CELEX: 62004CJ0351
Dempingas
Medvilninės patalynės, kurios kilmės šalys Egiptas, Indija ir Pakistanas, importas
Reglamentas (EB) Nr.º2398/97
Reglamentas (EB) Nr.º1644/2001
Reglamentas (EB) Nr.º160/2002
Reglamentas (EB) Nr.º696/2002
PPO ginčų sprendimo tarybos rekomendacijos ir sprendimai
Teisiniai padariniai
Reglamentas (EB) Nr.º1515/2001
Galiojimas atgal
Sumokėtų muitų grąžinimas

High Court of Justice (England & Wales), Chancery Division
nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šiuos prejudicinius klausimus:
„1.      Ar, atsižvelgiant į GST kolegijos 2000 m. spalio 30 d. ataskaitos WT/DS14112/R 7.2 punkto g ir h papunkčiuose pateiktas išvadas
ir į 2002 m. kovo 1 d. Apeliacinio komiteto sprendimo WT/DS1141/AB/R 86 ir 87 punktuose pateiktas išvadas, <...> Reglamentą
<...> Nr. 2398/97 reikia laikyti visiškai arba iš dalies neatitinkančiu Bendrijos teisės, nes jame:
–        taikyta neteisinga pardavimo, administracinių ir kitų bendrųjų sąnaudų bei pelno apskaičiavimo metodika, neatitinkanti iš
dalies pakeisto (pagrindinio) reglamento 2 straipsnio 6 dalies a punkto ir Antidempingo sutarties 2.2.2 straipsnio ii punkto,
–        nustatant dempingo skirtumą taikytas neteisingas „prilyginimo nuliui“ metodas palyginant normaliąją vertę su eksporto kaina,
o tai prieštarauja (pagrindinio) reglamento 2 straipsnio 11 punktui ir Antidempingo sutarties 2.4.2. straipsniui, ir (arba)
–        neištirti visi svarbūs Bendrijos pramonės būklę apibūdinantys veiksniai ir suklysta nustatant žalą, remiantis faktoriais,
susijusiais su bendrovėmis, nepriklausančiomis Bendrijos pramonei, o tai prieštarauja (pagrindinio) reglamento 3 straipsnio
5 punktui ir Antidempingo sutarties 3.4 straipsniui?
2.      Ar bet kuris arba visi iš šių reglamentų <...>:
–        <...> Nr. 1644/2001 <...>,
–        <...> Nr.° 160/2002 <...> ir (arba)
–        <...> Nr.° 696/2002 <...>
atitinka Bendrijos teisę (įskaitant (pagrindinio) reglamento 1 straipsnį, 7 straipsnio 1 dalį ir 9 straipsnio 4 dalį, kurie
skaitytini atsižvelgiant į Antidempingo sutarties 1, 7.1 ir 9 straipsnius), jeigu jie buvo priimti remiantis iš naujo išnagrinėta
per pradinį tyrimą surinkta informacija, kuria remiantis nustatyta, jog pradiniu tyrimo laikotarpiu dempingo nebuvo arba kad
tuo laikotarpiu jis buvo mažesnis, tačiau jie nenumatė sumų, kurios jau buvo sumokėtos pagal Reglamentą Nr. 2398/97 grąžinimo?
3.      Ar reglamentai Nr. 1664/2001, Nr. 160/2002 ir Nr. 696/2002 atitinka (pagrindinio) reglamento 7 straipsnio 2 punktą bei 9 straipsnio
4 punktą ir proporcingumo principą, jeigu jie numatė antidempingo muito dydį, kuris nėra griežtai proporcingas dempingo ar
žalos dydžiui, ketinamam kompensuoti šiuo muitu?
4.      Ar atsakymai į pirmiau nurodytus klausimus dėl eksporto iš Indijos, palyginti su eksportu iš Pakistano, skirsis, atsižvelgiant
į:
–        procedūras, vykusias (GST), ir (arba)
–        Komisijos išvadas, pateiktas reglamentuose Nr. 1664/2001, Nr. 160/2002 ir Nr. 696/2002?
5.      Ar atsižvelgiant į pirmiau pateiktų klausimų atsakymus:
–        nacionalinė muitinė privalo grąžinti visus ar dalį antidempingo muitų, kuriuos ji surinko pagal Reglamentą Nr. 2398/97, ir
–        jei taip, kam ir kokiomis sąlygomis turi būti vykdomas grąžinimas?“

Dėl prejudicinių klausimų
Pirmuoju klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės Teisingumo Teismo prašo įvertinti Reglamento
Nr. 2398/97 galiojimą atsižvelgiant į Antidempingo sutartį, kaip ji vėliau buvo išaiškinta Ginčų sprendimo tarybos rekomendacijose
ir sprendimuose, bei atsižvelgiant į pagrindinį reglamentą.

Dėl Reglamento Nr. 2398/97 galiojimo atsižvelgiant į Antidempingo sutartį, kaip ji vėliau buvo išaiškinta Ginčų sprendimo
tarybos rekomendacijose ir sprendimuose
Jungtinė Didžiosios Britanijos ir Šiaurės Airijos Karalystė teigia, kad GST rekomendacijos bei sprendimai aiškiai sudaro vienintelį
ieškinio pagrindą, nes dėl Reglamento Nr. 2398/97 galiojimo, prieš priimant šiuos sprendimus, nebuvo pareikštas joks atskiras
ieškinys. Ji tvirtina, jog tai, kad Teisingumo Teismas atgaline data spręstų dėl Bendrijos teisės aktų galiojimo atsižvelgdamas
į GST rekomendacijas, kurios taikomos ateityje, arba sprendimus, kurie grindžiami šiomis rekomendacijomis, prieštarautų Reglamento
Nr. 1515/2001 pagrindiniams principams.
Taryba ir Komisija mano, kad šios rekomendacijos ir sprendimai dėl medvilninės patalynės importo neįpareigoja Teisingumo Teismo
ir kad Reglamentas Nr. 2398/97 nėra negaliojantis Bendrijos teisės atžvilgiu vien dėl to, jog GST padarė išvadą, kad priimdama
šį reglamentą Bendrija neįvykdė įsipareigojimų pagal Antidempingo sutartį.
Visų pirma reikia priminti, kad remiantis nusistovėjusia teismo praktika PPO susitarimai, atsižvelgiant į jų pobūdį ir bendrą
struktūrą, iš esmės nepriskiriami normoms, į kurias atsižvelgdamas Teisingumo Teismas vykdo Bendrijos institucijų aktų teisėtumo
kontrolę (2003 m. rugsėjo 30 d. Sprendimo
Biret International prieš Tarybą
, C‑93/02 P, Rink. p. I‑10497, 52 punktas bei 2005 m. kovo 1 d. Sprendimo
Van Parys
, C‑377/02, Rink. p. I‑1465, 39 punktas ir nurodyta teismo praktika).
Tik tuo atveju, kai Bendrija ketina įgyvendinti prisiimtą konkretų įsipareigojimą PPO arba tuo atveju, kai Bendrijos akte
aiškiai daroma nuoroda į konkrečias PPO susitarimų nuostatas, Teisingumo Teismas gali vykdyti nagrinėjamo Bendrijos teisės
akto teisėtumo kontrolę PPO taisyklių atžvilgiu (1999 m. lapkričio 23 d. sprendimo
Portugalija prieš Tarybą
49 punktas; minėtų sprendimų
Biret International prieš Tarybą
53 punktas ir
Van Parys
40 punktas bei nurodyta teismo praktika).
Pagal Reglamento Nr. 1515/2001 1 straipsnį, GST patvirtinus ataskaitą, Taryba tam tikrais atvejais gali panaikinti arba pakeisti
ginčijamą priemonę arba taikyti kitas specialias priemones, kurios, jos nuomone, yra tinkamos tomis aplinkybėmis.
Remiantis jo 4 straipsniu, Reglamentas Nr. 1515/2001 taikomas GST ataskaitoms, patvirtintoms po 2001 m. sausio 1 dienos. Šiuo
atveju GST patvirtino Apeliacinio komiteto ataskaitą ir kolegijos atskaitą, kuri iš dalies buvo komiteto pakeista, 2001 m.
kovo 12 dieną.
Tačiau pagal Reglamento Nr. 1515/2001 3 straipsnį bet kurios pagal šį reglamentą patvirtintos priemonės pradedamos taikyti
nuo jų įsigaliojimo dienos ir nedaro įtakos muitų, surinktų iki tos dienos, grąžinimui, nebent būtų nurodyta kitaip. Šiuo
tikslu šio reglamento šeštoje konstatuojamojoje dalyje nustatyta, kad rekomendacijos, pateiktos GST patvirtintose ataskaitose,
įsigalios tik ateityje. Todėl „bet kokios pagal (Reglamentą Nr. 1515/2001) taikytinos priemonės pradės veikti tik nuo jų įsigaliojimo
dienos <...> ir todėl neturės įtakos muitų, surinktų iki tos dienos, grąžinimui“.
Nagrinėjamu atveju, atsižvelgusi į Reglamento Nr. 1515/2001 nuostatas ir į GST rekomendacijas, Taryba visų pirma 2001 m. rugpjūčio
7 d. priėmė Reglamentą Nr. 1644/2001. Vėliau 2002 m. sausio 28 d. ji priėmė Reglamentą Nr. 160/2002 ir galiausiai 2002 m.
balandžio 22 d. – Reglamentą Nr. 696/2002, patvirtinantį galutinį antidempingo muitą, kuris buvo nustatytas Reglamentu Nr. 2398/97,
iš dalies pakeistu ir laikinai sustabdytu Reglamentu Nr. 1644/2001.
Iš to, kas pasakyta, matyti, kad tokiomis aplinkybėmis, kokios nagrinėjamos pagrindinėje byloje, negalima vykdyti Reglamento
Nr. 2398/97 teisėtumo kontrolės atsižvelgiant į Antidempingo sutartį, kuri vėliau buvo išaiškinta GST rekomendacijose, nes
iš vėlesnių reglamentų matyti, jog Bendrija, uždrausdama pagal Reglamentą Nr. 2398/97 sumokėtų muitų grąžinimą, visiškai neketino
įgyvendinti prisiimto konkretaus įsipareigojimo PPO.

Dėl Reglamento Nr. 2398/97 galiojimo atsižvelgiant į pagrindinį reglamentą
Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, be kita ko, kelia klausimą dėl Reglamento Nr. 2398/97 galiojimo atsižvelgiant
į pagrindinį reglamentą. Jis iš esmės klausia, ar Komisija padarė akivaizdžią vertinimo klaidą nustatydama tiriamo produkto
„apskaičiuotąją“ normaliąją vertę, dempingo skirtumą ir žalą, padarytą Bendrijos pramonei.
Ieškovė pagrindinėje byloje remiasi pagrindinio reglamento 2 straipsnio 6 dalimi, susijusia su produkto normaliosios vertės
nustatymu, pagrindinio reglamento 2 straipsnio 11 dalimi, susijusia su dempingo skirtumo nustatymu ir šio reglamento 3 straipsnio
5 dalimi, susijusia su Bendrijos pramonei padarytos žalos nustatymu.

Ikea
nuomone, kadangi GST jos sprendimuose pateikiami Antidempingo sutarties straipsnių aiškinimai patvirtina tai, jog atitinkamų
Bendrijos institucijų naudoti metodai nustatant dempingo skirtumą ir žalą yra neteisingi, reikia pripažinti, kad šie metodai
prieštarauja ir pagrindiniam reglamentui.
Tačiau Taryba ir Komisija mano, kad Reglamentas Nr. 2398/97 Bendrijos teisės atžvilgiu ir toliau galioja. Tarybos palaikoma
Komisija tvirtina, kad pagrindinio reglamento atžvilgiu ginčytos Reglamento Nr. 2398/97 nuostatos yra ilgalaikė praktika ir
iki šiol Bendrijos teismai jų nepaskelbė negaliojančiomis.
Šiuo tikslu reikia priminti, kaip tai pastebėjo ir generalinis advokatas savo išvados 102 punkte, kad bendros prekybos politikos
srityje, ypač kiek tai susiję su prekybos apsaugos priemonėmis, Bendrijos institucijos dėl ekonominių, politinių ir teisinių
aplinkybių, kurias jos privalo išnagrinėti, sudėtingumo turi didelę diskreciją (šiuo klausimu žr. 1983 m. spalio 4 d. Sprendimo
Fediol
prieš Komisiją
, 191/82, Rink. p. 2913, 26 punktą ir 1987 m. gegužės 7 d. Sprendimo
Nachi Fujikoshi prieš Tarybą
, 255/84, Rink. p. 1861, 21 punktą).
Be to, iš nusistovėjusios teismo praktikos matyti, kad įvairių dempingo skirtumo skaičiavimo metodų, kurie nurodyti pagrindinio
reglamento 2 straipsnio 11 dalyje, pasirinkimas bei normaliosios produkto vertės ar žalos buvimo nustatymas apima sudėtingų
ekonominių aplinkybių vertinimą, todėl vykdant tokio vertinimo teisminę kontrolę reikia tik patikrinti, ar buvo laikytasi
procedūros taisyklių, ar tikslios faktinės aplinkybės, kuriomis grindžiamas ginčytinas pasirinkimas, ar nepadaryta akivaizdžios
klaidos vertinant šias aplinkybes ir ar nebuvo piktnaudžiauta įgaliojimais (šiuo klausimu žr. 1987 m. gegužės 7 d. Sprendimo
NTN Toyo Bearing ir kt. prieš Tarybą
, 240/84, Rink. p. 1809, 19 punktą; 1990 m. kovo 14 d. Sprendimo
Gestetner Holdings prieš Tarybą ir Komisiją
, C‑156/87, Rink. p. I‑781, 63 punktą ir 1998 m. lapkričio 19 d. Sprendimo
Jungtinė Karalystė prieš Tarybą
, Rink. p. I‑7235, 54 punktą).
Taigi reikia išnagrinėti, ar Bendrijos institucijos padarė akivaizdžią vertinimo klaidą Bendrijos teisės atžvilgiu nustatydamos
tiriamo produkto „apskaičiuotą“ normaliąją vertę, dempingo skirtumą ir žalos Bendrijos pramonei buvimą.

Dėl tiriamo produkto „apskaičiuotos“ normaliosios vertės
Visų produktų, visų bendrovių eksportuojamų į Bendriją, tipų normalioji vertė apskaičiuojama pagal pagrindinio reglamento
2 straipsnio 3 dalį. Ji nustatoma prie kiekvienos bendrovės eksportuojamų produktų gamybos sąnaudų pridedant pagrįstas produkto
pardavimo, administracines ir kita bendrąsias sąnaudas bei gautą pelną.
Kalbant apie importą iš Indijos reikia pažymėti, jog kadangi tik viena bendrovė vykdė visą tipišką vidaus pardavimą ir pelningų
modelių vidaus pardavimas sudarė mažiau kaip 80 %, bet daugiau kaip 10 % viso vidaus pardavimo, šis pardavimas laikomas pardavimu
įprastomis prekybos sąlygomis. Todėl pardavimo, administracinės ir kitos bendrosios sąnaudos bei pelnas, kurie buvo naudojami
nustatant normaliąją vertę visų tiriamų bendrovių atžvilgiu atitinka kiekvienos bendrovės sąnaudas ir pelną pagal pagrindinio
reglamento 2 straipsnio 6 dalį. Tokia pati išvada buvo padaryta importo iš Pakistano atveju.
Kalbant apie atsižvelgimą į vienintelės bendrovės pelną, Reglamento Nr. 2398/97 aštuonioliktoje konstatuojamojoje dalyje primenama,
kad tyrimas apsiribojo gamintojų ar eksportuotojų atranka pagal pagrindinio reglamento 17 straipsnį ir kad didžioji dalis
bendradarbiavusių Indijos bendrovių yra eksporto bendrovės, kurios neparduoda panašių produktų savo vidaus rinkoje. Komisija
į šią atranką įtraukė penkis Indijos gamintojus eksportuotojus, iš kurių du pripažino, kad atrankos momentu jie pardavė panašius
produktus šioje rinkoje.
Tačiau, kaip pabrėžiama laikino reglamento dvidešimt trečioje konstatuojamojoje dalyje, vykdant tyrimą buvo atskleista, kad
vienas iš šių gamintojų ar eksportuotojų tyrimo laikotarpiu vykdė tipišką panašaus produkto pardavimą savo vidaus rinkoje.
Be to, nuoroda pagrindinio reglamento 2 straipsnio 6 dalies a punkte į kitų tiriamų eksportuotojų ar gamintojų svertinį pelno
vidurkį nereiškia, kad šią sumą galima nustatyti atsižvelgiant į vienintelio eksportuotojo ar gamintojo sandorių ir arba produktų
tipų svertinį vidurkį.
Šiuo atžvilgiu reikia pažymėti, kaip nurodė ir generalinis advokatas savo išvados 132–142 punktuose, kad Taryba nepadarė akivaizdžios
vertinimo klaidos nuspręsdama, jog nustatant pardavimo, administracines ir kitas bendrąsias sąnaudas bei pelną, pagrindinio
reglamento 2 straipsnio 6 dalies a punktas gali būti taikomas, kai turima informacija susijusi tik su vienu gamintoju ir leidžia
neatsižvelgti į informaciją, susijusią su pardavimu neįprastomis prekybos sąlygomis.
Viena vertus, pagrindinio reglamento 2 straipsnio 6 dalies a punkte vartojama daugiskaita žodžių junginyje „kiti eksportuotojai
ar gamintojai“ nedraudžia atsižvelgti į vienos įmonės duomenis, kuri, kaip ir kitos tiriamos įmonės, kilmės valstybės rinkoje
tyrimo laikotarpiu vykdė tipišką panašaus produkto pardavimą. Kita vertus, nustatant pelną neatsižvelgti į kitų eksportuotojų
ar gamintojų pardavimą neįprastomis prekybos sąlygomis yra tinkamas normaliosios vertės nustatymo metodas, atitinkantis pagrindinio
reglamento 1 straipsnio 2 dalyje ir 2 straipsnio 1 dalyje įtvirtintą principą, kad normalioji vertė iš esmės turi būti grindžiama
duomenimis, susijusiais su pardavimu įprastomis prekybos sąlygomis.
Iš to matyti, kad Taryba nepadarė jokios akivaizdžios vertinimo klaidos nustatydama tiriamo produkto „apskaičiuotą“ normaliąją
vertę.

Dėl dempingo skirtumo nustatymo
Kalbėdamas apie galutinį dempingo skirtumo nustatymą, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės klausia,
ar „prilyginimo“ nuliui metodas, naudotas apskaičiuojant bendrą dempingo skirtumą, kuris buvo taikomas pagrindinės bylos atveju
vykdytame antidempingo tyrime, atitinka pagrindinio reglamento 2 straipsnio 11 dalį.
Reikia visų pirma priminti, kad tariamai padarytos klaidos apskaičiuojant pardavimo, administracines ir kita bendrąsias sąnaudas
bei pelną ir „prilyginimo nuliui“ metodo taikymas yra susiję su dempingo skirtumų nustatymu. Tačiau koregavimo, atlikto nustatant
dempingo buvimą, neteisėtumas turi įtakos teisėtam antidempingo muito nustatymui tik tiek, kiek nustatytas antidempingo muitas
viršija tą, kuris būtų taikomas neatlikus šio koregavimo.
Remiantis pagrindinio reglamento 2 straipsnio 12 dalimi, dempingo skirtumas yra normaliosios vertės ir eksporto kainos skirtumas.
Taigi šį skirtumą nustato tyrimą vykdančios institucijos, pagal šio straipsnio 10 dalį teisingai palygindamos panašaus produkto
normaliąją vertę ir taikomą eksporto į Bendriją kainą.
Pagrindinėje byloje neginčijama, kad dempingo skirtumas buvo apskaičiuotas palyginant „apskaičiuotos“ normaliosios vertės
svertinį vidurkį su visų eksporto kainų svertiniu vidurkiu atsižvelgiant į produktų tipą. Taigi atitinkamos institucijos visų
pirma pasirinko kelis skirtingus tiriamo produkto modelius. Kiekvieno iš jų atžvilgiu jos apskaičiavo normaliosios vertės
svertinį vidurkį ir eksporto kainų svertinį vidurkį, o vėliau jas palygino kiekvieno modelio atveju. Kadangi kai kurių modelių
atveju eksporto kaina buvo mažesnė už normaliąją vertę, buvo nustatytas dempingo skirtumas. Tačiau kitų modelių atveju, kadangi
eksporto kaina buvo didesnė už normaliąją vertę, dempingo skirtumas buvo neigiamas.
Apskaičiuodamos tiriamo produkto atveju bendrą dempingo sumą šios institucijos visų modelių, kurių atžvilgiu buvo nustatytas
dempingo buvimas, dempingo sumas sudėjo. Tačiau visus neigiamus dempingo skirtumus šios institucijos prilygino nuliui. Vėliau
bendra dempingo suma buvo pateikta procentais nuo visų eksporto sandorių bendros vertės visų modelių atžvilgiu, nepaisant,
ar jie buvo dempingo objektu.
Šiuo atžvilgiu reikia pažymėti, kad pagrindinio reglamento 2 straipsnyje nėra jokios nuorodos į „prilyginimo nuliui“ metodą.
Atvirkščiai, šis reglamentas įtvirtina aiškią Bendrijos institucijų pareigą teisingai palyginti eksporto kainą ir normaliąją
vertę pagal jo 2 straipsnio 10 ir 11 dalių nuostatas.
Iš tikrųjų pagrindinio reglamento 2 straipsnio 11 dalyje patikslinama, kad normaliosios vertės svertinis vidurkis palyginamas
„su visų eksporto į Bendriją sandorių kainų svertiniu vidurkiu“. Tačiau nagrinėjamu atveju atliekant šį palyginimą neigiamų
dempingo skirtumų „prilyginimo nuliui“ metodo panaudojimas virto eksporto sandorių kainų pakeitimu. Todėl, naudodama šį metodą,
Taryba neapskaičiavo bendro dempingo skirtumo remdamasi palyginimais, visiškai atspindinčiais visas palyginamas eksporto kainas,
ir taip skaičiuodama šį skirtumą padarė akivaizdžią vertinimo klaidą Bendrijos teisės atžvilgiu.
Iš to matyti, kad Bendrijos institucijos veikė pažeisdamos pagrindinio reglamento 2 straipsnio 11 dalį, kai skaičiuodamos
dempingo skirtumą tiriamo produkto atžvilgiu taikė neigiamų dempingo skirtumų „prilyginimo nuliui“ metodą kiekvieno tiriamų
produktų tipo atveju.

Dėl žalos buvimo nustatymo
Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas prašo Teisingumo Teismo įvertinti Reglamento Nr. 2398/97 galiojimą
dėl to, kad nustatant žalą jame nebuvo ištirti visi svarbūs žalos faktoriai, turintys įtakos Bendrijos pramonės padėčiai;
be to, neteisingai remtasi rodikliais, būdingais Bendrijos pramonei nepriklausančioms bendrovėms, o dėl to buvo pažeista pagrindinio
reglamento 3 straipsnio 5 dalis.
Reikia priminti, kad pagal pagrindinio reglamento 1 straipsnio 1 dalį antidempingo muitas gali būti taikomas bet kuriam dempingo
kaina importuojamam produktui, kurį išleidus laisvai cirkuliuoti Bendrijoje būtų padaryta žala, o remiantis to paties reglamento
3 straipsnio 1 dalimi „žala“ suprantama kaip materialinė žala Bendrijos pramonei, materialinės žalos grėsmė Bendrijos pramonei
arba svarbios kliūtys tai pramonei kurtis.
Šiuo tikslu reikia konstatuoti, kad remiantis Reglamento Nr. 2398/97 trisdešimt ketvirta konstatuojamąja dalimi 35 Komisijai
skundą pateikusios bendrovės sudaro didžiąją visos Bendrijos pramonės dalį pagrindinio reglamento 5 straipsnio 4 dalies prasme
ir šia prasme taip pat sudaro Bendrijos pramonę, kaip ji apibrėžta šio reglamento 4 straipsnio 1 dalyje. Tačiau iš Reglamento
Nr. 2398/97 keturiasdešimt pirmos konstatuojamosios dalies matyti, kad tiriant Bendrijos pramonei padarytą žalą buvo nagrinėjami
duomenys, susiję su visa Bendrija, ir šie duomenys nebuvo nagrinėjami Bendrijos pramonės, kaip ji apibrėžta 4 straipsnio 1 dalyje,
atžvilgiu.
Aiškinantis, ar Bendrijos valdžios institucijos padarė akivaizdžią vertinimo klaidą neištirdamos pagrindinio reglamento 3 straipsnio
5 dalyje nurodytų svarbių atitinkamų Bendrijos pramonės būklę apibūdinančių ekonominių veiksnių bei rodiklių, reikia pabrėžti,
kad ši nuostata šioms institucijoms suteikia diskreciją nagrinėjant ir tiriant įvairius rodiklius.
Kaip pastebėjo generalinis advokatas savo išvados 193 ir 194 punktuose, minėta nuostata tik reikalauja, kad, pirma, būtų išnagrinėti
„svarbūs atitinkamos pramonės būklę apibūdinantys“ ekonominiai veiksniai bei rodikliai ir, antra, iš jos formuluotės matyti,
kad nurodytų ekonominių veiksnių ir rodiklių sąrašas „nėra išsamus“.
Todėl reikia konstatuoti, kad, vykstant importo dempingo kaina poveikio šiai būklei tyrimui, atitinkamos institucijos, įvertindamos
tik svarbius pastarąją apibūdinančius veiksnius, neviršijo diskrecijos, kuri joms suteikiama vertinant sudėtingas ekonomines
situacijas. Be to, vykdant naują tyrimą pagal Reglamentą Nr. 1644/2001, tariamai padarytos klaidos vertinant žalą neturėjo
įtakos nustatant, ar Bendrijos pramonei ta žala buvo padaryta.
Tokiomis sąlygomis reikia pripažinti, kad Bendrijos institucijos nepadarė akivaizdžios klaidos vertindamos minėtos žalos buvimą
ir dydį.
Atsižvelgiant į tai, kas pasakyta, į pirmąjį klausimą reikia atsakyti taip, kad Reglamento Nr. 2398/97 1 straipsnis yra negaliojantis
tiek, kiek Taryba nustatydama dempingo skirtumą tiriamo produkto atžvilgiu taikė neigiamų dempingo skirtumų „prilyginimo nuliui“
metodą kiekvieno tiriamų produktų tipo atveju.
Todėl, nesant būtinybės atsakyti į kitus klausimus, susijusius su vėlesnių reglamentų galiojimu, reikia išnagrinėti penktąjį
klausimą dėl padarinių, kylančių konstatavus Reglamento Nr. 2398/97 1 straipsnio negaliojimą, pagrindinėje byloje aptariamo
importuotojo teisei susigrąžinti antidempingo muitus, kuriuos jis sumokėjo pagal šį reglamentą.
Nacionalinės valdžios institucijos savo nacionalinėje teisėje turi numatyti pripažinimo negaliojančiu pasekmes, kai tai buvo
padaryta pateikus prašymą priimti prejudicinį sprendimą dėl galiojimo įvertinimo (1975 m. spalio 30 d. Sprendimo
Rey Soda
, 23/75, Rink. p. 1279, 51 punktas), o tai reikštų, kad pagal Reglamentą Nr. 2398/97 sumokėti antidempingo muitai nebelaikomi
teisiškai privalomais Reglamento Nr. 2913/92 236 straipsnio 1 dalies prasme ir iš principo muitinės institucijos juos turi
grąžinti pagal šią nuostatą, jeigu įvykdomos tokiam grąžinimui taikomos sąlygos, įskaitant numatytą šio straipsnio 2 dalyje,
o tai turi patikrinti prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas.
Galiausiai reikia pažymėti, kad tik nacionaliniai teismai yra kompetentingi nagrinėti ieškinį dėl sumų, kurias nacionalinė
institucija neteisėtai surinko Bendrijos teisės akto pagrindu, vėliau pripažinto negaliojančiu, sugrąžinimo (šiuo klausimu
žr. 1989 m. gegužės 30 d. Sprendimo
Roquette prieš Komisiją
, 20/88, Rink. p. 1553, 14 punktą ir 1992 m. kovo 13 d. Sprendimo
Vreugdenhil prieš Komisiją
, C‑282/90, Rink. I‑01937, 12 punktą).
Šiomis sąlygomis į penktąjį klausimą reikia atsakyti taip, kad toks importuotojas, koks aptariamas pagrindinėje byloje, nacionaliniame
teisme pareiškęs ieškinį dėl sprendimų, kuriais iš jo reikalaujama sumokėti antidempingo muitą pagal šiuo teismo sprendimu
negaliojančiu pripažintą Reglamentą Nr. 2398/97, iš esmės turi teisę remtis šiuo negaliojimu pagrindinėje byloje, siekdamas
susigrąžinti šiuos muitus pagal Reglamento Nr. 2913/92 236 straipsnio 1 dalį.

Dėl bylinėjimosi išlaidų
Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo
nagrinėjamoje byloje, išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo Teismui,
išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.
Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (antroji kolegija) nusprendžia:
1.
1997 m. lapkričio 28 d. Tarybos reglamento (EB) Nr. 2398/97, nustatančio galutinį antidempingo muitą medvilninės patalynės,
kurios kilmės šalys yra Egiptas, Indija ir Pakistanas, importui, 1 straipsnis yra negaliojantis tiek, kiek Taryba nustatydama
dempingo skirtumą tiriamo produkto atžvilgiu taikė neigiamų dempingo skirtumų „prilyginimo nuliui“ metodą kiekvieno tiriamų
produktų tipo atveju.
2.
Toks importuotojas, koks aptariamas pagrindinėje byloje, nacionaliniame teisme pareiškęs ieškinį dėl sprendimų, kuriais iš
jo reikalaujama sumokėti antidempingo muitą pagal šiuo teismo sprendimu negaliojančiu pripažintą Reglamentą Nr. 2398/97, iš
esmės turi teisę remtis šiuo negaliojimu pagrindinėje byloje, siekdamas susigrąžinti šiuos muitus pagal 1992 m. spalio 12 d.
Tarybos reglamento (EEB) Nr. 2913/92, nustatančio Bendrijos muitinės kodeksą, 236 straipsnio 1 dalį.
Parašai.
*
Proceso kalba: anglų.