CELEX: 62001TJ0304
Skupna kmetijska politika
Zdravstveni pregledi
Goveja spongiformna encefalopatija
Ureditev v zvezi z zdravstvenim varstvom živali in varovanjem javnega zdravja
Odškodninska tožba
Nepogodbena odgovornost
Vzročna zveza
Napake obličnosti
Združenje gospodarskih subjektov
Nedopustnost

Dejansko stanje
Tožeče stranke so 482 španskih poklicnih rejcev – in sicer podjetja s področja živinoreje in kmetijske zadruge, ki združujejo
različna podjetja s področja govedoreje –, ki jih podpirata dve poklicni kmetijski organizaciji, ustanovljeni v skladu s španskim
pravom, Unió de Pagesos in la Confederación de Organizaciones de Agricultores y Ganaderos (v nadaljevanju: COAG).
Goveja spongiformna encefalopatija (v nadaljevanju: BSE), tako imenovana bolezen „norih krav“, je del skupine bolezni prenosljivih
spongiformnih encefalopatij, za katere sta značilna propadanje možganov in gobast videz živčnih celic pri mikroskopski analizi
.
Verjeten izvor BSE naj bi bil sprememba priprave hrane za govedo, ki vsebuje beljakovine, ki izvirajo iz ovac, okuženih s
tako imenovano boleznijo „praskavca“. Prenos bolezni naj bi se zgodil predvsem z zaužitjem krme, zlasti mesa in mesno-kostne
moke, ki je okužena s povzročiteljem okužbe, ter v manjši meri s prenosom prek samice. Za bolezen je značilna večletna inkubacijska
doba.
BSE so prvič odkrili v Združenem kraljestvu Velika Britanija in Severna Irska leta 1986. Na podlagi posebnega poročila št. 14/2001
Računskega sodišča z dne 13. septembra 2001 v zvezi z BSE (UL C 324, str. 1) je bilo do 31. maja 2001 v Združenem kraljestvu
ocenjenih skoraj 180.000 primerov BSE, medtem ko je bilo v drugod v Evropski uniji potrjenih 1738 primerov. Število primerov
v Združenem kraljestvu je nov rekord doseglo leta 1992, nakar se je znižalo, medtem ko je po letu 1996 razširjenost BSE drugod
v Evropski uniji narasla.
Združeno kraljestvo je julija 1988 odločilo, da prepove prodajo krme, ki je namenjena prežvekovalcem in vsebuje beljakovine,
pridobljene iz prežvekovalcev, ter da rejcem prepove krmiti prežvekovalce s tako krmo („Ruminant Feed Ban“, vsebovana v Bovine
Spongiform Encephalopathy Order (1988, SI 1988/1039), kot je bila naknadno spremenjena).
Tudi evropske institucije so od julija 1989 sprejele predpise, da bi se soočile z BSE. Večina ukrepov je bila sprejetih na
podlagi Direktive Sveta 89/662/EGS z dne 11. decembra 1989 o veterinarskih pregledih v trgovini znotraj Skupnosti glede na
vzpostavitev notranjega trga (UL L 395, str. 13) in Direktive Sveta 90/425/EGS z dne 26. junija 1990 o veterinarskih in zootehničnih
pregledih, ki se zaradi vzpostavitve notranjega trga izvajajo v trgovini znotraj Skupnosti z nekaterimi živimi živalmi in
proizvodi (UL L 224, str. 29), ki Komisiji omogočata sprejetje zaščitnih ukrepov, če obstaja tveganje za živali ali za zdravje
ljudi.
Tako je Odločba Komisije 89/469/EGS z dne 28. julija 1989 o nekaterih zaščitnih ukrepih pred BSE v Združenem kraljestvu (UL
L 225, str. 51) uvedla nekatere omejitve za trgovanje znotraj Skupnosti z govedom, rojenim v Združenem kraljestvu pred julijem
1988. Ta odločba je bila spremenjena z Odločbo Komisije 90/59/EGS z dne 7. februarja 1990 (UL L 41, str. 23), ki je posplošila
prepoved izvoza goveda iz Združenega kraljestva za vse govedo, starejše od šest mesecev. Odločba Komisije 90/261/EGS z dne
8. junija 1990 o spremembi Odločbe 89/469 in Odločbe 90/200/EGS o vzpostavitvi dodatnih zahtev za nekatera tkiva in organe,
kar zadeva BSE (UL L 146, str. 29), je določila, da je treba spoštovanje te prepovedi zagotoviti z označevanjem živali s posebnim
žigom in z uporabo računalniških datotek, da se omogoči identifikacija živali. Poleg tega je v Odločbi Komisije 90/134/EGS
z dne 6. marca 1990 (UL L 76, str. 23) BSE dodana na seznam bolezni, ki jih je treba prijaviti na podlagi Direktive Sveta
82/894/EGS z dne 21. decembra 1982 o prijavljanju živalskih boleznih v Skupnosti (UL L 378, str. 58), ter vzpostavljena obveznost
prijave ugotovljenih novih žarišč BSE enkrat tedensko.
Odločba Komisije 90/200/EGS z dne 9. aprila 1990 o vzpostavitvi dodatnih zahtev za nekatera tkiva in organe, kar zadeva BSE
(UL L 105, str. 24), je uvedla vrsto ukrepov za omejitev trgovanja v Skupnosti med Združenim kraljestvom in drugimi državami
članicami z nekaterimi tkivi in organi goveda – možgani, hrbtnim mozgom, mandeljni, priželjcem, vranico in drobovjem –, zlasti
tistimi, ki izvirajo iz goveda, ob zakolu starejšega od šestih mesecev. Prepovedala je tudi odpremo drugih tkiv in organov,
ki niso namenjeni prehrani ljudi, in določila, da je treba vsako govedo, pri katerem obstaja kliničen sum o okuženosti z BSE,
zaklati ločeno in zaradi dokazovanja bolezni preiskati njegove možgane. Odločba je naložila, da je treba ob potrditvi BSE
živalske klavne trupe in njihove klavnične proizvode uničiti. Odločba Komisije 92/290/EGS z dne 14. maja 1992 o nekaterih
zaščitnih ukrepih zoper BSE, kar zadeva goveje zarodke v Združenem kraljestvu (UL L 152, str. 37), pa je vsem državam članicam
naložila, naj v druge države članice ne odpremljajo zarodkov goveda iz samic, pri katerih je bila potrjena BSE ali je obstajal
sum zanjo. Kar zadeva Združeno kraljestvo, je ta odločba prepovedala izvoz zarodkov živali, rojenih pred 18. julijem 1988,
in naložila sprejetje ukrepov, potrebnih za identifikacijo živali donatork.
Odločba Komisije 94/381/ES z dne 27. junija 1994 o nekaterih zaščitnih ukrepih glede BSE in prehrane z beljakovinami iz sesalcev
(UL L 172, str. 23) je v vsej Skupnosti prepovedala uporabo beljakovin iz sesalcev v prehrani prežvekovalcev, vendar je Komisija
državam članicam, ki so lahko uporabile sistem, ki omogoča razlikovanje med živalskimi beljakovinami prežvekovalskega in tistimi
neprežvekovalskega porekla, odobrila, da dovolijo prehrano prežvekovalcev z beljakovinami, ki izvirajo iz drugih vrst sesalcev.
Odločba Komisije 94/382/ES z dne 27. junija 1994 o odobritvi alternativnih sistemov toplotne obdelave za predelavo odpadkov
prežvekovalcev zaradi uničevanja povzročiteljev spongiformne encefalopatije (UL L 172, str. 25) je natančneje določila postopke
predelave živalskih odpadkov, ki jih ni mogoče uporabiti za prehrano prežvekovalcev zaradi njihove neučinkovitosti pri uničevanju
povzročiteljev okužbe z BSE, in naštela proizvode, za katere se ni zdelo, da pomenijo tveganje za prenos bolezni, zato se
zanje te določbe ne uporabljajo (to so želatina, surove kože in usnje, žleze in organi za farmacevtsko rabo, kri in krvni
proizvodi, mleko, mast in lažje maščobe ter čreva).
Odločba Komisije 94/474/ES z dne 27. julija 1994 o nekaterih zaščitnih ukrepih zoper BSE in o razveljavitvi odločb 89/469
in 90/200 (UL L 194, str. 96) je z dveh na šest let podaljšala obdobje, v katerem pri vzreji, pri kateri je bilo govedo vzrejeno
z možnostjo izvoza svežega mesa teh živali iz Združenega kraljestva v druge države članice, ne sme biti potrjen noben primer
BSE. Ta odločba je tudi prepovedala izvoz iz Združenega kraljestva vseh pred 1. januarjem 1995 izdelanih snovi in proizvodov,
ki jih pokriva Odločba 94/382.
Spongiform Encephalopathy Advisory Committee (v nadaljevanju: SEAC), neodvisen znanstveni organ, zadolžen za svetovanje vladi
Združenega kraljestva glede BSE, je 20. marca 1996 izdal uradno sporočilo, s katerim je potrdil deset primerov nove različice
Creutzfeldt-Jakobove bolezni – smrtne nevrološke bolezni, ki prizadene človeka –, ki je bila ugotovljena pri osebah, od katerih
je bila najstarejša stara 42 let, in s katerim je natančneje določil, da „čeprav ne obstaja noben neposreden dokaz zveze […],
[je] [v tej fazi] najverjetnejša razlaga, da so [bili] ti primeri povezani z izpostavljenostjo BSE pred letom 1989, ko je
bila uvedena prepoved nekaterih posebnih klavničnih proizvodov govejega mesa“.
Istega dne je minister za kmetijstvo, ribištvo in prehrano Združenega kraljestva sprejel odločitev o prepovedi, po eni strani,
prodaje in dobave mesno-kostne moke, ki izvira iz sesalcev, in njene uporabe v prehrani rejnih živali, vključno z gojeno perutnino,
rejnimi konji in gojenimi ribami, ter, po drugi strani, prodaje mesa goveda, starejšega od 30 mesecev, za prehrano ljudi.
Sočasno so nekatere države članice in tretje države sprejele ukrepe o prepovedi uvoza goveda ali govejega mesa s poreklom
iz Združenega kraljestva ali – glede ukrepov, ki so jih sprejele tretje države – iz Evropske unije.
Comité scientifique vétérinaire de l’Union européenne (Znanstveni veterinarski odbor, v nadaljevanju: ZVO) je 22. marca 1996
sklenil, da razpoložljivi podatki niso omogočali dokaza prenosljivosti BSE na človeka. Vendar je ZVO ob upoštevanju obstoja
takega tveganja priporočil, da se pri trgovanju znotraj Skupnosti izvajajo ukrepi, ki jih je sprejelo Združeno kraljestvo
v zvezi z odkoščanjem trupov goved, starejših od 30 mesecev, v odobrenih obratih in da Skupnost sprejme ustrezne ukrepe v
zvezi s prepovedjo uporabe mesno-kostne moke v prehrani živali.
Komisija je 27. marca 1996 sprejela Odločbo 96/239/ES o nekaterih izrednih ukrepih za varovanje pred BSE (UL L 78, str. 47),
s katero je prehodno prepovedala odpremo vsega goveda in govejega mesa ali proizvodov, pridobljenih iz njega, z ozemlja Združenega
kraljestva v druge države članice in tretje države. Ta odločba je zlasti predpisala, naj Združeno kraljestvo s svojega ozemlja
ne odpremlja: prvič, živega goveda, njegovega semena in zarodkov; drugič, mesa goveda, zaklanega v Združenem kraljestvu; tretjič,
proizvodov, pridobljenih iz goveda, zaklanega v Združenem kraljestvu, ki bi lahko vstopili v prehranjevalno verigo ljudi ali
živali, in proizvodov za zdravstveno, kozmetično ali farmacevtsko rabo, ter četrtič, mesno-kostne moke, ki izvira iz sesalcev.
Združeno kraljestvo je moralo vsaka dva tedna Komisiji poslati poročilo o izvajanju ukrepov, sprejetih glede zaščite pred
BSE. Končno je bilo Združeno kraljestvo pozvano, naj predloži nove predloge za nadzor BSE na njegovem ozemlju, ker je bila
Odločba 96/239 po preizkusu vseh v njej navedenih elementov predelana.
ZVO je 26. aprila 1996 podal mnenje, da seme goveda ne pomeni tveganja za prenos BSE, podal ugodno mnenje glede ukrepov, ki
jih je predpisala Odločba 92/290, pri čemer je počakal na konec znanstvenih študij, namenjenih prenosljivosti bolezni prek
zarodkov, in natančno določil postopke proizvodnje pri obdelavi želatine in loja. Komisija je 11. junija 1996 zlasti na podlagi
tega mnenja sprejela Odločbo 96/362/ES o spremembi Odločbe 96/239 (UL L 139, str. 17), s katero je odpravila prepoved izvoza
iz Združenega kraljestva semena goveda in drugih proizvodov, med katerimi so bili želatina, dikalcijev fosfat, aminokisline
in peptidi, loj in proizvodi ali derivati iz loja, zlasti če so bili v skladu z metodami, opisanimi v prilogi k tej odločbi,
proizvedeni v obratih pod uradnim veterinarskim nadzorom.
Španija je 4. julija 1996 prepovedala uvoz na svoje ozemlje nekaterih organov in snovi, za katere obstaja tveganje, da izvirajo
iz goveda iz Francije, Irske, s Portugalske ali iz Švice, ter naložila uničenje tkiv goveda iz teh držav, ki je bilo zaklano
v Španiji. Ta ukrep je bil 9. oktobra 1996 razširjen na nekatere organe ovac in koz iz zgoraj navedenih držav in Združenega
kraljestva, saj slednjega na prvotnem seznamu zaradi ukrepov, predvidenih z Odločbo 96/239, ni bilo.
Odločba Komisije 96/449/ES z dne 18. julija 1996 o odobritvi alternativnih sistemov toplotne obdelave za predelavo živalskih
odpadkov zaradi uničevanja povzročiteljev BSE (UL L 184, str. 43) je nadomestila zgoraj navedeno Odločbo 94/382 in z učinkom
od 1. aprila 1997 vzpostavila minimalne parametre za predelavo živalskih odpadkov. Komisija je z Odločbo 97/735/ES z dne 21.
oktobra 1997 o zaščitnih ukrepih v zvezi s trgovanjem z nekaterimi vrstami živalskih odpadkov sesalcev (UL L 294, str. 7)
prepovedala odpremo mesno‑kostne moke sesalcev, ki ni bila proizvedena v skladu s sistemom, ki ga je uvedla Odločba 96/449,
v druge države članice in tretje države.
Evropski parlament je 18. julija 1996 ustanovil začasno preiskovalno komisijo za BSE. Ta je 7. februarja 1997 sprejela poročilo
o zatrjevanih kršitvah ali slabem upravljanju pri izvajanju prava Skupnosti glede BSE brez poseganja v pristojnosti sodišč
Skupnosti in nacionalnih sodišč (v nadaljevanju: poročilo preiskovalne komisije). V njem je navedeno, da so Komisija, Svet
in organi Združenega kraljestva slabo upravljali krizo BSE, in negativno ocenjeno delovanje odborov Skupnosti, zadolženih
za veterinarska in sanitarna vprašanja. Parlament je 19. februarja 1997 sprejel resolucijo o sklepih začasne preiskovalne
komisije, s katero je odobril navedeno poročilo ter od Komisije, Sveta in vlad držav članic zahteval, naj sprejmejo potrebne
ukrepe za izvajanje njegovih priporočil.
Odločba Komisije 97/534/ES z dne 30. julija 1997 o prepovedi uporabe snovi, ki pomenijo tveganje glede prenosljivih spongiformnih
encefalopatij (UL L 216, str. 95), je prepovedala uporabo t. i. snovi „s posebnimi tveganji“ (v nadaljevanju: SPT), in sicer,
prvič, lobanje, vključno z možgani in očmi, mandeljnov in hrbtnega mozga goveda, starejšega od 12 mesecev, ter ovac in koz,
starejših od 12 mesecev ali s stalnimi zobmi, ki so predrli dlesni, ter drugič, vranice ovac in koz. Ob začetku veljavnosti
te odločbe je bila prepovedana kakršna koli uporaba SPT ter uporaba hrbtenice goveda, ovac in koz za pridobivanje mehansko
izkoščenega mesa. Poleg tega bi morale biti SPT predmet posebne obdelave za njihovo uničenje in bi jih bilo treba sežgati
brez poseganja v dodatne ukrepe, ki so jih države članice sprejele za živali, zaklane na njihovem ozemlju. Prvotno predvideni
datum začetka veljavnosti te odločbe, 1. januar 1998, je bil postopoma prestavljen na 30. junij 2000. Komisija pa je 29. junija
2000 sprejela Odločbo 2000/418/ES o ureditvi uporabe snovi, ki pomenijo tveganje glede prenosljivih spongiformnih encefalopatij,
in o spremembi Odločbe 94/474 (UL L 158, str. 76), ki je razveljavila in nadomestila Odločbo 97/534.
Svet je 16. marca 1998 sprejel Odločbo 98/256/ES o nujnih ukrepih za zaščito pred govejo spongiformno encefalopatijo, in o
spremembi Odločbe 94/474 ter razveljavitvi Odločbe 96/239 (UL L 113, str. 32), s katero je omilil prepoved izvoza nekaterih
vrst mesa in proizvodov iz govejega mesa iz Severne Irske v skladu s pogoji iz temeljne ureditve o certificiranju čred (Export
Certified Herds Scheme). Ta odločba je zlasti odpravila prepoved odpreme v druge države članice in izvoza v tretje države
odkoščenega govejega mesa in proizvodov iz govejega mesa živali, rojenih in rejenih na Severnem Irskem, ki izvirajo iz čred,
pri katerih dokazano ni BSE in so bile zaklane na Severnem Irskem v klavnicah, uporabljenih izključno za ta namen. Meso je
bilo treba odkoščiti v obratih za razrez in skladiščiti v hladilnih prostorih na Severnem Irskem, ki so uporabljeni izključno
za proizvode iz tega zakola. Nato je Odločba Komisije 98/351/ES z dne 29. maja 1998 (UL L 157, str. 110) določila 1. junij
1998 kot datum, od katerega se lahko začnejo odpreme iz Severne Irske.
Komisija je 25. novembra 1998 sprejela Odločbo 98/692/ES o nujnih ukrepih za zaščito pred BSE (UL L 328, str. 28), s katero
je spremenila Odločbo 98/256 in omilila prepoved izvoza nekaterih proizvodov iz Združenega kraljestva na podlagi načela odobritve
odpreme v okviru ureditve izvoza, ki temelji na datumu (Date-Based Export Scheme ali DBES). Šlo je zlasti za naslednje proizvode:
sveže meso, mleto meso in pripravki iz mesa, mesni izdelki in krma za domače mesojede živali, ki so predelani iz goveda, rojenega
in rejenega v Združenem kraljestvu ter zaklanega v Združenem kraljestvu v klavnicah, ki niso bile uporabljene za zakol goved,
neupravičenih do izvoza. Žival vrste goveda je bila na podlagi DBES upravičena do izvoza, če je bila rojena in rejena v Združenem
kraljestvu in če so bili ob zakolu izpolnjeni nekateri pogoji, zlasti: žival je moralo biti mogoče identificirati, pri čemer
je moralo biti omogočeno sledenje njeni materi in njeni izvorni čredi; žival je morala biti stara več kot 6, a manj kot 30
mesecev; mati živali je morala živeti še najmanj 6 mesecev po rojstvu živali, pri materi se ni smela razviti BSE in ni smela
zbujati suma, da se je okužila s to boleznijo. Če žival, namenjena za zakol, ni izpolnjevala teh zahtev, jo je bilo treba
avtomatično zavrniti, če pa se je izvoz že zgodil, je bilo treba o tem obvestiti pristojni organ namembnega kraja. Poleg tega
je bilo treba zakol živali, upravičenih do izvoza, opraviti v klavnicah, ki jih niso uporabljali za zakol živali vrste goveda,
ki niso bile upravičene do izvoza. Za datum, ki ga je treba upoštevati za začetek odpreme teh proizvodov, je bil z Odločbo
Komisije 1999/514/ES z dne 23. julija 1999 (UL L 195, str. 42) določen 1. avgust 1999.
Odločba 2000/418 je nazadnje uredila uporabo SPT in opredelila snovi iz goveda, ovac in koz, ki jih je bilo treba po 1. oktobru
2000 s posebnim postopkom odstraniti in uničiti zaradi zagotavljanja neprenosljivosti BSE. Ta odločba je tudi prepovedala
uporabo kosti in glave ter hrbtenic teh živali v nekaterih primerih in uporabo nekaterih postopkov zakola.
Med novembrom in decembrom 2000 se je v več državah članicah znova pojavilo več primerov BSE. 22. novembra 2000 se je pojavil
prvi primer nore krave v Španiji. Novembra 2001 je Španija naštela 73 diagnosticiranih primerov BSE.
Svet je 4. decembra 2000 sprejel Odločbo 2000/766/ES o nekaterih zaščitnih ukrepih glede prenosljivih spongiformnih encefalopatij
in o uporabi živalskih beljakovin v krmi (UL L 306, str. 32), ki je začela veljati 1. januarja 2001 in je državam članicam
nalagala prepoved uporabe živalskih beljakovin, predelanih v krmo rejnih živali, ki so gojene, pitane ali rejene za proizvodnjo
živil. Poleg tega so morale države članice prepovedati dajanje na trg, trgovino, uvoz iz tretjih držav in izvoz v tretje države
živalskih beljakovin, namenjenih za prehrano rejnih živali, ter umakniti te beljakovine s trga, iz distribucijskih krogov
in skladiščnih obratov kmetijskih gospodarstev.

Postopek in predlogi strank
Z vlogo, vloženo v sodnem tajništvu Sodišča prve stopnje 7. decembra 2001, je tožeča stranka vložila to tožbo.
Komisija je z ločeno vlogo, vloženo v sodnem tajništvu Sodišča prve stopnje 27. februarja 2002, uveljavljala ugovor nedopustnosti
na podlagi člena 114 Poslovnika Sodišča prve stopnje. Ugovor nedopustnosti je bil s sklepom Sodišča prve stopnje (peti senat)
z dne 27. junija 2002 pridržan za končno odločbo.
Sodišče prve stopnje (prvi senat) je na podlagi poročila sodnika poročevalca odločilo, da odpre ustni postopek. Sodišče prve
stopnje je v okviru ukrepov procesnega vodstva Svetu in Komisiji postavilo več vprašanj. Toženi stranki sta se na te zahteve
odzvali v predpisanem roku.
Stranke so podale ustne navedbe in odgovorile na vprašanja, ki jih je postavilo Sodišče prve stopnje, na javni obravnavi 15.
februarja 2006.
Tožeče stranke predlagajo Sodišču prve stopnje, naj:
–        tožbo razglasi za dopustno;
–        razglasi, da sta Svet in Komisija ravnala nezakonito in sta zato na podlagi člena 288 ES odgovorna za širjenje krize BSE na
ozemlju Evropske unije ter posledično za škodo, zatrjevano v tožbi;
–        Svetu in Komisiji solidarno naloži povrnitev premoženjske škode, povzročene tožečim strankam, ki je ocenjena na 19.438.372,69
EUR, in nepremoženjske škode, ki so jo utrpele in je ocenjena na 15 % zgoraj navedenega zneska, to je 2.915.755,80 EUR;
–        Svetu in Komisiji naloži plačilo stroškov.
Svet in Komisija Sodišču prve stopnje predlagata, naj:
–        tožbo razglasi za nedopustno;
–        v vsakem primeru zavrne tožbo kot neutemeljeno;
–        tožečim strankam naloži plačilo stroškov.

Dopustnost
Svet in Komisija, toženi stranki, navajata 3 razloge nedopustnosti. Prvi razlog nedopustnosti se nanaša na neskladnost vloge
s členom 44(1)(a) in členom 44(5) Poslovnika zaradi kršitev procesnega prava v zvezi z opredelitvijo tožečih strank. Drugi
razlog nedopustnosti se nanaša na neustreznost vloge v skladu s členom 44(1)(c) Poslovnika zaradi pomanjkanja natančnosti
bistvenih dejanskih in pravnih okoliščin, na katerih temelji tožba. Tretji razlog nedopustnosti se nanaša na neobstoj pravnega
interesa Unió de Pagesos in COAG.

Prvi razlog nedopustnosti: kršitve procesnega prava v zvezi z opredelitvijo tožečih strank
Trditve strank
Prvič, Komisija trdi, da v vlogi niso navedeni naslovi tožečih strank. V skladu s členom 44(1)(a) in členom 44(6) Poslovnika
naj bi to pomenilo bistveno kršitev postopka in tega naj ne bi bilo mogoče popraviti.
Tožeče stranke ugovarjajo, da so njihovi naslovi navedeni na listih o izračunih, priloženih tožbi kot ločena priloga. Vsekakor
navedba naslova naj ne bi bil bistven pogoj, katerega neizpolnitev bi lahko povzročila nedopustnost tožbe, in bi to bilo mogoče
popraviti.
Drugič, toženi stranki trdita, da v vlogi niso natančno opredeljene pravne osebe, ki so navedene med tožečimi strankami. Še
posebej naj nekatere od teh pravnih oseb – v nasprotju s tem, kar naj bi zahteval člen 44(5) Poslovnika – ne bi priložile
svojih aktov o ustanovitvi, druge pa naj ne bi predložile dokaza, da je odvetnika pravilno pooblastila za to pooblaščena oseba.
Končno, Svet opozarja, da nekatere od tožečih strank niso predložile pooblastila v korist odvetnikov, ki so sestavili tožbo.
Tožeče stranke so opozorile, da je v skladu s členom 44(5)(a) Poslovnika predložitev akta o ustanovitvi pravnih oseb le eno
od možnih dokaznih sredstev njihovega pravnega obstoja, pri čemer so sprejemljivi tudi drugi dokazi. Tako naj bi vlogi priloženi
izvirni računi z navedbo identitete vsake tožene stranke, njene davčne številke in naslova zadostno dokazovali obstoj zadevnih
pravnih oseb. Tožeče stranke naj bi vsekakor v prilogi k svojim stališčem glede ugovora nedopustnosti predložile kopije, usklajene
z ustanovitvenimi akti in statuti teh pravnih oseb. V zvezi z domnevno nenavedbo pravilno dodeljenega pooblastila za nekatere
družbe tožeče stranke trdijo, da je dokaz podelitve pooblastila podpisnikov pooblastila večkrat naveden v spisu, saj je razvidno
iz predloženih ustanovitvenih aktov in pogodb družb. Tožeče stranke naj bi za ostale družbe v pisnem postopku predložile podelitev
pooblastila, ki ga je za to pooblaščena oseba dala odvetnikom.
Tretjič, Komisija zatrjuje, da brez njihovih aktov o ustanovitvi ni mogoče preveriti namena dejavnosti nekaterih pravnih oseb,
ki so navedene kot tožeče stranke. Vsekakor naj imena družb nekaterih pravnih oseb, ki so navedene kot tožeče stranke, ne
bi imela nobene očitne zveze z živinorejo. Tako naj družbe, ki ne proizvajajo ali prodajajo govejega mesa, ne bi imele pravnega
interesa v tej zadevi.
Tožeče stranke trdijo, da Poslovnik ne nalaga ugotavljanja namena dejavnosti tožeče stranke. Vsekakor naj bi bilo iz njihovih
aktov o ustanovitvi nesporno razvidno, da vse pravne osebe, ki so navedene kot tožeče stranke, opravljajo dejavnost, povezano
s kmetijstvom. Torej naj bi imele upravičen pravni interes v tej tožbi.
Presoja Sodišča prve stopnje
Prvič, glede očitka v zvezi z neobstojem naslovov tožečih strank je treba opozoriti, da člen 44(1)(a) Poslovnika določa, da
mora vloga vsebovati njihova imena in naslove. Če torej naslovov tožečih strank ni v vlogi, morajo biti vendarle v dokumentih,
priloženih k vlogi. Poleg tega je treba navesti, da so tožeče stranke v prilogi k svojim stališčem glede ugovora nedopustnosti
predložile seznam njihovih naslovov. Ta očitek je treba zato zavrniti.
Drugič, v zvezi z očitkom o neobstoju aktov o ustanovitvi družb tožečih strank, nepravilnostih pri pooblastilih in neobstoju
pooblastil odvetnikom je treba navesti, da člen 44(5)(a) in (b) Poslovnika določa, da mora tožeča stranka, ki je pravna oseba
zasebnega prava, svoji tožbi priložiti, po eni strani, akt o ustanovitvi ali novejši izpisek iz sodnega registra, registra
društev ali kakšen drug dokaz o njenem pravnem statusu ter, po drugi strani, dokaz, da je odvetnika pravilno pooblastila za
to pooblaščena oseba. Člen 44(6) pa določa, da lahko tožbo, ki ni v skladu z zgoraj navedenimi zahtevami, tožeča stranka dopolni
tako, da predloži manjkajoče listine. Sodišče prve stopnje tako ugotavlja, da so v tem primeru tožeče stranke v postopku predložile
potrebna pooblastila in akte o ustanovitvi, ki prvotno niso bili priloženi tožbi. Ta očitek je torej treba zavrniti.
Tretjič, kar zadeva očitek glede dejstva, da nekatere pravne osebe niso navedle namena dejavnosti in da poslovno ime nekaterih
od njih ni očitno v zvezi s proizvodnjo in prodajo govejega mesa, je treba navesti, da člen 44(5) Poslovnika od pravnih oseb
zahteva zgolj dokaz njihovega pravnega obstoja. Pri odškodninski tožbi je pravni interes pravne osebe manj odvisen od določb
v aktu o ustanovitvi, ki se nanašajo na njen namen, kot od dejanskih dejavnosti zadevnega subjekta, in kot, še podrobneje,
od domnevne škode, ki naj bi jo pravna oseba zaradi njih utrpela. V tem primeru so tako tožeče stranke predložile račune,
ki se nanašajo na njihove dejavnosti pri vzreji goveda, da bi utemeljile naravo in obseg škode, ki jo je vsaka od njih posamično
utrpela. Torej je bilo dokazano, da so pravne osebe tožeče stranke opravljale dejavnost v tem sektorju. Zato je treba tudi
ta očitek zavrniti.
Glede na vse zgoraj navedeno je treba ta razlog nedopustnosti zavrniti.

Drugi razlog nedopustnosti: nenatančnost bistvenih dejanskih in pravnih okoliščin, na katerih temelji tožba
Trditve strank
Komisija opozarja, da mora v skladu s členom 21 Statuta Sodišča in členom 44(1)(c) Poslovnika vsaka tožba vsebovati predmet
postopka in kratek povzetek tožbenih razlogov. Teh zahtev naj ne bi izpolnjevala odškodninska tožba za povrnitev škode, ki
jo je povzročila institucija Skupnosti, ki ne predloži prav nobenega dokaza o zatrjevani škodi in tem, kako naj bi kršitveno
ravnanje tožene institucije povzročilo domnevno utrpljeno škodo (sklep Sodišča prve stopnje z dne 21. novembra 1996 v zadevi
Syndicat des producteurs de viande bovine in drugi proti Komisiji, T‑53/96, Recueil, str. II‑1579, točka 23).
V obravnavanem primeru naj tako tožba ne bi z zahtevano jasnostjo predstavila domnevno nezakonitih ravnanj toženih institucij
in naj ne bi navajala razloga za to nezakonitost. Tožba naj tudi ne bi natančno navajala določb Skupnosti, iz katerih naj
bi bila razvidna obveznost delovanja institucij, za katero tožeče stranke menijo, da je bila kršena. Toženi stranki naj skratka
ne bi vedeli, katera natančno nezakonita dejanja ali opustitve so jim očitana, zato naj ne bi bili sposobni pravilno oblikovati
svoje obrambe. Prav tako naj vzročna zveza med domnevno nezakonitim ravnanjem in zatrjevano škodo ne bi bila dovolj natančno
določena. Tožba naj ne bi natančno določala, kateri ukrepi Skupnosti naj bi izzvali pojav BSE v Španiji, naj ne bi identificirala
proizvodov ali snovi, katerih trženje naj bi povzročilo pojav bolezni, in naj ne bi natančno določila zveze med prodajo teh
proizvodov in ureditvijo Skupnosti, ki naj bi odobrila njihov uvoz ali trženje.
Tožeče stranke zatrjujejo, da tožba omogoča ugotavljanje predmeta spora in tožbenih razlogov ter dejanskih in pravnih okoliščin,
na katerih temelji. Tako naj bi vključevala preglednico ukrepov in opustitev delovanj, ki jih očitajo institucijam in ki naj
bi bili vzrok škode rejcem. Škoda, ki so jo tožeče stranke utrpele, naj bi bila prav tako dokazana s pravilno predloženimi
računi.
Presoja Sodišča prve stopnje
Na podlagi člena 21 Statuta Sodišča in člena 44(1)(c) Poslovnika mora vsaka tožba navesti predmet postopka in kratek povzetek
tožbenih razlogov. Za zagotavljanje pravne varnosti in dobrega vodenja sodnih postopkov morajo biti za dopustnost tožbe bistvene
dejanske in pravne okoliščine, na katerih ta temelji, razvidne iz besedila tožbe, pa čeprav so navedene le na kratko, a koherentno
in razumljivo (sklepa Sodišča prve stopnje z dne 29. novembra 1993 v zadevi Koelman proti Komisiji, T‑56/92, Recueil, str. II‑1267,
točka 21, in z dne 14. maja 1998 v zadevi Goldstein proti Komisiji, T‑262/97, Recueil, str. II‑2175, točka 21). Iz ustaljene
sodne prakse je razvidno, da mora odškodninska tožba za povračilo škode, ki jo povzroči institucija Skupnosti, za izpolnjevanje
teh zahtev obsegati elemente, ki omogočajo ugotavljanje ravnanja, ki ga tožeča stranka očita instituciji, razloge, zaradi
katerih meni, da med ravnanjem in škodo, za katero zatrjuje, da jo je utrpela, obstaja vzročna zveza, ter naravo in obseg
te škode (sodba Sodišča prve stopnje z dne 18. septembra 1996 v zadevi Asia Motor Francija in drugi proti Komisiji, T‑387/94,
Recueil, str. II‑961, točka 107, in zgoraj navedeni sklep Syndicat des producteurs de viande bovine in drugi proti Komisiji,
točka 22).
V obravnavanem primeru je tako tožba izpolnila zgoraj navedene zahteve. Prvič, identificirala je ukrepe in opustitve delovanj,
očitane toženim institucijam, ter predpise in načela, ki naj bi jih slednje kršile. Drugič, tožba podrobno navaja naravo in
obseg škode, ki naj bi jo tožeče stranke domnevno utrpele, pri čemer za vsako stranko navede, kolikšna bi ta škoda naj bila.
Tretjič in nazadnje, tožeče stranke navajajo razloge, zaradi katerih menijo, da obstaja vzročna zveza med ravnanji, očitanimi
Svetu in Komisiji, ter škodo, za katero zatrjujejo, da so jo utrpele.
Zato je treba skleniti, da so pogoji iz člena 44(1) točka c) Poslovnika v tem primeru izpolnjeni.
Zato je treba ta razlog nedopustnosti zavrniti.

Tretji razlog nedopustnosti: neobstoj pravnega interesa Unió de Pagesos in COAG
Svet izpodbija procesni položaj Unió de Pagesos in COAG, ki naj bi bil v „podpori“ tožečim strankam. V skladu s Poslovnikom
naj bi bil edina možnost za to, da oseba ali združenje lahko podpira trditve tožečih strank, predlog za intervencijo. Omenjeni
poklicni organizaciji pa naj ne bi vložili takega predloga. Komisija trdi, da ni vedela, zakaj tožeče stranke želijo intervencijo
Unió de Pagesos in COAG v tem postopku. Vsekakor izpodbija pravni interes obeh poklicnih organizacij, ker naj ne bi dokazali,
da delujeta v imenu njunih članov.
Tožeče stranke trdijo, da pravni interes Unió de Pagesos in COAG izhaja iz škode, ki sta jo utrpeli in ki skupaj pomeni vso
škodo, ki so jo utrpeli njuni člani, in nepremoženjsko škodo, ki so jo osebno utrpeli. Unió de Pagesos in COAG naj ne bi nameravali
dobiti denarne odškodnine, ampak nepremoženjsko, zlasti ugotovitev nezadostnega ukrepanja institucij Skupnosti pri vodenju
krize BSE. Cilj njunega nastopa naj bi bil le podpora njunim članom.
Unió de Pagesos in COAG sta na obravnavi natančno navedla, da sta se nameravala udeležiti tega postopka kot intervenienta.
Sodišče prve stopnje opozarja, da mora v skladu s členoma 115 in 116 Poslovnika, branima skupaj s členom 40 Statuta Sodišča,
vsaka oseba ali združenje, ki želi intervenirati v sporu, predloženem v odločanje Sodišču prve stopnje, z ločeno vlogo predložiti
predlog za intervencijo.
V tem primeru Unió de Pagesos in COAG nista izpolnila zgoraj navedene formalnosti. Sodišče prve stopnje jima zato ne more
priznati statusa intervenientov zaradi tega postopka.
Sodišče prve stopnje poleg tega opozarja, da se procesna pravica na podlagi člena 288 ES poklicnim združenjem prizna le, če
lahko pred sodiščem uveljavljajo ali lastni interes, ki je drugačen od interesa njihovih članov, ali pravico do odškodnine,
ki so jim jo prenesle druge osebe (sodba Sodišča prve stopnje z dne 30. septembra 1998 v zadevi Coldiretti in drugi proti
Svetu in Komisiji, T‑149/96, Recueil, str. II‑3841, točka 57; glej v tem smislu tudi sodbo Sodišča prve stopnje z dne 13.
decembra 1995 v združenih zadevah Exporteurs in Levende Varkens in drugi proti Komisiji, T‑481/93 in T‑484/93, Recueil, str. II‑2941,
točki 76 in 77).
V obravnavanem primeru Unió de Pagesos in COAG, po eni strani, ne uveljavljata prenosa pravic ali izrecnega pooblastila, s
katerim bi lahko predložili odškodninski zahtevek za škodo, ki so jo utrpeli njuni člani. Po drugi strani, ti organizaciji
natančno navajata, da ne želita prejeti denarne odškodnine, ampak da je škoda, ki sta jo utrpeli, vsota vseh škod, ki so jih
utrpeli njuni člani, in nepremoženjske škode, ki sta jo utrpeli sami. Ta domnevna nepremoženjska škoda teh združenj pa z ničemer
ni dokazana.
Lahko sklepamo, da Unió de Pagesos in COAG ne upravičita pravnega interesa v obravnavani zadevi.
Zato je treba tožbo zavrniti kot nedopustno, kar zadeva obe poklicni kmetijski organizaciji.

Utemeljitev

Trditve strank
Tožeče stranke trdijo, da so v obravnavanem primeru izpolnjeni pogoji za podelitev pravice do odškodnine na podlagi nepogodbene
odgovornosti institucij Skupnosti na podlagi člena 288 ES, in sicer obstoj nezakonitega akta ali nezakonitega ravnanja institucije
Skupnosti, dejanske škode in vzročne zveze med nezakonitim aktom in zatrjevano škodo. Tožeče stranke vztrajajo, da sta Svet
in Komisija med leti 1990 in 2000 sprejela nezadostne, napačne, neprimerne in prepozne predpise in ukrepe za soočenje z boleznijo
BSE, zato sta instituciji odgovorni za širjenje te bolezni v več državah članicah, med katerimi je tudi Španija, kar naj bi
tožečim strankam povzročilo zelo veliko škodo, zlasti zaradi padca potrošnje govejega mesa in znižanja njegovih cen v tej
državi.
Toženi stranki zatrjujeta, da njuno ravnanje glede BSE ni bilo nikoli nezakonito in da ne obstaja vzročna zveza med njunim
ravnanjem in zatrjevano škodo.
1. Obstoj nezakonitega ravnanja Sveta in Komisije
Tožeče stranke vztrajajo, da sta toženi instituciji kršili ureditev Skupnosti v zvezi z zdravstvenim varstvom živali in varovanjem
javnega zdravja ter načelom dobrega upravljanja, zaupanja v pravo in previdnosti, ki naj bi pomenila hierarhično višja pravila,
ki presegajo pravico varstva posameznikov. Opozarjajo, da opustitve teh institucij lahko povzročijo odgovornost Skupnosti,
če te kršijo zakonito obveznost delovanja, ki je razvidna iz predpisa Skupnosti (sodba Sodišča prve stopnje z dne 6. julija
1995 v zadevi Odigitria proti Svetu in Komisiji, T‑572/93, Recueil, str. II‑2025, točka 35).
Toženi stranki navajata, da se nezakonito ravnanje, ki jima ga očitajo tožeče stranke, nanaša na njihovo normativno dejavnost,
pri čemer lahko odgovornost Skupnosti nastane le izjemoma (sodba Sodišča z dne 4. oktobra 1979 v zadevi Ireks-Arkady proti
Svetu in Komisiji, 238/78, Recueil, str. 2955, točka 9) in ob obstoju hierarhično višjega pravila od pravice do varstva posameznikov
(zgoraj navedena sodba Exporteurs in Levende Varkens in drugi proti Komisiji, točka 81). Če imajo široko diskrecijsko pravico
za sprejetje normativnega akta, naj bi za nastanek odgovornosti Skupnosti poleg tega bil potreben obstoj kvalificirane, to
je očitne in hude kršitve (sodba Sodišča z dne 25. maja 1978 v združenih zadevah HNL in drugi proti Svetu in Komisiji, 83/76,
94/76, 4/77, 15/77 in 40/77, Recueil, str. 1209, točka 6). Zato naj bi bilo nujno, da je zadevna institucija hudo kršila omejitve,
ki so ji naložene pri izvajanju njenih pooblastil (sodba Sodišča z dne 15. septembra 1982 v zadevi Kind proti EGS, 106/81,
Recueil, str. 2885, točka 12). Dokaz take nezakonitosti bi morale predložiti tožeče stranke (sodba Sodišča z dne 15. septembra
1994 v zadevi KYDEP proti Svetu in Komisiji, C‑146/91, Recueil, str. I‑4199, točki 43 in 44). Tako naj Svet in Komisija ne
bi storila nobene nezakonitosti v okviru boja zoper BSE.
–       Kršitev ureditve Skupnosti v zvezi z zdravstvenim varstvom živali in varovanjem javnega zdravja
Tožeče stranke trdijo, da sta imela Svet in Komisija ob pojavu BSE zadostno pravno podlago za sprejetje pravnih instrumentov
in s tem preprečitev širjenja bolezni. Opominjajo, prvič, na pristojnosti glede zdravstvenega varstva živali, predvidene v
členu 32 ES in naslednjih, ki se nanašajo na skupno kmetijsko politiko, in na uredbe, ki uvajajo skupno ureditev trga v prašičereji
in govedoreji. Tožeče stranke se sklicujejo tudi na člen 100 Pogodbe ES (po spremembi postal člen 94 ES), na pravno podlago,
ki omogoča sprejetje direktiv, potrebnih za dobro delovanje skupnega trga. Poleg tega naj bi Direktiva 89/662 Komisiji nalagala
obveznost spremljanja nadzornih programov pregleda, ki jih izvajajo nacionalni organi, in opravljanje inšpekcij na mestu samem,
da bi se prepričala o učinkovitosti teh inšpekcij. Tožeče stranke, drugič, uveljavljajo pristojnosti Skupnosti glede javnega
zdravja, ki so izrecno priznane v Pogodbi iz Maastrichta in razširjene s Pogodbo iz Amsterdama (člen 152 ES). Varovanje javnega
zdravja naj bi pomenilo neizpodbiten javni interes in bi mu bilo treba dati prednostni pomen v razmerju do gospodarskih preudarkov
(sklep Sodišča z dne 12. julija 1996 v zadevi Združeno kraljestvo proti Komisiji, C‑180/96 R, Recueil, str. I‑3903, točke
od 91 do 93, in sodba Sodišča z dne 17. julija 1997 v zadevi Affish, C‑183/95, Recueil, str. I‑4315, točki 43 in 57).
Tožeče stranke zatrjujejo, da sta Komisija in Svet kršila ureditev Skupnosti glede zdravstvenega varstva živali in varovanja
javnega zdravja. V podporo tej tezi navajata poročilo preiskovalne komisije, v katerem je Parlament sklenil, da sta Svet in
Komisija odgovorna za krizo BSE. Kar zadeva zlasti Komisijo, naj bi navedeno poročilo obsegalo naslednje očitke: ustavitev
veterinarskih inšpekcij v Združenem kraljestvu med leti 1990 in 1994; neobstoj koordinacije med različnimi pristojnimi generalnimi
direkcijami; pomanjkanje preglednosti v delovanju ZVO, saj je njegovi podskupini BSE skoraj vedno predsedoval član z britanskim
državljanstvom in so bili v njej številni britanski znanstveniki; dejstvo, da ni zagotovila pravilnega izvajanja veterinarskih
pregledov niti izpolnila obveznosti iz Direktive 89/662, ter prepozna in neučinkovita ureditev glede mesno-kostne moke. Tožeče
stranke natančneje navajajo, da je tožba usmerjena zoper Svet in Komisijo zato, ker sta si obe instituciji delili pristojnosti,
ki bi jih bilo treba izvajati za soočanje s krizo BSE. Svetu se očita zlasti neizvajanje člena 152(4)(b) in c) ES in določb
Direktive 89/662 ter sprejetje Odločbe 98/256, ki je odpravila embargo, naložen Združenemu kraljestvu. Kar zadeva Komisijo,
naj bi se ji zlasti očitalo, da ni izvajala izvršilnih pristojnosti ter pristojnosti nadzora in kontrole, ki jih predvidevata
Direktivi 89/662 in 90/425.
Toženi stranki trdita, da sta vedno ravnali tako, da sta strogo in odločno spoštovali zakonitost, v mejah njunih pristojnosti
in s sprejetjem ukrepov na podlagi razpoložljivih znanstvenih spoznanj o epizootiji in glede na njihove posledice za javno
zdravje in zdravje živali. Opozarjata, da imata široko diskrecijsko pravico tako glede skupne kmetijske politike kot pri izvajanju
člena 152 ES. V zvezi z, še podrobneje, bojem zoper BSE naj bi sodna praksa priznala, da imajo institucije široko diskrecijsko
pravico glede zaščitnih ukrepov (sodbi Sodišča z dne 5. maja 1998 v zadevi National Farmers’Union in drugi, C‑157/96, Recueil,
str. I‑2211, točka 61 in naslednje, in v zadevi Združeno kraljestvo proti Komisiji, C‑180/96, Recueil, str. I‑2265, točka
37).
Toženi stranki tudi trdita, da iz njunih „opustitev“ lahko nastane odgovornost Skupnosti le, če kršita zakonito obveznost
delovanja, ki je razvidna iz predpisa Skupnosti (sodba Sodišča prve stopnje z dne 6. decembra 2001 v zadevi Area Cova in drugi
proti Svetu in Komisiji, T‑196/99, Recueil, str. II‑3597, točka 84). Člen 152(4)(b) in (c) ES naj bi bil torej omejen na določitev
ciljev Skupnosti glede javnega zdravja, ne da bi opredelil zakonito obveznost delovanja. Prav tako naj bi Direktivi 89/662
in 90/425 državam članicam pripisovali odgovornost za veterinarsko-sanitarne preglede in inšpekcije živalskih proizvodov (sklep
v zgoraj navedeni zadevi Združeno kraljestvo proti Komisiji, točki 53 in 54), pri čemer naj bi Komisiji podeljevali zgolj
pooblastila za nadzor. Države članice naj bi bile odgovorne za učinkovito kontrolo izvajanja zakonodaje Skupnosti, vloga Komisije
pa je predvsem v preverjanju, ali nacionalni organi izpolnjujejo to obveznost, kot jo je poudarilo končno konsolidirano poročilo
začasne preiskovalne komisije Parlamenta z dne 20. oktobra 1997 (COM(97) 509 konč., str. 5).
Tožeče stranke pojasnjujejo svoje kritike glede ravnanja institucij tako, da razlikujejo 3 velika obdobja. Prvo obdobje naj
bi trajalo od odkritja BSE v sredini osemdesetih let do leta 1994, ko naj bi se Komisija s prepovedjo uporabe mesno-kostne
moke živalskega izvora prvič soočila z vzroki za bolezen. To fazo naj bi označevalo krivdno nedelovanje institucij Skupnosti
tako na zakonski ravni kot na ravni njihovih obveznosti nadzora in kontrole. Drugo obdobje naj bi trajalo od leta 1994 do
leta 1998, zanj naj bi bilo značilno popolnoma nezadostno, prepozno in nekoherentno ukrepanje Komisije in Sveta pri izkoreninjenju
bolezni, ker sta ti instituciji sprejeli pogosto protislovne ukrepe in ker naj bi kršili razpoložljiva znanstvena mnenja.
Za tretje obdobje, od leta 1998 do leta 2000, naj bi bila značilna pasivno obnašanje institucij ter oslabitev nadzora in inšpekcij,
kar naj bi omogočilo množičen pojav novih primerov novembra 2000.
Še podrobneje, tožeče stranke zatrjujejo, da je Komisija od leta 1989 vedela za obstoj številnih žarišč BSE v Združenem kraljestvu
ter velikih tveganj prenosa te bolezni, kljub temu pa institucije Skupnosti več let niso sprejele potrebnih varnostnih ukrepov
za preprečitev njenega širjenja. Tako naj bi bila med leti 1990 in 1994 zakonodajna dejavnost Skupnosti glede BSE praktično
ustavljena, saj v Svetu ni bilo nobene razprave glede te bolezni. Tožeče stranke Komisiji tudi očitajo zanemarjanje zakonsko
naloženih pristojnosti za nadzor, zlasti nesprejetje zaščitnih in nadzornih ukrepov, ki jih predvidevata Direktivi 89/662
in 90/425. Kot naj bi bilo razvidno iz poročila preiskovalne komisije, naj bi Komisija v tem obdobju celo ustavila njene veterinarske
inšpekcije v Združenem kraljestvu. Končno, več notranjih dokumentov, napisanih leta 1990 v Komisiji, naj bi kazalo, da je
bila v tistem času predlagana politika namernega napačnega informiranja.
Komisija trdi, da institucijam Skupnosti ni mogoče očitati pomanjkljive skrbnosti niti kršitve zakonske obveznosti delovanja,
ki bi jima naj bila zavezana. Opozarja, da je treba zakonitost akta Skupnosti presojati glede na dejanske in pravne elemente,
ki obstajajo na dan sprejetja akta (sodba Sodišča z dne 7. februarja 1979 v združenih zadevah Francija proti Komisiji, 15/76
in 16/76, Recueil, str. 321, točka 7). Zato bi bilo treba ustreznost ukrepov analizirati glede na razpoložljiva znanstvena
spoznanja v času, ko so bili sprejeti. Torej, od objave februarja 1989 do „poročila Southwood“, ki je upoštevalo prve primere
BSE v Združenem kraljestvu, naj bi institucije Skupnosti od ZVO in znanstvenih krogov zahtevale, naj se izrečejo o različnih
težavah, povezanih z boleznijo, in naj financirajo raziskovanje na tem področju. Vendar so znanstveniki dolgo menili, da je
bil prenos bolezni na človeka dokaj neverjeten. To naj bi bile informacije iz sporočila SEAC z dne 20. marca 1996, ki naj
bi sprejetje nujnih ukrepov, ki so predmet Odločbe 96/239, štel za potrebno.
Komisija opozarja, da dokler je bila možnost prenosa BSE na človeka zgolj znanstvena hipoteza, je menila, da je bilo usklajevanje
interesov gospodarskih subjektov sektorja in interesov potrošnikov ustrezno zavarovano s prepovedjo izvoza iz Združenega kraljestva
živih goved, starejših od 6 mesecev, in vrste proizvodov, ki bi lahko prenašali bolezen. Poleg tega Komisija meni, da bi sicer
pod nekaterimi pogoji lahko opravila inšpekcije, vendar za njih ni bila zavezana. Vsekakor naj bi bili od leta 1990 opravljeni
številni inšpekcijski obiski v Združenem kraljestvu.
Tožeče stranke zlasti kritizirajo zamudo institucij Skupnosti pri prepovedi uporabe mesno-kostne moke v krmi rejnih živali,
pri čemer menijo, da je ta glavni prenašalec bolezni. Opozarjajo, da je Združeno kraljestvo leta 1989 prepovedalo uporabo
te moke v prehrani živali, ni pa prepovedalo njene proizvodnje ali izvoza. Tako naj bi prodaja britanske moke drugim državam
članicam narasla z 12.500 ton leta 1988 na 25.000 ton leta 1989. Komisija pa naj bi uporabo beljakovin sesalcev v prehrani
prežvekovalcev prepovedala šele julija 1994 z Odločbo 94/381. Ta zamuda naj bi pojasnila zmanjšanje števila primerov BSE v
Združenem kraljestvu in njegovo povečanje v drugih državah članicah. Poleg tega naj bi ta odločba prepovedala le uporabo beljakovin,
ki izvirajo iz tkiv sesalcev, in to samo v prehrani prežvekovalcev. Ta delna prepoved moke naj bi se pozneje izkazala za vzrok
navzkrižnih kontaminacij in zato širjenja bolezni. Popolna prepoved uporabe živalskih beljakovin v prehrani rejnih živali
naj bi bila uvedena šele z Odločbo 2000/766.
Tožeči stranki poleg tega ugotavljata, da je Parlament zaradi uničevanja povzročiteljev BSE od leta 1993 zahteval uporabo
določenega postopka predelave živalskih odpadkov sesalcev, vendar do Odločbe 96/449, ki je začela veljati 1. aprila 1997,
ni bilo storjeno nič v zvezi s tem. Končno, tožeči stranki institucijam Skupnosti očitata, da sta se prepozno odzvali na priporočila
skupine strokovnjakov iz Svetovne zdravstvene organizacije (WHO) leta 1996 in na sklepe ZVO iz oktobra 1996 o nujnosti odstranitve
SPT iz vseh prehranjevalnih verig. Z začetkom veljavnosti prepovedi uporabe vseh vrst SPT, ki jo je prvotno uvedla Odločba
97/534, naj bi Komisija in Svet postopoma zamudila za skoraj 3 leta, saj se je ta prepoved začela izvajati šele od 1. oktobra
2000, z Odločbo 2000/418.
Komisija zatrjuje, da tožeče stranke pred dnem sprejetja zadevnih ukrepov niso predložile nobenega znanstvenega poročila o
tem, da so ti neustrezni ali nezadostni. Pojasnjuje, da je bilo sprejetje Odločbe 94/381 v skladu z mnenjem stalnega veterinarskega
odbora, pri čemer navaja, da so se v tistem času beljakovine iz tkiv prežvekovalcev štele za edini možni izvor povzročiteljev
BSE, zato je njihova izključitev iz prehrane prežvekovalcev zmanjšala tveganje okužbe na najnižjo možno mero. Dodaja, da je
Odločba 94/474 prepovedala izvoz mesno‑kostne moke, ki vsebuje beljakovine prežvekovalcev in ki ni pridelana v skladu z novimi
pravili Skupnosti, iz Združenega kraljestva. Komisija priznava, da je bila uporaba predpisov v zvezi z ravnanjem z mesno-kostno
moko v državah članicah na začetku nezadovoljiva, vendar opozarja, da je zato leta 1997 začela postopke za ugotavljanje kršitev
zoper države članice, med katerimi je bila Španija.
Tožeče stranke tudi opozarjajo, da je bilo delovanje institucij Skupnosti nekoherentno in nasprotujoče. Še posebej naj bi
bil takoj oslabljen embargo na goveda in mesno-kostno moko z izvorom iz Združenega kraljestva, ki je bil naložen z Odločbo
96/239 in ga je Sodišče presodilo kot nujnega, ustreznega in nesorazmernega (sklep v zgoraj navedeni zadevi Združeno kraljestvo
proti Komisiji), ker je dopuščal odstopanja in ker so ga nadomestili veliko manj strogi ukrepi. Tako naj bi Odločba 96/362
odpravila prepoved odpreme več proizvodov, kot so seme, želatina, loj in proizvodi iz loja. Pozneje naj bi Odločba 98/256
zelo subtilno dopustila odpravo prepovedi izvoza govejih proizvodov iz Združenega kraljestva s tem, da je v veljavnem besedilu
navedbo „Združeno kraljestvo s svojega ozemlja ne sme odpremljati“ nadomestila z navedbo „Združeno kraljestvo skrbi za to,
da se z njegovega ozemlja ne odpremljajo“, kar je malo zavezujoča formulacija. Tako naj bi se odgovornost nadzora nad izvozom
govejih proizvodov leta 1998 s Komisije prenesla na Združeno kraljestvo, kar naj bi pomenilo „opustitev odgovornosti“. Končno,
sprejetje Odločbe 98/692 naj bi pomenilo zadnjo fazo v procesu postopne in pogojne odprave embarga Združenemu kraljestvu.
Komisija vztraja, da je bilo sprejetje Odločbe 96/362 popolnoma utemeljeno zlasti glede na mnenje ZVO z dne 9. in 18. aprila
1996. Toženi stranki v zvezi z Odločbo 98/256 zatrjujeta, da ta ukrep ni odpravil prepovedi izvažanja govejih proizvodov iz
Združenega kraljestva, ampak je pod strogimi pogoji samo omogočil izvoz nekaterih proizvodov z izvorom iz Severne Irske. Redakcijska
sprememba, na katero opozarjajo tožeče stranke, naj bi bila le jezikovno zboljšanje, ker ni Združeno kraljestvo tisto, ki
„odpremlja“, ampak osebe, ki imajo tam sedež oziroma tam stalno prebivajo, zato je torej obseg prepovedi enak. Pristojni organi,
zadolženi za uporabo te odločbe, in obveznosti inšpekcij Komisije naj bi prav tako ostali nespremenjeni. Komisija dodaja,
da je bila Odločba 96/239 prehoden varnostni ukrep in da je bila že predvidena njena revizija. Končno, ustreznost odprave
embarga z vidika varovanja zdravja ljudi naj bi preučilo že Sodišče v sodbi z dne 13. decembra 2001 v zadevi Komisija proti
Franciji (C‑1/00, Recueil, str. I‑9989), ki je sklenilo, da Francoska republika z nesprejetjem ukrepov, potrebnih za uskladitev
z odločbama 98/256 in 1999/514, ni izpolnila svojih obveznosti.
Tožeče stranke sklepajo, da je nedelovanje Sveta in Komisije omogočilo množičen pojav novih primerov BSE novembra 2000. Tožeče
stranke v zvezi s tem podrobneje navajajo, da se je BSE razširila, ker so v več državah članicah (Španija, Portugalska, Francija)
živali zaužile živalsko moko, ki izvira iz Združenega kraljestva. Posledice velike krize zaupanja potrošnikov, ki se je začela
novembra in decembra 2000 v več državah članicah, tudi v Španiji, naj bi Komisijo in Svet končno spodbudila k odzivu in sprejetju
ustreznih ukrepov, med katerimi je zlasti Odločba 2000/766. Komisija in Svet naj bi 12 let, od prepovedi Združenega kraljestva
uporabe mesno-kostne moke v prehrani prežvekovalcev, zamujala z odzivom glede na resnost krize in njene posledice.
Komisija meni, da ob upoštevanju povečanega števila sprejetih posebnih določb institucijam ne bi bilo mogoče očitati nedelovanja
v boju zoper bolezen. Ti ukrepi naj bi dejansko omogočili zmanjšanje in omilitev krize.
–       Kršitev načel dobrega upravljanja, zaupanja v pravo in previdnosti
Prvič, tožeče stranke trdijo, da je Komisija kršila načelo dobrega upravljanja. Komisija naj bi s tem, da je pokazala nepojasnljivo
pomanjkanje skrbnosti, kršila dolžnost skrbnosti, z neupoštevanjem interesov javnega zdravja v korist varstva gospodarskih
interesov Združenega kraljestva pa naj ne bi spoštovala svoje obveznosti ustreznega uravnoteženja zadevnih interesov. Načelo
dobrega upravljanja od institucij Skupnosti zlasti zahteva upoštevanje morebitnih posledic, ki jih je omilitev prej uvedenih
ukrepov nadzora BSE imela v živinoreji (glej v tem smislu sodbo Sodišča prve stopnje z dne 19. marca 1997 v zadevi Oliveira
proti Komisiji, T‑73/95, Recueil, str. II‑381, točka 32), česar niso storile.
Toženi stranki zatrjujeta, da je bilo načelo dobrega upravljanja v obravnavanem primeru vestno izpolnjeno. Kadar mora zakonodajalec
Skupnosti za sprejetje ureditve presojati prihodnje učinke te ureditve in ko teh učinkov ni mogoče natančno predvideti, mu
je njegovo presojo mogoče očitati le, če je očitno napačna glede na podatke, s katerimi je razpolagal ob sprejetju ureditve
(sodbi Sodišča z dne 21. februarja 1990 v združenih zadevah Wuidart in drugi, od C‑267/88 do C‑285/88, Recueil, str. I‑435,
točka 14, in z dne 5. oktobra 1994 v zadevi Nemčija proti Svetu, C‑280/93, Recueil, str. I‑4973, točka 90). V obravnavanem
primeru naj bi se torej tožeče stranke omejevale na splošno izražanje nestrinjanja s tehtanjem zadevnih interesov, ki so ga
opravile institucije Skupnosti, vendar ne da bi dokazale, da so bile upoštevne določbe ob njihovem sprejetju očitno napačne
(glej v tem smislu zgoraj navedeno sodbo KYDEP proti Svetu in Komisiji, točka 47).
Drugič, tožeče stranke trdijo, da je Komisija kršila načelo zaupanja v pravo, ko je leta 1998 sprejela odpravo embarga na
proizvode z izvorom iz Združenega kraljestva, vzpostavljenega leta 1996. Ta embargo naj bi v živinorejskem sektorju ustvaril
legitimno pričakovanje v zvezi s poznejšo ohranitvijo enake ravni nadzora. Če tako gospodarski subjekti ne bi imeli zaupanja
v nadzor institucij Skupnosti nad položajem, bi zaradi izognitve neposrednim učinkom krize vzpostavili posebne preventivne
ukrepe.
Toženi stranki opozarjata, da gospodarski subjekti niso upravičeni zaupati v ohranitev sedanjega položaja, ki ga lahko institucije
Skupnosti spremenijo v okviru svojega pooblastila za odločanje po prostem preudarku (sodba Sodišča z dne 14. februarja 1990
v zadevi Delacre in drugi proti Komisiji, C‑350/88, Recueil, str. I‑395, točka 33). Prav tako naj bi koncept varstva legitimnega
pričakovanja predpostavljal, da ima zainteresirana oseba utemeljena pričakovanja glede jasnih zagotovil, ki jih daje uprava
Skupnosti (sklep Sodišča prve stopnje z dne 11. marca 1996 v zadevi Guérin automobiles proti Komisiji, T‑195/95, Recueil,
str. II‑171, točka 20). Tožeče stranke naj torej ne bi predložile nobenega dokaza o tem, da sta jim instituciji dali taka
zagotovila, pri čemer Odločba 96/239 tudi jasno navaja, da je začasna in prehodna. Vsekakor naj bi bilo jasno, da instituciji
nista mogli zagotoviti, da se bolezen ne bo razširila na špansko ozemlje, še manj pa sta mogli dati natančna zagotovila o
tem.
Tretjič, tožeče stranke trdijo, da sta Komisija in Svet kršila zahteve načela previdnosti, zlasti zato, ker nista sprejela
strožjih nadzornih ukrepov. V obravnavanem primeru naj bi bili ustrezni ukrepi sprejeti šele leta 2000, čeprav so bila tveganja,
povezana z BSE, znanstveno dokazana od konca osemdesetih let za zdravstveno varstvo živali in od leta 1996 za zdravje ljudi.
Vsekakor bi morala Komisija in Svet po ustreznem preizkusu vseh tveganj sprejeti veliko odločnejše zaščitne ukrepe le, če
bi lahko menila, da tveganje ni bilo popolnoma izkazano, pri čemer bi presegla tudi razpoložljive znanstvene informacije.
Toženi stranki trdita, da njuno upravljanje krize BSE ni nikoli kršilo načela previdnosti. Vztrajata, da je treba ukrepe,
ki temeljijo na tem načelu, prilagoditi ravni iskanega varstva – ne da bi „želeli doseči raven tveganja nič“ – in da morajo
biti nediskriminatorni, koherentni ter temeljiti na preizkusu mogočih koristi in stroškov ukrepanja ali neukrepanja. Sodišče
in Sodišče prve stopnje naj bi ob tem, ko sta se izrekla o uporabi tega načela v zadevah glede veljavnosti Odločbe 96/239,
navedla, da če še naprej obstajajo negotovosti glede obstoja ali obsega tveganj za zdravje ljudi, lahko institucije sprejmejo
zaščitne ukrepe, ne da bi jim bilo treba čakati, da sta dejanskost in resnost teh tveganj popolnoma izkazani (zgoraj navedena
sodba Združeno kraljestvo proti Komisiji, točka 99; sodba Sodišča prve stopnje z dne 16. julija 1998 v zadevi Bergaderm in
Goupil proti Komisiji, T‑199/96, Recueil, str. II‑2805, točka 66). Načelo previdnosti pa naj vendar ne bi zavezovalo institucij
Skupnosti, da vsakemu znanstvenemu mnenju sledijo brez možnosti lastne presoje. Torej naj bi bili ukrepi, sprejeti za upravljanje
krize BSE, v skladu s presojo, ki so jo opravile institucije Skupnosti, vedno prilagojeni dejanskim tveganjem.
2. Obstoj škode
Tožeče stranke uveljavljajo, po eni strani, gospodarsko škodo in, po drugi strani, nepremoženjsko škodo.
Tako, najprej, zatrjujejo, da so utrpele neposredno, dejansko in zanesljivo premoženjsko škodo zaradi izbruha krize BSE v
Španiji, tako zaradi zvišanja stroškov (
damnum emergens
) kot zaradi izgube dobička, ki bi ga imele, če se kriza ne bi pojavila (
lucrum cessans
). Ta škoda naj bi bila popolnoma nepredvidljiva in naj bi presegala običajna gospodarska tveganja, neločljivo povezana z
dejavnostmi zadevnega sektorja (sodba Sodišča z dne 26. junija 1990 v zadevi Sofrimport proti Komisiji, C‑152/88, Recueil,
str. I‑2477, točka 28). Tožeče stranke izračunavajo znesek izgube na podlagi treh meril. Prvič, opozarjajo, da je pojav prvega
primera BSE v Španiji privedel do od 25- do 47‑odstotnega znižanja potrošnje govejega mesa v tej državi, kar naj bi povzročilo
znižanje obsega zakola do 70 %. Drugič, navajajo, da je navedeno znižanje potrošnje povzročilo veliko znižanje cen govejega
mesa v Španiji, in sicer s 484 španskih pezet (ESP)/kilogram leta 2000 na 331 ESP/kilogram v prvih petih mesecih leta 2001.
Tretjič, tožeče stranke opredeljujejo „stransko“ škodo, ki obsega zlasti naslednje: daljšo hrambo živine v hlevih nad običajnim
ciklusom pitanja, zvišanje cen prehrane za živali (po prepovedi uporabe moke živalskega izvora), stroške izkoreninjenja SPT
in izgube, povezane z razvrednotenjem tržne vrednosti živalskih klavnih trupov, ki jim je bila odstranjena hrbtenica, in končno,
odstranitev, prevoz in uničenje trupel v skladu z ukrepi, ki jih je sprejela Komisija. Skupen znesek gospodarske škode, ki
so jo utrpele tožeče stranke, naj bi brez upoštevanja „stranske“ škode znašal 19.438.372,69 EUR.
Svet opozarja, da je pogoj za odgovornost Skupnosti ta, da zatrjevana škoda presega meje običajnih gospodarskih tveganj, povezanih
z dejavnostmi zadevnega sektorja (zgoraj navedena sodba Ireks-Arkady proti Svetu in Komisiji, točka 11). Svet meni, da predlagana
metoda izračuna ne omogoča niti izkaza, da so tožeče stranke utrpele kakršno koli škodo, niti presoje obsega navedene škode,
ki jo je imel posamezni subjekt. Opozarja tudi, da so Skupnost in države članice sprejele pomembne ukrepe za zmanjšanje izgube
prihodkov rejcev, pri čemer je bilo treba ob izračunu domnevne škode te prednosti upoštevati (sodba Sodišča z dne 18. maja
1993 v zadevi Komisija proti Stahlwerke Peine-Salzgitter, C‑220/91 P, Recueil, str. I‑2393, točka 57). Komisija opozarja,
da bi morala biti ob upoštevanju kompleksnosti izračuna zatrjevane gospodarske škode njena določitev po potrebi predmet naknadne
analize v novi fazi postopka. V vsakem primeru opozarja, da naj velikega dela zatrjevane „stranske škode“ ne bi bilo treba
povrniti, ker naj bi jo povzročili ravno ukrepi, namenjeni odpravi bolezni in katerih sprejetje so zahtevale tožeče stranke.
Drugič, tožeče stranke trdijo, da jim je kriza BSE povzročila nepremoženjsko škodo. Prvič, nezakonito ravnanje institucij
in družbeni nemir, ki ga je povzročila kriza, naj bi privedla do izgube zaupanja potrošnikov v rejce in druge gospodarske
subjekte sektorja, ki naj bi škodovala ugledu poklica. Drugič, to ozračje naj bi se odražalo v negotovi poklicni prihodnosti
rejcev. Poleg tega naj bi opustitev delovanja ali nezadostno ukrepanje institucij povzročilo tudi izgubo zaupanja tožečih
strank v organe, ki naj bi predstavljali in ščitili njihove interese. Tretjič, tožeče stranke naj bi utrpele nemir, povezan
z občutkom nemoči, strahu, tesnobe in negotovosti. Zato določajo znesek nepremoženjske škode v višini 15 % zneska posameznega
zahtevka, utemeljenega na znižanju cen, oziroma skupno v višini 2.915.755,8 EUR.
Svet zatrjuje, da tožeče stranke niso z ničemer ponazorile nepremoženjske škode, ki so jo domnevno utrpele, ter da so jo samovoljno
in neupravičeno količinsko opredelile. Komisija opozarja, da je živinoreja gospodarska dejavnost, v kateri subjekti tvegajo
izgube, in da domnevni škodovanje poklicnemu ugledu tožečih strank in duševne bolečine, ki naj bi jih utrpele, niso bili dokazani.
3. Obstoj vzročne zveze
Tožeče stranke trdijo, da je pogoj za obstoj vzročne zveze med očitanim nezakonitim ravnanjem in zahtevano škodo v obravnavanem
primeru izpolnjen. Vztrajajo, da bi se izognili škodi, ki so jo utrpeli rejci, če bi Komisija in Svet sprejela potrebne ukrepe,
s katerimi bi preprečili širjenje žarišča bolezni. Slabo upravljanje teh institucij naj bi oviralo izvajanje boljšega nadzora
nad povzročitelji, odgovornimi za širjenje bolezni zunaj geografskega ozemlja, kjer se je pojavila, in naj bi torej pomenilo
neposreden vzrok krize.
Tožeče stranke opozarjajo, da je znanstveno dokazano, da je bila mesno-kostna moka prenašalec BSE. Komisija in Svet naj bi
torej sprejela ustrezne ukrepe v zvezi s tem šele decembra 2000 z Odločbo 2000/766, s katero je bila popolnoma prepovedana
uporaba živalskih beljakovin, predelanih v krmo rejnih živali. Po sprejetju teh ukrepov naj se kriza ne bi več ponovila.
Poleg tega tožeče stranke trdijo, da je neposreden vzrok širjenja bolezni v Španiji konec leta 2000 Odločba 98/256, ki naj
bi odpravila leta 1996 vzpostavljen embargo na živino, meso in moko živalskega izvora iz Združenega kraljestva. Prezgodnja
odprava embarga naj bi omogočila širjenje BSE v države uvoznice. Tožeče stranke v zvezi s tem opozarjajo, da je povprečna
inkubacijska doba bolezni od 4 do 5 let, znanstvene študije pa so dokazale, da najkrajša inkubacijska doba traja približno
22 mesecev. Torej naj bi pojav prvih primerov v Španiji nastal 2 leti po odpravi embarga.
Tožeče stranke tudi trdijo, da so dejstva v obravnavanem primeru drugačna od tistih v zadevi, v kateri je bila izrečena zgoraj
navedena sodba Coldiretti in drugi proti Svetu in Komisiji, v kateri je Sodišče prve stopnje zavrnilo tožbo zato, ker je bilo
padec potrošnje govejega mesa leta 1996 pripisati objavi informacij o prenosljivosti BSE na človeka. V tem primeru naj bi
se potrošnja govejega mesa v Španiji porušila leta 2000, ne da bi bila vzrok tega kakršna koli objava razširjanja znanstvenih
dognanj. Vzrok te krize naj bi bil množičen pojav novih primerov BSE, pri čemer je bil prvi primer v Španiji odkrit novembra
2000. Če bi namreč španski potrošniki vedeli, da je bila bolezen omejena na ozemlje Združenega kraljestva, ne bi prenehali
jesti govejega mesa. Novinarjem ni mogoče naložiti odgovornosti za krizo v Španiji samo zato, ker so o tem poročali. Poleg
tega naj bi Sodišče prve stopnje v zadevi, v kateri je bila izrečena zgoraj navedena sodba Coldiretti in drugi proti Svetu
in Komisiji, navedlo, da ni bilo izkazano, da rejci kljub sprejetju zahtevanih ukrepov po zlomu trga prav tako ne bi utrpeli
škode. Torej, v tej zadevi naj bi bili ukrepi, katerih nesprejetje se kritizira, ravno tisti, ki naj bi jih Svet sprejel 4.
decembra 2000 oziroma samo 15 dni po pojavu prvih primerov BSE v Španiji, to je popolna prepoved mesno-kostne moke v prehrani
rejnih živali.
Končno, tožeče stranke opozarjajo, da poročilo preiskovalne komisije potrjuje, da sta Komisija in Svet odgovorna za krizo,
ki jo je povzročilo širjenje BSE v državah članicah. Čeprav je bilo to poročilo napisano leta 1997, naj bi bilo iz njegovih
ugotovitev mogoče sklepati o položaju v obravnavanem primeru, ker naj predpisi, ki sta jih po letu 1997 sprejeli toženi instituciji,
vsaj do decembra 2000 ne bi sledili priporočilom iz navedenega poročila.
Toženi stranki trdita, da tožeče stranke v obravnavanem primeru niso dokazale obstoja neposredne vzročne zveze med očitanimi
nezakonitostmi in zatrjevano škodo.
Svet priznava, da znanstvena spoznanja o BSE kažejo, da se bolezen prenaša predvsem z uživanjem mesno-kostne moke, ki vsebuje
povzročitelja okužbe. Vendar poudarja, da so bile države članice od leta 1994 na podlagi Odločbe 94/381 zavezane prepovedati
uporabo beljakovin iz tkiv sesalcev v prehrani prežvekovalcev.
Komisija opozarja, da – kot je razvidno iz njenega poročila z dne 20. oktobra 1997 (glej točko 64 zgoraj) – je več držav članic,
med njimi Španija, storilo nepravilnosti pri izvajanju ukrepov, sprejetih glede BSE, in da se je zato odločila, da 26. junija
1997 začne postopek za ugotavljanje kršitev zoper 10 držav. Sicer naj bi bilo pomembno upoštevati tudi morebitno odgovornost
britanskih proizvajalcev moke in Združenega kraljestva glede prihoda bolezni na celino.
Toženi stranki glede drugega zatrjujeta, da tožeče stranke niso izkazale, da bi se bilo z zgodnejšim ukrepanjem ali sprejetjem
različnih ukrepov mogoče izogniti pojavu prvega primera BSE v Španiji. Ob upoštevanju dolžine inkubacijske dobe BSE ter kršitev
držav članic sklepata, da se tudi z zgodnejšim in učinkovitejšim ukrepanjem institucij Skupnosti ne bi nujno izognili širjenju
bolezni. Poleg tega naj ne bi nič kazalo na to, da če bi bili sprejeti različni ukrepi, cene ne bi padle zaradi podatkov in
informacij iz drugih držav.
Toženi stranki poleg tega menita, da je reakcije španskih potrošnikov sprožilo njihovo zaznavanje tveganja. Tako naj bi vznemirjajoča
medijska kampanja, sprožena ob pojavu prvega primera BSE v Španiji, med njimi povzročila nekaj panike. Sprejetje novih ukrepov
prepovedi decembra 2000, neobstoj primera Creutzfeldt-Jakobove bolezni pri človeku v Španiji ali zmanjšan učinek BSE v tej
državi v primerjavi z drugimi državami članicami naj ne bi omilili te krize zaupanja španskih potrošnikov.
Končno, Svet izpodbija domnevno dokazno vrednost poročila preiskovalne komisije v obravnavanem primeru. Prvič, navedeno poročilo
naj bi bilo sprejeto več kot eno leto pred sprejetjem Odločbe 98/256. Drugič, ta dokument naj ne bi vseboval stališč o možnih
zakonitih odgovornostih in naj bi bil omejen na oblikovanje vrste priporočil in presoj politične narave.

Presoja Sodišča prve stopnje
Iz ustaljene sodne prakse je razvidno, da morajo biti za nepogodbeno odgovornost Skupnosti za nezakonita ravnanja njenih organov
v smislu člena 288, drugi pododstavek, ES izpolnjeni vsi pogoji, in sicer: nezakonitost ravnanja, očitanega institucijam,
dejanska škoda in obstoj vzročne zveze med očitanim ravnanjem in zatrjevano škodo (sodba Sodišča z dne 29. septembra 1982
v zadevi Oleifici Mediterranei proti EGS, 26/81, Recueil, str. 3057, točka 16; sodbe Sodišča prve stopnje z dne 11. julija
1996 v zadevi International Procurement Services proti Komisiji, T‑175/94, Recueil, str. II-729, točka 44; z dne 16. oktobra
1996 v zadevi Efisol proti Komisiji, T‑336/94, Recueil, str. II-1343, točka 30, in z dne 11. julija 1997 v zadevi Oleifici
Italiani proti Komisiji, T‑267/94, Recueil, str. II-1239, točka 20).
Kar zadeva prvi pogoj, sodna praksa zahteva ugotovitev dovolj resne kršitve pravnega pravila, katerega namen je podelitev
pravic posameznikom (sodba Sodišča z dne 4. julija 2000 v zadevi Bergaderm in Goupil proti Komisiji, C‑352/98 P, Recueil,
str. I-5291, točka 42). Odločilno merilo za presojo, ali je kršitev dovolj resna, je, da je zadevna institucija Skupnosti
očitno in hudo prekoračila omejitve njene diskrecijske pravice. Če ima ta institucija samo znatno omejeno diskrecijsko pravico
ali če je sploh nima, lahko že zgolj kršitev prava Skupnosti zadostuje za ugotovitev obstoja dovolj resne kršitve (sodba Sodišča
z dne 10. decembra 2002 v zadevi Komisija proti Camar in Tico, C‑312/00 P, Recueil, str. I‑11355, točka 54; sodba Sodišča
prve stopnje z dne 12. julija 2001 v združenih zadevah Comafrica in Dole Fresh Fruit Europe proti Komisiji, T‑198/95, T‑171/96,
T‑230/97, T‑174/98 in T‑225/99, Recueil, str. II-1975, točka 134).
Kadar eden od teh pogojev ni izpolnjen, je treba tožbo v celoti zavrniti, ne da bi bilo treba preizkusiti druge pogoje (zgoraj
navedena sodba KYDEP proti Svetu in Komisiji, točki 19 in 81, in sodba Sodišča prve stopnje z dne 20. februarja 2002 v zadevi
Förde-Reederei proti Svetu in Komisiji, T‑170/00, Recueil, str. II-515, točka 37).
V obravnavanem primeru je treba najprej preučiti vprašanje obstoja vzročne zveze med domnevno nezakonitim ravnanjem toženih
institucij in škodo, ki jo zatrjujejo tožeče stranke.
V skladu z ustaljeno sodno prakso je vzročna zveza v smislu člena 288, drugi pododstavek, ES priznana, če obstaja zanesljiva
in neposredna vzročna zveza med krivdnim ravnanjem zadevne institucije in zatrjevano škodo; dokazno breme tožeče stranke (sodba
Sodišča z dne 30. januarja 1992 v združenih zadevah Finsider in drugi proti Komisiji, C‑363/88 in C‑364/88, Recueil, str. I‑359,
točka 25; zgoraj navedena sodba Coldiretti in drugi proti Svetu in Komisiji, točka 101).
V tem primeru nezakonitosti, ki jih zatrjujejo tožeče stranke, obsegajo predvsem sprejetje nezadostnih, napačnih, neustreznih
ali prepoznih predpisov in ukrepov za soočanje z boleznijo BSE. Tožeče stranke toženima institucijama tako očitajo, da nista
izpolnili njunih obveznosti nadzora in kontrole glede zdravstvenega varstva živali in varovanja javnega zdravja, še posebej,
prvič, z neizvajanjem določb člena 152(4)(b) in (c) ES; drugič, z nesprejetjem zaščitnih ukrepov, predvidenih z direktivama
89/662 in 90/425, ter tretjič, z nenadzorovanjem, ali organi držav članic, zlasti Združenega kraljestva, spoštujejo ureditev
Skupnosti. Natančneje, tožeče stranke institucijama Skupnosti očitajo, najprej, da sta veliko prepozno prepovedali uporabo
mesno-kostne moke v prehrani rejnih živali ter da nista pravočasno vzpostavili ustreznih postopkov predelave živalskih odpadkov,
da bi zagotovili uničenje povzročiteljev BSE; drugič, da sta veliko prepozno prepovedali uporabo SPT, in tretjič, da sta prezgodaj
odpravili leta 1996 vzpostavljen embargo na govedo, goveje meso in mesno-kostno moko iz Združenega kraljestva.
Tožeče stranke trdijo, da sta Svet in Komisija slabo upravljala krizo BSE, kar je preprečilo, da bi bolezen omejili na ozemlje
Združenega kraljestva, kjer se je pojavila, in omogočilo njeno širjenje v več držav celinske Evrope, med njimi v Španijo.
Pojav BSE v tej državi naj bi privedel do znatne gospodarske škode tožečim strankam, zlasti zaradi padca potrošnje govejega
mesa in znižanja njegovih cen, povzročil naj bi jim tudi nepremoženjsko škodo. Po mnenju tožečih strank domnevno krivdna dejanja
in nedelovanje toženih institucij torej pomenijo neposreden vzrok škode, zatrjevane v obravnavanem primeru.
Svet in Komisija, nasprotno, vztrajata, da tožeče stranke v obravnavanem primeru niso dokazale obstoja neposredne vzročne
zveze med temi domnevno nezakonitimi ravnanji in zatrjevano škodo. Ti instituciji še posebej izpodbijata, da bi bilo mogoče
šteti, da so njuno delovanje in opustitve privedli do pojava BSE v Španiji. Trdita, da ni bilo izkazano, da bi se bilo z njunim
zgodnejšim delovanjem ali sprejetjem različnih ukrepov mogoče izogniti pojavu prvega primera BSE v tej državi. Toženi instituciji
poleg tega zatrjujeta, da je krizo zaupanja potrošnikov, ki naj bi bila vzrok padca cen in potrošnje govejega mesa na španskem
trgu, vsekakor povzročilo vznemirjajoče medijsko poročanje o pojavu prvih primerov BSE v Španiji.
Takoj je treba ugotoviti, da je v tem primeru padec potrošnje in cen govejega mesa na trgu v Španiji nastopil po pojavu prvega
primera BSE v tej državi, 22. novembra 2000, ki mu je med novembrom 2000 in novembrom 2001 sledilo odkritje več kot 70 primerov
BSE na španskem ozemlju.
Nesporno je, da so bili v tistem času španski potrošniki že več let seznanjeni z obstojem bolezni norih krav v staležu Združenega
kraljestva in drugih evropskih držav, med njimi sosednjih držav Francije in Portugalske, in s tveganjem prenosa te bolezni
na človeka in njeno smrtnostjo. Zato ­– v nasprotju s položajem v zadevi, ki je bila povod zgoraj navedeni sodbi Coldiretti
in drugi proti Svetu in Komisiji, v katerem je zlom trga nastopil zaradi objave sporočila SEAC z dne 20. marca 1996, ki se
je sklicevalo na možno prenosljivost bolezni BSE na človeka (glej točko 113 zgoraj navedene sodbe Coldiretti in drugi proti
Svetu in Komisiji) – naj v obravnavanem primeru zloma povpraševanja, ki je povzročil zatrjevano škodo, ne bi povzročilo širjenje
znanstvenih informacij ali poenostavljanje tveganj, ki jih je BSE imela za zdravje ljudi, na javno mnenje.
V obravnavanem primeru je krizo zaupanja potrošnikov, ki je povzročila padec potrošnje govejega mesa v Španiji, neposredno
povzročilo odkritje krav, okuženih z boleznijo BSE, v tej državi. V nasprotju s tem, kar se zdi, da trdita toženi instituciji,
je tako pri španskih potrošnikih nemir povzročilo samo dejstvo pojava BSE v Španiji, in ne domnevno „vznemirjajoče“ ravnanje
z informacijami španskih medijev. V obravnavanem primeru namreč zaradi določitve vzročne zveze ni mogoče ločiti dejstva pojava
bolezni v Španiji od medijskega razširjanja tega dejstva, ne glede na to, kako vznemirjujoče bi lahko bilo.
Če je torej širjenje bolezni BSE v Španijo povzročilo polom na španskem trgu govejega mesa, lahko Skupnost prevzame odgovornost
za škodo, ki so jo zaradi tega utrpele tožeče stranke le, če so domnevno nezakonita dejanja in opustitve Sveta in Komisije
neposreden vzrok pojava bolezni v tej državi, in zato le, če se ta bolezen v Španiji verjetno ne bi pojavila, če bi bili sprejeti
ukrepi, katerih nesprejetje tožeče stranke očitajo tema institucijama.
Zato je treba analizirati, ali so tožeče stranke predložile dokaze ali indice, ki bi lahko izkazali, da je domnevno krivdna
dejanja in opustitve, ki se očitajo toženima institucijama, mogoče šteti za zanesljiv in neposreden vzrok pojava BSE v Španiji.
1. Domnevna zamuda pri prepovedi uporabe mesno-kostne moke in pri vzpostavitvi ustreznih postopkov predelave živalskih odpadkov
Tožeče stranke zatrjujejo, da se kriza BSE, ki je prizadela Španijo, ne bi pojavila, če bi toženi instituciji že leta 1990
sprejeli popolno prepoved uporabe moke živalskega izvora v prehrani rejnih živali. Do te prepovedi naj bi prišlo šele z Odločbo
2000/766, ki je začela veljati 1. januarja 2001. Tožeče stranke toženima strankama tudi očitajo, da sta prepozno vzpostavili
ustrezne postopke predelave živalskih odpadkov sesalcev. Primerni postopki so bili uvedeni šele s sprejetjem Odločbe 96/449,
ki je začela veljati 1. aprila 1997.
Takoj je treba ugotoviti, da čeprav se zdi, da točen izvor BSE ni popolnoma znan, znanstvene raziskave o tej bolezni kažejo,
da – razen v manj kot 10 % primerov, ko pride do prenosa prek samice – se BSE zelo verjetno razvije kot posledica zaužitja
mesno-kostne moke, ki vsebuje povzročitelje okužbe. Odločba 94/381 namreč navaja, da je ugotovljeno, da BSE pri živini izvira
iz beljakovin prežvekovalcev, ki so vsebovale povzročitelja praskavca in pozneje povzročitelja BSE ter niso bile dovolj obdelane,
da bi uničili povzročitelje okužbe. Lahko sklepamo, da je bilo treba za boj zoper širjenje te bolezni zlasti preprečiti vnos
tkiv, ki bi lahko vsebovala povzročitelja BSE, v prehranjevalno verigo živali.
Analizirati je torej treba ukrepe, ki sta jih toženi instituciji sprejeli glede tega, in sicer tiste v zvezi z uporabo mesno-kostne
moke in vzpostavitvijo postopkov predelave živalskih odpadkov. Glede tega je treba razlikovati dve fazi v delovanju teh institucij:
prva faza sega od odkritja bolezni BSE v Združenem kraljestvu leta 1986 do sprejetja Odločbe Komisije 94/381 z dne 27. junija
1994 o prepovedi uporabe beljakovin iz sesalcev v prehrani prežvekovalcev v vsej Skupnosti; druga faza pa sega od sprejetja
navedene odločbe do vzpostavitve popolne prepovedi uporabe živalskih beljakovin v prehrani rejnih živali, ki je začela veljati
4. decembra 2000 z Odločbo 2000/766.
–       Delovanje toženih institucij pred junijem 1994
Zdi se, da sta toženi instituciji prvotno menili, da je BSE pomenila težavo glede zdravstvenega varstva živali, omejeno predvsem
na ozemlje Združenega kraljestva, kjer je bila ta bolezen prvič odkrita leta 1986. Tako sta leta 1989 začeli sprejemati prve
ukrepe za izognitev širjenju BSE v druge države članice z uvedbo zlasti nekaterih omejitev trgovanja znotraj Skupnosti z govedom
iz Združenega kraljestva (glej zlasti odločbe 89/469, 90/59 in 90/261). Nato je Odločba 90/200 uvedla ukrepe za omejitev trgovanja
znotraj Skupnosti med Združenim kraljestvom in drugimi državami članicami z nekaterimi tkivi in organi (možgani, hrbtnim mozgom,
mandeljni, priželjcem, vranico in drobovjem) goveda, ob zakolu starejšega od 6 mesecev, pri čemer je prepovedala tudi odpravo
drugih tkiv in organov, ki niso namenjeni prehrani ljudi. Odločba 92/290 je vsem državam članicam naložila, naj pazijo na
to, da ne odpremljajo zarodkov goveda, ki izvirajo iz samic, pri katerih je bila potrjena BSE ali je obstajal sum zanjo; kar
zadeva Združeno kraljestvo, je ta odločba prepovedala izvoz zarodkov živali, rojenih pred julijem 1988.
Zato je treba ugotoviti, da čeprav so organi Združenega kraljestva na njegovem ozemlju od julija 1988 prepovedali hranjenje
prežvekovalcev z mesno-kostno moko, ki vsebuje beljakovine prežvekovalcev, toženi instituciji v prvi fazi nista sprejeli podobnih
ukrepov na ravni Skupnosti. Kot je bilo omenjeno, sta šele junija 1994 s sprejetjem Odločbe 94/381 prepovedali uporabo beljakovin
iz sesalcev v prehrani prežvekovalcev v vsej Skupnosti. Enako je bil izvoz mesno‑kostne moke iz Združenega kraljestva v druge
države članice izrecno prepovedan šele leta 1996 z Odločbo 96/239.
Seveda v tistem času značilnosti bolezni in, podrobneje, vzroki njenega prenosa niso bili popolnoma znani. Prav tako je bila
BSE pred letom 1994 v državah –razen v Združenem kraljestvu in najmanj na Irskem – precej omejena. Med leti 1988 in 1994 je
bila BSE v celinski Evropi odkrita samo v Nemčiji (4 primeri), na Danskem (1 primer), v Franciji (10 primerov), v Italiji
(2 primera) in na Portugalskem (18 primerov). Poleg tega se je več od teh primerov pojavilo pri kravah, uvoženih iz teh držav.
Dejstvo je, da je Komisija že leta 1989 BSE štela za „hudo in nalezljivo bolezen, katere prisotnost lahko pomeni nevarnost
za govedo […] držav članic“ (glej drugo uvodno izjavo Odločbe 89/469). Navesti je treba tudi, da so se ukrepi Skupnosti, ki
so bili sprejeti med leti 1989 in 1992 in so nalagali omejitve trgovanja s proizvodi iz Združenega kraljestva, nanašali zlasti
na živali, rojene v njem pred julijem 1988, to je tiste, rojene pred uvedbo prepovedi hranjenja prežvekovalcev z mesno-kostno
moko, ki vsebuje beljakovine prežvekovalcev, v Združenem kraljestvu (glej zlasti člen 1 Odločbe 89/469, člen 2(2) Odločbe
90/200 in člen 2(1) in (2) Odločbe 92/290). Tako je treba povedati, da Odločba 90/59 opozarja, da „govedo, rojeno zunaj Združenega
kraljestva, a preseljeno v Združeno kraljestvo po 18. juliju 1988, ni bilo izpostavljeno izvoru bolezni prek posredovanja
okužene krme“.
Zato se zdi, da sta se leta 1990 toženi instituciji vsaj nekoliko že zavedali tveganja, ki ga je imela BSE za stalež držav
članic, in možnosti obstoja vzročne zveze med prenosom te bolezni in uživanjem okužene mesno-kostne moke prežvekovalcev. Torej
lahko menimo, da bi bilo pametno, da bi ti instituciji pred junijem 1994 sprejeli posebne ukrepe v zvezi z uporabo navedene
moke na podlagi zlasti člena 9(3) in (4) Direktive 89/662 in člena 10(3) in (4) Direktive 90/425.
Vsekakor ni mogoče sklepati, da bi sprejetje takih ukrepov, čeprav v prvotni fazi, zanesljivo omogočilo preprečitev širjenja
BSE na celini in, še natančneje, izbruh te bolezni v Španiji leta 2000. Ugotoviti je namreč treba, da je med leti 1989 in
1990 sedem držav članic sprejelo ukrepe o prepovedi uporabe beljakovin, ki izvirajo iz tkiv sesalcev, pri krmljenju prežvekovalcev.
Vendar v več državah s temi predpisi niso uspeli preprečiti izbruha BSE na njihovih ozemljih. Francoska republika, na primer,
je julija 1990 prepovedala uporabo beljakovin sesalcev v prehrani goveda, med letom 1991 in majem 2001 pa je zabeležila 328
primerov BSE, od katerih so se vsi z izjemo enega pojavili pri govedu, ki je bilo rojeno v tej državi. Enako je Irska, ki
je avgusta 1989 prepovedala hranjenje prežvekovalcev z beljakovinami prežvekovalcev, med leti 1989 in majem 2001 zabeležila
651 primerov, od katerih večina pred letom 1996 in nobeden po tem datumu prav tako ni bila pri uvoženih živalih. Končno, tudi
Kraljevina Nizozemska je avgusta 1989 prepovedala uporabo beljakovin prežvekovalcev v prehrani prežvekovalcev; tako se je
16 primerov BSE v tej državi pojavilo med letom 1997 in majem 2001, pri čemer so vsi prizadeli neuvoženo govedo.
Poleg tega je treba ugotoviti, da bi lahko Kraljevina Španija ob neobstoju predpisov Skupnosti na tem področju sprejela nacionalne
ukrepe o prepovedi prehranjevanja prežvekovalcev z mesno-kostno moko, ki vsebuje beljakovine prežvekovalcev, na njenem ozemlju,
kot je to storilo, kot je bilo navedeno, več držav članic. Čeprav je res, da se je bolezen v tej državi pojavila šele leta
2000, bi španski organi lahko pred tem izhajali iz tega, da so bili ti ukrepi nujno potrebni. Poleg tega se je BSE v sosednjih
državah Španije pojavila dokaj pozno (to je leta 1990 na Portugalskem in leta 1991 v Franciji), zato bi torej španski organi
pred letom 1994 lahko šteli za pametno sprejetje posebnih ukrepov glede uporabe mesno-kostne moke na njihovem ozemlju.
–       Delovanje toženih institucij med junijem 1994 in decembrom 2000
Od leta 1994 sta toženi stranki postopoma vzpostavili strategijo, namenjeno izrecno preprečevanju v vsej Skupnosti, da se
tkiva, ki bi lahko vsebovala povzročitelja BSE, ne vnašajo v prehranjevalno verigo živali. Ta strategija je predvidevala,
po eni strani, predpise za zmanjšanje tveganja okužbe pri ravnanju z živalskimi odpadki in, po drugi strani, prehransko prepoved
zaradi zagotovitve, da živina ne bo zaradi hrane izpostavljena povzročiteljem okužbe z BSE, če odpovejo navedeni sistemi ravnanja
z odpadki.
Med temi ukrepi je treba poudariti Odločbo 94/381, ki je v vsej Skupnosti prepovedala uporabo beljakovin, ki izvirajo iz sesalcev
v prehrani prežvekovalcev. Iz navedene odločbe (četrta uvodna izjava) je razvidno, da je Komisija potem ko je temeljito preučila
stanje glede ZVO, ugotovila, da so beljakovine, ki izvirajo iz tkiv prežvekovalcev, edini možen pomemben vir povzročitve goveje
spongiformne encefalopatije pri občutljivih vrstah, zato bi njihova izključitev iz prehranjevanja teh vrst zmanjšala tveganje
za okužbo. Vsekakor je Komisija ob upoštevanju dejstva, da je bilo težko razlikovati med predelanimi beljakovinami, ki izvirajo
iz prežvekovalcev, in tistimi, ki izvirajo iz drugih vrst sesalcev, prepovedala uporabo beljakovin iz vseh vrst sesalcev v
prehrani prežvekovalcev, vendar z možnostjo, da se od primera do primera dovoli uporaba sistemov, ki omogočajo razlikovanje
med beljakovinami, ki izvirajo iz prežvekovalcev, in tistimi, ki izvirajo iz neprežvekovalcev.
Tožeče stranke trdijo, da ti predpisi niso zadostovali, zlasti ker je Odločba 94/381 prepovedala beljakovine iz sesalcev samo
v prehrani prežvekovalcev, in ne v prehrani drugih rejnih živali, zlasti prašičev in perutnine. Po njihovem mnenju se je ta
delna prepoved pozneje izkazala kot vzrok navzkrižnih kontaminacij in zato širjenja BSE.
Glede tega je treba povedati – kot je navedeno v mnenju znanstvenega organizacijskega odbora z dne 27. in 28. novembra 2000
(tretja uvodna izjava Odločbe 2000/766) ter v posebnem poročilu št. 14/2001 Računskega sodišča (točke 29, 30, 32 in 33) –
da se je glede uporabe mesno-kostne moke, ki izvira iz sesalcev, v prehrani rejnih živali, razen prežvekovalcev, dejansko
izkazalo, da pomeni tveganje za okužbo krme prežvekovalcev. To tveganje „navzkrižne kontaminacije“ se je pojavilo tako v tovarnah
proizvajalkah mesne moke kot pri živinorejskih dejavnostih.
Kot poudarjajo tožeče stranke, se je tako popolna prepoved uporabe živalskih beljakovin v prehrani vseh rejnih živali v vsej
Skupnosti pojavila šele z Odločbo 2000/766, ki je začela veljati 1. januarja 2001. Seveda je treba opozoriti, da je sprejetje
Odločbe 2000/766 postalo nujno zaradi sistemskih pomanjkljivosti pri izvajanju pravil Skupnosti v zvezi z mesno-kostno moko
v več državah članicah (od četrte do šeste uvodne izjave Odločbe 2000/766).
Kot je razvidno iz posebnega poročila št. 14/2001 Računskega sodišča (točka 31), je večina držav članic (med njimi Kraljevina
Španija) dopuščala nekaj kontaminacije, čeprav ureditev Skupnosti ni predvidevala dovoljenega odstopanja. Enako so inšpekcije,
ki jih je od leta 1998 do leta 2000 opravil Urad za prehrambeno in veterinarsko inšpekcijo Komisije (UPV), pokazale na slabosti
glede nadzora nad trgovino s to moko v večini držav članic.
Poleg neizpolnitev obveznosti držav članic v zvezi z izvajanjem zgoraj navedene prepovedi krmljenja so inšpekcije UPV tudi
pokazale, da industrija živalske krme – vključno s kafilerijami in tovarnami za proizvodnjo krme – ni storila vsega potrebnega,
da bi se izognili vstopu mesno-kostne moke v prehrano živine, in da zadevna krma ni bila vedno pravilno označena (na primer
v Španiji). Te neizpolnitve obveznosti naj bi pripomogle k temu, da so kmetovalci za njihovo živino nevede uporabljali potencialno
okuženo krmo (posebno poročilo št. 14/2001 Računskega sodišča, točka 33).
Poleg tega je treba povedati, da je Komisija od leta 1994 postopoma opredelila metode predelave in odstranjevanja trupel,
ki jih je bilo treba uporabiti za zmanjšanje kužnosti povzročiteljev BSE, ki so v okuženih živalskih odpadkih, predelanih
v mesno-kostno moko, namenjeno za uporabo v krmi rejnih živali, razen prežvekovalcev. Poleg tega je Komisija vzpostavila ukrepe,
ki zagotavljajo kontrolo in odobritev kafilerij ter proizvajalcev krme za živali.
Tako so bili z Odločbo 94/382 prepovedani nekateri postopki predelave odpadkov prežvekovalcev, ki so se po znanstveni študiji
pokazali kot neučinkoviti pri uničevanju povzročiteljev okužbe z BSE (sedma uvodna izjava Odločbe). Minimalni standardi, ki
jih je vzpostavila ta odločba, pa so bili izrecno opredeljeni kot začasni in je bila njihova sprememba že predvidena glede
na prihodnje znanstvene podatke, da bi se z vsemi postopki zagotovilo zadovoljivo uničenje povzročiteljev. Po opravljenih
novih študijah je Komisija namreč ugotovila, da je samo eden od preizkušenih sistemov mogel popolnoma uničiti povzročitelja
praskavca v mesno-kostni moki, in sicer toplotna obdelava v serijskem sistemu, pri katerem se v manj kot dvajsetih minutah
izvede obdelava pri minimalni temperaturi 133 °C in pritiskom 3 barov, in sicer kot enotna obdelava ali kot faza sterilizacije
pred ali po obdelavi (peta in sedma uvodna izjava Odločbe 96/449). Zato je Odločba 96/449 z učinkom od 1. aprila 1997 vzpostavila
minimalne parametre za predelavo živalskih odpadkov glede na uničevanje povzročiteljev BSE, pri čemer je državam članicam
naložila obveznost, da ne dovolijo postopkov, ki niso usklajeni z navedenimi parametri. Če torej tožeče stranke toženima institucijama
očitajo, da nista prej sprejeli postopka obdelave živalskih odpadkov, ki je predpisan z Odločbo 96/449 – pri čemer opozarjajo,
da je Parlament leta 1993 zahteval njegovo uporabo – pa vendar ne predložijo ničesar, kar bi ob upoštevanju znanstvenih spoznanj
tistega časa dokazovalo, da bi bilo treba prejšnje predpise, zlasti tiste iz Odločbe 94/382, na dan njihovega sprejetja šteti
za očitno nezadostne ali napačne.
Poleg tega je treba poudariti, da je Odločba 94/474 prepovedala izvoz iz Združenega kraljestva vseh snovi in proizvodov, ki
jih zajema Odločba 94/382 in so izdelani pred 1. januarjem 1995. Nato je Odločba 96/239 popolnoma prepovedala odpremo z ozemlja
Združenega kraljestva mesno-kostne moke, ki izvira iz sesalcev, ter proizvodov, pridobljenih iz živali vrste goveda, ki so
bile zaklane v Združenem kraljestvu in bi lahko vstopile v prehranjevalno verigo živali. Končno, Komisija je z Odločbo 97/735
v vsej Skupnosti prepovedala odpremo v druge države članice ali tretje države živalskih odpadkov sesalcev, ki niso bili predelani
v skladu s parametri, določenimi z Odločbo 96/449. Poleg tega je državam članicam naložila, naj pazijo na to, da navedeni
odpadki ne vstopijo v prehranjevalno verigo živali.
Končno je treba povedati, da so – kot navaja Računsko sodišče v svojem posebnem poročilu št. 14/2001 (točka 28) – inšpekcije
UPV v večini držav članic (tudi v Španiji) poudarile težave glede prepoznega prenosa predpisov Skupnosti v zvezi z metodami
predelave in odstranjevanja trupel in prehrano živali ter težave pri postopkih odobritve kafilerij in preverjanju, ali se
pri predelavi izpolnjujejo ustrezni standardi.
–       Sklep
Ob upoštevanju vsega zgoraj navedenega je treba skleniti, da upravljanje težav, ki jih imajo tožene institucije v zvezi z
uporabo mesno-kostne moke v prehrani rejnih živali, zlasti prežvekovalcev, in s predelavo živalskih odpadkov, ne more biti
zanesljiv in neposreden vzrok pojava BSE v Španiji. Ni namreč dokazano, da se bolezen BSE v tej državi nikakor ne bi pojavila
le, če bi ti instituciji prej sprejeli ukrepe, ki so bili pozneje sprejeti. Glede tega je treba tudi opozoriti, da je bilo
domnevno neučinkovitost ukrepov, ki sta jih sprejeli toženi instituciji, pretežno pripisati dejstvu, da so jih organi držav
članic in zasebni subjekti napačno in pomanjkljivo izvajali.
2. Domnevna zamuda pri prepovedi uporabe SPT
Tožeče stranke institucijama Skupnosti očitajo, da sta se prepozno odzvali na priporočila skupine strokovnjakov WHO iz aprila
1996 in na sklepe ZVO iz oktobra 1996 o nujnosti odstranitve SPT iz vseh prehranjevalnih verig. Opozarjajo zlasti, da sta
Komisija in Svet skoraj 3 leta, do 1. oktobra 2000, vedno znova prelagala prepoved uporabe vseh vrst SPT, ki je začela veljati
1. januarja 1998 na podlagi Odločbe 97/534.
Ugotoviti je treba, da so bili predlogi Komisije, naj se SPT odstranijo iz prehranjevalnih verig ljudi in živali, sprejeti
in izvedeni prepozno, kot navajajo tožeče stranke.
Vsekakor je treba povedati, da sta toženi instituciji pred sprejetjem Odločbe 97/534 sprejeli ukrepe na tem področju. Tako
je še posebej Odločba 90/200 prepovedala odpremo iz Združenega kraljestva snovi, kot so možgani, hrbtni mozeg, mandeljni,
priželjc, vranica in drobovje, ki izvirajo iz goveda, ob zakolu starejšega od 6 mesecev. Enako je treba upoštevati predpise,
ki sta jih toženi instituciji sprejeli v zvezi z uporabo mesno-kostne moke v prehrani prežvekovalcev, ter zgoraj navedene
v zvezi s predelavo odpadkov živalskega izvora.
Poleg tega je treba opozoriti, da je pred sprejetjem Odločbe 2000/418, ki je končno uredila uporabo SPT v vsej Skupnosti,
več držav članic že sprejelo nacionalne predpise, s katerimi so bile SPT izključene iz prehranjevalnih verig. Šlo je zlasti
za Kraljevino Belgijo, Francosko republiko, Irsko, Veliko vojvodstvo Luksemburg, Kraljevino Nizozemsko, Portugalsko republiko
in Združeno kraljestvo Velika Britanija in Severna Irska. Kraljevina Španija in Italijanska republika sta izključili SPT,
ki izvirajo iz živali s poreklom iz držav, ki jih je prizadela BSE.
Še posebej je treba povedati, da je Kraljevina Španija 4. julija 1996 prepovedala uvoz na njeno ozemlje nekaterih organov
in snovi, za katere obstaja tveganje, da izvirajo iz goveda s poreklom iz Francije, Irske, s Portugalske in iz Švice, ter
je naložila uničenje tkiv goved, ki so bila zaklana v Španiji in izvirajo iz teh držav. Med proizvodi, na katere se nanaša
ta prepoved, so možgani, hrbtni mozeg, mandeljni, priželjc, vranica in drobovje. Ukrep je bil 9. oktobra 1996 razširjen na
nekatere organe ovac in koz s poreklom iz zgoraj navedenih držav in Združenega kraljestva, pri čemer slednjega ni bilo na
prvotnem seznamu zaradi ukrepov, predvidenih z Odločbo 96/239.
V teh okoliščinah je treba skleniti, da zamude, ki jo tožeče stranke očitajo toženima institucijama v zvezi s prepovedjo SPT
v vsej Skupnosti, ni mogoče šteti za odločilen vzrok pojava BSE v Španiji leta 2000. Ni dokazano, da se BSE v tej državi nikakor
ne bi pojavila, če bi instituciji prej sprejeli ukrepe, ki sta jih pozneje sprejeli.
3. Domnevno prezgodnja odprava embarga, naloženega na govedo, goveje meso in mesno-kostno moko iz Združenega kraljestva
Tožeče stranke trdijo, da je bil embargo, naložen z Odločbo 96/239, na govedo, goveje proizvode in britansko mesno moko nujen
in ustrezen za preprečevanje širjenja BSE, in trdijo, da sta ga toženi instituciji napačno in prezgodaj takoj omilili. Prvič,
Odločba 96/362 naj bi tako odpravila prepoved odpreme proizvodov, kot so seme, želatina in loj. Drugič, Odločba 98/256 naj
bi od 1. junija 1998 dovolila odpravo prepovedi izvoza živine, mesa in moke živalskega izvora iz Združenega kraljestva. In
tretjič, sprejetje Odločbe 98/692 naj bi označilo zadnjo fazo tega postopnega procesa odprave embarga, naloženega tej državi.
Po mnenju tožečih strank je neposreden vzrok širjenja bolezni v Španiji konec leta 2000 ta prezgodnja odprava embarga, zlasti
sprejetje Odločbe 98/256.
Opozoriti je treba, da je Komisija 27. marca 1996 sprejela Odločbo 96/239, s katero je začasno prepovedala odpremo vsega goveda
in govejega mesa ali proizvodov, pridobljenih iz njega, njihovega semena in zarodkov ter mesno-kostne moke, ki izvirajo iz
sesalcev, z ozemlja Združenega kraljestva v druge države članice in tretje države. Ta embargo je upravičila predvsem z negotovostjo
glede tveganja prenosa BSE na človeka, ki je pri potrošnikih povzročila veliko zaskrbljenost, bil pa je posledica odločitve
več držav članic in tretjih držav, da prepovejo uvoz živega goveda in govejega mesa iz Združenega kraljestva na njihova ozemlja.
Pozneje je, kot navajajo tožeče stranke, Odločba 96/362 odpravila prepoved izvoza iz Združenega kraljestva semena goved in
drugih proizvodov, kot so želatina, dikalcijev fosfat, aminokisline in peptidi, loj in proizvodi ali derivati iz loja, zlasti
če so bili v skladu z metodami, opisanimi v prilogi k tej odločbi, proizvedeni v obratih pod uradnim veterinarskim nadzorom.
Kot je navedeno v preambuli navedene odločbe, se je Komisija predhodno posvetovala s pristojnimi znanstvenimi odbori, da bi
se prepričala o varnosti teh proizvodov za zdravje. Torej, tožeče stranke niso z ničemer podprle svojih trditev niti predložile
nobenega indica, ki bi pojasnil, zakaj bi naj odprema teh proizvodov iz Združenega kraljestva imela kakršen koli učinek na
pojav BSE v Španiji.
Kar zadeva sprejetje Odločbe 98/256, ki je razveljavila Odločbo 96/239, je treba takoj ugotoviti, da v nasprotju s trditvami
tožečih strank ni niti privedla do odprave omejitev na odpremo živine, moke živalskega izvora in mesa iz Združenega kraljestva
niti uvedla sprememb glede pristojnosti pri nadzoru organov Združenega kraljestva in toženih institucij. Ta odločba je zgolj
omilila prepoved izvoza iz Severne Irske odkoščenega svežega mesa, mletega mesa, mesnih pripravkov in mesnih izdelkov, ki
izvirajo iz živali, rojenih in rejenih na Severnem Irskem, ki izvirajo iz čred, pri katerih dokazano ni BSE, in so bile zaklane
na Severnem Irskem v klavnicah, uporabljenih izključno za ta namen. Z izjemo tega zelo omejenega odstopanja je Odločba 98/256
ohranila prepoved izvoza iz Združenega kraljestva živega goveda in govejih zarodkov, mesne moke, kostne moke in mesno-kostne
moke, ki izvirajo iz sesalcev, ter mesa in proizvodov, ki bi lahko vstopili v prehranjevalno verigo ljudi ali živali in so
pridobljeni iz goveda, zaklanega v Združenem kraljestvu. Prav tako je bila iz tega delnega odstopanja od prepovedi izvoza
proizvodov iz Združenega kraljestva izključena mesno-kostna moka, proizvedena na Severnem Irskem (glej člen 6(1)(c) Odločbe
98/256, bran skupaj s členom 2(1)(a)(ii) Direktive Sveta 77/99/EGS z dne 21. decembra 1976 o zdravstvenih težavah, ki vplivajo
na trgovino z mesnimi izdelki znotraj Skupnosti (UL L 26, str. 85)).
Lahko sklepamo, da ukrepi, uvedeni z Odločbo 98/256, niso mogli povzročiti pojava primerov BSE v Španiji, ker niso omogočali
odpreme iz Združenega kraljestva niti mesno-kostne moke niti živega goveda. Še posebej možnost trženja odkoščenega svežega
mesa, mletega mesa ali proizvodov na osnovi mesa iz Severne Irske, odprta z Odločbo 98/256, ne more pomeniti vzroka pojava
BSE v španskem staležu, ker so ti proizvodi namenjeni zlasti prehrani ljudi in jih ne uživajo prežvekovalci.
Končno, v zvezi z Odločbo 98/692 je treba opozoriti, da je omilila prepoved izvoza iz Združenega kraljestva odkoščenega svežega
mesa, mletega mesa in mesnih pripravkov, mesnih izdelkov in hrane, namenjene mesojedim domačim živalim, ki se pridobivajo
iz goveda, rojenega in rejenega v Združenem kraljestvu in ki je bilo tam zaklano v klavnicah, ki niso bile uporabljene za
zakol neupravičenega goveda. Torej, prvič, ob upoštevanju vrste proizvoda, katerega odprema je bila dovoljena, tudi omilitev
s to odločbo uvedenega embarga ni mogla povzročiti širjenja BSE zunaj Združenega kraljestva. Drugič, povedati je treba, da
je povprečna inkubacijska doba BSE od 4 do 5 let. Tožeče stranke tega ne izpodbijajo, ampak zatrjujejo, da je najkrajša inkubacijska
doba te bolezni 22 mesecev. Torej, tudi če sprejmemo to minimalno obdobje 22 mesecev, je treba skleniti, da v nobenem primeru
ta delna odprava embarga ni mogla povzročiti pojava bolezni v španskem staležu novembra 2000, saj je bil za datum začetka
odprem, dovoljenih z Odločbo 98/692, določen 1. avgust 1999.
Ob upoštevanju vsega zgoraj navedenega je treba skleniti, da nezakonitosti, ki jih tožeče stranke očitajo toženima institucijama
v zvezi s postopno odpravo leta 1996 naloženega embarga na proizvode iz Združenega kraljestva, ni mogoče šteti za odločilen
vzrok pojava BSE v Španiji.
4. Domnevna kršitev, ki so jo zakrivile tožene institucije glede svojih obveznosti nadzora in kontrole na področju zdravstvenega
varstva živali in varovanja javnega zdravja
Poleg domnevnih nezakonitosti, analiziranih v prejšnjih odstavkih, tožeče stranke oblikujejo tudi splošno kritiko delovanja
toženih institucij v obdobju od leta 1990 do leta 2000, pri čemer zlasti menijo, da nista izpolnili obveznosti, ki jih imata
glede nadzora in kontrole. Tožeče stranke toženima institucijama očitajo zlasti neizvajanje določb člena 152(4)(b) in (c)
ES, ki predvidevajo možnost sprejetja ukrepov na veterinarskem in fitosanitarnem področju ter spodbujevalnih ukrepov za zagotavljanje
visoke ravni varovanja zdravja ljudi, nesprejetje zaščitnih ukrepov, ki jih predvidevata direktivi 89/662 in 90/425, in nenadzor
nad tem, ali organi držav članic, zlasti Združenega kraljestva, spoštujejo ureditev Skupnosti.
Ugotoviti je torej treba, da tožeče stranke niso natančno opredelile, katera dejanja in opustitve, razen prej analiziranih,
naj bi pomenila nezakonito ravnanje toženih institucij.
A fortiori
tožeče stranke niso z ničemer podprle svojih trditev glede vprašanja, kakšna je dejansko vzročna zveza med domnevnimi nepravilnostmi
in pojavom bolezni BSE v Španiji leta 2000.
Tako se tožeče stranke omejujejo na sklicevanje na poročilo preiskovalne komisije, ki po njihovem mnenju potrjuje, da sta
Svet in Komisija odgovorna za krizo, ki jo je povzročilo širjenje BSE v državah članicah. Povedati je dejansko treba, da je
iz navedenega poročila razvidno, da sta toženi instituciji med leti 1990 in 1994 slabo upravljali krizo BSE ter jima v zvezi
s tem naložilo odgovornosti. Svetu se zlasti očita njegovo nedelovanje v tem obdobju. Kar zadeva Komisijo, ji je preiskovalna
komisija očitala zlasti, da je dala prednost upravljanju trga pred javnim zdravjem, da je ustavila veterinarske inšpekcije
v Združenem kraljestvu med junijem 1990 in majem 1994, da je skušala zmanjšati težavo, pri čemer je celo izvajala politiko
namernega napačnega informiranja, in da je prepozno in neučinkovito uredila težavo glede mesno-kostne moke. V poročilu je
poudarjen tudi obstoj pomanjkljivosti v delovanju in koordiniranju storitev Komisije. Končno, navedeno poročilo kritizira
delovanje ZVO in stalnega veterinarskega odbora.
Vsekakor je treba povedati, da se v poročilu preiskovalne komisije sklepa, da je največjo odgovornost za krizo BSE nosila
vlada Združenega kraljestva, ki naj bi dovolila spremembo sistema proizvodnje mesno-kostne moke, ki naj bi bila vzrok okužbe
angleškega staleža, in ki naj po letu 1988 ne bi zagotavljala učinkovitosti prepovedi hranjenja prežvekovalcev s tako moko
niti pozneje pravilne uporabe veterinarske ureditve Skupnosti glede BSE. V poročilu se zlasti močno kritizira tudi delovanje
proizvajalcev moke in predelovalcev živalskih odpadkov v Združenem kraljestvu, ki naj bi izdelovali pomanjkljiv proizvod in
naj ne bi upoštevali dejanskih tveganj za okužbo
.
Končno, povedati je treba, da je bilo poročilo preiskovalne komisije napisano med letom 1996 in sprejeto februarja 1997, skoraj
štiri leta pred pojavom BSE v Španiji. Torej, v nasprotju z zatrjevanjem tožečih strank, sklepov navedenega poročila ni mogoče
preprosto prenesti na položaj v obravnavanem primeru. Čeprav tožeče stranke trdijo, da toženi instituciji do leta 2000 nista
sledili priporočilom iz navedenega poročila, je tako treba opozoriti, da je začasna komisija Parlamenta, zadolžena za nadaljnje
obravnavanje priporočil v zvezi z BSE, v poročilu z dne 14. novembra 1997 ugotovila, da „[je] Komisija v celoti ali deloma
izvedla velik del priporočil preiskovalne komisije glede BSE ali [se je] zavezala, da bo natančno spoštovala roke za njihovo
izvajanje“.
Zato Sodišče prve stopnje meni, da sklicevanje na sklepe tega poročila zaradi te zadeve ne zadostuje za dokaz obstoja neposredne
vzročne zveze med dejanji in opustitvami, očitanimi toženima institucijama, in pojavom BSE v Španiji leta 2000.
Poleg tega, kar zadeva trditve tožečih strank, da toženi instituciji nista dovolj nadzorovali spoštovanja veterinarske ureditve
Skupnosti, Sodišče prve stopnje meni, da je ne bi bilo mogoče šteti za odločilen vzrok pojava BSE v Španiji čeprav bi bila
dokazana. Države članice so namreč predvsem odgovorne za učinkovit nadzor nad uporabo veterinarske zakonodaje Skupnosti. Kar
zadeva zlasti veterinarske kontrole, ki velja za trgovanje znotraj Skupnosti, je iz Direktiv 89/662 in 90/425 razvidno, da
so zanje pristojni predvsem organi države članice, iz katere se blago odpremlja, in v manjši meri organi namembne države.
Tako morajo organi države članice, iz katere je treba blago odpremiti, sprejeti ustrezne ukrepe, s katerimi zagotovijo, da
izvajalci izpolnjujejo veterinarske zahteve na vseh stopnjah proizvodnje, skladiščenja, trženja in prevoza proizvodov (člen
4 Direktive 89/662; člen 4 Direktive 90/425). Prav tako morajo države članice – če se na njihovem ozemlju pojavi zoonoza ali
bolezen, ki bi lahko pomenila hudo nevarnost za živali ali zdravje ljudi – nemudoma izvesti protiukrepe ali previdnostne ukrepe,
ki jih predvideva ureditev Skupnosti, in sprejeti vse druge ustrezne ukrepe (člen 9(1), prvi in drugi pododstavek, Direktive
89/662; člen 10(1), prvi in drugi pododstavek, Direktive 90/425). Poleg tega lahko namembna država članica, če obstajajo občutni
razlogi glede varovanja javnega zdravja ali zdravstvenega varstva živali, sprejme zaščitne ukrepe, dokler še ni sprejetih
ukrepov Skupnosti (člen 9(1), tretji in četrti pododstavek, Direktive 89/662; člen 10(1), tretji in četrti pododstavek, Direktive
90/425).
Poleg tega Sodišče prve stopnje meni, da ni dokazano, da ta bolezen nikakor ne bi prizadela španskega staleža, če bi instituciji
sprejeli ali prej sprejeli strožje ukrepe, med katerimi so ukrepi, katerih nesprejetje tožeče stranke očitajo. Še posebej,
iz spisa je razvidno, da nacionalni organi in gospodarski subjekti pogosto niso upoštevali predpisov Skupnosti. Njihova dejanja
in opustitve zato ovirajo ugotovitev neposredne vzročne zveze, ki mora obstajati med domnevnimi nezakonitostmi institucij
Skupnosti in zatrjevano škodo.
Kot navaja posebno poročilo št. 14/2001 Računskega sodišča, inšpekcije, ki jih je od leta 1996 opravil UPV, kažejo, da večina
držav članic (tudi Kraljevina Španija) ni dovolj strogo pazila na primerno izvajanje ukrepov glede BSE, na njihovem ozemlju.
Po mnenju Računskega sodišča je treba na pojav druge krize BSE leta 2000 gledati z vidika dejstva, da so države članice pomanjkljivo
izvajale ureditev Skupnosti, zlasti zaradi neustreznih nadzornih ukrepov in nespoštovanja prepovedi uporabe moke živalskega
izvora v prehrani prežvekovalcev ter nezadostne kontrole trženja navedene moke in krme za živali. Dejstvo, da so države članice
pomanjkljivo izvajale veljavno ureditev Skupnosti, je nedvomno prispevalo k oviranju odprave BSE in prispevalo k njenemu širjenju
.
Končno, upoštevati je treba tudi odgovornost nekaterih zasebnih gospodarskih subjektov pri širjenju bolezni. Tako je navedeno
posebno poročilo št. 14/2001 Računskega sodišča ugotovilo, da kmetijsko-živilski sektor ni dovolj strogo izvajal zakonodaje
Skupnosti v zvezi z BSE, zlasti kar zadeva prepoved uporabe moke in obveznost označevanja.
Torej ni dokazano, da so bile kršitve obveznosti nadzora in kontrole glede javnega zdravja, ki naj bi jih domnevno storila
Komisija in Svet, odločilne za pojav BSE v Španiji.
5. Sklep
Ob upoštevanju vsega zgoraj navedenega Sodišče prve stopnje meni, da ni dokazano, da je domnevno nezakonita dejanja in opustitve
Sveta in Komisije mogoče šteti za zanesljiv in neposreden vzrok pojava bolezni BSE v Španiji leta 2000 ter poznejšega znižanja
potrošnje in cen govejega mesa v tej državi, ki naj bi tožeče stranke v tej zadevi privedlo do zatrjevane škode. Poleg tega
ni dokazano, da ta bolezen nikakor ne bi prizadela španskega staleža, če bi toženi instituciji sprejeli ali prej sprejeli
ukrepe, katerih nesprejetje jima tožeče stranke očitajo.
Zato je treba skleniti, da obstoj vzročne zveze med zatrjevano škodo in domnevno krivdnim ravnanjem institucij Skupnosti ni
dokazan.
Zato je treba tožbo zavrniti kot neutemeljeno, ne da bi se bilo treba izreči o obstoju drugih pogojev nepogodbene odgovornosti
Skupnosti v obravnavani zadevi, in sicer o nezakonitosti ravnanj, ki se očitajo toženima institucijama, in o dejanski škodi.

Stroški
V skladu s členom 87(2) Poslovnika Sodišča prve stopnje se neuspeli stranki naloži plačilo stroškov, če so bili ti priglašeni.
Svet in Komisija sta predlagala, naj se tožečim strankam naloži plačilo stroškov, in ker te s tožbenimi razlogi niso uspele,
se jim naloži plačilo stroškov.
Iz teh razlogov je
SODIŠČE PRVE STOPNJE
razsodilo:
1)
Tožba se glede Unió de Pagesos in Confederación de Organizaciones de Agricultores y Ganaderos zavrže kot nedopustna.
2)
V preostalem se tožba zavrne kot neutemeljena.
3)
Tožeče stranke nosijo svoje stroške in stroške Sveta ter Komisije.
García-Valdecasas
Cooke
Labucka
Razglašeno na javni obravnavi v Luxembourgu, 13. decembra 2006.
Sodni tajnik

Predsednik
E. Coulon

J. D. Cooke
Stvarno kazalo
Dejansko stanje
Postopek in predlogi strank
Dopustnost
Prvi razlog nedopustnosti: kršitve procesnega prava v zvezi z opredelitvijo tožečih strank
Trditve strank
Presoja Sodišča prve stopnje
Drugi razlog nedopustnosti: nenatančnost bistvenih dejanskih in pravnih okoliščin, na katerih temelji tožba
Trditve strank
Presoja Sodišča prve stopnje
Tretji razlog nedopustnosti: neobstoj pravnega interesa Unió de Pagesos in COAG
Utemeljitev
Trditve strank
1. Obstoj nezakonitega ravnanja Sveta in Komisije
– Kršitev ureditve Skupnosti v zvezi z zdravstvenim varstvom živali in varovanjem javnega zdravja
– Kršitev načel dobrega upravljanja, zaupanja v pravo in previdnosti
2. Obstoj škode
3. Obstoj vzročne zveze
Presoja Sodišča prve stopnje
1. Domnevna zamuda pri prepovedi uporabe mesno-kostne moke in pri vzpostavitvi ustreznih postopkov predelave živalskih odpadkov
– Delovanje toženih institucij pred junijem 1994
– Delovanje toženih institucij med junijem 1994 in decembrom 2000
– Sklep
2. Domnevna zamuda pri prepovedi uporabe SPT
3. Domnevno prezgodnja odprava embarga, naloženega na govedo, goveje meso in mesno-kostno moko iz Združenega kraljestva
4. Domnevna kršitev, ki so jo zakrivile tožene institucije glede svojih obveznosti nadzora in kontrole na področju zdravstvenega
varstva živali in varovanja javnega zdravja
5. Sklep
Stroški
*
Jezik postopka: španščina.