
möjligt i förfarandet. Systemet att det bara kan inledas ett huvudförfarande, som får verkningar i alla de medlemsstater där
förordningen är tillämplig, skulle kunna störas allvarligt om domstolarna i dessa medlemsstater under en längre period kunde
hävda konkurrerande behörighet när var och av dem samtidigt mottagit en begäran grundad på en gäldenärs insolvens.
53     Det är med tanke på det syftet, som handlar om att säkerställa effektiviteten hos det system som införts genom förordningen,
som begreppet ”beslut om att inleda ett insolvensförfarande” skall tolkas.
54     Under dessa omständigheter skall inte bara ett beslut som formellt räknas som ett beslut att inleda ett förfarande enligt
lagstiftningen i den medlemsstat där domstolen som meddelat det ligger anses vara ett ”beslut om att inleda ett insolvensförfarande”
i den mening som avses i förordningen, utan även det beslut som fattats efter en begäran, grundad på gäldenärens insolvens,
om att det skall inledas ett sådant förfarande som nämns i bilaga A till förordningen, när det beslutet innebär att gäldenären
berövas rådigheten över sina tillgångar och att en förvaltare enligt bilaga C till förordningen utses. En sådan rådighetsförlust
innebär att gäldenären förlorar rätten att förfoga över sin egendom. I ett sådant fall är de två karakteristiska verkningarna
av ett insolvensförfarande uppfyllda, nämligen att en förvaltare enligt bilaga C har utsetts och att gäldenären berövas rådigheten
över sina tillgångar, och samtliga villkor i definitionen av ett sådant förfarande i artikel 1.1 i förordningen är då uppfyllda.
55     Tvärtemot vad Enrico Bondi och den italienska regeringen har gjort gällande, påverkas denna tolkning inte av att förvaltaren
enligt bilaga C till förordningen kan vara en interimistisk förvaltare.
56     Såväl Enrico Bondi som den italienska regeringen har medgett att den ”provisional liquidator” som High Court i det aktuella
fallet utsett genom beslut av den 27 januari 2004 ingår bland de förvaltare som nämns i bilaga C till förordningen såvitt
avser Irland. De har dock framhållit att det rör sig om en interimistisk förvaltare och att förordningen innehåller en särskild
bestämmelse för sådana fall. De har påpekat att den interimistiska förvaltaren, som enligt vad som framgår av skäl 16 i förordningen
utses ”innan huvudinsolvensförfarandet inleds”, enligt artikel 38 är behörig att begära att åtgärder vidtas för att skydda
eller säkra gäldenärens tillgångar vilka finns i en annan medlemsstat, enligt den statens rättsordning, för tiden från det
att begäran om att ett insolvensförfarande skall inledas har framställts fram till dess att beslut om att inleda ett förfarande
har fattats. Enrico Bondi och den italienska regeringen har av detta dragit den slutsatsen att huvudinsolvensförfarandet inte
inleds bara för att en interimistisk förvaltare utses.
57     Det skall därvid påpekas att artikel 38 i förordningen skall läsas tillsammans med artikel 29, enligt vilken förvaltaren i
huvudinsolvensförfarandet har rätt att begära att ett sekundärförfarande inleds i en annan medlemsstat. Nämnda artikel 38
avser en situation där den behöriga domstolen i en medlemsstat har mottagit en begäran om att inleda ett huvudinsolvensförfarande
och där denna domstol utsett en person eller ett organ att interimistiskt ta hand om gäldenärens tillgångar men ännu inte
berövat gäldenären rådigheten över egendomen eller utsett en förvaltare enligt bilaga C till förordningen. I det fallet kan
personen eller organet i fråga, även om denne eller detta saknar befogenhet att kräva att ett sekundärförfarande inleds i
en annan medlemsstat, begära att skyddsåtgärder vidtas avseende gäldenärens tillgångar i den medlemsstaten. Så är emellertid
inte fallet i det aktuella målet vid den nationella domstolen, där High Court utsett en sådan ”provisional liquidator” som
anges i bilaga C till förordningen och berövat gäldenären rådigheten över dess tillgångar.
58     Av vad som anförts följer att den första frågan skall besvara så, att artikel 16.1 första stycket i förordningen skall tolkas
så, att ett beslut av en domstol i en medlemsstat, som mottagit en ansökan grundad på gäldenärens insolvens om att ett sådant
insolvensförfarande som avses i bilaga A till förordningen skall inledas, utgör ett beslut om att inleda ett insolvensförfarande
i den mening som avses i nämnda bestämmelse, när detta beslut medför att gäldenären berövas rådigheten över sina tillgångar
och att det utses en sådan förvaltare som avses i bilaga C till förordningen. Rådighetsförlusten skall innebära att gäldenären
förlorar rätten att förfoga över sin egendom.

Den andra frågan
59     Med hänsyn till det svar som lämnats på den första frågan, finns det inte anledning att besvara den andra frågan.

Den femte frågan
60     Den hänskjutande domstolen har ställt den femte frågan för att få klarhet i huruvida en medlemsstat enligt artikel 17 i förordningen
är skyldig att erkänna ett insolvensförfarande som inletts i en annan medlemsstat när beslutet om att inleda detta förfarande
fattats i strid mot de processrättsliga skyddsregler som gäller i den första medlemsstaten enligt grunderna för den statens
rättsordning.
61     Principen om ömsesidigt förtroende leder till konstaterandet i skäl 22 i förordningen att ”grunderna för icke-erkännande [bör]
reduceras till ett nödvändigt minimum”, medan det i artikel 26 anges att en medlemsstat får vägra att erkänna ett insolvensförfarande
som har inletts i en annan medlemsstat om verkningarna av ett sådant erkännande eller en sådan verkställighet skulle vara
uppenbart oförenliga med grunderna för den statens rättsordning (ordre public), särskilt vad gäller statens grundläggande
rättsprinciper och individens grundlagsenliga fri- och rättigheter.
62     Domstolen har vad gäller Brysselkonventionen förklarat att bestämmelsen om ordre public i artikel 27.1 i denna konvention
endast skall tillämpas i extraordinära fall, då den utgör ett hinder för genomförandet av ett av de grundläggande målen med
konventionen, nämligen att underlätta den fria rörligheten för domar (dom av den 28 mars 2000 i mål C-7/98, Krombach, REG
2000, s. I-1935, punkterna 19 och 21).
63     Domstolen har förklarat sig behörig att kontrollera gränserna för när en domstol i en konventionsstat kan tillämpa denna bestämmelse
om ordre public för att inte erkänna ett beslut från en domstol i en annan konventionsstat. Domstolen har därvid funnit att
nämnda bestämmelse endast i det fall då erkännandet eller verkställandet av den dom som har meddelats i en annan konventionsstat
på ett oacceptabelt sätt skulle innebära en konflikt med rättsordningen i den stat där domen görs gällande, såtillvida att
den kränker en grundläggande princip. Denna kränkning måste innebära ett klart åsidosättande av en rättsregel som anses vara
fundamental i rättsordningen i den stat där domen görs gällande eller av en rättighet som erkänns som grundläggande i denna
rättsordning (domen i det ovannämnda målet Krombach, punkterna 23 och 37).
64     Denna rättspraxis är giltig även för tolkningen av artikel 26 i förordningen.
65     Domstolen har vad gäller själva förfarandet uttryckligen erkänt den allmänna gemenskapsrättsliga principen att envar har rätt
till en rättvis rättegång (dom av den 17 december 1998 i mål C-185/95 P, Baustahlgewebe mot kommissionen, REG 1998, s. I-8417,
punkterna 20 och 21, och av den 11 januari 2000 i de förenade målen C-174/98 P och C-189/98 P; Nederländerna och Van der Wal
mot kommissionen, REG 2000, s. I-1, punkt 17, samt domen i det ovannämnda målet Krombach, punkt 26). Denna princip bygger
på de grundläggande rättigheter som ingår bland de allmänna rättsprinciper som domstolen skall säkerställa iakttagandet av,
varvid den utgår från medlemsstaternas gemensamma konstitutionella traditioner och från den vägledning som ges bland annat
i den europeiska konventionen om skydd för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna, undertecknad i Rom
den 4 november 1950.
66     Vad mer specifikt gäller rätten att motta rättegångshandlingar och mer allmänt rätten att yttra sig, som den hänskjutande
domstolens femte fråga avser, framhåller domstolen att dessa rättigheter är centrala för hur ett rättvist förfarande skall
organiseras och genomföras. I ett insolvensförfarande är det särskilt viktigt att borgenärerna eller deras företrädare kan
delta på ett sätt som är förenligt med principen om jämlikhet i medel. Även om rätten att yttra sig kan anta olika konkreta
former beroende på hur skyndsamt ett avgörande måste meddelas, skall alla inskränkningar av utövandet av denna rätt vara vederbörligen
motiverade och omgärdade av processrättsliga skyddsregler som ger de personer som berörs av ett sådant förfarande en faktisk
möjlighet att bestrida de åtgärder som vidtagits skyndsamt.
67     Mot bakgrund av dessa överväganden skall den femte frågan besvaras så, att artikel 26 i förordningen skall tolkas så, att
en medlemsstat kan neka att erkänna ett insolvensförfarande som inletts i en annan medlemsstat när beslutet att inleda förfarandet
uppenbart strider mot den grundläggande rätten att yttra sig som en person som berörs av ett sådant förfarande har.
68     I förevarande fall ankommer det på den hänskjutande domstolen att avgöra huruvida så varit fallet under förfarandet vid Tribunale
civile e penale di Parma. Det skall därvid noteras att den hänskjutande domstolen inte kan begränsa sig till att bara föra
över sin egen uppfattning om muntlighet vid förhandlingar och den grundläggande betydelse detta tillmäts i dess egen rättsordning,
utan måste utifrån samtliga omständigheter bedöma om den ”provisional liquidator” som High Court utsett fått en tillräcklig
möjlighet att yttra sig.

Rättegångskostnader
69     Eftersom förfarandet i förhållande till parterna i målet vid den nationella domstolen utgör ett led i beredningen av samma
mål, ankommer det på den nationella domstolen att besluta om rättegångskostnaderna. De kostnader för att avge yttranden till
domstolen som andra än nämnda parter har haft är inte ersättningsgilla.
Mot denna bakgrund beslutar domstolen (stora avdelningen) följande:
1)
När en gäldenär är ett dotterbolag vars säte och vars moderbolags säte finns i två olika medlemsstater kan presumtionen i
artikel 3.1 andra meningen i rådets förordning (EG) nr 1346/2000 av den 29 maj 2000 om insolvensförfaranden, att den medlemsstat
där sätet är beläget skall anses vara platsen där de huvudsakliga intressena finns, endast motbevisas om det framgår av omständigheter
som är objektiva och fastställbara av tredje man att det föreligger en annan faktisk situation än den som platsen för sätet
antas återspegla. Så skulle bland annat kunna vara fallet då ett bolag inte bedriver någon verksamhet i den medlemsstat där
dess säte är beläget. När ett bolag däremot bedriver verksamhet i den medlemsstat där sätet är beläget, är den omständigheten
att dess ekonomiska val kontrolleras eller kan kontrolleras av ett moderbolag i en annan medlemsstat inte i sig tillräcklig
för att presumtionen i denna förordning skall kullkastas.
2)
Artikel 16.1 första stycket i förordning nr 1346/2000 skall tolkas så, att det huvudinsolvensförfarande som inleds vid en
domstol i en medlemsstat skall erkännas av domstolarna i de andra medlemsstaterna, utan att dessa kan pröva huruvida domstolen
där förfarandet inleddes är behörig.
3)
Artikel 16.1 första stycket i förordning nr 1346/2000 skall tolkas så, att ett beslut av en domstol i en medlemsstat, som
mottagit en ansökan grundad på gäldenärens insolvens om att ett sådant insolvensförfarande som avses i bilaga A till denna
förordning skall inledas, utgör ett beslut om att inleda ett insolvensförfarande i den mening som avses i nämnda bestämmelse,
när detta beslut medför att gäldenären berövas rådigheten över sina tillgångar och att det utses en sådan förvaltare som avses
i bilaga C till förordningen. Rådighetsförlusten skall innebära att gäldenären förlorar rätten att förfoga över sin egendom.
4)
Artikel 26 i förordning nr 1346/2000 skall tolkas så, att en medlemsstat kan neka att erkänna ett insolvensförfarande som
inletts i en annan medlemsstat när beslutet att inleda förfarandet uppenbart strider mot den grundläggande rätten att yttra
sig som en person som berörs av ett sådant förfarande har.
Underskrifter
*
Rättegångsspråk: engelska.