CELEX: 62004CJ0406
Voľný pohyb a pobyt na území Európskej únie
Dávky v nezamestnanosti
Podmienka skutočného bydliska na území štátu

1       Návrh na začatie prejudiciálneho konania sa týka výkladu článkov 17 ES a 18 ES a nariadenia Rady (EHS) č. 1408/71 zo 14. júna
1971 o uplatňovaní systémov sociálneho zabezpečenia na zamestnancov, samostatne zárobkovo činné osoby a ich rodinných príslušníkov,
ktorí sa pohybujú v rámci spoločenstva, v znení zmenenom, doplnenom a aktualizovanom nariadením Rady (ES) č. 118/97 z 2. decembra
1996 (Ú. v. ES L 28, 1997, s. 1; Mim. vyd. 05/003, s. 3), zmeneným a doplneným nariadením Rady (ES) č. 1606/98 z 29. júna
1998 (Ú. v. ES L 209, s. 1; Mim. vyd. 05/003, s. 308, ďalej len „nariadenie č. 1408/71“).
2       Tento návrh bol podaný v rámci sporu medzi pánom De Cuyperom a Office national de l’emploi (Národný úrad práce, ďalej len
„ONEM“) vo veci zániku nároku žalobcu vo veci samej na dávku v nezamestnanosti počínajúc 1. aprílom 1999.

Právny rámec

Právna úprava Spoločenstva
3       Článok 1 písm. a) bod i) nariadenia č. 1408/71 stanovuje:
„a)      ‚zamestnanec‘ a ‚samostatne zárobkovo činná osoba‘ znamená:
i)      každú osobu povinne alebo voliteľne nepretržite poistenú pre prípad jednej alebo viacerých udalostí pokrytých časťami systému
sociálneho zabezpečenia pre zamestnancov alebo samostatne zárobkovo činné osoby alebo v rámci osobitného systému pre štátnych
zamestnancov“.
4       Článok 2 ods. 1 uvedeného nariadenia stanovuje:
„Toto nariadenie sa vzťahuje na pracovníkov, na ktorých sa vzťahujú alebo sa vzťahovali právne predpisy jedného alebo viacerých
členských štátov a ktorí sú štátnymi príslušníkmi jedného z členských štátov, alebo ktorí sú osobami bez štátnej príslušnosti
alebo utečencami s bydliskom na území jedného z členských štátov, ako aj na ich rodinných príslušníkov a ich pozostalých.“
5       Podľa článku 10 ods. 1 nariadenia č. 1408/71:
„Pokiaľ nie je v tomto nariadení ustanovené inak, peňažné dávky v invalidite, v starobe alebo pozostalostné dávky, dávky v súvislosti
s pracovnými úrazmi alebo chorobami z povolania a podpora pri úmrtí nadobudnuté podľa právnych predpisov jedného alebo viacerých
členských štátov nepodliehajú žiadnemu znižovaniu, upravovaniu, pozastaveniu, odňatiu alebo odobratiu z dôvodu, že príjemca
má bydlisko na území iného členského štátu, ako je štát, kde sa nachádza inštitúcia zodpovedná za vyplácanie.“
6       Podľa článku 69 ods. 1 nariadenia:
„1.      Zamestnanec alebo samostatne zárobkovo činná osoba, ktorá je úplne nezamestnaná a ktorá spĺňa podmienky právnych predpisov
členského štátu na nárok na dávky a ktorá odíde do jedného alebo viacerých členských štátov, aby tam hľadala zamestnanie,
zachová si svoj nárok na takéto dávky za týchto podmienok a v rámci týchto obmedzení:
a)      Pred svojím odchodom musí byť evidovaná ako osoba hľadajúca prácu a musí zostať k dispozícii pre služby zamestnanosti príslušného
štátu najmenej štyri týždne po tom, ako sa stala nezamestnanou. Príslušné služby alebo inštitúcie však môžu povoliť jej odchod
pred uplynutím tejto doby.
b)      Musí sa zaevidovať ako osoba hľadajúca prácu u služieb zamestnanosti v každom členskom štáte, do ktorého ide, a podrobiť sa
tam systémovým kontrolným postupom. Táto podmienka sa považuje za splnenú, pokiaľ ide o dobu pred zaevidovaním sa, ak sa dotknutá
osoba zaevidovala do siedmich dní od dátumu, keď prestala byť k dispozícii službám zamestnanosti v štáte, ktorý opustila.
Vo výnimočných prípadoch môžu príslušné služby alebo inštitúcie túto lehotu predĺžiť.
c)      Nárok na dávky trvá maximálne počas troch mesiacov od dátumu, keď dotknutá osoba prestala byť k dispozícii službám zamestnanosti
v štáte, ktorý opustila, za predpokladu, že celkové trvanie poskytovania dávok nepresiahne trvanie doby poskytovania dávok,
na ktoré mala nárok podľa právnych predpisov tohto štátu. V prípade sezónneho pracovníka je však takéto trvanie obmedzené
len na obdobie, ktoré zostáva do konca sezóny, na ktorú ho najali.“
7       Napokon článok 71 ods. 1 uvedeného nariadenia stanovuje:
„1.      Nezamestnaná osoba, ktorá bola predtým zamestnaná a ktorá počas svojho posledného zamestnania mala bydlisko na území iného
členského štátu, ako je príslušný štát, poberá dávky v súlade s týmito ustanoveniami:
a)      i)     Cezhraničný pracovník, ktorý je čiastočne alebo prechodne zamestnaný v podniku, ktorý ho zamestnáva, poberá dávky v súlade
s ustanoveniami právnych predpisov príslušného štátu tak, akoby mal bydlisko na území tohto štátu. Tieto dávky poskytuje príslušná
inštitúcia;
ii)      Cezhraničný pracovník, ktorý je úplne nezamestnaný, poberá dávky v súlade s ustanoveniami právnych predpisov členského štátu,
na území ktorého má bydlisko tak, akoby sa naňho vzťahovali tieto právne predpisy počas posledného zamestnania. Tieto dávky
poskytuje inštitúcia miesta bydliska na svoje náklady.;
b)      i)     Zamestnanec iný ako cezhraničný pracovník, ktorý je čiastočne alebo prechodne zamestnaný alebo je úplne nezamestnaný a ktorý
zostáva k dispozícii svojmu zamestnávateľovi alebo službám zamestnanosti na území príslušného štátu, poberá dávky v súlade
s ustanoveniami právnych predpisov tohto štátu tak, akoby mal bydlisko na území tohto štátu. Tieto dávky poskytuje príslušná
inštitúcia.;
ii)      Zamestnanec iný ako cezhraničný pracovník, ktorý je úplne nezamestnaný a ktorý sa dá k dispozícii pre prácu prostredníctvom
služieb zamestnanosti na území členského štátu, kde má bydlisko, alebo ktorý sa vráti na toto územie, poberá dávky v súlade
s právnymi predpismi tohto štátu tak, akoby tam mal posledné zamestnanie. Inštitúcia miesta bydliska poskytuje tieto dávky
na svoje náklady. Ak takýto zamestnanec má nárok na dávky na náklady príslušnej inštitúcie členského štátu, ktorého právne
predpisy sa na neho naposledy vzťahovali, poberá dávky podľa ustanovení článku 69. Poberanie dávok podľa právnych predpisov
štátu, kde má bydlisko, sa prerušuje na každé obdobie, počas ktorého môže nezamestnaný na základe ustanovení článku 69 uplatniť
nárok na dávky na základe právnych predpisov, ktoré sa na neho naposledy vzťahovali.“

Vnútroštátna právna úprava
8       Článok 44 arrêté royal, du 25 novembre 1991, portant réglementation du chômage (kráľovské nariadenie z 25. novembra 1991 o nezamestnanosti)
(
Moniteur belge
z 31. decembra 1991, s. 29888) v znení platnom v čase skutkových okolností vo veci samej stanovoval, že „podmienkou nároku
na dávku je, že nezamestnaný prišiel o prácu a o odmenu za prácu v dôsledku okolností, ktoré sú nezávislé od jeho vôle“. Článok
45 upresňoval, aké činnosti sa majú považovať za prácu, a článok 46 vymedzoval pojem odmena.
9       Podľa článku 66 uvedeného kráľovského nariadenia:
„Podmienkou nároku na dávku je, že nezamestnaný má zvyčajné bydlisko v Belgicku; okrem toho musí v Belgicku skutočne bývať.“
10     Článok 89 ods. 1 a 3 toho istého kráľovského nariadenia v znení vyplývajúcom z článku 25 kráľovského nariadenia z 22. novembra
1995 (
Moniteur belge
z 8. decembra 1995, s. 33144) stanovoval:
„1.      Úplne nezamestnaná osoba vo veku najmenej 50 rokov môže byť na vlastnú žiadosť oslobodená od uplatňovania článku 48 ods. 1
bodu 2, článku 51 ods. 1 druhého pododseku bodu 3 až 6 a článkov 56 a 58, ak jej bola ako úplne nezamestnanej osobe vyplatená
dávka najmenej 312-krát počas posledných dvoch rokov pred podaním žiadosti…
…
3.      Nezamestnaná osoba, na ktorú sa vzťahuje oslobodenie udelené podľa ods. 1 alebo 2, môže odchylne od článku 45 prvého odseku
bodu 1 na vlastný účet vykonávať akúkoľvek činnosť, ktorá sa týka jeho majetku, ak tým nesleduje vytvorenie zisku.“
11     V rámci tohto režimu nezamestnaná osoba, ktorá bola oslobodená od povinnosti byť k dispozícii úradu práce, viac nepodliehala
povinnosti byť k dispozícii trhu práce a prijať akékoľvek vhodné zamestnanie, dostaviť sa na príslušný úrad práce alebo sa
zúčastniť programu poradenstva. Bola tiež oslobodená od povinnosti byť vedená v evidencii uchádzačov o zamestnanie. Poberanie
uvedených dávok však nebolo zlučiteľné s výkonom zárobkovej činnosti a malo dočasný charakter.

Spor vo veci samej a prejudiciálna otázka
12     Pán De Cuyper, belgický štátny príslušník narodený v roku 1942, bol zamestnaný v Belgicku. Dňa 19. marca 1997 mu bol priznaný
nárok na dávku v nezamestnanosti.
13     Dňa 1. apríla 1998 bol v zmysle vtedy platnej vnútroštátnej právnej úpravy oslobodený od povinnosti podriadiť sa obecnej kontrole,
ktorej inak podliehajú nezamestnané osoby v zmysle kráľovského dekrétu z 25. novembra 1991.
14     Dňa 9. decembra 1999 predložil organizácii, ktorá mu vyplácala dávku v nezamestnanosti, vyhlásenie, v ktorom sám seba opísal
ako „osamelú osobu“ so skutočným bydlisko v Belgicku.
15     V priebehu apríla 2000 vykonali útvary ONEM bežnú kontrolu s cieľom overiť správnosť vyhlásení žalobcu vo veci samej. Pri
tejto kontrole pán De Cuyper priznal, že v Belgicku už v skutočnosti nebýva od januára 1999 a že býva vo Francúzsku. Upresnil,
že do Belgicka sa vracia približne raz za štvrťrok, že si v jednej belgickej obci ponechal zariadenú izbu a že zmenu bydliska
neoznámil organizácii, ktorá mu vypláca dávku v nezamestnanosti.
16     Na základe tejto kontroly ONEM 25. októbra 2000 oznámil pánovi De Cuyperovi rozhodnutie o tom, že mu s účinnosťou od 1. januára
1999 zanikol nárok na dávku v nezamestnanosti z dôvodu, že viac nespĺňa podmienku skutočného bydliska stanovenú v článku 66
kráľovského nariadenia z 25. novembra 1991. Zároveň ho vyzval, aby vrátil výplaty dávky, ktoré mu boli od toho dňa uhradené,
a síce sumu, ktorá v belgických frankoch zodpovedala sume 12 452,78 eur.
17     Pán De Cuyper napadol toto rozhodnutie pred vnútroštátnym súdom.
18     Za týchto okolností Tribunal de Travail de Bruxelles rozhodol položiť Súdnemu dvoru túto prejudiciálnu otázku:
„Nepredstavuje povinnosť mať skutočné bydlisko v Belgicku, ktorou článok 66 kráľovského nariadenia z 25. novembra 1991 o nezamestnanosti
podmieňuje priznanie dávky v nezamestnanosti a ktorá sa vzťahuje na nezamestnanú osobu staršiu ako 50 rokov, ktorá je na základe
článku 89 tohto kráľovského nariadenia oslobodená od povinnosti byť k dispozícii úradu práce, a tým aj od povinnosti byť k dispozícii
trhu práce, prekážku slobody pohybu a pobytu, ktorá je priznaná každému občanovi Únie v článkoch 17 [ES] a 18 [ES]?
Spĺňa táto povinnosť mať bydlisko na území členského štátu, ktorý má právomoc priznať dávku v nezamestnanosti – vo vnútroštátnom
práve odôvodnená potrebou kontrolovať, či sú splnené zákonné podmienky na vyplácanie dávok nezamestnaným – požiadavku proporcionality,
ktorej musí zodpovedať sledovanie tohto cieľa všeobecného významu, keďže táto povinnosť predstavuje obmedzenie slobody pohybu
a pobytu, ktorú každému občanovi Únie priznávajú články 17 [ES] a 18 [ES]?
Nevyvoláva táto povinnosť bydliska diskrimináciu medzi občanmi Únie, ktorí sú štátnymi príslušníkmi členského štátu, ktorý
má právomoc priznať dávku v nezamestnanosti, tým, že toto právo priznáva osobám, ktoré nevyužívajú svoje právo na voľný pohyb
a pobyt, uznané v článkoch 17 [ES] a 18 [ES], ale upiera ho osobám, ktoré ho majú v úmysle realizovať, a to prostredníctvom
odradzujúcich účinkov tohto obmedzenia?“

O prejudiciálnej otázke
19     V položenej otázke sa vnútroštátny súd pýta Súdneho dvora, či články 17 ES a 18 ES, ktoré občanom Európskej únie priznávajú
právo slobodne sa pohybovať a zdržiavať na území členských štátov, nepripúšťa také ustanovenie vnútroštátneho práva, ktoré
podmieňuje nárok na takú dávku, aká je v spore vo veci samej, povinnosťou skutočne bývať v danom členskom štáte, pričom treba
vziať do úvahy, že uvedená dávka sa priznáva nezamestnaným osobám starším ako 50 rokov, ktoré sú oslobodené od povinnosti
byť vedené v evidencii uchádzačov o zamestnanie.
20     V tejto súvislosti vnútroštátny súd kvalifikuje uvedenú dávku ako „dávku v nezamestnanosti“ a žalobcu vo veci samej ako „zamestnanca“
v zmysle článku 1 písm. a) nariadenia č. 1408/71. Komisia však tvrdí, že uvedená dávka mohla predstavovať nie dávku v nezamestnanosti
patriacu do pôsobnosti nariadenia č. 1408/71, ale predčasný starobný dôchodok podobný tomu, ktorý bol predmetom sporu vo veci,
v ktorej bol vydaný rozsudok z 11. júla 1996, Otte (C‑25/95, Zb. s. I‑3745), dokonca dávku
sui generis
. Ak by to tak bolo, mohlo by sa na ňu vzťahovať nariadenie Rady (EHS) č. 1612/68 z 15. októbra 1968 o slobode pohybu pracovníkov
v rámci spoločenstva (Ú. v. ES L 257, s. 2) ako na sociálnu výhodu.
21     Preto je hneď na úvod potrebné zistiť, akú povahu má uvedená dávka, aby sa dalo určiť, či je dávkou sociálneho zabezpečenia,
na ktorú sa vzťahuje nariadenie č. 1408/71.

O povahe dávky
22     V oblasti dávok sociálneho zabezpečenia sa Súdny dvor viackrát vyjadril o tom, aké skutočnosti treba zohľadniť pri určovaní
ich právnej povahy. Upresnil tak, že dávku možno považovať za dávku sociálneho zabezpečenia, ak je poberateľom priznávaná
mimo akéhokoľvek individuálneho a diskrečného posúdenia osobných potrieb, v zákonom definovanej situácii a ak sa vzťahuje
na niektoré z rizík výslovne uvedených v článku 4 ods. 1 nariadenia č. 1408/71 (pozri najmä rozsudky z 27. marca 1985, Hoeckx,
249/83, Zb. s. 973, body 12 až 14, a zo 16. júla 1992, Hughes, C‑78/91, Zb. s. I‑4839, bod 15).
23     V predmetnej veci treba zdôrazniť, že pokiaľ ide o pojem priznania dávky mimo akéhokoľvek individuálneho a diskrečného posúdenia
osobných potrieb, priznanie predmetnej dávky závisí od splnenia podmienok, ktoré sú taxatívne vymenované v článkoch 44 a nasl.
kráľovského nariadenia z 25. novembra 1991, s tým, že príslušné orgány nemajú – pokiaľ ide o toto priznanie dávky – žiaden
priestor pre voľnú úvahu. Samozrejme, výška dávky môže byť rôzna v závislosti od osobných pomerov nezamestnaného. Odhliadnuc
od skutočnosti, že tento aspekt súvisí so spôsobom výpočtu uvedenej dávky, tu však ide o objektívne a zákonom vymedzené kritérium,
na základe ktorého vzniká nárok na túto dávku bez toho, aby príslušný orgán mohol zohľadniť iné aspekty osobných pomerov.
Priznanie uvedenej dávky teda nezávisí od individuálneho posúdenia osobných potrieb žiadateľa, ktoré je príznačné pre sociálnu
pomoc (pozri rozsudok z 2. augusta 1993, Acciardi, C‑66/92, Zb. s. I‑4567, bod 15).
24     Pokiaľ ide o podmienku, že dotknutá dávka sa má vzťahovať na niektoré z rizík výslovne uvedených v článku 4 ods. 1 nariadenia
č. 1408/71, tá je splnená, keďže uvedená dávka kryje riziko spojené s nedobrovoľnou stratou zamestnania, pri ktorej si pracovník
zachováva schopnosť pracovať.
25     Súdny dvor už rozhodol, že ak majú byť dávky kvalifikované ako dávky sociálneho zabezpečenia, treba na ne bez ohľadu na špecifiká
vnútroštátnej legislatívy hľadieť tak, že sú rovnakej povahy vtedy, keď majú rovnaký predmet, účel, ako aj základ pre výpočet
a podmienky priznania. Za relevantné kritériá na klasifikáciu dávok naopak netreba považovať ich čisto formálne znaky (pozri
v tomto zmysle rozsudok z 5. júla 1983, Valentini, 171/82, Zb. s. 2157, bod 13).
26     Vzhľadom na uvedené skutočnosti je potrebné preskúmať predmetnú dávku, aby sa dalo určiť, či ju treba považovať za dávku v nezamestnanosti.
27     Pokiaľ ide o účel predmetnej dávky, jej cieľom je umožniť dotknutým pracovníkom, aby si zabezpečili svoje potreby po nedobrovoľnej
strate zamestnania, ak sú ešte schopní pracovať. V tejto súvislosti je na odlíšenie jednotlivých kategórií dávok sociálneho
zabezpečenia potrebné vziať do úvahy riziko, ktoré každá z týchto dávok kryje. Dávka v nezamestnanosti tak kryje riziko späté
so stratou príjmu, ktorú pracovník utrpel v dôsledku straty zamestnania, zatiaľ čo je ešte stále schopný pracovať. Dávku priznanú
v nadväznosti na to, ako sa naplnilo toto riziko, t. j. v nadväznosti na stratu zamestnania, a na ktorú viac nie je nárok,
ak táto situácia zanikla z dôvodu, že dotknutá osoba začala vykonávať zárobkovú činnosť, treba považovať za dávku v nezamestnanosti.
28     Pokiaľ ide o určenie výšky dávky vyplatenej pánovi De Cuyperovi, základ pre jej výpočet, ktorý použil belgický úrad práce,
je ten istý, aký sa používa vo vzťahu k všetkým nezamestnaným osobám, keďže táto dávka sa vypočítava podľa pravidiel stanovených
v článkoch 114 a nasl. kráľovského nariadenia z 25. novembra 1991. Tieto pravidlá stanovujú základnú sumu vo výške 40 % priemernej
dennej mzdy, ktorá sa zvyšuje o adaptačný príspevok vo výške 15 % tejto mzdy. O tejto sume platí domnienka, že zohľadňuje
osobné pomery nezamestnanej osoby, ktoré sú vopred definované zákonom.
29     Napokon, pokiaľ ide o podmienky priznania dávky, treba pripomenúť, ako zdôraznil ONEM na pojednávaní, že na pána De Cuypera
sa vzťahujú také isté podmienky ako na ostatných pracovníkov, ktorí sa uchádzajú o dávku v nezamestnanosti. Aby mu bola priznaná
táto dávka, okrem toho, že musel prísť o prácu a odmenu za prácu v dôsledku udalostí, ktoré sú nezávislé od jeho vôle, musí
pracovník konkrétne doložiť, že odpracoval 624 pracovných dní alebo započítaných dní počas 36 mesiacov pred podaním žiadosti,
a zároveň musí byť splnená podmienka, že z jeho činnosti bolo odvádzané poistné na sociálne zabezpečenie, aby mohla byť táto
činnosť zohľadnená na účely výpočtu výšky uvedenej dávky.
30     Navyše je potrebné pripomenúť, že predmetná dávka podlieha belgickej právnej úprave dávok v nezamestnanosti. Skutočnosť, že
nezamestnaný, ktorý sa nachádza v takej situácii ako pán de Cuyper, je oslobodený od povinnosti byť vedený v evidencii uchádzačov
o zamestnanie a v dôsledku toho aj od povinnosti byť k dispozícii trhu práce, nijakým spôsobom nemá vplyv na podstatné vlastnosti
dávky, tak ako boli formulované v bodoch 27 a 28 tohto rozsudku.
31     Okrem toho získanie oslobodenia neznamená, že nezamestnaná osoba nemá povinnosť zostať k dispozícii úradu práce, keďže aj
keď je oslobodená od povinnosti byť vedená v evidencii uchádzačov o zamestnanie a prijať akékoľvek vhodné zamestnanie, vždy
musí zostať k dispozícii uvedenému orgánu, aby ten mohol vykonať kontrolu týkajúcu sa jej osobných a rodinných pomerov.
32     Za týchto okolností nemožno prijať názor Komisie, že dávka, ktorú poberá pán De Cuyper, je predčasný starobný dôchodok podobný
tomu, ktorý bol predmetom sporu vo veci, v ktorej bol vydaný už citovaný rozsudok Otte, alebo dávka
sui generis
.
33     Vo veci, v ktorej bol vydaný už citovaný rozsudok Otte, bol totiž predmetom sporu adaptačný príspevok, ktorý sa poskytoval
vo forme nepovinného príspevku baníkom v určitom veku, ktorí stratili prácu v dôsledku reštrukturalizácie nemeckého banského
priemyslu, a to od času ich prepustenia až do dosiahnutia dôchodkového veku, pričom poberanie toho príspevku bolo zlučiteľné
s výkonom zárobkovej činnosti.
34     Je teda namieste dospieť k záveru, že taká dávka, akú poberá pán De Cuyper, ktorej priznanie nemá diskrečnú povahu a ktorá
má kryť riziko spojené s nedobrovoľnou stratou zamestnania, pri ktorej si poberateľ zachováva schopnosť pracovať, treba považovať
za dávku v nezamestnanosti patriacu do pôsobnosti nariadenia č. 1408/71, aj keď je poberateľ na základe vnútroštátneho opatrenia
oslobodený od povinnosti byť vedený v evidencii uchádzačov o zamestnanie.

O článku 18 ES
35     V zmysle článku 18 ES „každý občan únie má právo slobodne sa pohybovať a zdržiavať sa na území členských štátov, rešpektujúc
obmedzenia a podmienky stanovené v tejto zmluve a v predpisoch prijatých na ich vykonanie“.
36     Podľa tohto znenia právo zdržiavať sa na území členských štátov, ktoré článok 18 ES priamo priznáva každému občanovi Únie,
nie je nepodmienené. Priznáva sa len s výhradou rešpektovania obmedzení a podmienok stanovených v Zmluve a v právnych predpisoch
prijatých na jej vykonanie (rozsudok zo 7. septembra 2004, Trojani, C‑456/02, Zb. s. I‑7573, body 31 a 32).
37     V tomto zmysle je predovšetkým potrebné preskúmať nariadenie č. 1408/71. Podľa článku 10 tohto nariadenia, ak v ňom nie je
ustanovené inak, „peňažné dávky v invalidite, v starobe alebo pozostalostné dávky, dávky v súvislosti s pracovnými úrazmi
alebo chorobami z povolania a podpora pri úmrtí, nadobudnuté podľa právnych predpisov jedného alebo viacerých členských štátov,
nepodliehajú žiadnemu znižovaniu, upravovaniu, pozastaveniu, odňatiu alebo odobratiu z dôvodu, že príjemca má bydlisko na
území iného členského štátu ako je štát, kde sa nachádza inštitúcia zodpovedná za vyplácanie“. Tento výpočet nezahŕňa dávky
v nezamestnanosti. Z toho vyplýva, že toto ustanovenie nezakazuje, aby legislatíva členského štátu podmienila nárok na dávku
v nezamestnanosti dodržaním ustanovenia o bydlisku na území členského štátu.
38     V tejto súvislosti nariadenie č. 1408/71 pozná iba dve situácie, v ktorých musí príslušný členský štát dovoliť poberateľom
dávky v nezamestnanosti, aby mali bydlisko na území iného členského štátu, a súčasne im ponechať nárok na túto dávku. Ide
jednak o situáciu uvedenú v článku 69 nariadenia, ktorá umožňuje nezamestnaným osobám, ktoré prídu do iného než príslušného
členského štátu, „aby si tam hľadali zamestnanie“, zachovať si nárok na dávku v nezamestnanosti. Situácia uvedená v článku
71 nariadenia sa zase týka nezamestnaných osôb, ktoré mali počas svojho posledného zamestnania bydlisko na území iného než
príslušného členského štátu. Z vnútroštátneho rozhodnutia jasne vyplýva, že na situáciu pána de Cuypera sa nevzťahuje žiaden
z týchto článkov.
39     Je nesporné, že taká právna úprava, aká je v predmetnej veci, ktorá niektorých štátnych príslušníkov znevýhodňuje len z toho
dôvodu, že realizovali svoju slobodu pohybu a pobytu na území iného členského štátu, predstavuje obmedzenie slobôd, ktoré
sú v článku 18 ES priznané každému občanovi Únie (pozri v tomto zmysle rozsudky z 11. júla 2002, D’Hoop, C‑224/98, Zb. s. I‑6191,
bod 31, a z 29. apríla 2004, Pusa, C‑224/02, Zb. s. I‑5763, bod 19).
40     Takéto obmedzenie môže byť z hľadiska práva Spoločenstva oprávnené len vtedy, ak vychádza z objektívnych hľadísk všeobecného
významu, ktoré sú nezávislé od štátnej príslušnosti dotknutých osôb a sú primerané cieľu, ktorý legitímne sleduje vnútroštátne
právo.
41     V predmetnom prípade zakotvenie ustanovenia o bydlisku zodpovedá potrebe kontrolovať, aké sú pracovné a rodinné pomery nezamestnaných.
Toto ustanovenie totiž umožňuje kontrolným útvarom ONEM overovať, či sa pomery poberateľa dávky v nezamestnanosti nezmenili
tak, že by to mohlo mať vplyv na priznanú dávku. Toto odôvodnenie je preto založené na objektívnych hľadiskách všeobecného
významu, ktoré sú nezávislé od štátnej príslušnosti dotknutých osôb.
42     Toto opatrenie je primerané vtedy, ak popri tom, že je spôsobilé realizovať sledovaný cieľ, nejde nad rámec toho, čo je potrebné
na dosiahnutie toho cieľa.
43     Belgické orgány v predmetnom prípade odôvodnili ustanovenie o bydlisku tým, že kontrolné útvary musia kontrolovať, či sú splnené
zákonné podmienky na zachovanie nároku na dávku v nezamestnanosti. Toto ustanovenie tak má uvedeným útvarom najmä umožniť
overiť, či sa pomery osoby, ktorá vyhlásila, že je osamelá a nemá prácu, nezmenili tak, že by to mohlo mať vplyv na priznanú
dávku.
44     Pokiaľ ide v predmetnej veci o prípadnú existenciu ustanovení, ktoré obsahujú menej prísne kontrolné opatrenia, na aké sa
odvoláva pán De Cuyper, nebolo preukázané, že by mohli zaručovať realizáciu sledovaného cieľa.
45     A tak pokiaľ ide o kontrolné mechanizmy, ktoré majú rovnako ako mechanizmy v predmetnej veci za cieľ overiť rodinné pomery
dotknutého nezamestnaného a prípadnú existenciu zdrojov príjmov, ktoré dotknutá osoba nenahlásila, ich účinnosť vo veľkej
miere závisí od nepredvídateľnosti kontroly a od možnosti vykonať ju na mieste, aby príslušné útvary mohli overiť, či sa údaje
poskytnuté nezamestnaným zhodujú so skutočnosťou. V tomto ohľade je potrebné poznamenať, že kontrola, ktorá sa má vykonávať
v oblasti dávok v nezamestnanosti, vykazuje špecifické znaky, ktoré odôvodňujú zavedenie prísnejších mechanizmov než pri kontrole
týkajúcej sa iných dávok.
46     Z toho vyplýva, že menej prísne opatrenia, ako sú napríklad predloženie dokumentov alebo potvrdení, by kontrolu obrali o jej
nepredvídateľný charakter, čím by sa stala menej účinnou.
47     Za týchto podmienok je potrebné sa domnievať, že povinnosť mať bydlisko v členskom štáte, v ktorom sa nachádza orgán zodpovedný
za vyplatenie dávky, ktorá je vo vnútroštátnom práve odôvodnená potrebou kontrolovať, či sú splnené zákonné podmienky na vyplácanie
dávok nezamestnaným, spĺňa požiadavku proporcionality.
48     Vzhľadom na predchádzajúce úvahy je na položenú otázku potrebné odpovedať tak, že sloboda pohybu a pobytu priznaná každému
občanovi Únie v článku 18 ES nevylučuje také ustanovenie o bydlisku, aké bolo uplatnené vo veci samej, ktoré musí ako podmienku
zachovania nároku na dávku v nezamestnanosti dodržiavať nezamestnaná osoba staršia ako 50 rokov, ktorá bola oslobodená od
povinnosti preukázať, že je k dispozícii trhu práce.

O trovách
49     Vzhľadom na to, že konanie pred Súdnym dvorom má vo vzťahu k účastníkom konania vo veci samej incidenčný charakter a bolo
začaté v súvislosti s prekážkou postupu v konaní pred vnútroštátnym súdom, o trovách konania rozhodne tento vnútroštátny súd.
Iné trovy konania, ktoré vznikli v súvislosti s predložením pripomienok Súdnemu dvoru a nie sú trovami uvedených účastníkov
konania, nemôžu byť nahradené.
Z týchto dôvodov Súdny dvor rozhodol takto:
Sloboda pohybu a pobytu priznaná každému občanovi Únie v článku 18 ES nevylučuje také ustanovenie o bydlisku, aké bolo uplatnené
vo veci samej, ktoré musí ako podmienku zachovania nároku na dávku v nezamestnanosti dodržiavať nezamestnaná osoba staršia
ako 50 rokov, ktorá bola oslobodená od povinnosti preukázať, že je k dispozícii trhu práce.
Podpisy
*
Jazyk konania: francúzština.