CELEX: 61992TJ0043
Konkurrence
EØF-traktatens artikel 85
eksklusive salgsaftaler
absolut territorial beskyttelse
forbud mod parallelimport
samordnet praksis

Sagens faktiske omstaendigheder
1 Naervaerende sag vedroerer en paastand om annullation af Kommissionens beslutning 92/261/EOEF af 18. marts 1992 om en procedure i henhold til EOEF-traktatens artikel 85 (IV/32.290 ° Newitt/Dunlop Slazenger International m.fl., EFT L 131, s. 32, herefter benaevnt "beslutningen"), hvori det fastslaas, at Dunlop Slazenger International Ltd (herefter benaevnt "DSI" har overtraadt traktatens artikel 85, stk. 1, idet selskabet i sine forretningsforbindelser med sine kunder har indfoert et generelt eksportforbud for sine produkter og sammen med nogle af selskabets eneforhandlere har ivaerksat forskellige foranstaltninger med henblik paa at sikre overholdelsen af det generelle eksportforbud. Endvidere paalaegges der i beslutningen DSI et boede paa 5 mio. ECU. Sagsoegeren har endvidere nedlagt paastand om ophaevelse eller subsidiaert nedsaettelse af denne boede.
Klagen
2 DSI, som er et engelsk selskab, drev indtil november 1984 virksomhed, foerst under navnet "International Sports Company Limited", derefter "Dunlop Slazengers Limited". I marts 1985 blev DSI overtaget af BTR plc-koncernen (herefter benaevnt "BTR") i forbindelse med dennes overtagelse af Dunlop Holdings plc, og DSI forestaar i denne koncern produktionen og salget af sportsartikler paa verdensplan.
3 Den 18. marts 1987 indgav Newitt & Co. Ltd (herefter benaevnt "Newitt"), som ogsaa er et engelsk selskab, der saelger sportsartikler en gros og en detail, en klage til Kommissionen over DSI for overtraedelse af EOEF-traktatens artikel 85, stk. 1, og artikel 86.
4 Newitt anfoerte i klagen, at selskabet af DSI i Det Forenede Kongerige koebte en lang raekke sportsartikler, hovedsagelig tennis- og squashbolde, som det herefter videresolgte paa samme marked eller eksporterede i store partier til andre EF-lande, navnlig Nederlandene. Newitt anfoerte endvidere, at DSI ved forskellige foranstaltninger, saerligt med hensyn til priser, forhindrede eksport til andre EF-lande, hvor DSI har eneforhandlere, som selskabet herved sikrede en absolut territorial beskyttelse. Ifoelge klageren var formaalet med de anfaegtede foranstaltninger at goere det muligt for DSI at opdele faellesmarkedet og at kontrollere priserne. Endvidere var det Newitt' s opfattelse, at DSI paa grund af selskabets dominerende stilling paa markedet for tennis- og squashbolde ligeledes overtraadte traktatens artikel 86.
Den administrative procedure ved Kommissionen
5 Den 23. juni 1987 fremsendte Kommissionen klagen til DSI, som ved skrivelse af 12. august 1987 opfordrede sine eneforhandlere til ikke uden foerst at have spurgt selskabet at besvare Kommissionens eventuelle spoergsmaal. Herefter fremsendte Kommissionen ved skrivelse af 20. oktober 1987 en advarsel til DSI, hvori den gjorde opmaerksomhed paa de paastaaede overtraedelsers grovhed og opfordrede selskabet til, saafremt det faktisk havde gjort sig skyldigt i de paastaaede konkurrencebegraensende handlinger, straks at ophoere hermed.
6 Den 3. og 4. november 1988 foretog Kommissionen kontrolundersoegelser hos DSI' s eneforhandler i Benelux-landene af varer af maerket Dunlop, All Weather Sports BV (herefter benaevnt "AWS") og hos Pinguin Sports BV (herefter benaevnt "Pinguin"), som er DSI' s eneforhandler i Nederlandene af varer af maerket Slazenger.
7 Den 7. maj 1990 besluttede Kommissionen at indlede en procedure, og den 29. maj 1990 fremsendte den en meddelelse om klagepunkter til DSI, AWS og Pinguin.
8 DSI og AWS fremsendte den 16., hhv. den 31. juli 1990 deres skriftlige bemaerkninger til meddelelsen om klagepunkter, og ved hoeringen den 5. oktober 1990 fremsatte de deres mundtlige bemaerkninger. Pinguin har ikke udtalt sig i anledning af meddelelsen om klagepunkter.
9 DSI har i sit svar og sine mundtlige bemaerkninger erkendt og beklaget visse af de foranstaltninger, Kommissionen har beskyldt selskabet for at have truffet. AWS har erkendt rigtigheden af de faktiske omstaendigheder, der er naevnt i meddelelsen om klagepunkter, men har bestridt, at disse ° med nogle faa undtagelser ° kan udgoere overtraedelser af traktatens artikel 85.
10 Den 12. december 1990 fremsendte DSI til Kommissionen de nye instrukser, selskabet havde udsendt til sit personale med henblik paa at overholde konkurrencereglerne, og den 22. januar 1991 fremsendte DSI et eksemplar af den nye standardkontrakt mellem selskabet og dets forhandlere.
Beslutningen
11 Den 18. marts 1992 vedtog Kommissionen en beslutning, hvori det fastslaas, at DSI' s eneforhandlingsaftaler indeholder en ikke-skriftlig klausul om, at DSI forpligter sig til at sikre sine eneforhandlere absolut territorial beskyttelse, og at der med henblik herpaa i de salgskontrakter, DSI indgaar med sine saelgere og eneforhandlere, findes en ligeledes ikke-skriftlig salgsbetingelse, som forbyder dem at eksportere til andre eneforhandleres omraader i Faellesskabet.
12 Endvidere fastslog Kommissionen i beslutningen, at DSI i samarbejde med AWS og Pinguin havde vedtaget en raekke foranstaltninger vedroerende tennis- og squashbolde, tennisketsjere og golfudstyr med det samme formaal for oeje, nemlig at undgaa paralleleksport. Disse foranstaltninger bestod for det foerste i, at DSI havde naegtet at levere sine produkter til klageren, Newitt, dels direkte, dels indirekte gennem sit datterselskab i USA, i oktober 1986, i juni 1987 og i 1988. For det andet blev der truffet prismaessige foranstaltninger over for Newitt og andre forhandlere i Det Forenede Kongerige, saaledes at de ikke var konkurrencedygtige ved eksport til markederne i de oevrige medlemsstater. For det tredje bestod foranstaltningerne i opkoeb af parallelt eksporterede varer, og for det fjerde i maerkning af DSI' s produkter, saaledes at parallelimporterede produkter kunne identificeres og parallelimporten derved begraenses, samt endelig blev det nederlandske tennisforbunds betegnelse kun paatrykt visse af DSI' s produkter med det formaal at fremhaeve DSI' s net af eneforhandlere.
13 Ifoelge beslutningen (70. betragtning) begyndte overtraedelserne i 1977 og ophoerte foerst i 1990, dog med undtagelse af de prismaessige foranstaltninger. Eksportforbuddet paavirkede paa grund af sit formaal og sin generelle karakter i saerlig grad samhandelen mellem medlemsstaterne, ogsaa naar henses til DSI' s betydning paa markederne for sportsartikler. I 1989 havde selskabet saaledes 39% af markedet for "First Grade"-tennisbolde og i gennemsnit 63% af markedet for squashbolde samt en staerk position paa markedet for tennisketsjere og golfudstyr. For saa vidt angaar de andre foranstaltninger, DSI havde truffet, og som ligeledes havde til formaal at hindre samhandelen mellem medlemsstaterne, gjorde disse foranstaltninger det i mange tilfaelde muligt at undgaa indfoersler eller at fjerne deres virkning paa priserne samt fuldstaendigt at udelukke, at Newitt overhovedet kunne foretage eksport til andre medlemsstater, og sandsynligvis ogsaa at andre forhandlere i Det Forenede Kongerige kunne foretage paralleleksport.
14 DSI' s eneforhandlingsaftaler er ifoelge beslutningen ikke omfattet af artikel 1 i Kommissionens forordning (EOEF) nr. 1983/83 af 22. juni 1983 om anvendelse af traktatens artikel 85, stk. 3, paa kategorier af eneforhandlingsaftaler (EFT L 173, s. 1, herefter benaevnt "forordning nr. 1983/83"), da der i disse paalaegges aftaleparterne forpligtelser, der begraenser konkurrencen i et omfang, der gaar ud over de i henhold til naevnte forordnings artikel 2 tilladte begraensninger, og da de bl.a. er ledsaget af en ikke-skriftlig klausul om absolut territorial beskyttelse. Udmoentningen af disse aftaler indebaerer endvidere forskellige former for samordnet praksis, som falder ind under artikel 3, litra d), i denne forordning. Hertil kommer, at aftalerne ikke var blevet anmeldt til Kommissionen og derfor ikke kunne omfattes af en individuel fritagelse, som endvidere ikke ville vaere blevet givet.
15 Ud over at der var tale om alvorlige og langvarige overtraedelser, skal der ifoelge beslutningen endelig ogsaa tages hensyn til DSI' s adfaerd efter meddelelsen om klagepunkter. Selskabet udsendte saaledes den 12. august 1987 en skrivelse til sine eneforhandlere, hvori det anmodede dem om ikke uden foerst at have spurgt selskabet at besvare Kommissionens eventuelle spoergsmaal. Endvidere traf DSI foerst sent foranstaltninger med henblik paa at rette sig efter konkurrencereglerne, idet selskabet foerst i januar 1991 orienterede sine eneforhandlere om, at de kunne acceptere ordrer beregnet paa eksport i Faellesskabet, og selskabet tilkendegav samtidig, at det fortsat agtede at benytte et differentieret pris- og rabatsystem over for sine eneforhandlere (69. betragtning til beslutningen).
16 Kommissionen vedtog paa baggrund heraf den anfaegtede beslutning, der lyder saaledes:
"Artikel 1
Dunlop Slazenger International Ltd har overtraadt EOEF-traktatens artikel 85, stk. 1, idet virksomheden i sine forretningsforbindelser med sine kunder har indfoert et generelt eksportforbud for sine produkter med det formaal at beskytte sit net af eneforhandlere og har ivaerksat forskellige foranstaltninger for visse af produkterne (tennis- og squashbolde, tennisketsjere, golfudstyr) for at haandhaeve dette eksportforbud ° leveringsstop, prismaessige afskraekningsforanstaltninger, maerkning og kontrol af eksporterede produkter, opkoeb af eksporterede produkter, diskriminatorisk anvendelse af officielle betegnelser.
All Weather Sports International BV har overtraadt artikel 85, stk. 1, ved for saa vidt angaar Dunlop-produkter at have tilskyndet til og deltaget i gennemfoerelsen af disse foranstaltninger i Nederlandene.
Pinguin Sports BV har overtraadt artikel 85, stk. 1, ved for saa vidt angaar Slazenger-produkter at have tilskyndet til gennemfoerelsen af saadanne foranstaltninger i Nederlandene.
Artikel 2
For de i artikel 1 beskrevne overtraedelser paalaegges der Dunlop Slazenger International Ltd en boede paa 5 mio. ECU, og All Weather Sports Benelux BV (som har overtaget aktiverne i All Weather Sports BV) paalaegges en boede paa 150 000 ECU."
Retsforhandlingerne
17 DSI har herefter ved staevning registreret paa Rettens Justitskontor den 30. maj 1992 anlagt naervaerende sag.
18 Paa grundlag af den refererende dommers rapport har Retten (Anden Afdeling) besluttet at indlede den mundtlige forhandling og har med henblik paa sagens tilrettelaeggelse anmodet parterne om at besvare nogle skriftlige spoergsmaal. Endvidere har Retten anmodet Kommissionen om at fremlaegge visse dokumenter. Parterne afgav mundtlige indlaeg og besvarede Rettens spoergsmaal i retsmoedet den 14. december 1993.
Parternes paastande
19 Sagsoegeren har nedlagt foelgende paastande:
° Beslutningen annulleres, for saa vidt den vedroerer DSI.
° Den boede, der ved beslutningen er paalagt DSI, ophaeves eller nedsaettes.
° Kommissionen tilpligtes at betale sagens omkostninger.
° Kommissionen tilpligtes at erstatte DSI de udgifter, selskabet har afholdt i forbindelse med sikkerhedsstillelse for betaling af boeden.
20 Sagsoegte har nedlagt foelgende paastande:
° Paastanden om, at Kommissionen tilpligtes at erstatte DSI de udgifter, selskabet har afholdt i forbindelse med sikkerhedsstillelse for betaling af boeden, afvises.
° I oevrigt frifindes sagsoegte.
° Sagsoegeren tilpligtes at betale sagens omkostninger.
Paastanden om annullation af beslutningen
Formmangler ved beslutningens tilblivelse og meddelelse
21 Med hensyn til formmangler ved beslutningens tilblivelse og meddelelse har sagsoegeren paaberaabt sig tre anbringender. Sagsoegeren har for det foerste gjort gaeldende, at reglerne for beslutningens stadfaestelse og meddelelsen af denne til sagsoegeren ikke er blevet overholdt, for det andet, at beslutningen ikke er blevet vedtaget i overensstemmelse med gaeldende regler, idet Kommissionen ikke selvstaendigt har kunnet traeffe en beslutning, og endelig er princippet om ret til kontradiktion blevet tilsidesat, idet Kommissionen ikke i beslutningen har naevnt visse dokumenter, som den paaberaaber sig i svarskriftet.
Det foerste anbringende om tilsidesaettelse af reglerne for beslutningens stadfaestelse og meddelelse
Sammendrag af parternes anbringender og vaesentligste argumenter
22 Sagsoegeren har med henvisning til Rettens dom af 27. februar 1992 (forenede sager T-79/89, T-84/89, T-85/89, T-86/89, T-89/89, T-91/89, T-92/89, T-94/89, T-96/89, T-98/89, T-102/89 og T-104/89, BASF m.fl. mod Kommissionen, Sml. II, s. 315) anfoert, at beslutningen ikke kan vaere vedtaget i overensstemmelse med Kommissionens forretningsorden, navnlig artikel 12. Sagsoegeren har anfoert, at den kopi af beslutningen, som blev meddelt selskabet, ikke var underskrevet af Kommissionens formand, og selv om beslutningen som udgangspunkt skulle have vaeret underskrevet af det kommissionsmedlem, der har konkurrencespoergsmaal som ansvarsomraade, var den kopi, der blev meddelt selskabet, ikke underskrevet af denne, men bekraeftet af Kommissionens generalsekretaer.
23 Kommissionen har anfoert, at beslutningen blev vedtaget i overensstemmelse med forretningsordenen. Kommissionens formand og generalsekretaer underskrev beslutningen i de to originalsprog engelsk og nederlandsk, og fremsendelsesskrivelsen var underskrevet af det kommissionsmedlem, der har konkurrencespoergsmaal som ansvarsomraade.
Rettens bemaerkninger
24 For det foerste bemaerkes, at for saa vidt sagsoegeren har gjort gaeldende, at beslutningen ikke er blevet vedtaget og underskrevet efter de herom gaeldende regler, og anfaegter rigtigheden af den kopi, der er meddelt selskabet, har sagsoegeren ikke paaberaabt sig noget holdepunkt eller nogen bestemt omstaendighed til stoette for, at den gyldighedsformodning, der gaelder for Faellesskabets retsakter, er afkraeftet, hverken for saa vidt angaar vedtagelsen eller underskrivelsen af beslutningen eller rigtigheden af den kopi, der er meddelt selskabet.
25 For det andet bemaerkes, at for saa vidt sagsoegeren har gjort gaeldende, at selve den kopi af beslutningen, der er meddelt selskabet, ikke opfylder de gaeldende regler,
fremgaar det af artikel 16, stk. 3, i Kommissionens foreloebige forretningsorden, som var gaeldende, da beslutningen blev vedtaget, at generalsekretaeren "traeffer de noedvendige foranstaltninger til at sikre bekendtgoerelse af Kommissionens beslutninger ...". Endvidere er generalsekretaeren i henhold til artikel 10 og artikel 12, stk. 1, ansvarlig for registreringen af Kommissionens beslutninger, idet der skal optages referat af de kommissionsmoeder, hvori disse beslutninger vedtages, og originalerne til disse skal vedlaegges referaterne. Endvidere bemaerkes, at det paa den kopi af beslutningen, der er meddelt sagsoegeren, er anfoert: "certified copy" ("kopiens rigtighed bekraeftes"), og herefter foelger Kommissionens generalsekretaers underskrift og navnet paa det kommissionsmedlem, der har konkurrencespoergsmaal som ansvarsomraade. Endelig bemaerkes, at en beslutning er blevet behoerigt meddelt, saa snart den er naaet frem til adressaten, og denne har haft mulighed for at goere sig bekendt med den (Domstolens dom af 21.2.1973, sag 6/72, Europemballage og Continental Can mod Kommissionen, Sml. s. 215, praemis 10, og Rettens dom af 29.5.1991, sag C-12/90, Bayer mod Kommissionen, Sml. II, s. 219), hvorved endvidere bemaerkes, at eventuelle fejl med hensyn til meddelelsen af en beslutning ikke har betydning for selve den meddelte retsakts lovlighed (Domstolens domme af 14.7.1972, sag 48/69, ICI mod Kommissionen, Sml. s. 151, org. ref.: Rec. s. 619, praemis 39 og 40, og sag 52/69, Geigy mod Kommissionen, Sml. s. 225, org. ref.: Rec. s. 787, praemis 18), og at der under alle omstaendigheder ikke gaelder nogen bestemmelse om, at det eksemplar af beslutningen, der meddeles en virksomhed, skal vaere underskrevet af det kompetente kommissionsmedlem (Domstolens dom af 17.10.1989, forenede sager 97/87, 98/87 og 99/87, Dow Chemical Ibérica m.fl. mod Kommissionen, Sml. s. 3165, praemis 59).
26 Anbringendet maa herefter forkastes for saa vidt angaar begge dets led.
Det andet anbringende om tilsidesaettelse af reglerne for vedtagelsen af beslutningen
Sammendrag af parternes anbringender og vaesentligste argumenter
27 Sagsoegeren har anfoert, at det fremgik af to nyhedstelegrammer af 17. og 18. marts 1992, dvs. dagen foer og selve dagen for beslutningens vedtagelse, at DSI ville blive paalagt en boede for overtraedelse af konkurrencereglerne. Disse telegrammer havde en uheldig indflydelse paa de omstaendigheder, hvorunder beslutningen blev vedtaget, idet de foregreb denne og saaledes forhindrede, at kommissionsmedlemmerne, hvis uafhaengighed blev bragt i fare, kunne vurdere og undersoege sagen korrekt.
28 Kommissionen har anfoert, at den ikke gav tilladelse til nogen pressemeddelelse, foer beslutningen blev vedtaget, og at der ikke paa grundlag af de gennemfoerte undersoegelser har kunnet placeres et ansvar hos nogen tjenestemand. Nyhedstelegrammerne, som alene byggede paa formodninger, har ikke kunnet bringe den uafhaengighed, Kommissionen som kollegial enhed har, i fare, idet Kommissionens opfattelse alene er kommet til udtryk i selve beslutningen. Anbringendet maa derfor forkastes, jf. Domstolens praksis (dom af 14.2.1978, sag 27/76, United Brands mod Kommissionen, Sml. s. 207, praemis 284-288).
Rettens bemaerkninger
29 Selv om det antages, at Kommissionen var ansvarlig for, at de oplysninger, der er indeholdt i de af sagsoegeren naevnte nyhedstelegrammer, slap ud ° hvilket Kommissionen imidlertid ikke har erkendt, og sagsoegeren ikke har bevist ° ville dette under alle omstaendigheder ikke have betydning for beslutningens lovlighed. Da sagsoegeren saaledes ikke har godtgjort, at beslutningen ikke ville vaere blevet vedtaget, eller at den ville have faaet et andet indhold, hvis de anfaegtede udtalelser ikke var blevet fremsat (ovennaevnte dom af 14.2.1978, United Brands mod Kommissionen, praemis 286), eller at Kommissionen ved vedtagelsen af beslutningen "skulle have stoettet [denne] paa hensyn, der ikke er angivet i den" (Rettens dom af 12.12.1991, T-30/89, Hilti mod Kommissionen, Sml. II, s. 1439, praemis 136), maa dette anbringende ligeledes forkastes.
Det tredje anbringende om, at beslutningen er blevet vedtaget efter en ikke-forskriftsmaessig administrativ procedure
Sammendrag af parternes anbringender og vaesentligste argumenter
30 Sagsoegeren har i replikken anfoert, at Kommissionens svarskrift er vedlagt en raekke bilag (bilag 9, 13-17 og 20-27), hvoraf de fleste er affattet paa nederlandsk, og som ikke udtrykkeligt er naevnt i beslutningen, selv om de er paaberaabt i meddelelsen om klagepunkter. Det er sagsoegerens opfattelse, at princippet om ret til kontradiktion herved er blevet tilsidesat, idet Kommissionen ikke har ret til at paaberaabe sig disse dokumenter i svarskriftet, naar de ikke er naevnt i beslutningen, navnlig fordi sagsoegeren paa grund af den manglende omtale af disse dokumenter i beslutningen havde faaet det indtryk, at den forklaring, selskabet havde givet vedroerende disse under den administrative procedure, havde vaeret tilstraekkelig, og at der var blevet taget hensyn til dem, da beslutningen blev vedtaget.
31 Kommissionen har anfoert, at for saa vidt de paagaeldende bilag vedroerer sagens faktum, er de naevnt i meddelelsen om klagepunkter og fremsendt til sagsoegeren. Som det fremgaar af selskabets bemaerkninger til meddelelsen, har det ikke gjort indsigelse imod, at visse dokumenter er affattet paa nederlandsk, og selskabet har ikke forklaret eller imoedegaaet de beviser, disse dokumenter indeholder. Det er derfor Kommissionens opfattelse, at da sagsoegeren ikke gav nogen forklaring, kunne den med rette udlede heraf, at fremstillingen af sagens faktum i meddelelsen om klagepunkter kunne laegges til grund.
32 Hvad angaar de retlige principper har Kommissionen anfoert, at den fuldt ud har overholdt artikel 4 i sin forordning nr. 99/63/EOEF af 25. juli 1963 om udtalelser i henhold til artikel 19, stk. 1 og 2, i Raadets forordning nr. 17 (EFT 1963-1964, s. 42, herefter benaevnt "forordning nr. 99/63") og Domstolens praksis. Kommissionen har saaledes i beslutningen kun behandlet de klagepunkter og de faktiske omstaendigheder, som DSI har kunnet udtale sig om, paa grundlag af de omhandlede dokumenter, som alle er naevnt i meddelelsen om klagepunkter og paaberaabt enkeltvis eller samlet flere gange i beslutningen, saaledes at sagsoegeren burde have mulighed for at kontrollere, om de er korrekte. I oevrigt er Kommissionen ikke forpligtet til saerskilt at naevne hvert enkelt dokument i beslutningen (Domstolens dom af 15.7.1970, sag 41/69, ACF Chemiefarma mod Kommissionen, Sml. 1970, s. 107, org. ref.: Rec. s. 661, af 29.10.1980, forenede sager 209/78-215/78 og 218/78, Van Landewyck m.fl. mod Kommissionen, Sml. s. 3125, og af 2.3.1983, sag 7/82, GVL mod Kommissionen, Sml. s. 483). Endelig har Kommissionen anfoert, at dokumenterne alene imoedegaar de argumenter, der er fremfoert i staevningen, og ikke rejser nye spoergsmaal, og da dokumenterne er noedvendige for Rettens efterproevelse af beslutningen, skal de fremlaegges for denne, jf. artikel 43, stk. 4, i procesreglementet.
Rettens bemaerkninger
33 For saa vidt sagsoegeren med anbringendet rejser spoergsmaalet om overholdelse af princippet om ret til kontradiktion og retten til forsvar paa dette omraade som fastslaaet i artikel 19, stk. 1, i Raadets forordning nr. 17 af 6. februar 1962, foerste forordning om anvendelse af bestemmelserne i traktatens artikel 85 og 86 (EFT 1959-1962, s. 81, herefter benaevnt "forordning nr. 17"), og artikel 3 og artikel 7, stk. 1, i forordning nr. 99/63, er der enighed mellem parterne om, at de paagaeldende dokumenter, som er vedlagt svarskriftet, er naevnt i meddelelsen om klagepunkter af 29. maj 1990, og at de blev fremsendt til sagsoegeren. Selskabet har saaledes haft mulighed for at imoedegaa de heri indeholdte beviser og at fremsaette sine synspunkter. Sagsoegeren kan saaledes ikke paaberaabe sig, at princippet om ret til kontradiktion og retten til forsvar er blevet tilsidesat, idet Kommissionen ikke over for sagsoegeren har anvendt andet bevismateriale end det, selskabet har haft lejlighed til at udtale sig om i overensstemmelse med artikel 4 i forordning nr. 99/63 (Rettens dom af 24.10.1991, sag T-2/89, Petrofina mod Kommissionen, Sml. II, s. 1087, praemis 39, af 10.3.1992, sag T-9/89, Huels mod Kommissionen, Sml. II, s. 499, og af 9.7.1992, sag T-66/89, Publishers Association mod Kommissionen, Sml. II, s. 1995).
34 For saa vidt sagsoegerens anbringende gaar ud paa, at Kommissionen er forpligtet til i beslutningen saerskilt at naevne alle de dokumenter, den har anvendt ved vedtagelsen af denne, bemaerkes, at det fremgaar af retspraksis paa dette omraade, at selv om det i en beslutning skal omtales, hvilke beviser Kommissionen har fundet afgoerende, er det ikke noedvendigt, at den udtoemmende opregner alt det bevismateriale, den er i besiddelse af, men den kan henvise samlet hertil (ovennaevnte dom af 24.10.1991, Petrofina mod Kommissionen, praemis 39).
35 Anbringendet maa herefter forkastes.
Beslutningens materielle lovlighed
36 Det fremgaar af beslutningens artikel 1, at sagsoegeren i de kontrakter, selskabet har indgaaet, har paalagt sine medkontrahenter et generelt forbud mod at eksportere aftalevarer (I), og at selskabet har ivaerksat forskellige foranstaltninger for at sikre, at dette forbud overholdes (II). Sagsoegerens anbringender til stoette for paastanden om annullation af beslutningens artikel 1 og som foelge heraf annullation af artikel 2 maa vurderes paa grundlag af denne inddeling af klagepunkterne.
I ° Det generelle eksportforbud
37 Sagsoegeren har bestridt, at selskabet har paalagt et generelt eksportforbud (A). Endvidere har selskabet bestridt omfanget og raekkevidden af et saadant forbud (B) og varigheden af den periode, hvori det skulle vaere blevet paalagt (C).
A ° Spoergsmaalet, om sagsoegeren har paalagt medkontrahenterne et generelt forbud mod at eksportere aftalevarerne
38 Sagsoegeren har bestridt, at selskabet har paalagt medkontrahenterne et generelt eksportforbud, baade i selskabets eneforhandlingsaftaler (a) og i forbindelse med de salgsaftaler, det har indgaaet (b).
a) Spoergsmaalet, om der som led i sagsoegerens eksklusive salgssystem er paalagt et generelt eksportforbud
Sammendrag af parternes anbringender og vaesentligste argumenter
39 Sagsoegeren har anfoert, at for saa vidt det i beslutningen fastslaas, at selskabet i sine eksklusive forhandleraftaler indfoerte et generelt forbud mod eksport af selskabets produkter til lande, hvor det havde eneforhandlere, for at sikre disse en absolut territorial beskyttelse, er beslutningen hverken tilstraekkeligt begrundet eller underbygget af tilstraekkeligt bevismateriale.
40 Ifoelge sagsoegeren har Kommissionen for det foerste fejlagtigt begraenset sin undersoegelse til selskabets to eneforhandlere i Benelux-landene, AWS og Pinguin. Da Kommissionen ikke har gennemfoert en undersoegelse hos andre forhandlere eller paa andre omraader end dem, der er naevnt i beslutningen, var der ikke grundlag for at fastslaa, at der fandtes et generelt eksportforbud.
41 For det andet har sagsoegeren anfoert, at de dokumenter, Kommissionen har anvendt som grundlag for at fastslaa, at der var tale om et generelt eksportforbud, er skrivelser af 14. december 1977, 5. august 1985, 16. juni 1986 og 15. oktober 1986 til klageren Newitt og ikke skrivelser stilet til eneforhandlerne, som i oevrigt aldrig har erkendt, at der forelaa et saadant forbud. Selv om udtalelserne i disse skrivelser ° som ensidige udtalelser fremsat af selskabet som producent ° efter Domstolens praksis kan anses for et led i en aftale eller samordnet praksis med selskabets eneforhandlere (dom af 25.10.1983, sag 107/82, AEG mod Kommissionen, Sml. s. 3151, og af 17.9.1985, forenede sager 25/84 og 26/84, Ford mod Kommissionen, Sml. s. 2725), har Kommissionen imidlertid ikke godtgjort, at disse udtalelser var et led i ensartet og sammenhaengende politik, som fandt anvendelse paa andre koebere af selskabets produkter, og som generelt var kendetegnende for dets kontraktforhold med eneforhandlerne. Selskabets adfaerd havde derfor ikke den "systematiske" karakter, som kraeves efter retspraksis paa omraadet (ovennaevnte dom af 25.10.1983, AEG mod Kommissionen, praemis 39).
42 For det tredje har sagsoegeren anfoert, at klagerne fra selskabets eneforhandlere, som ifoelge beslutningen er bevis for, at der var aftalt et eksportforbud, som sikrede dem mod parallelimport, kun viser, at naar eneforhandlernes interesser blev paavirket af DSI' s salg til Newitt ° som var led i sagsoegerens traditionelle forretningsforbindelse med dette selskab ° troede de, at DSI overtraadte de lovlige eksklusivitetsbestemmelser i forhandleraftalerne.
43 Kommissionen har for det foerste henvist til skrivelsen af 12. august 1987, hvori sagsoegeren anmodede AWS og Pinguin om ikke at besvare de spoergsmaal, som Kommissionen maatte stille som led i den ivaerksatte procedure, uden at have spurgt DSI forinden. Naar sagsoegeren har paalagt eneforhandlerne tavshedspligt, kan selskabet ikke laengere goere gaeldende, at de ikke har erkendt, at deres eneforhandlingsaftaler indeholdt et generelt eksportforbud.
44 For det andet har Kommissionen som bevis for, at der i sagsoegerens eneforhandlingsaftaler fandtes et generelt eksportforbud, henvist til en raekke skrivelser, som sagsoegeren har fremsendt til Newitt.
45 Den foerste af disse skrivelser er dateret den 14. december 1977 og fremsendt af sagsoegeren, der paa dette tidspunkt drev virksomhed under navnet "Dunlop Sports Company". Skrivelsen indeholder navnlig foelgende saetning: "May I emphasize that this offer is made on the understanding that the goods offered by you will be through your normal retail premises and not for export in bulk to overseas agencies without our prior permission or to other outlets within the UK for resale by companies with whom Dunlop Sports Company do not have a trading account." ("Jeg vil gerne understrege, at dette tilbud er betinget af, at de varer, som De saelger, saelges gennem Deres normale detailsalgsnet og ikke eksporteres en gros til oversoeiske agenter uden vores forudgaaende tilladelse eller saelges til virksomheder i Det Forenede Kongerige med henblik paa videresalg til virksomheder, som Dunlop Sports Company ikke har forretningsforbindelse med.")
46 I den anden skrivelse af 5. august 1985 anfoeres: "I would confirm our export policy as quite simply not allowing shipments to any world market where we have local legal distributor agreements where to supply via a third party would be both a breach of contract and poor commercial practice. In essence all European markets are covered by such agreements ..." ("Jeg vil gerne bekraefte, at vores eksportpolitik ganske enkelt gaar ud paa, at vi ikke tillader eksport til noget marked i verden, hvor vi har officielle lokale forhandleraftaler, og hvor det ville vaere aftalebrud og i strid med god handelsbrug at levere til tredjemand. I det vaesentlige er alle europaeiske markeder omfattet af saadanne aftaler ...")
47 Den tredje skrivelse er dateret den 16. juni 1986, og det anfoeres heri: "1) You have agreed to eliminate all direct exporting of Dunlop Slazenger Racket and Specialist Sport products, except those agreed by specific agreement with myself. 2) In the event that you receive any export enquiries for our products, you will pass these leads to us for individual consideration. We may, in certain circumstances, agree to take the business directly ° building in an agreed commission for your Company." ["1) De har accepteret at afholde Dem fra enhver direkte eksport af Dunlop Slazenger Racket- og Specialist Sport-produkter, medmindre der foreligger en udtrykkelig aftale med mig. 2) Hvis De modtager forespoergsler om eksport af vore produkter, henvises disse til os til vurdering i hvert enkelt tilfaelde. Vi kan i visse tilfaelde acceptere at tage ordren direkte ° mod betaling af kommission til Dem."]
48 I den fjerde skrivelse fra sagsoegeren til Newitt af 15. oktober 1986 anfoeres: "I thought we had an understanding that any enquiries for export business would be passed directly to me following the arrangements I set out in my letter of 16 June. Our previous discussions also indicated that we were unlikely to take any direct business in Europe. We anticipated however there may be opportunities in markets such as Africa where we would consider supplying directly with an agreed commission built in for yourselves." ("Jeg troede, vi havde en aftale om, at enhver forespoergsel om eksport af vore produkter, ville blive henvist direkte til mig efter den fremgangsmaade, der er beskrevet i min skrivelse af 16. juni. Det fremgik ogsaa af vore tidligere droeftelser, at vi naeppe ville paatage os at saelge direkte i Europa. Vi taenkte imidlertid, at der kunne vaere muligheder paa markeder saasom det afrikanske, hvor vi kunne overveje at levere direkte med en aftalt kommission til Dem.")
49 Endelig anfoeres det i en skrivelse af 3. september 1987 fra DSI' s moderselskab, BTR, til Newitt' s advokater: "b) except where (c) below applies Newitt is and will be entitled to purchase such of DSI' s goods as it requires for re-sale at discounts to be negotiated from DSI' s home trade price list; the level of those discounts will be those appropriate to Newitt' s position in the UK wholesale market; c) where Newitt can procure specific export orders to named customers it will be entitled to buy DSI products at discounts from DSI' s export price list the level of such discounts to take account inter alia of the responsibilities borne in the relevant territory by DSI' s distributors there (if any);" ["b) medmindre litra c) nedenfor finder anvendelse, er og vil Newitt vaere berettiget til at koebe de af DSI' s produkter, som det oensker til videresalg med de rabatter, som aftales paa grundlag af DSI' s prislister for indenrigs salg; disse rabatter vil blive fastsat paa et niveau, hvorved der tages hensyn til Newitt' s stilling paa det engelske engrosmarked; c) naar Newitt kan fremskaffe konkrete eksportordrer til navngivne kunder, vil selskabet kunne koebe DSI-produkter med rabatter paa grundlag af DSI' s eksportprisliste, hvorved der bl.a. tages hensyn til det mulige ansvar, DSI' s forhandlere paatager sig paa det paagaeldende omraade"].
50 Kommissionen har anfoert, at disse skrivelser, som udgoer et hele, er bevis for, at DSI havde en sammenhaengende adfaerd og forboed selskabets kunder at eksportere dets produkter uden dets samtykke med henblik paa at sikre sine forhandlere en absolut territorial beskyttelse, og skrivelserne viser, at dette forbud blev anvendt generelt paa alle de omraader, hvor sagsoegeren havde en forhandler.
51 Endelig har Kommissionen anfoert, at klagerne fra sagsoegerens eneforhandlere, som var fremkaldt af et vist begraenset eksportsalg fra Newitt' s side under sagsoegerens kontrol, skal fortolkes paa grundlag af den naevnte skrivelse af 14. december 1977 og bekraefter, at der fandtes en forstaaelse mellem sagsoegeren og selskabets forhandlere om, at de skulle sikres en absolut beskyttelse af den eksklusivitet, de havde paa deres respektive omraader. Forhandlerne mente saaledes, at sagsoegeren overtraadte en ikke-skriftlig klausul i deres aftale, hvorefter de var beskyttet mod parallelimport. Disse aftaler er ikke omfattet af Kommissionens forordning nr. 67/67/EOEF af 22. marts 1967 om anvendelse af traktatens artikel 85, stk. 3, paa kategorier af eneforhandlingsaftaler (EFT 1967, s. 9) og forordning nr. 1983/83, og endvidere er de ikke anmeldt, saaledes at de ikke ville kunne opnaa en fritagelse efter traktatens artikel 85, stk. 3.
Rettens bemaerkninger
52 Det bemaerkes indledningsvis, at det fremgaar af fast retspraksis, at naar en producent vaelger at organisere salget af sine produkter gennem en net af autoriserede forhandlere, som er sikret eneforhandling eller et selektivt salgssystem, er det bl.a. en betingelse for, at et saadant system er lovligt efter Faellesskabets konkurrenceregler, at der ikke faktisk eller retligt paalaegges de autoriserede forhandlere et forbud mod videresalg af aftalevarerne inden for salgsnettet. Saadanne bestemmelser, der foerer til en opdeling af de nationale markeder og saaledes modvirker virkeliggoerelsen af et faelles marked, er i sig selv i strid med bestemmelserne i traktatens artikel 85, stk. 1.
53 I denne forbindelse bemaerkes, at de af Kommissionen paaberaabte skrivelser klart viser, at sagsoegeren havde paalagt sine eneforhandlere et generelt forbud mod reeksport af aftalevarerne. Det fremgaar saaledes af det ordvalg, sagsoegeren har anvendt i skrivelsen af 5. august 1985, at selskabets forretningspolitik gik ud paa ikke at tillade reeksport til noget nationalt marked i verden, hvor selskabet havde en forhandler. Det fremgaar ligeledes af ordvalget i skrivelsen, at denne forretningspolitik navnlig vedroerte Faellesskabets medlemsstater. Endvidere fremgaar det af skrivelsen af 15. oktober 1986, hvori der henvises til tidligere droeftelser, at sagsoegeren "naeppe" ville paatage sig at saelge direkte i Europa. Endelig anfoeres det i skrivelsen af 3. september 1987 til Newitt, at selskabet kun maa saelge sagsoegerens produkter, som det kan koebe med eksportrabat, naar det i anmodningen om denne rabat angiver praecise ordrer, saaledes at de paagaeldende kunder kan identificeres.
54 Retten finder ikke, at det generelle forbud mod reeksport af sagsoegerens aftalevarer kan henregnes til en ensidig handling fra selskabets side, saaledes at det ikke er omfattet af traktatens artikel 85, stk. 1, der omfatter aftaler, vedtagelser inden for sammenslutninger af virksomheder og samordnet praksis. Det bemaerkes i denne forbindelse, at et aftalevilkaar, som er i strid med traktatens artikel 85, stk. 1, ikke noedvendigvis skal foreligge skriftligt (Domstolens dom af 20.6.1978, sag 28/77, Tepea mod Kommissionen, Sml. s. 1391), men kan indgaa stiltiende i en virksomheds kontraktforhold med dens handelspartnere (ovennaevnte dom af 25.10.1983, AEG mod Kommissionen, praemis 38).
55 Endvidere bemaerkes, at sagsoegeren, der har understreget, at aftalerne med selskabets eneforhandlere ikke indeholdt et eksportforbud, hvorved disse fik en absolut territorial beskyttelse, har erkendt, at eneforhandlerne over for selskabet har klaget, "naar de blev paavirket af salg, som var led i selskabets saerlige forhold til Newitt", og at disse klager viser, "at forhandlerne troede, at selskabet overtraadte de lovlige eksklusivitetsbestemmelser i aftalerne" (replikken, punkt 2.3., og sagsoegerens svar paa et skriftligt spoergsmaal fra Retten). Retten finder, at naar eneforhandlerne fortolkede deres aftale med sagsoegeren saaledes, og naar dette sammenholdes med det generelle eksportforbud, som sagsoegeren omtalte i den naevnte skrivelse til Newitt, indebaerer det, at der allerede fandtes en stiltiende bestemmelse i sagsoegerens aftaler med forhandlerne, der sikrede dem en absolut territorial beskyttelse, eller at de accepterede sagsoegerens politik, hvorefter selskabet som fabrikant ikke tillod eksport til noget marked i verden, hvor det havde en forhandler (sagsoegerens skrivelse af 5.8.1985).
56 Forbuddet mod reeksport af sagsoegerens aftalevarer, saaledes som dette fremgaar af skrivelsen til Newitt, har saaledes ikke karakter af en ensidig handling fra sagsoegerens side, der som saadan ikke er omfattet af forbuddet i traktatens artikel 85, stk. 1, men er et aftalt forbud, som indgaar i sagsoegerens kontraktforhold med selskabets eneforhandlere (jf. ovennaevnte dom af 23.10.1983, AEG mod Kommissionen, og af 17.9.1985, Ford mod Kommissionen).
57 Anbringendet om, at Kommissionen ikke har foert tilstraekkeligt bevis for, at der i sagsoegerens eksklusive salgssystem indgik et generelt eksportforbud i strid med traktatens artikel 85, stk. 1, og at Kommissionen ikke i tilstraekkeligt omfang har begrundet beslutningen paa dette punkt, forkastes herefter.
b) Spoergsmaalet, om der som led i sagsoegerens salgsaftaler er paalagt et generelt eksportforbud
Sammendrag af parternes anbringender og vaesentligste argumenter
58 Sagsoegeren har anfoert, at de tre skrivelser til Newitt af 14. december 1977, 5. august 1985 og 16. juni 1986 ikke godtgoer, at der fandtes en aftale, hverken med Newitt eller nogen anden af selskabets kunder. Skrivelserne kan hoejst fortolkes som et forsoeg paa at paalaegge en af selskabets kunder, Newitt, et eksportforbud, som dette selskab i oevrigt ikke accepterede. Det er derfor rent spekulativt og utilstraekkeligt begrundet, naar Kommissionen goer gaeldende, at der fandtes en stiltiende betingelse i sagsoegerens salgsaftaler, idet det ikke er bevist, at andre kunder accepterede eller anerkendte en saadan stiltiende betingelse i deres aftaler.
59 Kommissionen har anfoert, at hvis det anerkendes, at der fandtes et eksportforbud i sagsoegerens eksklusive salgssystem, maa det ogsaa anerkendes, at der fandtes en betingelse om forbud mod al eksport i selskabets salgsaftaler. Kommissionen har i denne forbindelse henvist til sagsoegerens skrivelse af 5. august 1985, hvori det over for Newitt praeciseres, at sagsoegerens eksportpolitik var til hinder for, at tredjemand saelger til en af forhandlernes omraade, idet dette ville vaere "aftalebrud". Endvidere fremgaar det af et referat, dateret den 28. maj 1986, af et moede mellem DSI og AWS den 15. og 16. maj 1986, at sagsoegeren anmodede AWS om ikke at eksportere squashbolde til Det Forenede Kongerige, for at forskellen mellem priserne i Det Forenede Kongerige og i Nederlandene kunne opretholdes. Dette er et yderligere bevis for, at sagsoegeren anvendte en politik med absolut territorial beskyttelse.
Rettens bemaerkninger
60 Retten finder, at det fremgaar af de ovenfor gennemgaaede bevisdokumenter (jf. praemis 53), at det forbud, sagsoegeren paalagde selskabets videreforhandlere, mod at eksportere aftalevarer til nationale markeder, som var omfattet af en eneforhandlingsaftale, var generelt. Dette fremgaar navnlig af skrivelsen af 5. august 1985, hvori sagsoegeren meddelte Newitt, at et saadant salg vil blive betragtet som "aftalebrud". Selv om det antages, at Newitt ikke udtrykkeligt havde accepteret det forbud, sagsoegeren paalagde selskabet, er dette i sig selv uden betydning for, om det anfaegtede forbud fandtes. Det er saaledes tilstraekkeligt til, at en viljesoverensstemmelse med en leverandoer og en videreforhandler er omfattet af forbuddet i traktatens artikel 85, stk. 1, at forhandleren i hvert fald stiltiende har accepteret det konkurrencebegraensende forbud, som leverandoeren har paalagt ham (Domstolens dom af 11.1.1990, sag C-277/87, Sandoz mod Kommissionen, Sml. I, s. 45). I det foreliggende tilfaelde fremgaar det tilstraekkeligt klart af ordlyden i den omtalte korrespondance, hvorefter forhandlerens manglende overholdelse af den anfaegtede praksis maa anses for aftalebrud fra hans side, at der fandtes en stiltiende, konkurrencebegraensende aftale mellem sagsoegeren og videreforhandleren.
61 Endvidere fremgaar det under alle omstaendigheder af sagens akter, at Newitt fortsatte sine forretningsforbindelser med sagsoegeren, idet selskabet fornyede sine ordrer paa samme vilkaar uden at tilkendegive, at det modsatte sig det eksportforbud, det var blevet paalagt, i hvert fald indtil selskabet indgav "klagen" den 18. marts 1987. Det forhold, at videreforhandleren maatte have tilsidesat den forpligtelse, der var paalagt ham, ved sporadisk at eksportere, er uden betydning for, om den anfaegtede bestemmelse eksisterede stiltiende. Det er i denne forbindelse tilstraekkeligt at henvise til, at det i relation til forbuddet i traktatens artikel 85, stk. 1, efter fast retspraksis er uden betydning, om parterne faktisk har gennemfoert den anfaegtede konkurrencebegraensende bestemmelse. Af samme grund er det forhold, at sagsoegeren ikke modsatte sig Newitt' s eksport til eneforhandlernes omraader ° selv om det maatte anses for bevist ° uden betydning (jf. Domstolens dom af 21.2.1984, sag 86/82, Hasselblad mod Kommissionen, Sml. s. 883, og af 11.1.1990, Sandoz mod Kommissionen, a.st.).
62 Anbringendet om, at Kommissionen ikke har foert tilstraekkeligt bevis eller ikke i tilstraekkeligt omfang har begrundet beslutningen med hensyn til dette punkt, maa herefter forkastes.
B ° Eksportforbuddets omfang
63 Sagsoegeren har bestridt raekkevidden af det eksportforbud, som er paalagt selskabets kunder, baade hvad angaar forbuddets geografiske udstraekning (a) og karakteren af de beroerte produkter (b).
a) Forbuddets geografiske omraade
Sammendrag af parternes anbringender og vaesentligste argumenter
64 Sagsoegeren har ikke kunnet anerkende, at det paastaaede forbud omfattede "hele Europa" (49. betragtning til beslutningen). I selskabets skrivelse til Newitt af 15. oktober 1986 fastsatte det ikke et eksportforbud i form af en generel udtalelse om forretningspolitik, men gentog blot sin saerlige holdning i forhold til Newitt. Selskabet havde allerede tilkendegivet denne holdning i sin skrivelse af 16. juni 1986, hvori det anfoerte, at det "naeppe ville paatage [sig] at saelge direkte i Europa". Dette var ikke for at dirigere salget af dets produkter mod de afrikanske markeder, men for at maksimere sin fortjeneste ved salg paa disse markeder.
65 Kommissionen har for det foerste anfoert, at da den fastslog, at eksportforbuddet vedroerte hele Europa, var det til dels baseret paa sagsoegerens skrivelse af 5. august 1985, hvori det forbydes Newitt at eksportere til markeder, som er daekket af DSI' s eneforhandlere, og det anfoeres, at "I det vaesentlige er alle europaeiske markeder omfattet af saadanne aftaler". Endvidere har sagsoegeren i staevningen bekraeftet, at selskabet paa det relevante tidspunkt havde eneforhandlere i otte medlemsstater, nemlig Belgien, Danmark, Graekenland, Italien, Luxembourg, Nederlandene, Portugal og Spanien, og at DSI selv forestod salget i de fire andre medlemsstater, hvilket ikke goer nogen forskel.
66 For det andet har Kommissionen anfoert, at selv om sagsoegeren i skrivelsen af 15. oktober 1986 i det vaesentlige gav udtryk for sin holdning i forhold til Newitt, var denne holdning udtryk for selskabets generelle politik vedroerende eksport af dets produkter. I skrivelsen naevnte sagsoegeren, at selskabet foretrak, at salg fra Det Forenede Kongerige gik til Afrika, hvilket var led i en politik gaaende ud paa, at salget blev ledt fra den kontinentale del af Europa til Afrika med henblik paa at beskytte det kontinentaleuropaeiske marked. Ifoelge Kommissionen gik sagsoegerens konkurrencebegraensende adfaerd endvidere ud over Faellesskabets marked og det europaeiske marked og blev verdensomspaendende , idet selskabet fra januar 1988 forboed sit datterselskab i USA at levere til Newitt.
Rettens bemaerkninger
67 Det bemaerkes, at sagsoegeren i skrivelsen af 5. august 1985 har anfoert, at selskabets eksportpolitik "ganske enkelt gaar ud paa, at vi ikke tillader eksport til noget marked i verden, hvor vi har officielle lokale forhandleraftaler", og at "alle europaeiske markeder [er] omfattet af saadanne aftaler ...". Denne sidste udtalelse maa efter staevningen, som ikke er bestridt paa dette punkt, forstaas saaledes, at den omfatter otte medlemsstater, nemlig Belgien, Danmark, Graekenland, Italien, Luxembourg, Nederlandene, Portugal og Spanien. Endvidere har sagsoegeren erkendt, at selskabet selv forestod salget af sine produkter i de fire andre medlemsstater. Det er saaledes bevist, at eksportforbuddet, som sagsoegeren havde paalagt sine forhandlere, geografisk omfattede de nationale markeder i alle medlemsstater. Dette underbygges af sagsoegerens skrivelse af 15. oktober 1986, hvori selskabet forbyder eksport af sine produkter til Europa og samtidig understreger muligheden af at eksportere til de afrikanske markeder. Sagsoegeren tilkendegav herved, at selskabet oenskede at undgaa paralleleksport til de europaeiske markeder og i stedet oenskede at dirigere eksporten til markeder uden for Faellesskabet.
68 Anbringendet om, at der ikke i beslutningen er foert tilstraekkeligt bevis og givet en tilstraekkelig begrundelse med hensyn til eksportforbuddets geografiske udstraekning, maa herefter forkastes.
b) Karakteren af de af eksportforbuddet omfattede produkter
Sammendrag af parternes anbringender og vaesentligste argumenter
69 Sagsoegeren har gjort gaeldende, at Kommissionen ikke har foert bevis for, at alle selskabets produkter var omfattet af det paastaaede eksportforbud. Selskabet har anfoert, at Newitt' s klage kun omfattede tennis- og squashbolde, at parallelimport kun ville vaere interessant med hensyn til tennisbolde, der er et produkt med hoej omsaetningshastighed, og endelig at beslutningen kun omfatter tennis- og squashbolde, tennisketsjere og golfudstyr. Det eneste bevis, Kommissionen har paaberaabt sig paa dette punkt, er ifoelge sagsoegeren skrivelsen af 16. juni 1986 til Newitt.
70 Kommissionen har anfoert, at den med rette paa grundlag af indholdet i skrivelsen af 16. juni 1986 har fastslaaet, at eksportforbuddet omfattede alle sagsoegerens produkter, idet skrivelsen netop vedroerte et saadant forbud. Skrivelsen er citeret i punkt 24 i meddelelsen om klagepunkter, og sagsoegeren har hverken i sine skriftlige bemaerkninger eller under hoeringen bestridt indholdet heraf.
Rettens bemaerkninger
71 Retten finder, at det klart fremgaar af skrivelsen af 16. juni 1986, at sagsoegeren ville forbyde "enhver direkte eksport af Dunlop- og Slazengerprodukter, medmindre der foreligger en udtrykkelig aftale" med selskabet. Kommissionen har saaledes med rette fastslaaet, at det generelle eksportforbud som udgangspunkt omfattede alle sagsoegerens produkter.
72 Dette paavirkes ikke af, at der i Newitt' s klage kun henvises til visse produkter, eller at kun produkter med hoejomsaetningshastighed, dvs. tennis- og squashbolde, kunne have interesse i forbindelse med en strategi med parallelimport.
73 Retten finder derfor under alle omstaendigheder at maatte forkaste de argumenter, hvorved sagsoegeren har bestridt, at det eksportforbud, selskabet paalagde sine forhandlere, vedroerte alle dets produkter.
C ° Overtraedelsens varighed
Sammendrag af parternes anbringender og vaesentligste argumenter
74 Sagsoegeren har anfoert, at Kommissionen ikke praecist og sammenhaengende har foert bevis for, at man fastholdt et eksportforbud, som eksisterede allerede i 1977, i hele perioden fra 1977 til 1985. Selv om sagsoegeren kan erkende, at selskabet i skrivelsen af 14. december 1977 over for Newitt praeciserede, at de forretningsbetingelser, der var aftalt med dette selskab, indeholdt et eksportforbud, som muligvis er i strid med traktatens artikel 85, er der efter sagsoegerens opfattelse ikke foert bevis for, at dette forbud fortsatte fra dette tidspunkt til 1985. For saa vidt angaar Newitt' s eksport, har sagsoegeren anfoert, at Kommissionen i beslutningen har erkendt, at "denne type eksport ... [blev] tolereret i praksis", og at "eksportforbuddet ikke altid blev anvendt". Sagsoegeren har tilfoejet, at Newitt fra 1978 havde adgang til selskabets eksportprisliste og i 1983 fik aabnet en eksportkonto. Dette viser, at sagsoegeren aktivt fremmede Newitt' s eksport og opfordrede hertil, og Newitt har i oevrigt i klagen erkendt, at DSI ikke forhindrede paralleleksport foer 1985.
75 Endvidere har sagsoegeren anfoert, at formaalet med skrivelsen af 3. september 1987 til Newitt' s advokat var at ophaeve det paastaaede eksportforbud og at meddele, at det midlertidige stop for leveringer til Newitt i midten af juni 1985 var blevet ophaevet, saa snart selskabet havde meddelt, at det stadig oenskede at modtage DSI-produkter. Denne skrivelse vedroerte saaledes kun en prispolitik over for Newitt, men er ikke bevis for, at det paastaaede generelle eksportforbud blev viderefoert.
76 Kommissionen har anfoert, at skrivelsen af 14. december 1977, som skal ses i sammenhaeng med skrivelsen af 5. august 1985 og sagsoegerens andre skrivelser til Newitt, kun kan fortolkes som bevis for, at der blev indfoert og anvendt en generel, vedvarende politik med forbud mod eksport. Saafremt man fortolkede skrivelserne i modsat retning, ville det indebaere, at DSI tillod, at alle oevrige koebere af selskabets produkter kunne handle frit uden hensyntagen til den territoriale opdeling mellem forhandlerne, og at selskabet kun begraensede Newitt' s aktiviteter. Sagsoegeren har imidlertid erkendt, at Newitt kun lejlighedsvis eller ad hoc var kunde hos selskabet og kun solgte forholdsvis smaa kvanta.
77 Kommissionen har i denne forbindelse understreget, at Newitt i punkt 5 i klagen ikke har gjort gaeldende, at sagsoegeren indtil 1985 generelt havde godkendt parallelhandel med selskabets produkter, men snarere at selskabets forhandlere indtil 1985 klagede til selskabet over Newitt' s parallelimport. Ifoelge Kommissionen viser disse klager, at sagsoegeren havde en generel politik, som bestod i ikke at tillade fri handel med selskabets produkter, og at det system med absolut territorial beskyttelse, som forbuddet tog sigte paa, fungerede fra 1977. Newitt' s parallelhandel var en begraenset undtagelse, som bekraefter reglen. Som yderligere bevis for, at forbuddet var vedvarende, har Kommissionen paaberaabt sig skrivelsen af 5. august 1985. Denne skrivelse, som blev fremsendt nogle maaneder efter, at BTR havde koebt Dunlop Holdings, viser, at DSI' s nye direktion fortsatte den hidtidige eksportpolitik. Endelig viser Newitt' s rolle i sagsoegerens forretningspolitik, som DSI har betegnet som "traditionel", og som gik ud paa at eksportere til markeder uden eneforhandlere, at eksportforbuddet fortsatte fra 1977. PRAEMISSERNE FORTSAETTES UNDER DOKNUM : 692A0043.1
78 Med hensyn til skrivelsen af 3. september 1987 har Kommissionen anfoert, at den paa ingen maade kan opfattes saaledes, at eksportforbuddet hermed bringes til ophoer, men det bliver derimod fastholdt, idet det fremgaar af ordlyden, at Newitt kun maatte koebe med henblik paa eksport, hvis selskabet kunne "fremskaffe konkrete eksportordrer til navngivne kunder".
Rettens bemaerkninger
79 Det bemaerkes indledningsvis, at det krav om retssikkerhed, der gaelder for virksomheder, indebaerer, at naar der anlaegges sag om en overtraedelse af konkurrencereglerne, maa Kommissionen, der har bevisbyrden for de overtraedelser, den har fastslaaet, fremfoere beviser, som er egnede til i tilstraekkeligt omfang at godtgoere, at de faktiske omstaendigheder, der udgoer overtraedelsen, foreligger. Hvad specielt angaar varigheden af en paastaaet overtraedelse indebaerer retssikkerhedsprincippet, at hvis der ikke foreligger beviser, som direkte kan godtgoere en overtraedelses varighed, maa Kommissionen i det mindste fremfoere beviser, som vedroerer faktiske omstaendigheder, som ligger tilstraekkeligt taet paa hinanden til, at det med rimelighed kan fastslaas, at overtraedelsen har varet uafbrudt mellem to praecise datoer.
80 Selv om det fremgaar af sagsoegerens skrivelser af 14. december 1977 og 5. august 1985 til Newitt, at sagsoegeren paa disse to datoer overtraadte Faellesskabets konkurrenceregler ved generelt at forbyde eksport af selskabets produkter, maa det fastslaas, at det eneste bevis, Kommissionen har fremfoert til stoette for, at overtraedelsen varede fra den ene dato til den anden, dvs. i en periode paa ca. syv aar, i virkeligheden blot har karakter af en formodning, som maa undersoeges naermere.
81 I denne forbindelse bemaerkes for det foerste, at naar Kommissionen paaberaaber sig Newitt' s rolle ved salget af sagsoegerens produkter til stoette for, at det generelle eksportforbud noedvendigvis ikke kun vedroerte dette selskab, men ogsaa andre koebere af sagsoegerens produkter, kan dette tjene som bevis for, at forbuddet var generelt, men derimod ikke som bevis for, hvornaar overtraedelsen blev paabegyndt, hvor lang tid den varede, eller at den varede uafbrudt fra 1977 til 1985.
82 Endvidere bemaerkes, at det forhold, at sagsoegerens eneforhandlere klagede til selskabet over Newitt' s eksport, ikke er tilstraekkeligt til at fjerne den tvivl, der var med hensyn til, om overtraedelsen varede fra 1977 til 1985. Selv om det antages, at disse klager ° som anfoert af Kommissionen ° blev fremsat foer 1985, udelukker det forhold, at der ikke i sagen er noget praecist bevis, en mere praecis formodning om, hvornaar disse klager blev fremsat, og a fortiori hvorvidt de blev fremsat regelmaessigt og vedvarende fra 1977 til 1985. Bevismaterialet giver saaledes ikke grundlag for, at Retten kan udtale sig om det generelle eksportforbuds varighed, for saa vidt som det var Newitt' s overtraedelse af dette forbud, der fremkaldte klagerne. Det understreges hermed, at Kommissionen i forbindelse med henvisningen til punkt 5 i Newitt' s klage selv kun fremsaetter en formodning, idet det anfoeres, at Newitt "snarere" erkendte, at det var i 1985, at sagsoegerens forhandlere klagede til selskabet.
83 Endelig bemaerkes, at det ganske vist kan udledes af ordvalget i skrivelsen af 5. august 1985, som Kommissionen har paaberaabt sig, at sagsoegerens politik, der bestod i et generelt eksportforbud, var indledt forud for denne skrivelse, hvilket fremgaar af, at sagsoegeren med skrivelsen ville "bekraefte" denne politik. Denne skrivelse kan imidlertid heller ikke paa tilstraekkelig praecis maade underbygge Kommissionens anbringende om, at det eksportforbud, som var indfoert i 1977, varede uafbrudt til 1985.
84 Det maa derfor fastslaas, at da Kommissionen ikke har kunnet fremlaegge beviser til stoette for, at den overtraedelse, der er paaberaabt over for sagsoegeren, varede uafbrudt fra 1977 til 1985, har denne ikke foert tilstraekkeligt bevis for (jf. Rettens dom af 17.12.1991, sag T-6/89, Enichem Anic mod Kommissionen, Sml. II, s. 1623, praemis 69 ff.), at overtraedelsen maa anses for paabegyndt ved skrivelsen af 14. december 1977. Den overtraedelse, som fremgaar af naevnte skrivelse, maa herefter anses for foraeldet, da Kommissionen foretog det foerste skridt med henblik paa at forfoelge denne, jf. artikel 1 i Raadets forordning (EOEF) nr. 2988/74 af 26. november 1974 om foraeldelse af adgangen til at paalaegge oekonomiske sanktioner inden for Det Europaeiske OEkonomiske Faellesskabs transport- og konkurrenceret og af adgangen til tvangsfuldbyrdelse af disse sanktioner (EFT L 319, s. 1, herefter benaevnt "forordning nr. 2988/74").
85 Begyndelsestidspunktet for den overtraedelse, der er paaberaabt over for sagsoegeren, maa herefter fastsaettes til et andet tidspunkt end det, Kommissionen har lagt til grund i sin beslutning. Der henvises i denne forbindelse til, at sagsoegerens skrivelse af 5. august 1985 maa opfattes saaledes, at selskabet ville "bekraefte" sin politik, der gik ud paa at forbyde eksport til noget marked i verden, hvor det havde en eneforhandler. Som det allerede er fastslaaet, fandtes dette forbud foer den 5. august 1985. Endvidere bemaerkes, at Kommissionen har paaberaabt sig to telexer af 1. februar og 29. april 1985, hvoraf fremgaar, at sagsoegerens eneforhandler i Benelux-landene, AWS, allerede var i gang med at lave en fortegnelse over identifikationsmaerker paa Dunlop-ketsjere, der var indfoert ved parallelimport, med henblik paa sammen med sagsoegeren at forhindre denne import. Denne foranstaltning, som sagsoegeren har erkendt at have gennemfoert i "samarbejde" med AWS fra begyndelsen af 1985 [jf. staevningen, punkt 2.16, litra ii)], og som var et led i sagsoegerens politik, der gik ud paa at forbyde paralleleksport af selskabets aftalevarer, viser, at det generelle eksportforbud allerede eksisterede i begyndelsen af 1985 og i hvert fald fra den 1. februar 1985. Overtraedelsen maa derfor anses for at vaere paabegyndt den 1. februar 1985.
86 Beslutningen annulleres herefter, for saa vidt det heri fastslaas, at der fandtes et generelt eksportforbud forud for den 1. februar 1985.
II Foranstaltningerne med henblik paa at sikre overholdelsen af det generelle forbud mod at eksportere aftalevarerne
87 Med hensyn til de faktiske foranstaltninger, sagsoegeren traf for at sikre, at medkontrahenterne overholdt det generelle forbud mod at eksportere aftalevarer, som allerede er fastslaaet, har sagsoegeren bestridt, at selskabet opnaaede eller forsoegte at opnaa, at det omhandlede forbud blev overholdt, ved en afpasset prispolitik (A) eller ved anvendelse af sportsforbunds betegnelser (B). Retten maa derfor undersoege sagsoegerens anbringender paa dette punkt.
88 Det bemaerkes, at traktatens artikel 85, stk. 1, ikke kan anses for uanvendelig paa en eneforhandlingsaftale, som ikke selv indeholder et forbud mod eksport af aftalevarerne, naar aftaleparterne deltager i en samordnet praksis med henblik paa at begraense parallelimport til en ikke-autoriseret forhandler (ovennaevnte dom af 21.2.1984, Hasselblad mod Kommissionen). Den anfaegtede praksis maa vurderes paa grundlag af disse principper.
A ° De prismaessige foranstaltninger
89 Sagsoegeren har paa dette punkt for det foerste bestridt, at selskabet ° saaledes som Kommissionen har antaget ° fastsatte sin prispolitik sammen AWS (a). For det andet har sagsoegeren gjort gaeldende, at selskabet selvstaendigt fastsatte sin prispolitik over for Newitt under hensyntagen til omfanget af forretningsforbindelserne med denne kunde (b). For det tredje har sagsoegeren gjort gaeldende, at selv om det antages, at der fandtes en praksis med hensyn til priser, som havde et konkurrencebegraensende formaal eller en saadan virkning, ville den ikke vaere omfattet af traktatens artikel 85, stk. 1, naar den ikke maerkbart paavirker handelen i Faellesskabet (c). Retten skal i det foelgende behandle disse tre anbringender hver for sig.
a) Anbringendet om, at der ikke var en samordnet praksis med hensyn til priser
Sammendrag af parternes anbringender og vaesentligste argumenter
90 Sagsoegeren har bestridt, at selskabet ° som fastslaaet af Kommissionen ° med henblik paa at begraense paralleleksport sammen med AWS skulle have truffet en raekke foranstaltninger med hensyn til de priser, som Newitt fra juni 1986 maatte betale ved koeb af tennis- og squashbolde, tennisketsjere og golfudstyr. Selskabet har anfoert, at Kommissionen paa dette punkt ikke har foert bevis eller givet en tilstraekkelig begrundelse, og at Kommissionen har anvendt traktatens artikel 85, stk. 1, fejlagtigt.
91 Sagsoegeren har gjort gaeldende, at en raekke aendringer i den maade, hvorpaa selskabet fra 1986 fastsatte priser over for Newitt, maa ses i sammenhaeng med den nye ledelsespolitik, som blev vedtaget efter BTR' s overtagelse af Dunlop Holdings plc i marts 1985. Denne politik var allerede blevet omtalt i det konkurrerende tilbud, som BTR afgav i forbindelse med overtagelsen, og hvori selskabet naevnte et nyt "ledelseskoncept, som skulle forbedre resultatet af Dunlop' s aktiviteter".
92 Ifoelge sagsoegeren fremgaar det af et telex, som AWS fremsendte til selskabet den 27. februar 1986, og som vedroerer de priser, AWS maatte betale, at aendringen af selskabets prispolitik var en ensidig handling. AWS anfoerte heri, at selskabet ville stoette sagsoegerens nye prisstrategi under den udtrykkelige forudsaetning, at DSI kunne holde forhandlernettet under kontrol ("AWS has agreed to support Dunlops new strategy on pricing last year under explicit conditions that Dunlop would have its distribution under control.").
93 Hvad naermere angaar spoergsmaalet om, hvorvidt der forelaa en samordnet praksis med hensyn til priserne paa squashbolde, har sagsoegeren anfoert, at Kommissionen kun har fremlagt ét bevis. Det drejer sig om en anmodning, som sagsoegeren fremsatte over for AWS ved et moede, de holdt den 15. og 16. maj 1986, om ikke at eksportere squashbolde til Det Forenede Kongerige paa grund af AWS' lave priser. Denne anmodning blev fremsat i henhold til artikel 14 i deres forhandlingsaftale ("The Distributor shall not outside the Territory seek customers for the Goods or estasblish or maintain any branch or distribution for sale of the Goods." "Forhandleren maa ikke uden for omraadet forsoege at afsaette varerne eller oprette eller bibeholde filialer eller salgssteder."), som svarer til betingelserne for fritagelse for kategorier af eneforhandlingsaftaler i henhold til forordning nr. 1983/83. Under alle omstaendigheder kan den prisforhoejelse, som blev paalagt Newitt vedroerende squashbolde, ikke have udelukket, at Newitt kunne eksportere til AWS' omraade, idet priserne paa squashbolde var hoejere i Det Forenede Kongerige end i Nederlandene allerede foer de prisforhoejelser, Newitt gennemfoerte fra juni 1986.
94 For saa vidt angaar spoergsmaalet om, hvorvidt der forelaa en samordnet praksis vedroerende priserne paa tennisbolde, har sagsoegeren anfoert, at aendringen i selskabets prispolitik over for Newitt skete kort tid efter BTR' s koeb af DSI i 1985 og ikke i 1986 som anfoert i beslutningen (23. betragtning). Ifoelge sagsoegeren kan aendringen i selskabets prispolitik i forhold til Newitt saaledes ikke skyldes klagerne fra AWS, der er fra 1986 og 1987, saaledes som det fremgaar af den af Kommissionen paaberaabte korrespondance, og som dermed ligger efter. Kommissionens bevismateriale er derfor utilstraekkeligt.
95 Med hensyn til, om bevismaterialet og begrundelsen i beslutningen er tilstraekkelig, har Kommissionen indledningsvis anfoert, at der i 22., 23. og 30.-36. betragtning er et sammendrag af de skriftlige beviser, som godtgoer, at der fandtes en samordnet praksis om priser. Der var i punkt 41-76 i meddelelsen om klagepunkter i detaljer redegjort for beviserne. Sagsoegeren, som hverken under den administrative procedure eller under sagen for Retten har bestridt, at der findes dokumentbeviser for den paastaaede samordning, har ikke fremlagt modbeviser i form af referater af bestyrelsesmoeder, skrivelser til Newitt eller paa anden maade, som kunne godtgoere, at aendringen i selskabets prispolitik var en ensidig handling.
96 Hvad angaar AWS' telex af 27. februar 1986 til sagsoegeren, som er citeret i punkt 42 i meddelelsen om klagepunkter og fremlagt som bilag 8 til svarskriftet, har Kommissionen anfoert, at det klart fremgaar af dets opbygning og indhold, at der forelaa en overtraedelse, selv om det kun vedroerte de priser, AWS maatte betale, idet sagsoegerens prispolitik i flere tilfaelde var genstand for lange og detaljerede droeftelser med AWS.
97 For saa vidt angaar den paastaaede samordning mellem sagsoegeren og AWS om priserne paa tennisbolde og -ketsjere har Kommissionen anfoert, at der i meddelelsen om klagepunkter udfoerligt er redegjort for dens opfattelse, som er resumeret i beslutningen. Kommissionen har henvist til 35. betragtning til beslutningen samt til punkt 42-57 i meddelelsen om klagepunkter med hensyn til tennisbolde og punkt 58-69 heri med hensyn til ketsjere. Kommissionen har understreget, at de paaberaabte passager fra meddelelsen om klagepunkter udtrykkeligt henviser til bilag 8-24 til svarskriftet, saaledes at sagsoegeren ikke kan goere gaeldende, at selskabet ikke har haft kendskab til disse dokumenter, foer de blev fremlagt under naervaerende sag.
98 Endvidere har Kommissionen bemaerket, at sagsoegeren ikke har bestridt, hvad der paa dette punkt anfoeres i beslutningen, og har anfoert, at den udfoerligt har redegjort for sin holdning med hensyn til, om der forelaa en samordnet praksis med hensyn til priserne paa golfudstyr, i punkt 70, 71 og 72 i meddelelsen om klagepunkter, og denne holdning er resumeret i 35. betragtning til beslutningen. De bevisdokumenter, der er vedlagt svarskriftet som bilag 11, 25 og 26, er citeret i meddelelsen om klagepunkter, og sagsoegeren havde saaledes kendskab hertil.
99 Med hensyn til den paastaaede samordning mellem sagsoegeren og AWS om priserne paa squashbolde har Kommissionen anfoert, at dette spoergsmaal maa vurderes mere generelt sammen med spoergsmaalet om, hvorvidt der forelaa en samordning med hensyn til priserne paa alle de relevante produkter. Formaalet med sagsoegerens og AWS' samordnede strategi var at sikre, at der i Det Forenede Kongerige og Nederlandene blev fastsat et saadant prisniveau, at enhver parallelhandel, herunder med squashbolde, blev udelukket. For saa vidt angaar DSI' s argument om, at prisniveauet i Det Forenede Kongerige var hoejere end i Nederlandene, ogsaa foer de prisforhoejelser, som blev paalagt Newitt i juni 1986, og at prisniveauet saaledes under alle omstaendigheder var en hindring for eksport af denne vare, har Kommissionen anfoert, at sagsoegeren ved at forhoeje priserne paa squashbolde gjorde det vanskeligere for Newitt at indlede parallelhandel med Nederlandene og andre lande.
100 Endelig har Kommissionen anfoert, at sagsoegeren ikke var berettiget til at anmode AWS om ikke at eksportere squashbolde til Det Forenede Kongerige, idet AWS ikke var en direkte eksportoer, og at ° som det fremgaar af referatet dateret den 28. maj 1986 af det moede, som sagsoegeren og AWS afholdt den 15. og 16. maj 1986 ° det i virkeligheden drejede sig om at bringe AWS' salg til en parallelforhandler, Ron Sports, til ophoer.
Rettens bemaerkninger
101 Retten finder for det foerste med hensyn til den paastaaede samordning vedroerende priserne paa tennisbolde, tennisketsjere og golfudstyr, at der er foert tilstraekkeligt bevis for denne samordning ved de klare dokumenter, Kommissionen har fremlagt. Retten henviser i denne forbindelse udtrykkeligt til nedennaevnte dokumenter.
102 Hvad foerst angaar en samordnet praksis vedroerende fastsaettelsen af priser paa tennisbolde bemaerkes, at Kommissionen som bevis for den paastaaede overtraedelse har paaberaabt sig en raekke dokumenter, der er fremlagt som bilag til svarskriftet og omtalt i meddelelsen om klagepunkter. Kommissionen har endvidere uimodsagt anfoert, at disse dokumenter er fremsendt til sagsoegeren. Det drejer sig om foelgende dokumenter:
° et telex af 10. marts 1986 fra Rolf Thung, AWS, til Graham Nicolas, DSI, hvori AWS klager til sagsoegeren over de lavere priser, der paa grund af parallelimport findes i Nederlandene, og kraever, at denne situation ikke laengere accepteres
° et telex af samme dag fra Graham Nicholas, DSI, til Rolf Thung, AWS, hvori anfoeres: "We all know goods move accross Europe but we have to identify the source/buyer. Everything is now vetted at this end so I need your help through your various contacts as well to firstly identify and ultimately eliminate this type of business (...)" ["Vi ved alle, at der saelges varer i Europa, men vi maa finde frem til kilde/koeber. Vi har undersoegt alt, og jeg har behov for, at De gennem deres forskellige kontakter hjaelper mig med at finde frem til og stoppe disse transaktioner..."]
° det tidligere naevnte referat af 28. maj 1986 af et moede, som blev afholdt mellem DSI og AWS den 15. og 16. maj 1986, hvori det omtales, at den pris paa 7,5 UKL pr. dusin, som Newitt betalte i 1985, var blevet forhoejet til 8,5 UKL med henblik paa at goere parallelimport uinteressant, saaledes at forbrugerne ikke laengere kunne udnytte prisforskellene mellem produkterne paa grund af konkurrencen mellem maerkerne
° et referat af et internt moede i AWS den 13. juni 1986 vedroerende vigtige forhandlinger med DSI om fastsaettelse af forholdet mellem priserne paa tennisbolde i Benelux-landene og Det Forenede Kongerige
° et internt notat fra AWS af 19. juni 1986 vedroerende et moede den 5. juni 1986 mellem DSI og AWS som opfoelgning paa droeftelser om priser. Det anfoeres i notatet, at parallelhandelen ville falde maerkbart, hvis der som foreslaaet af AWS blev anvendt et bestemt forhold mellem priserne, som skulle fastsaettes i samraad med DSI
° et internt notat fra AWS af 4. marts 1987, hvori naevnes de priser, der var aftalt med DSI med henblik paa at bringe parallelimporten til ophoer, og hvori det anfoeres, at "AWS ikke har kunnet fastholde prisen paa 44,75 HFL paa grund af problemer vedroerende parallelimport", og at "det er grunden til, at priserne blev aendret i tennissaesonens anden halvdel (36 HFL/38 HFL pr. dusin)". Endelig anfoeres: "Med henblik paa at goere parallelhandel teoretisk umulig blev der truffet foelgende beslutninger for 1987: AWS' priser: 7,27 UKL pr. dusin. Den laveste nettopris i Det Forenede Kongerige: 10,40 UKL (nogle kunder). Hvis jeg gaar ud fra, at en 'handlende' har en stigning paa 10%, vil det betyde, at AWS med en 'mark-up' paa 58% (netto) vil have samme pris. Den handlende risikerer ikke laengere at modtage varer"
° et referat fra AWS af 5. maj 1987 vedroerende et moede den 7. og 30. april og den 1. maj 1987 mellem DSI og AWS, hvori bl.a. anfoeres, at "Dunlop paa grund af problemerne med parallelhandel kraever en plan fra AWS vedroerende tennisbolde i Nederlandene og Belgien i 1988 ...".
103 Hvad naermere angaar telexet af 27. februar 1986, hvis mening og raekkevidde parterne er uenige om, bemaerkes, at selv om det antages, at det vedroerer de priser, sagsoegeren forlangte af AWS og ikke de priser, som blev anvendt over for Newitt, er den opbakning bag sagsoegerens prisstrategi, AWS heri giver udtryk for, tilstraekkelig til at bevise, at der under alle omstaendigheder var tale om en samordning i strid med traktatens artikel 85, stk. 1, navnlig litra a), som sagsoegeren under alle omstaendigheder deltog i.
104 Hvad dernaest angaar en samordnet praksis vedroerende priserne paa tennisketsjere henviser Retten til en raekke dokumenter, Kommissionen har fremlagt som bilag til svarskriftet (bilag 11-14 og 21-24) og omtalt i meddelelsen om klagepunkter. Kommissionen har endvidere uimodsagt anfoert, at disse dokumenter er fremsendt til sagsoegeren. Det drejer sig om foelgende dokumenter:
° referatet af 12. maj 1986 af et moede den 6. og 7. maj 1986 mellem sagsoegeren og AWS, hvori naevnes de krav, AWS havde til sagsoegeren for at opnaa en tilfredsstillende forskel mellem de priser, selskabet kunne opnaa, og de priser, som blev anvendt i Det Forenede Kongerige for tennisketsjere
° det naevnte referat af 28. maj 1986 af moedet den 15. og 16. maj 1986, hvori omtaltes AWS' krav til sagsoegeren vedroerende beregningen af forskellen mellem de priser, selskabet kunne opnaa, og de priser, som blev anvendt i Det Forenede Kongerige
° en rapport vedroerende et besoeg, repraesentanter for AWS aflagde hos DSI den 5. maj 1986. Det naevnes heri bl.a., at DSI oenskede, at AWS skulle give oplysninger vedroerende antallet af tennisketsjere, som var genstand for parallelimport, og koebspriserne herfor
° det naevnte referat af et internt moede i AWS den 13. juni 1986 vedroerende AWS' forhandlinger med DSI og et internt notat fra AWS af 19. juni 1986 vedroerende resultatet af dette moede. Det anfoeres heri, at "(AWS' ) prisforslag blev droeftet serioest" med DSI, og at "Dunlop godkendte de priser, AWS oenskede, og den oenskede struktur blev ogsaa godkendt", da repraesentanter for AWS aflagde besoeg hos DSI den 5. juni 1986
° et telex af 23. april 1987 fra AWS til DSI, hvori der anmodes om oplysninger om, hvem der var kunder til, og hvilke priser der blev opnaaet paa ketsjere af maerket Dunlop, som blev indfoert ved parallelimport
° et telex af 10. september 1986 fra AWS til DSI, hvori AWS klager over virkningerne af parallelimport som foelge af prisnedsaettelser, og to interne notater fra AWS af 22. september 1986 og 4. februar 1987, som ligeledes vedroerer priserne paa de varer, som er truet af parallelimport, og kontakterne til DSI vedroerende fastsaettelse af disse priser.
105 Hvad endelig angaar en samordnet praksis vedroerende priserne paa golfudstyr henviser Retten til en raekke dokumenter, som er vedlagt svarskriftet (bilag 11, 25 og 26) og omtalt i meddelelsen om klagepunkter. Kommissionen har endvidere uimodsagt anfoert, at disse dokumenter er fremsendt til sagsoegeren. Det drejer sig om foelgende dokumenter:
° det naevnte referat af 12. maj 1986 af moedet den 6. og 7. maj 1986 mellem DSI og AWS vedroerende deres droeftelser om de lave priser paa varer, som er indfoert ved parallelimport, og om de nedsaettelser, AWS skulle have for at kunne modstaa konkurrencen fra de parallelimporterede varer
° et referat af 5. september 1986 vedroerende den konkurrence, AWS var udsat for paa grund af parallelimport til lave priser, AWS' og DSI' undersoegelse i faellesskab af dette problem og deres forslag om at fastsaette tilpassede priser
° et internt notat fra AWS af 29. september 1986, hvori der ligeledes omtales prisaftaler mellem AWS og DSI, som allerede var indgaaet, eller som skulle indgaas med henblik paa at fjerne parallelimporten af golfudstyr, som ellers ville fortsaette i 1987.
106 Retten finder for det andet med hensyn til spoergsmaalet om, hvorvidt der fandtes en samordnet praksis, hvorefter priserne paa squashbolde skulle fastsaettes i faellesskab, at den anmodning, sagsoegeren fremsatte over for AWS ved moedet den 15. og 16. maj 1986, og som gik ud paa, at AWS skulle ophoere med at levere squashbolde til Det Forenede Kongerige, maa ses i sammenhaeng med det samlede sagsforloeb, naar der skal tages stilling til, om denne anmodning som haevdet af Kommissionen var led i en samordnet praksis, som gik ud paa at fjerne eller forsoege at fjerne parallelimporten af disse bolde ved fastsaettelse af passende priser paa disse varer i Det Forenede Kongerige og Nederlandene. Hertil bemaerkes, at som det fremgaar af det naevnte moedereferat, blev denne anmodning fremsat sammen med sagsoegerens oenske om at blive holdt underrettet om, hvad Ron Sports, som forestod parallelhandel mellem de beroerte markeder, foretog sig. Endvidere bemaerkes, at de i skrivelsen af 16. juni 1986 naevnte aendringer i de priser, sagsoegeren forlangte af Newitt, indebar en stigning i Newitt' s koebspriser for solgte varer. Denne nye prispolitik, som blev meddelt Newitt i skrivelsen af 16. juni 1986, indebar, at selskabet gik fra de mere fordelagtige eksportpriser, som det havde opnaaet siden 1978, endda med en rabat paa 20%, til sagsoegerens hjemmemarkedspriser. Det er ubestridt, at disse priser var hoejere end eksportpriserne, og at Newitt derefter kun opnaaede en rabat paa 15% af basisprisen. Det er ikke bestridt, at sagsoegerens nye prispolitik alt i alt indebar, at Newitt' s koebspriser for solgte varer steg med 27% for farvede bolde og 54% for sorte bolde.
107 Paa grundlag af disse faktiske omstaendigheder finder Retten, at den anmodning, sagsoegeren fremsatte over for AWS om, at dette selskab skulle ophoere med eksport af squashbolde til Det Forenede Kongerige, noedvendigvis forudsaetter, at AWS foer denne anmodning foretog saadanne leverancer. Endvidere maa det fastslaas, at AWS under alle omstaendigheder rettede sig efter sagsoegerens anmodning og ophoerte med at levere til Det Forenede Kongerige, saaledes at sagsoegeren kunne gennemfoere den paataenkte prisforhoejelse paa det britiske marked. Det var nemlig en noedvendig forudsaetning for, at denne prisforhoejelse kunne gennemfoeres, at det faktisk var umuligt for forbrugerne at opnaa de mere fordelagtige priser, som skyldtes parallelimport fra Nederlandene, hvor priserne paa de samme produkter som dem, sagsoegeren forhandlede paa det britiske marked, var lavere. Sagsoegeren kan herefter ikke goere gaeldende, at selskabet ikke deltog i gennemfoerelsen af en samordnet praksis med det formaal at fjerne eller i hvert fald begraense parallelhandelen med squashbolde.
108 Det foelger heraf, at det ogsaa maa anses for bevist, at der var tale om en samordning mellem sagsoegeren og AWS med det formaal i faellesskab at fastsaette priserne paa squashbolde.
109 Anbringendet om, at Kommissionen ikke har foert tilstraekkeligt bevis og ikke i tilstraekkeligt omfang har begrundet beslutningen hvad angaar sagsoegerens og AWS' samordnede praksis med hensyn til fastsaettelse af priserne paa tennisbolde og -ketsjere, golfudstyr og squashbolde, maa derfor forkastes.
b) Anbringendet om, at sagsoegeren selvstaendigt fastlagde sin forretningspolitik
Sammendrag af parternes anbringender og vaesentligste argumenter
110 Sagsoegeren har anfoert, at det prisniveau, som blev anvendt over for Newitt fra 1986, var begrundet i oekonomiske overvejelser, hvorved man sondrede mellem uafhaengige virksomheder og eneforhandlere, navnlig med hensyn til deres rolle i markedsfoeringen af leverandoerens produkter og deres omkostninger. Disse overvejelser begrundede ° naar henses til de krav, der stilles i traktatens artikel 85, stk. 1 ° en prisfastsaettelse, der afspejlede disse forskelle. Endvidere blev de priser, som blev anvendt over for Newitt fra 1986, fastsat under hensyntagen baade til betydningen af dette selskabs rolle i markedsfoeringen af sagsoegerens produkter og til omfanget af selskabets koeb sammenlignet med andre britiske kunders og sagsoegerens eneforhandleres koeb. Endelig har sagsoegeren understreget, at selskabet i hvert fald ikke imoedekom AWS' anmodning om priser svarende til de laveste priser, som forhandlerne i Det Forenede Kongerige kunne opnaa.
111 Kommissionen har henvist til beslutningen (56. betragtning), hvoraf det fremgaar, at sagsoegeren aldrig fastsatte de priser, som blev anvendt over for forhandlerne i Det Forenede Kongerige og selskabets eneforhandlere, paa grundlag af deres forretningsmaessige betydning eller de saerlige omkostninger, de hver isaer havde, men i samraad med AWS og paa et niveau, som gjorde, at forhandlerne i Det Forenede Kongerige ikke havde nogen tilskyndelse til at eksportere DSI' s produkter.
Rettens bemaerkninger
112 Retten kan ikke tiltraede sagsoegerens argumentation. I modsaetning til, hvad sagsoegeren har gjort gaeldende, fremgaar det af det anfoerte, at selskabets forretningspolitik over for Newitt, navnlig prispolitikken, blev fastsat i samraad med AWS med henblik paa at fjerne Newitt' s parallelimport paa AWS' salgsomraade. Anbringendet om, at sagsoegeren selvstaendigt fastsatte sin forretningspolitik under hensyntagen til karakteren og betydningen af forretningsforbindelserne med den paagaeldende kunde, er saaledes ikke underbygget i de faktiske omstaendigheder og maa derfor forkastes.
c) Anbringendet om, at handelen mellem medlemsstater ikke er paavirket
Sammendrag af parternes anbringender og vaesentligste argumenter
113 Sagsoegeren har anfoert, at selv om det maatte anses for bevist, at der forelaa en samordnet praksis vedroerende priser, er den ikke omfattet af det forbud, der foelger af Faellesskabets konkurrenceregler, idet parallelhandel, saaledes som Kommissionen i oevrigt har anfoert i nr. 54 i Den Foerste Beretning om Konkurrencepolitikken fra 1971, skal fortolkes i lyset af traktatens artikel 2 og 3 og formaalet med det heri omhandlede faelles marked og indebaerer, at en handlende i en medlemsstat koeber formuegoder med henblik paa at saelge dem i en anden medlemsstat, hvor priserne er hoejere, saaledes at den handlende samtidig med, at han drager fordel af prisforskellene, medvirker til, at disse udlignes i de lande, det faelles marked omfatter. Newitt foretager imidlertid ikke parallelhandel i den betydning, dette begreb har i Faellesskabets konkurrenceret, idet selskabet alene udnyttede de saerlig lave priser og fordelagtige forretningsbetingelser, det opnaaede. Men selskabet udnyttede ikke prisforskellene mellem Det Forenede Kongerige og andre medlemsstater og bidrog ikke paa den maade gennem sine aktiviteter til en tilnaermelse af priserne paa de nationale markeder i Faellesskabet.
114 Naar Kommissionen anfoerer, at de prisforanstaltninger, sagsoegeren traf over for Newitt, var ulovlige, goer den ifoelge sagsoegeren implicit gaeldende, at producenter/leverandoerer er forpligtede til at fordreje konkurrencen for aktivt at fremme parallelhandel og derfor maa tilsidesaette deres normale kontraktmaessige forpligtelser over for deres eneforhandlere og konkurrere med dem ved at indroemme andre kunder saerligt gunstige rabatter, saaledes at deres produkter kan eksporteres til de lande, hvor de har eneforhandlere.
115 Kommissionen har anfoert, at hvis sagsoegeren havde oensket ensidigt at bringe de urimelige forretningsmaessige fordele, som Newitt angiveligt opnaaede, til ophoer, skulle sagsoegeren havde meddelt Newitt det i 1985 ° paa det tidspunkt, da sagsoegeren paastaar at have aendret sin prispolitik ° og ikke foerst den 3. september 1987 ved den tidligere naevnte skrivelse, som BTR sendte til Newitt' s advokat, efter at Newitt havde klaget og i samraad med AWS. Endvidere viser det forhold, at DSI brugte Newitt paa en saadan maade, at selskabet havde lagre, der kunne saelges til specialpriser ved aarets udgang, at de priser, Newitt derfor opnaaede foer den omhandlede periode, var forretningsmaessigt velbegrundede. De nye priser, som blev anvendt over for selskabet, havde kun til formaal at afgraense markedet, da Newitt' s eksport ° efter at sagsoegeren havde brugt Newitt, naar selskabet oenskede at saelge uoenskede lagre ved paralleleksport ° begyndte at undergrave eneforhandlernes, herunder AWS' , fortjenstmargen.
116 Endelig har Kommissionen anfoert, at sagsoegerens argumenter med hensyn til, hvad der virkelig forstaas ved parallelhandel efter Faellesskabets konkurrenceret, og med hensyn til noedvendigheden af, at selskabet opfyldte sine lovlige kontraktmaessige forpligtelser over for eneforhandlerne, er ubegrundedede og af akademisk karakter og uden interesse for de faktiske omstaendigheder i denne sag.
Rettens bemaerkninger
117 Det bemaerkes, at det klart fremgaar af den helhed af alvorlige, praecise og sammenhaengende beviser, som er beskrevet i praemis 101-107 i denne dom (jf. Domstolens dom af 31.3.1993, forenede sager C-89/85, C-104/85, C-114/85, C-116/85, C-117/85 og C-125/85 ° C-129/85, Ahlstroem Osakeyhtioe m.fl. mod Kommissionen, de saakaldte "cellulose"-sager, Sml. I, s. 1307), at sagsoegeren i samraad med AWS forsoegte at bringe den konkurrencemaessige fordel, som prisforskelle paa to saerskilte nationale markeder, Det Forenede Kongerige og Nederlandene, medfoerte for en forhandler, som ikke var part i den paagaeldende forhandleraftale, i dette tilfaelde Newitt, til ophoer. Det fremgaar navnlig af det anfoerte, at sagsoegeren i samraad med AWS vedtog en raekke foranstaltninger med det formaal eller den foelge at bringe reeksporten til Det Forenede Kongerige af visse aftalevarer fra Nederlandene, hvor de blev markedsfoert til lavere priser end i Det Forenede Kongerige, til ophoer. I modsaetning til, hvad sagsoegeren har anfoert, er de subjektive begrundelser, som de virksomheder, over for hvem foranstaltningerne blev truffet, maatte have haft, eller den maade, hvorpaa de foretog paralleleksport, uden betydning, idet disse betragtninger ° selv om de maatte anses for bevist ° vedroerer en tredjemands adfaerd og under ingen omstaendigheder kan aendre ved, at der ° saaledes som det er objektivt bevist ° fandtes en samordning, eller ved denne samordnings raekkevidde og virkninger. Sagsoegeren, som ikke har gjort gaeldende, at der var tale om en ubetydelig skade, maa herefter anses for at have skadet handelen mellem medlemsstater, jf. traktatens artikel 85, stk. 1, saaledes som denne bestemmelse i oevrigt er fortolket af Kommissionen i dens Foerste Beretning om Konkurrencepolitikken, som sagsoegeren med urette har paaberaabt sig. Anbringendet om, at handelen mellem medlemsstater, navnlig parallelhandelen, ikke har lidt skade, maa herefter forkastes.
118 Da fastsaettelsen af priser over for klageren, saaledes som det netop er fastslaaet, i strid med traktatens artikel 85, stk. 1, skete i samraad mellem sagsoegeren og AWS, maa sagsoegerens argumenter vedroerende karakteren af den parallelhandel, som skulle vaere beskyttet i faellesskabsretten, og vedroerende producenternes og leverandoerernes lovlige forpligtelser over for deres salgsnet, forkastes som vaerende uden betydning for sagen.
B ° Brugen af tennisforbundenes logoer og godkendelsesmaerker
119 Sagsoegeren har vedroerende brugen af tennisforbundenes logoer og betegnelser for det foerste bestridt, at der var tale om en samordnet praksis med AWS (a). For det andet har sagsoegeren bestridt, at denne samordning kunne anses for konkurrencebegraensende (b). Endelig har sagsoegeren anfoert, at paasaetningen af de omhandlede maerker gjorde det muligt for selskabet at opnaa en konkurrencemaessig fordel som led i konkurrencen mellem maerker (c). Disse tre anbringender behandles separat i det foelgende.
a) Samordnet praksis med AWS
Sammendrag af parternes anbringender og vaesentligste argumenter
120 Sagsoegeren har anfoert, at paatrykningen af det nederlandske tennisforbunds betegnelse (KNLTB) paa selskabets produkter var resultatet af en ensidig handling fra dets side og blev meddelt AWS ved moedet den 15. og 16. maj 1986, saaledes som Kommissionen har erkendt i beslutningen, hvori det anfoeres, at: "Selv om dette initiativ blev truffet af DSI selv ..." (40. betragtning). Selskabet brugte i oevrigt denne betegnelse som led i selskabets almindelige politik, som gik ud paa ° i lighed med andre virksomheder ° at opnaa stoette fra de nationale tennisforbund af forretningsmaessige grunde.
121 Kommissionen har anfoert, at selv om denne foranstaltning var sagsoegerens egen idé, og selv om brugen af logoer og godkendelsesmaerker ikke i sig selv kan vaere i strid med traktatens artikel 85, stk. 1, forelaa der i denne sag utvivlsomt en samordnet praksis mellem sagsoegeren og AWS med henblik paa at identificere parallelimporterede varer og at bringe parallelimporten til ophoer, saaledes som det fremgaar af en raekke dokumenter, Kommissionen har paaberaabt sig som bevis.
Rettens bemaerkninger
122 Retten henviser til de dokumenter, Kommissionen har paaberaabt sig, navnlig foelgende:
° det naevnte referat af 28. maj 1986 af et moede mellem DSI og AWS den 15. og 16. maj 1986, hvori anfoeres, at "naar den nye aeske koebes, vil der paa laaget vaere en selvklaebende maerkat med ordene 'KNLTB official' , saaledes at AWS direkte kan identificere parallelimporterede bolde"
° det naevnte referat af et internt moede i AWS den 14. juni 1986 vedroerende forhandlingerne med DSI om fastsaettelse af et forhold mellem priserne i Benelux og priserne i Det Forenede Kongerige. Det anfoeres heri: "Der paagaar for tiden svaere forhandlinger med Dunlop ... forholdet mellem priser ... nye aesker (...) godkendt af KNLTB ... parallelimporterede tennisbolde vil klart kunne identificeres"
° et internt notat fra AWS af 2. oktober 1986 vedroerende en aftale, der var indgaaet den 1. oktober 1986 med sagsoegeren, vedroerende bl.a. paatrykning af maerket "KNLTB official" paa alle tennisbolde og paasaetning af en selvklaebende maerkat med samme maerke paa alle boldaesker
° referatet af et moede mellem sagsoegeren og AWS den 16. oktober 1986 bl.a. vedroerende bekraeftelsen af brugen af betegnelsen "KNLTB official"
° referatet af et moede mellem AWS og det nederlandske sportsforbund (herefter benaevnt "FSN") den 20. oktober 1986, hvorunder Thung fra AWS sagde, at "problemerne vedroerende parallelimport af Dunlop-Fort har tvunget AWS til i samarbejde med Dunlop-England at traeffe en raekke vidtgaaende foranstaltninger. Paa alle Dunlop-Fort-tennisbolde vil fremover blive anfoert maerket 'KNLTB official' og teksten 'den eneste godkendte og anbefalede tennisbold' ..."
° et internt notat fra AWS af 4. marts 1987 vedroerende AWS' tab af vaesentlige markedsandele for tennisbolde i Nederlandene og Belgien, og hvori anfoeres: "Med henblik paa at goere parallelhandel teoretisk umulig blev der truffet foelgende beslutninger for 1987: 1. ..., 2. ... Man har paatrykt 'KNLTB official' ... Betegnelsen 'KNLTB official' er det gennemgaaende traek i annoncerne og ogsaa salgsargumentet over for kunderne"
° et referat fra AWS af 5. maj 1987 vedroerende et moede med sagsoegeren den 7. april 1987, hvori det anfoeres: "Paa grund af problemerne med parallelhandel ... kraever Dunlop af AWS en plan for tennisbolde i 1988, for saa vidt angaar Nederlandene og Belgien, paa grund af de aktuelle problemer. AWS skal overveje ... Dunlop KNLTB official i stedet for Dunlop Fort. En lavere fortjenstmargen paa tennisbolde."
123 Det fremgaar herefter klart af de ovennaevnte dokumenter, at sagsoegeren paa ingen maade havde fastlagt den anfaegtede forretningsmaessige praksis ensidigt og selvstaendigt, men derimod i samraad med AWS. Sagsoegerens anbringende maa derfor forkastes.
b) Spoergsmaalet, om den omhandlede forretningsmaessige praksis var konkurrencebegraensende
Sammendrag af parternes anbringender og vaesentligste argumenter
124 Sagsoegeren har anfoert, at da selskabet havde paasat kendingsmaerker paa boldaeskerne med henblik paa at kunne identificere parallelimport ° hvilket selskabet erkender at have gjort ° havde det ingen interesse i med samme formaal for oeje at paasaette betegnelsen KNLTB som et yderligere kendemaerke. Endvidere er det forhold, at man paa denne maade identificerer parallelimporterede produkter, ikke i sig selv i strid med traktatens artikel 85. Der ville kun vaere tale om en overtraedelse, hvis de paagaeldende virksomheder efter at have faaet ret til at bruge et logo eller et kendemaerke indgik en aftale eller samordnede deres praksis med det formaal eller den foelge, at parallelhandel udelukkes. Dette har Kommissionen imidlertid ikke foert bevis for.
125 Kommissionen har understreget, at de kendemaerker, som sagsoegeren allerede har paasat aeskerne med tennisbolde, ikke kunne ses med det blotte oeje, og at selskabet derfor ogsaa lod KNLTB-maerket, som er meget synligt, paatrykke for lettere at kunne identificere de parallelimporterede varer, saaledes som det tilstraekkelig tydeligt fremgaar af de naevnte referater af det interne moede i AWS den 13. juni 1986 og af AWS' moede med FSN den 20. oktober 1986. Naar en aftale om en saadan anvendelse af kendemaerker er i strid med traktatens artikel 85, stk. 1, er det ikke noedvendigt at undersoege dens konkrete virkninger paa markedet (jf. Domstolens dom af 13.7.1966, forenede sager 56/84 og 58/64, Consten og Grundig mod Kommissionen, Sml. 1965-1968, s. 245, org.ref.: Rec. s. 429, og af 30.1.1985, sag 123/83, BNIC, Sml. s. 391, praemis 22).
Rettens bemaerkninger
126 Det bemaerkes indledningsvis, at den samordning mellem sagsoegeren og AWS, som Kommissionen har anset for en overtraedelse af traktatens artikel 85, stk. 1, gik ud paa at udelukke parallelimport af aftalevarerne, som blev identificeret ved hjaelp af kendemaerker, der blev paasat sagsoegerens produkter.
127 Det fremgaar klart af de fremlagte beviser (jf. ovenfor, praemis 122), at sagsoegeren og AWS var blevet enige om at paasaette et eller flere kendemaerker paa sagsoegerens produkter med henblik paa uden videre at kunne identificere visse af aftalevarerne, som var blevet indfoert ved parallelimport. Kommissionen har med rette anfoert, at en saadan aftale er konkurrencebegraensende og som saadan i strid med traktatens artikel 85, stk. 1. Det er herefter ufornoedent at undersoege, om aftalen som anfoert af sagsoegeren ikke har haft virkninger paa markedet (jf. de naevnte domme Consten & Grundig mod Kommissionen og Sandoz mod Kommissionen).
128 Anbringendet maa derfor forkastes.
c) Spoergsmaalet, om der var tale om en konkurrencemaessig fordel
Sammendrag af parternes anbringender og vaesentligste argumenter
129 Sagsoegeren har bestridt, at formaalet med anvendelsen af KNLTB-maerket paa de af AWS solgte tennisbolde og aesker, som fastslaaet af Kommissionen i beslutningen (60. betragtning), var at favorisere selskabets eksklusive salgsnet i forhold til de parallelt importerede varer ved at give forbrugeren indtryk af, at de maerkede varer var af hoejere kvalitet og derfor dyrere. Den eneste konkurrencemaessige fordel, sagsoegeren havde af anvendelsen af KNLTB-maerket, var, at salget af selskabets produkter blev fremmet i forhold til konkurrenternes, men selskabet brugte ikke retten til at gengive maerket paa sine produkter til at udelukke parallelimport.
130 Kommissionen har erkendt, at et maerke kan paasaettes en fabrikants produkter paa en saadan maade, at der ikke hermed opnaas en konkurrencemaessig fordel, men har understreget, at anvendelsen af KNLTB-maerket i dette tilfaelde skete bl.a. med det formaal at udelukke salg af parallelimporterede tennisbolde eller i hvert fald at goere det vanskeligere end salget af varer med det paagaeldende maerke og dermed at reducere parallelhandelens omfang til fordel for sagsoegerens eneforhandlere. Endvidere har Kommissionen anfoert, at naar den har foert bevis for en samordnet praksis, er det uden betydning, om AWS og sagsoegeren var i stand til at bruge den ret til at anvende maerket, som de havde opnaaet, paa en saadan maade, at parallelimport til Nederlandene faktisk blev udelukket. Denne ret blev nemlig under alle omstaendigheder udnyttet ulovligt, idet den skulle goere det muligt at identificere parallelimporterede varer med henblik paa at bringe parallelimport til ophoer, saaledes som det fremgaar af forskellige beviser, navnlig det tidligere naevnte telex af 10. marts 1986 fra sagsoegeren til AWS.
Rettens bemaerkninger
131 Retten finder, at henset til det af Kommissionen fremlagte bevismateriale, paa grundlag af hvilket det kan fastslaas, at der mellem sagsoegeren og AWS var en samordning med i hvert fald til dels det formaal at finde frem til parallelimporterede varer ved hjaelp af paatrykning af et saerligt maerke paa aftalevarer for at bringe parallelimport til ophoer, er det uden betydning for sagens afgoerelse, om sagsoegeren og selskabets salgsnet samtidig kunne opnaa lovlige konkurrencemaessige fordele af anvendelsen af dette maerke. Anbringendet maa derfor forkastes som vaerende uden betydning for sagen.
132 Det foelger af det anfoerte, at beslutningen maa annulleres, for saa vidt det heri fastslaas, at traktatens artikel 85, stk. 1, blev overtraadt foer den 1. februar 1985. I oevrigt maa paastandene om annullation af beslutningen forkastes, for saa vidt de ikke vedroerer boeden.
Paastanden om ophaevelse eller nedsaettelse af boeden
133 Sagsoegeren har anfoert, at boedens stoerrelse er ubegrundet, og at boeden er udmaalt til et uforholdsmaessigt hoejt beloeb. Kommissionen har ved udmaalingen anvendt den kompetence, den har i henhold til artikel 15 i forordning nr. 17, ukorrekt og har tilsidesat proportionalitetsprincippet. Sagsoegeren har fremfoert sin argumentation i to led, nemlig "Generelle bemaerkninger" og "Saerlige bemaerkninger".
134 Det bemaerkes, at sagsoegeren under de "generelle bemaerkninger" kun har gentaget de anbringender og argumenter, som er fremfoert til stoette for paastanden om annullation af beslutningen. Under henvisning til det allerede anfoerte er det derfor ikke noedvendigt paa ny at undersoege disse anbringender og argumenter. Det er saaledes de anbringender og argumenter, som sagsoegeren har fremfoert under sine "saerlige bemaerkninger", som i det foelgende skal vurderes. Disse bemaerkninger foerer ifoelge sagsoegeren frem til samme resultat som de "generelle bemaerkninger", nemlig at boeden skal ophaeves eller nedsaettes.
135 I denne forbindelse bemaerkes, at sagsoegeren har fremfoert fem forhold, som foerer til, at boeden skal ophaeves eller nedsaettes. For det foerste maa der ifoelge sagsoegeren ved vurderingen af den oekonomiske sanktion, som er paalagt selskabet, tages hensyn til, at den adfaerd, som er anset for ulovlig, til dels ikke er blevet sanktioneret i Kommissionens praksis foer den anfaegtede beslutning (A). For det andet har sagsoegeren anfoert, at der skal tages hensyn til, at selskabet under den administrative procedure indrettede sin adfaerd med henblik paa at rette sig efter de klagepunkter, som Kommissionen havde fremsat (B). For det tredje havde overtraedelsen ikke den varighed, der er lagt til grund ved udmaalingen af boeden (C). For det fjerde er der anvendt en forkert omsaetning ved udmaalingen af sanktionen, og for det femte har sagsoegeren paaberaabt sig forskellige saerlige omstaendigheder (E).
A ° Ingen fortilfaelde
Sammendrag af parternes anbringender og vaesentligste argumenter
136 Sagsoegeren har for det foerste anfoert, at opkoeb af parallelimporterede produkter, som af Kommissionen er anset for en skaerpende omstaendighed, ikke var blevet sanktioneret af Kommissionen foer ved beslutning 88/172/EOEF af 18. december 1987 om en procedure i henhold til EOEF-traktatens artikel 85 (IV/31.503 ° Konica, EFT L 78, s. 34), og selskabets opkoeb af produkter, som Kommissionen har paaberaabt sig i beslutningen, ligger forud for denne beslutnings dato.
137 Endvidere har sagsoegeren anfoert, at Kommissionen ikke tidligere har gjort gaeldende, at paatrykning af logoer og godkendelsesmaerker fra sportsforbund paa en producents produkter som led i et eksklusivt salgsnet er i strid med traktatens artikel 85, stk. 1.
138 Endelig har sagsoegeren anfoert, at Kommissionen aldrig tidligere med hjemmel i artikel 85, stk. 1, har paatalt forskelle i de priser, der indroemmes eneforhandlere i en medlemsstat, og de priser, som indroemmes en uafhaengig handlende i en anden medlemsstat, eller foranstaltninger med henblik paa at bringe de priser, der faktureres koebere, som driver virksomhed under ensartede vilkaar i en og samme medlemsstat, i overensstemmelse med hinanden. Kommissionen har heller ikke tidligere fastslaaet, at leverandoerer, som hidtil blot havde vaeret forpligtet til ikke at hindre parallelhandel, ogsaa aktivt skulle fremme saadan handel.
139 Kommissionen har anfoert, at opkoeb af parallelimporterede varer som en foranstaltning til begraensning eller kontrol af markederne er forbudt i henhold til traktatens artikel 85, stk. 1, naar det er to eller flere virksomheder, som i faellesskab foretager opkoeb, og at gennemfoerelsen af faellesskabsrettens konkurrenceregler, som finder anvendelse uden videre, ikke forudsaetter, at der findes fortilfaelde, naar de paagaeldende virksomheder som i dette tilfaelde ikke har kunnet vaere uvidende om, at formaalet med deres adfaerd var at begraense konkurrencen.
140 Med hensyn til, at paatrykning af logoer paa sportsartikler ikke tidligere er blevet paatalt, har Kommissionen anfoert, at de paagaeldende virksomheder i denne sag ikke har kunnet vaere uvidende om, at foranstaltningen havde et konkurrencebegraensende formaal, idet der var tale om herigennem at identificere parallelimporterede varer for at udelukke parallelimport.
141 Endelig har Kommissionen anfoert, at sagsoegerens argumenter om, at visse aspekter i beslutningen vedroerende leverandoerernes prispolitik skulle vaere nye, er uden betydning for sagen, idet selskabet deltog i en samordnet praksis med henblik paa at opretholde forskelle mellem priserne paa markederne i de forskellige medlemsstater for derved at udelukke parallelhandel, hvilket ifoelge fast retspraksis er en alvorlig overtraedelse (Domstolens dom af 7.6.1983, forenede sager 100/80 ° 103/80, Musique diffusion française m.fl. mod Kommissionen, Sml. s. 1825, praemis 107).
Rettens bemaerkninger
142 Med hensyn til sagsoegerens anbringende om, at Kommissionen ikke tidligere har paatalt adfaerd hos virksomheder, som kan sammenlignes med den adfaerd, der er gjort gaeldende over for sagsoegeren, bemaerkes, at der ganske vist ikke kan paalaegges straf, uden at der foreligger skyld (Domstolens dom af 17.5.1984, sag 83/83, Estel mod Kommissionen, Sml. s. 2195), men at det fremgaar af retspraksis (jf. bl.a. Domstolens dom af 11.7.1989, sag 246/86, Belasco m.fl. mod Kommissionen, Sml. s. 2117, og af 8.2.1990, sag C-297/87, Tipp-Ex mod Kommissionen, Sml. I, s. 261, og Rettens dom af 2.7.1992, sag T-61/89, Dansk Pelsdyravlerforening mod Kommissionen, Sml. II, s. 1931, praemis 157), at der kan paalaegges sanktioner for overtraedelser af konkurrencereglerne, naar de er begaaet forsaetligt eller uagtsomt, og det er tilstraekkeligt, at virksomheden ikke kunne vaere uvidende om, at dens adfaerd kunne vaere konkurrencebegraensende.
143 Kommissionen og Faellesskabets retsinstanser kan ganske vist ved udmaalingen af den boede, der skal paalaegges en virksomhed, som har gjort sig skyldig i konkurrencebegraensende handlinger, under visse omstaendigheder tage hensyn til, at det paa det tidspunkt, hvor de paagaeldende handlinger er begaaet, endnu ikke er fastslaaet i Kommissionens praksis, at disse er i strid med konkurrencereglerne (Domstolens dom af 3.7.1991, sag C-62/86, AKZO mod Kommissionen, Sml. I, s. 3359). Men sagsoegeren kan ikke med foeje goere gaeldende, at det forholder sig saaledes med et generelt forbud mod reeksport af aftalevarer, som er paalagt forhandlerne i et eksklusivt salgsnet, og hvortil der er knyttet visse tvangsforanstaltninger med henblik paa at sikre, at aftaleparterne overholder forbuddet, da det er ubestridt, at disse foranstaltninger ° hvis formaal eller foelge er af modarbejde virkeliggoerelsen af det faelles marked, som er et af traktatens maal, idet de forskellige nationale markeder herved afskaermes ° efter fast retspraksis i sig selv er i strid med traktatens artikel 85, stk. 1. Det bemaerkes i denne forbindelse, at en politik med afskaermning af de nationale markeder noedvendigvis forudsaetter en differentieret prispolitik paa de forskellige nationale markeder, og sagsoegeren kan ikke for Faellesskabets retsinstanser goere gaeldende, at nogle af de tvangsforanstaltninger, selskabet har fastsat med henblik paa at sikre overholdelsen af det generelle forbud, som f.eks. opkoeb af visse aftalevarer, er nye. Der maa derimod ved vurderingen af den boede, der skal paalaegges sagsoegeren, tages hensyn til, at selskabet ikke blot har paalagt sine medkontrahenter at overholde et af dette fastsat konkurrencebegraensende forbud, men ogsaa har anvendt en raekke forskellige tvangsforanstaltninger for at sikre, at forhandlerne og videresaelgerne overholdt forbuddet, hvis konkurrencebegraensende formaal sagsoegeren var bekendt med.
B ° Sagsoegerens adfaerd under den administrative procedure for Kommissionen
Sammendrag af parternes anbringender og vaesentligste argumenter
144 Sagsoegeren har bestridt, at selskabet ° som paastaaet af Kommissionen ° ikke aendrede sin adfaerd, hverken efter meddelelsen om Newitt' s klage, eller efter Kommissionens formelle advarsel af 29. oktober 1987 mod at fortsaette den konkurrencebegraensende adfaerd, og at selskabet i skrivelsen af 12. august 1987 skulle have anmodet sine eneforhandlere om ikke uden foerst at have spurgt selskabet at besvare Kommissionens eventuelle spoergsmaal. Selskabet oenskede ikke med skrivelsen af 12. august 1987 at opnaa og opnaaede heller ikke, at bevismateriale blev forfalsket eller forsvandt. Endvidere har sagsoegeren understreget, at selskabet foretog en serioes undersoegelse af klagen fra Newitt, da det modtog den, og at selskabets holdning fremgaar af skrivelsen til Newitt' s advokater af 3. september 1987, hvoraf en kopi blev fremsendt til Kommissionen i august 1988. Herudover har sagsoegeren anfoert, at Kommissionen ved udmaalingen af boeden skulle have taget hensyn til de foranstaltninger, selskabet efter modtagelsen af meddelelsen om klagepunkter traf paa et eget initiativ for at overholde konkurrencereglerne, paa samme maade, som Kommissionen har gjort i andre tilfaelde (beslutning 82/853 af 7.12.1982 (IV/30.070 ° National Panasonic, EFT L 354, s. 28), beslutning 85/79/EOEF af 14.12.1984 (IV/30.809 ° John Deere, EFT 1985 L 35, s. 58), begge om en procedure i henhold til EOEF-traktatens artikel 85, og beslutning 88/518/EOEF af 18.7.1988 (IV/30.178 ° Napier Brown ° British Sugar, EFT L 284, s. 41) om en procedure i henhold til EOEF-traktatens artikel 86). Endvidere burde Kommissionen have taget hensyn til, at selskabet selv erkendte, at visse dele af dets adfaerd var ulovlig.
145 Kommissionen har anfoert, at den ikke har paalagt sagsoegeren nogen sanktion for i skrivelsen af 12. august 1987 at have forsoegt at koordinere forhandlernes svar paa klagen, men derimod for ikke at have aendret sin adfaerd efter modtagelsen af klagen og for at have forsoegt at udnytte forhandlernes tavshed. Sagsoegeren kan ikke nu paaberaabe sig denne tavshed til stoette for, at den boede, der er paalagt selskabet, skal nedsaettes. Efter modtagelsen af klagen og advarslen fortsatte sagsoegeren med at overtraede traktatens artikel 85, og foerst efter selskabets svar paa meddelelsen om klagepunkter af 16. juli 1990 traf det foranstaltninger med henblik paa effektivt at overholde traktatens bestemmelser. Med hensyn til BTR' s skrivelse til Newitt' s advokater den 3. september 1987 aendrede denne ikke reelt sagsoegerens forretningspolitik, og denne skrivelse kan derfor ikke paaberaabes. Endelig har Kommissionen anfoert, at sagsoegeren noedvendigvis maatte anerkende, at visse af selskabets handlinger var ulovlige, saaledes at det ville bringe boedens afskraekkende virkning i fare, saafremt dette blev anset for en formildende omstaendighed.
Rettens bemaerkninger
146 Det bemaerkes, at ophoer med en overtraedelse under den administrative procedure kan anses for en formildende omstaendighed ved udmaalingen af den boede, Kommissionen paalaegger (jf. ovennaevnte dom Sandoz mod Kommissionen). Det maa imidlertid fastslaas, at sagsoegeren i denne sag efter at have modtaget Newitt' s klage og advarslen, hvori det blev understreget, at der var tale om alvorlige overtraedelser, over for sit amerikanske datterselskab traf foranstaltninger med henblik paa at udelukke, at de ordrer, Newitt havde afgivet i 1988, blev efterkommet, og i denne forbindelse henviste til "en aendret politik", saaledes som det fremgaar af et telegram af 1. februar 1989 fra det amerikanske datterselskab til Newitt.
147 Med hensyn til raekkevidden af BTR' s skrivelse til Newitt' s advokater af 3. september 1987 maa der ved vurderingen heraf tages hensyn til, at de overtraedelser, der er gjort gaeldende over for sagsoegeren, i hvert fald ikke ophoerte efter dette tidspunkt, og til indholdet af selve skrivelsen, hvoraf fremgaar, at det generelle forbud mod, at Newitt eksporterede, kun kunne ophaeves under visse betingelser, herunder at sagsoegeren gav samtykke til, hvem der kunne modtage varer eksporteret af Newitt.
148 Endvidere traf sagsoegeren med henblik paa at overholde Faellesskabets konkurrenceregler foerst foranstaltninger ° som blev meddelt Kommissionen ved skrivelser af 12. december 1990 og 22. januar 1991 ° flere maaneder efter svaret paa meddelelsen om klagepunkter og mere end tre aar efter, at selskabet var orienteret om Newitt' s klage i juni 1987.
149 Endelig er det ganske vist vigtigt, at sagsoegeren har erkendt og beklaget visse dele af sin adfaerd, men dette forhold kan ° navnlig under de foreliggende omstaendigheder ° ikke have nogen betydning for den fastslaaede overtraedelses faktiske karakter (Rettens dom af 17.12.1991, sag T-7/89, Hercules Chemicals mod Kommissionen, Sml. II, s. 1711).
150 Sagsoegerens anbringende om, at Kommissionen ved udmaalingen af den oekonomiske sanktion, der er paalagt selskabet, ikke i tilstraekkelig grad har taget hensyn til selskabets adfaerd under den administrative procedure, maa herefter forkastes.
C ° Overtraedelsens varighed
Sammendrag af parternes anbringender og vaesentligste argumenter
151 Med hensyn til, hvornaar de overtraedelser, der er gjort gaeldende over for sagsoegeren, blev paabegyndt, har selskabet anfoert, at selv om skrivelsen af 14. december 1977 til Newitt maatte anses for bevis for en overtraedelse, er der ingen forbindelse mellem denne skrivelse og den politik, selskabet indledte i 1985 efter at vaere overtaget af BTR. Den overtraedelse, der maatte vaere begaaet i 1977, er derfor omfattet af den femaarige foraeldelse i henhold til forordning nr. 2988/74. Med hensyn til, hvornaar overtraedelsen ophoerte, har sagsoegeren anfoert, at ingen af de foranstaltninger, selskabet har erkendt at have truffet, fortsatte med at have nogen naevnevaerdig virkning, og at de foranstaltninger, som Kommissionen har gjort gaeldende over for selskabet, var isolerede og kortvarige og blev truffet i en periode med vanskelige forretningsmaessige forbindelser mellem selskabet og Newitt.
152 Kommissionen har paa dette punkt gentaget sin argumentation, hvorefter de overtraedelser, der er paaberaabt over for sagsoegeren, begyndte i 1977 og fortsatte uafbrudt til 1990.
Rettens bemaerkninger
153 Som Retten allerede har fastslaaet (jf. ovenfor, praemis 79-85), maa overtraedelsen anses for paabegyndt den 1. februar 1985.
154 Det foelger heraf, at overtraedelsens varighed, som i henhold til artikel 15 i forordning nr. 17 er et af de forhold, der skal tages i betragtning ved udmaaling af boeden, er reduceret til fem aar. Retten maa derfor som led i sin fulde proevelsesret aendre beslutningen og nedsaette den boede, der var paalagt sagsoegeren, paa de i det foelgende naermere fastsatte betingelser.
155 For saa vidt angaar varigheden af de overtraedelser, som bestaar i, at sagsoegeren traf forskellige foranstaltninger med henblik paa at hindre den parallelimport, som direkte var omfattet af det generelle eksportforbud, bemaerkes endvidere, at disse foranstaltninger ifoelge beslutningen var resultatet af en samordning mellem sagsoegeren og selskabets eneforhandlere, herunder AWS. Disse overtraedelser maa derfor anses for paabegyndt paa det tidspunkt, hvor den anfaegtede samordning af sagsoegerens og AWS' praksis ifoelge Kommissionens bevismateriale begyndte. Der henvises i denne forbindelse til de to telexmeddelelser af 1. februar og 29. april 1985, som viser, at AWS var i gang med at lave en fortegnelse over identifikationsmaerker paa Dunlop-ketsjere, der var indfoert ved parallelimport, som led i gennemfoerelsen af sagsoegerens og AWS' samordnede praksis, som gik ud paa at forhindre parallelimport ved at identificere de parallelimporterede varer. De forskellige overtraedelser, som Kommissionen har gjort gaeldende over for sagsoegeren, maa saaledes anses for paabegyndt i begyndelsen af 1985 (jf. ovenfor, praemis 85). Det samme gaelder de prismaessige foranstaltninger, der ogsaa maa anses for vedtaget ° som et resultat af samordningen mellem sagsoegeren og AWS ° i 1985, saaledes som det fremgaar af telexet af 27. februar 1986, hvori AWS anfoerer at have stoettet sagsoegerens prispolitik i det foregaaende aar under den udtrykkelige forudsaetning, at sagsoegeren effektivt kontrollerede sit salgssystem.
156 Med hensyn til, hvornaar samordningen ophoerte, maa det noedvendigvis vaere sket i april 1989, da AWS ophoerte med at vaere sagsoegerens eneforhandler, hvorfor samordningen mellem dem ogsaa maa vaere ophoert. Samordningen er saaledes ikke foerst ophoert i 1990 som anfoert af Kommissionen, idet Kommissionen ikke har sondret mellem det generelle eksportforbud og de oevrige foranstaltninger med henblik paa at hindre paralleleksport (70. betragtning til beslutningen).
157 Ved udmaalingen af den boede, der skal paalaegges sagsoegeren i anledning af de allerede fastslaaede konkurrencestridige handlinger, maa der saaledes tages hensyn til, at foranstaltningerne ophoerte i 1989 og ikke i 1990, som fejlagtigt antaget i beslutningen.
D ° Den omsaetning, der skal anvendes ved udmaalingen af boeden
Sammendrag af parternes anbringender og vaesentligste argumenter
158 Sagsoegeren har anfoert, at den omsaetning, der skal tages i betragtning, er selskabets omsaetning ved salg af dets produkter til AWS, med hvem sagsoegeren paastaas at have samordnet sin praksis (2,2% af sagsoegerens omsaetning paa faellesskabsniveau og 1,9% paa verdensplan i 1988), mens den boede, der er paalagt selskabet, svarer til 7% af dets omsaetning paa verdensplan, saaledes som Kommissionen har anfoert i svarskriftet. Sagsoegeren har understreget, at selskabets omsaetning paa verdensplan (73,4 mio. ECU i 1988 og 75,4 mio. i 1989 vedroerende tennisbolde og -ketsjere, squashbolde og golfudstyr) med hensyn til "produktmarkedet" i vaesentligt omfang er opnaaet ved salg af golfudstyr i Det Forenede Kongerige og med hensyn til "det geografiske marked" ved salg uden for Faellesskabet, nemlig i Mellemoesten og Fjernoesten af varer, der fremstilles paa stedet. Efter sagsoegerens opfattelse er boeden derfor beregnet paa grundlag af en "ikke relevant" omsaetning.
159 Kommissionen har anfoert, at der var tale om meget alvorlige og langvarige overtraedelser, der ikke var begraenset til Faellesskabet eller Europa, men ogsaa omfattede USA, idet sagsoegeren i januar 1988 forboed sit datterselskab dér at levere tennisbolde til Newitt, og forbuddet endda blev udstrakt til "alle de steder i verden", hvor sagsoegeren havde eneforhandlere, jf. sagsoegerens naevnte skrivelse af 5. august 1985 til Newitt. Da Kommissionen paalagde sagsoegeren en boede paa 7% af selskabets omsaetning paa verdensplan vedroerende de relevante varer, er den ikke gaaet ud over de graenser, der er fastsat i artikel 15, stk. 2, i forordning nr. 17. Boeden er vaesentligt lavere end det deri fastsatte maksimum paa 10% af den samlede omsaetning paa verdensplan, og ved udmaalingen af boeden tog Kommissionen hensyn til alle de formildende omstaendigheder, der kunne vaere tale om.
Rettens bemaerkninger
160 Det bemaerkes, at ifoelge Domstolens praksis (jf. tidligere naevnte dom Musique diffusion française m.fl. mod Kommissionens og Rettens tidligere naevnte dom Hilti mod Kommissionen) vedroerer det beloeb paa 10% af omsaetningen i det sidste regnskabsaar, paa grundlag af hvilken boeder for overtraedelse af konkurrencereglerne beregnes i henhold til artikel 15 i forordning nr. 17, den paagaeldende virksomheds samlede omsaetning.
161 Sagsoegeren har ikke bestridt, at den boede paa 5 mio. ECU, som er paalagt selskabet, overstiger graensen paa 10% af selskabets omsaetning, og der er ikke oplysninger i sagen, der tyder paa, at denne graense er overskredet.
162 Selv om den boede, som er paalagt sagsoegeren, skal nedsaettes som fastslaaet ovenfor, begrunder overtraedelsens grovhed og den herved foraarsagede skade for konkurrencen paa det faelles marked i tilstraekkelig grad den procentdel af omsaetningen, som Kommissionen har anvendt ved udmaalingen af den boede, som oprindeligt er paalagt sagsoegeren.
163 Anbringendet maa derfor forkastes.
E ° Andre omstaendigheder, som skal tages i betragtning ved vurdering af boeden
164 Sagsoegeren har yderligere paaberaabt sig forskellige saerlige omstaendigheder til stoette for, at den boede, der er paalagt selskabet, skal nedsaettes. Selskabet har saaledes gjort gaeldende, at Kommissionen ikke har handlet med fornoeden hurtighed (a), forbrugerne har ikke lidt skade (b), og princippet om ligebehandling af virksomheder er ikke blevet overholdt (c).
a) Anbringendet om, at Kommissionen ikke har behandlet sagen med fornoeden hurtighed
165 Sagsoegeren har anfoert, at selskabet ikke skal lide skade som foelge af den uforholdsmaessig lange tid, der forloeb fra klagens indgivelse i 1987, til Kommissionen traf beslutningen i marts 1992. Kommissionen aendrede i denne periode sin politik i retning af en forhoejelse af de boeder, der paalaegges virksomheder.
166 Kommissionen har ikke udtrykkeligt taget stilling til dette anbringende.
167 Selv om der i visse tilfaelde ved vurderingen af den boede, der skal paalaegges den paagaeldende virksomhed, kan tages hensyn til den hurtighed, hvorved Kommissionen har behandlet sagen (Domstolens dom af 6.3.1974, forenede sager 6/73 og 7/73, Istituto Chemioterapico Italiano og Commercial Solvents mod Kommissionen, Sml. s. 223), finder Retten, at den tid, der er forloebet mellem beslutningen om at indlede proceduren med henblik paa at fastslaa en overtraedelse, den 7. maj 1990, og den anfaegtede beslutning, viser, at administrationen har handlet med normal hurtighed. Endvidere er det bevist, at inden Kommissionen traf beslutning om at indlede proceduren, havde den inden for rimelig tid truffet de noedvendige foranstaltninger med henblik paa at behandle den klage, der var indgivet den 23. juni 1987, navnlig ved i 1988 at have foretaget kontrolundersoegelse i AWS' kontorer. Det tilfoejes, at sagsoegeren kunne have undgaaet foelgerne af den sagsbehandling, selskabet nu goer indsigelse mod, ved at have rettet sig efter Faellesskabets konkurrenceregler fra det tidspunkt, hvor selskabet fra Kommissionen fik meddelelse om Newitt' s klage, den 20. oktober 1987.
168 Anbringendet om, at Kommissionen ikke har behandlet sagen med fornoeden hurtighed, maa herefter forkastes.
b) Anbringendet om, at forbrugerne ikke har lidt skade
169 Sagsoegeren har anfoert, at selskabets anfaegtede handlinger ikke har paafoert forbrugerne nogen skade, og at de foranstaltninger, selskabet traf med hensyn til priser, i det vaesentlige var resultatet af markedskraefternes frie spil. Andre leverandoerer af de omhandlede produkter opererede ogsaa paa markederne i de relevante lande, og der er ikke noget, der tyder paa, at detailpriserne paa selskabets produkter i disse lande steg i den omhandlede periode, bortset fra normal inflation. Endvidere har sagsoegeren anfoert, at selskabet under alle omstaendigheder var noedt til at forhoeje de unormalt lave priser, der blev indroemmet Newitt, for at fjerne det misforhold, der var opstaaet, fordi Newitt fik leveret tennisbolde til priser, som i det vaesentlige svarede til de priser, der blev indroemmet eneforhandlerne uden for Det Forenede Kongerige.
170 Kommissionen har ikke udtrykkeligt taget stilling til dette anbringende.
171 Det bemaerkes indledningsvis, at den skade, som paafoeres forbrugere, der er udsat for en i henhold til Faellesskabets konkurrenceregler ulovlig adfaerd, ikke blot er den direkte oekonomiske skade, som sagsoegeren har omtalt, men ogsaa den indirekte skade, som skyldes en svaekkelse af konkurrencestrukturen (jf. med hensyn til fortolkningen af traktatens artikel 86 dommen Istituto Chemioterapico Italiano og Commercial Solvents mod Kommissionen, a.st., praemis 32). Det er i denne forbindelse aabenbart, at forbrugerne med et generelt eksportforbud, som paalaegges et eksklusivt salgsnet, og hvorved der sikres de autoriserede forhandlere en absolut territorial beskyttelse, ikke opnaar den effektive konkurrencestruktur, som er forudsat i EOEF-traktaten, navnlig artikel 3, litra f). Ved en saadan konkurrencestruktur udelukkes enhver konkurrence mellem produkter inden for leverandoerens sortiment samtidig med, at konkurrencen mellem maerkerne allerede er staerkt begraenset netop paa grund af den maade, producenten saelger varerne, og forbrugerne bliver dermed afhaengige af eneudbyderen. I modsaetning til, hvad sagsoegeren har anfoert, paafoeres der ved en saadan organisation af markedet forbrugeren en saerlig alvorlig skade. Hertil kommer med hensyn til den rent oekonomiske skade, som sagsoegeren har omtalt, at i modsaetning til, hvad selskabet har gjort gaeldende, kan det i sig selv have en skadelig virkning for forbrugerne, at parellelimporten udelukkes eller vanskeliggoeres, idet det prisfald, der er en normal foelge af parallelimport, ikke indtraeder. For saa vidt angaar spoergsmaalet om, hvorvidt sagsoegerens prisforanstaltninger var berettigede, bemaerkes, at uanset hvilken oekonomisk begrundelse der i oevrigt maatte vaere for virksomhedernes adfaerd paa markedet, medfoerer det forhold, at denne adfaerd er led i en i henhold til traktatens artikel 85, stk. 1, ulovlig samordning, at anbringenderne og argumenterne om, at denne adfaerd skulle vaere oekonomisk begrundet, bliver uden betydning for sagen, i hvert fald naar adfaerden ikke er omfattet af traktatens artikel 85, stk. 3.
172 Sagsoegerens anbringende om, at den anfaegtede adfaerd ikke har kunnet paafoere forbrugerne et direkte tab, og at virksomhedens normale forretningspolitik ville have foert til den samme prispolitik som den anfaegtede, maa herefter forkastes.
c) Anbringendet om tilsidesaettelse af princippet om ligebehandling af virksomheder
173 Sagsoegeren har anfoert, at Kommissionen ikke har redegjort for de generelle kriterier for boedeudmaalingen, der er anvendt, eller for forskellene mellem de boeder, der er paalagt de paagaeldende virksomheder, og Kommissionen har dermed ikke fulgt de principper, der er fastlagt i Rettens dom af 10. marts 1992 (sag T-13/89, ICI mod Kommissionen, Sml. II, s. 1021, praemis 352). Det anfoeres ganske vist i beslutningen, at de af AWS begaaede overtraedelser ophoerte i 1989, og at denne virksomhed havde visse oekonomiske problemer, der foerte til, at den blev opkoebt (70. og 71. betragtning), men der er ikke taget hensyn til, at sagsoegeren ogsaa havde oekonomiske problemer og derfor blev opkoebt af BTR i 1985. Det er derfor i strid med ligebehandlingsprincippet, at Kommissionen har paalagt sagsoegeren en boede, som er tredive gange saa stor som den, der er paalagt AWS. Endvidere har Kommissionen ikke redegjort for, hvorfor der ikke er paalagt Pinguin en sanktion, selv om det blev fastslaaet, at denne virksomhed ogsaa havde tilsidesat traktatens artikel 85, stk. 1, og virksomheden svarede ikke engang paa meddelelsen om klagepunkter.
174 Kommissionen har anfoert, at den boede, der er paalagt AWS, svarer til 5% af selskabets omsaetning vedroerende de relevante varer, og at forskellen mellem denne boede og den boede, der er paalagt sagsoegeren, skyldes, at de overtraedelser, virksomhederne har gjort sig skyldige i, havde forskellig varighed. For saa vidt angaar Pinguin har Kommissionen anfoert, at denne virksomhed ikke alene undlod at besvare meddelelsen om klagepunkter, men den har heller ikke anfaegtet beslutningen, selv om det heri fastslaas, at virksomheden overtraadte traktatens artikel 85, stk. 1. Retten kan derfor ikke efterproeve den maade, hvorpaa Pinguin er blevet behandlet i forhold til sagsoegeren. Endelig har Kommissionen i retsmoedet anfoert, at Pinguin er en lille virksomhed, som spillede en mindre, passiv rolle i den omhandlede overtraedelse.
175 Det bemaerkes, at i modsaetning til, hvad sagsoegeren har anfoert, har Kommissionen i beslutningen redegjort for sine overvejelser vedroerende udmaalingen af boeden. Den har saaledes taget hensyn til alvorligheden af de overtraedelser, virksomhederne hver isaer havde begaaet, disses varighed og sagsoegerens, hhv. AWS' oekonomiske styrke. Sagsoegeren kan derfor ikke goere gaeldende, at Kommissionen ikke i beslutningen har redegjort for de generelle kriterier for boedeudmaalingen, eller at Kommissionen har tilsidesat ligebehandlingsprincippet, naar henses til selskabets oekonomiske styrke i forhold til AWS' og den afgoerende rolle, selskabet spillede i de omhandlede overtraedelser.
176 Med hensyn til, at der ikke blev paalagt Pinguin en boede, bemaerkes, at det fremgaar af Domstolens praksis, at naar en virksomhed ved sin adfaerd har overtraadt traktatens artikel 85, stk. 1, kan den ikke undgaa en sanktion med henvisning til, at en anden virksomhed ikke er blevet paalagt en boede, ogsaa selv om det sidstnaevnte forhold ikke er blevet forelagt Faellesskabets retsinstanser (jf. dommen Ahlstroem Osakeyhtioe mod Kommissionen, a.st., praemis 197).
177 Sagsoegerens anbringende om, at Kommissionen ikke har redegjort for de generelle kriterier, den har anvendt ved udmaalingen af den paalagte boede, og at der ikke er paalagt Pinguin en boede, maa herefter ligeledes forkastes.
178 Det foelger af det anfoerte, at Retten i princippet kan tiltraede den boede, der er paalagt sagsoegeren, men at boeden maa nedsaettes, idet de overtraedelser, selskabet har gjort sig skyldig i, maa antages at have varet fra 1985 til 1990 for saa vidt angaar det generelle eksportforbud og fra 1985 til 1989 for saa vidt angaar de forskellige foranstaltninger, der blev truffet med henblik paa at haandhaeve dette forbud (jf. ovenfor, praemis 153-157). Retten finder imidlertid, at nedsaettelsen af boeden ikke noedvendigvis skal vaere proportional med den nedsaettelse af overtraedelsens varighed, som den har foretaget, naar henses til alvorligheden af og sammenhaengen i de overtraedelser, Kommissionen har fastslaaet, mens de faktisk foregik.
179 Retten finder herefter med hjemmel i sin fulde proevelsesret, at den boede, der skal paalaegges sagsoegeren, boer nedsaettes fra 5 til 3 mio. ECU.
Paastanden om erstatning af udgifterne i forbindelse med sikkerhedsstillelse for betaling af boeden
180 Sagsoegeren har endelig nedlagt paastand om, at Kommissionen tilpligtes at erstatte selskabet de udgifter, det har afholdt i forbindelse med sikkerhedsstillelse for betaling af boeden.
181 Kommissionen har i svarskriftet anfoert, at denne paastand boer afvises. Sagsoegeren valgte selv at stille en bankgaranti i stedet for at betale boeden, og under alle omstaendigheder er Retten ikke kompetent til at paadoemme en saadan paastand i forbindelse med den legalitetskontrol, den foretager (Domstolens dom af 24.6.1986, sag 53/85, AKZO Chemie mod Kommissionen, Sml. s. 1965).
182 Sagsoegeren har ikke i replikken fremsat bemaerkninger vedroerende Kommissionens afvisningspaastand.
183 Det bemaerkes, at en staevning i henhold til artikel 19 i statutten for EOEF-Domstolen og procesreglementets artikel 44, stk. 1, litra c), skal indeholde en kort fremstilling af soegsmaalsgrundene, og denne fremstilling skal vaere saa klar og praecis, at sagsoegte kan varetage sit forsvar, og at Retten kan tage stilling til sagen (Rettens kendelse af 29.11.1993, sag T-56/92, Koelman mod Kommissionen, Sml. II, s. 1269, praemis 21). Det samme gaelder med hensyn til paastande, som skal ledsages af anbringender og argumenter, saaledes at sagsoegte og Retten kan vurdere paastanden.
184 Det angives ikke i forbindelse med den ovennaevnte paastand, paa hvilket retligt grundlag den er nedlagt, og der fremsaettes ikke saadanne anbringender og argumenter, at der kan tages stilling til, om der skal gives medhold i paastanden. Navnlig praeciseres det ikke i forbindelse med paastanden, om den er et led i annullationssoegsmaalet, om den er fremsat i henhold til traktatens artikel 178 og 215, eller om der er tale om udgifter, der kraeves erstattet.
185 Paastanden om, at Kommissionen tilpligtes at erstatte sagsoegeren de udgifter, selskabet har afholdt i forbindelse med sikkerhedsstillelse for betaling af boeden, maa herefter afvises, idet bemaerkes, at det er ufornoedent at tage stilling til Kommissionens afvisningspaastand.
Afgørelse om sagsomkostninger
Sagens omkostninger
186 Ifoelge procesreglementets artikel 87, stk. 3, kan Retten fordele sagens omkostninger eller bestemme, at hver part skal baere sine egne omkostninger, hvis hver af parterne henholdsvis taber eller vinder paa et eller flere punkter. Da begge parter til dels har tabt, finder Retten, at sagsoegeren boer baere sine egne omkostninger og halvdelen af Kommissionens.
Afgørelse
Paa grundlag af disse praemisser
udtaler og bestemmer
RETTEN (Anden Afdeling)
1) Kommissionens beslutning 92/261/EOEF af 18. marts 1992 om en procedure i henhold til EOEF-traktatens artikel 85 (IV/32.290 ° Newitt/Dunlop Slazenger International m.fl.) annulleres, for saa vidt
a) den overtraedelse, der er gjort gaeldende over for sagsoegeren, og som bestaar i et generelt eksportforbud, anses for paabegyndt foer den 1. februar 1985, og
b) de forskellige foranstaltninger, sagsoegeren traf for at sikre overholdelsen af forbuddet mod at eksportere aftalevarerne, anses for afsluttet senere end 1989.
2) Den boede, der er paalagt sagsoegeren, nedsaettes fra 5 til 3 mio. ECU.
3) I oevrigt frifindes sagsoegte.
4) Sagsoegeren baerer sine egne omkostninger og halvdelen af Kommissionens.