CELEX: 62007CJ0558
Regulamentul (CE) nr. 1907/2006
Substanțe chimice
Înregistrarea, evaluarea, autorizarea și restricționarea substanțelor chimice (REACH)
Noțiunea «substanțe monomere»
Validitate
Proporționalitate
Egalitate de tratament

Cererea de pronunțare a unei hotărâri preliminare privește interpretarea și validitatea articolului 6 alineatul (3) din Regulamentul
(CE) nr. 1907/2006 al Parlamentului European și al Consiliului din 18 decembrie 2006 privind înregistrarea, evaluarea, autorizarea
și restricționarea substanțelor chimice (REACH), de înființare a Agenției Europene pentru Produse Chimice, de modificare a
Directivei 1999/45/CE și de abrogare a Regulamentului (CEE) nr. 793/93 al Consiliului și a Regulamentului (CE) nr. 1488/94
al Comisiei, precum și a Directivei 76/769/CEE a Consiliului și a Directivelor 91/155/CEE, 93/67/CEE, 93/105/CE și 2000/21/CE
ale Comisiei (JO L 396, p. 1, rectificare în JO 2007, L 136, p. 3, Ediție specială, 13/vol. 60, p. 3, denumit în continuare
„Regulamentul REACH”).
Această cerere a fost formulată în cadrul unui litigiu între S.P.C.M. SA, întreprindere cu sediul în Franța, producătoare
de polimeri solubili în apă utilizați în industria tratării apelor uzate, C.H. Erbslöh KG, întreprindere cu sediul în Germania,
distribuitor de produse chimice speciale și industriale, inclusiv de preparate și de polimeri, Lake Chemicals and Minerals
Ltd, întreprindere de drept englez, importatoare de produse chimice, inclusiv de polimeri și de preparate, și Hercules Inc.,
societate holding cu sediul în Statele Unite ale Americii, furnizoare de produse polimerice solubile în apă și în organisme,
pe de o parte, și Secretary of State for the Environnement, Food and Rural Affairs, pe de altă parte, în legătură cu condițiile
de înregistrare aplicabile în privința substanțelor monomere.

Cadrul juridic
Considerentul (1) al Regulamentului REACH prevede:
„Prezentul regulament ar trebui să asigure un nivel ridicat de protecție a sănătății umane și a mediului, precum și libera
circulație a substanțelor, ca atare, în preparate sau în articole, îmbunătățind totodată competitivitatea și inovația. [...]”
Considerentul (16) al acestui regulament precizează:
„Prezentul regulament stabilește sarcinile și obligațiile care revin producătorilor, importatorilor și utilizatorilor din
aval de substanțe ca atare, în preparate sau în articole. Prezentul regulament se fundamentează pe principiul că sectorul
industrial trebuie să producă, să importe sau să utilizeze substanțe sau să le introducă pe piață în mod responsabil și cu
prudență, astfel încât să se evite, în condiții previzibile în mod rezonabil, efectele adverse asupra sănătății umane și a
mediului.”
Potrivit considerentului (29) al regulamentului amintit:
„[…] dispozițiile privind înregistrarea ar trebui să le impună producătorilor și importatorilor să furnizeze date privind
substanțele pe care le produc sau pe care le importă, să utilizeze datele respective în vederea evaluării riscurilor pe care
le prezintă substanțele în cauză, precum și să elaboreze și să recomande măsuri adecvate de administrare a riscului. […]”
Conform considerentului (41) al Regulamentului REACH:
„Din motive de accesibilitate și în virtutea naturii lor speciale, ar trebui să se stabilească cerințe specifice de înregistrare
pentru intermediari. Polimerii ar trebui exceptați de la înregistrare și evaluare până când devine posibilă selectarea eficace
și economică, pe baza unor criterii tehnice și științifice valabile, a polimerilor care trebuie înregistrați datorită riscurilor
pe care le prezintă pentru sănătatea umană sau mediu.”
Articolul 1 din acest regulament prevede:
„(1)      Scopul prezentului regulament este de a se asigura un nivel ridicat de protecție a sănătății umane și a mediului, inclusiv
promovarea unor metode alternative pentru evaluarea pericolelor pe care le prezintă substanțele, precum și libera circulație
a substanțelor pe piața internă, asigurând totodată sporirea competitivității și a inovației.
[…]
(3)      Prezentul regulament se bazează pe principiul că este în sarcina producătorilor, a importatorilor și a utilizatorilor din
aval să se asigure că produc, introduc pe piață sau utilizează substanțe care nu au efecte adverse asupra sănătății umane
sau asupra mediului. Dispozițiile acestuia se bazează pe principiul precauției.”
Domeniul de aplicare al Regulamentului REACH este definit la articolul 2 din acesta. Acest articol prevede la alineatul (9)
că „[d]ispozițiile titlurilor II și VI nu se aplică polimerilor”.
Potrivit articolului 3 din acest regulament:
„În sensul prezentului regulament:
1.      prin «substanță» se înțelege un element chimic și compușii acestuia în stare naturală sau obținuți prin orice proces de producție,
inclusiv orice aditiv necesar pentru păstrarea stabilității și orice impuritate care derivă din procesul utilizat, cu excepția
oricărui solvent care poate fi separat fără a influența stabilitatea substanței sau fără a‑i schimba compoziția;
2.      prin «preparat» se înțelege amestecuri sau soluții de două sau mai multe substanțe (componenți);
[…]
5.      prin «polimer» se înțelege o substanță constituită din molecule caracterizate printr‑o succesiune de unul sau mai multe tipuri
de unități monomere. Asemenea molecule trebuie să aibă greutățile moleculare distribuite într‑un astfel de domeniu încât diferențele
de greutate moleculară să fie atribuite, în primul rând, diferențelor de număr al unităților monomere. Un polimer conține:
(a)      o simplă majoritate ponderală de molecule care conțin cel puțin trei unități monomere legate covalent de cel puțin o altă
unitate monomeră sau de un alt reactant;
(b)      o cantitate inferioară unei simple majorități ponderale de molecule cu aceeași greutate moleculară.
În înțelesul prezentei definiții, prin «unitate monomeră» se înțelege forma reacționată a unei substanțe monomere într‑un
polimer;
6.      prin «monomer» se înțelege o substanță care este capabilă să formeze legături covalente cu o secvență de molecule suplimentare,
asemănătoare sau nu, în condițiile reacției relevante de formare a polimerului utilizată pentru procesul în cauză;
[…]
9.      prin «producător» se înțelege orice persoană fizică sau juridică stabilită pe teritoriul Comunității, care produce o substanță
pe teritoriul Comunității;
[…]
11)      prin «importator» se înțelege orice persoană fizică sau juridică stabilită pe teritoriul Comunității care este responsabilă
pentru import;
[…]”
Articolul 5 din regulamentul menționat, intitulat „Fără informații, nu este pe piață («No data, no market»)”, prevede:
„Sub rezerva articolelor 6, 7, 21 și 23, substanțele ca atare, în preparate sau în articole nu pot fi produse sau introduse
pe piață în Comunitate decât dacă au fost înregistrate în conformitate cu dispozițiile relevante ale prezentului titlu, atunci
când se solicită aceasta.”
Articolul 6 din același regulament, intitulat „Obligația generală de înregistrare a substanțelor ca atare sau în preparate”,
prevede:
„(1)      Cu excepția dispozițiilor contrare ale prezentului regulament, orice producător sau importator al unei substanțe, ca atare
sau într‑un preparat sau în preparate, în cantități anuale de o tonă sau mai mari, prezintă o cerere de înregistrare [Agenției
Europene pentru Produse Chimice].
[…]
(3)      Orice producător sau importator al unui polimer prezintă o cerere de înregistrare [Agenției Europene pentru Produse Chimice]
pentru substanța (substanțele) monomeră (monomere) sau orice altă (alte) substanță (substanțe) care nu au fost încă înregistrate
de un operator din amontele lanțului de aprovizionare, în cazul în care sunt îndeplinite ambele condiții de mai jos:
(a)      polimerul conține cel puțin 2 % din greutate substanță (substanțe) monomeră (monomere) sau altă (alte) substanță (substanțe)
sub formă de unități monomere și de substanță (substanțe) legate chimic;
(b)      cantitatea totală de asemenea substanță (substanțe) monomeră (monomere) sau de altă (alte) substanță (substanțe) atinge cel
puțin o tonă/an.
[…]”
Articolul 8 din Regulamentul REACH arată:
„(1)      O persoană fizică sau juridică stabilită în afara Comunității care produce o substanță ca atare, în preparat sau în articol,
formulează un preparat sau fabrică un articol care este importat în Comunitate poate să desemneze, de comun acord, o persoană
fizică sau juridică stabilită pe teritoriul Comunității care să îndeplinească, în calitate de reprezentant unic al său, obligațiile
care le revin importatorilor în temeiul prezentului titlu.
(2)      Reprezentantul în cauză îndeplinește, de asemenea, toate celelalte obligații aplicabile importatorilor în temeiul prezentului
regulament. […]
(3)      Atunci când este desemnat un reprezentant în conformitate cu alineatele (1) și (2), producătorul din afara Comunității trebuie
să îi informeze pe importatorul sau importatorii din cadrul aceluiași lanț de aprovizionare cu privire la această desemnare.
Acești importatori sunt considerați ca utilizatori din aval în sensul prezentului regulament.”
Articolul 27 din acest regulament prevede:
„(1)      Atunci când o substanță a fost înregistrată anterior cu mai puțin de 12 ani în urmă, […] solicitantul potențial al înregistrării:
(a)       solicită, în cazul informațiilor care implică teste pe animale vertebrate și
(b)       poate solicita, în cazul informațiilor care nu implică teste pe animale vertebrate
de la solicitanții anteriori ai înregistrării informațiile de care are nevoie […] în scopul înregistrării.
(2)      Atunci când se face o cerere de informații în conformitate cu alineatul (1), solicitantul potențial și solicitantul (solicitanții)
anterior(i) ai înregistrării menționați la alineatul (1) depun toate eforturile necesare pentru a ajunge la un acord cu privire
la punerea la dispoziție a informațiilor cerute de solicitantul (solicitanții) potențial(i) […]. În lipsa unui asemenea acord,
cauza poate fi trimisă la o instanță de arbitraj a cărei sentință o acceptă.
(3)      Solicitantul anterior și solicitantul (solicitanții) potențial(i) ai înregistrării depun toate eforturile pentru a determina
în mod corect, transparent și nediscriminatoriu costurile schimbului de informații. Acest lucru poate fi facilitat de respectarea
orientărilor cu privire la împărțirea costurilor care se bazează pe aceste principii și care au fost adoptate de către [Agenția
Europeană pentru Produse Chimice] […]. Solicitanții înregistrării trebuie să împartă numai costurile informațiilor pe care
sunt obligați să le prezinte pentru a îndeplini cerințele de înregistrare.
[…]”
La rândul său, articolul 138 alineatul (2) din regulamentul menționat prevede:
„Comisia poate prezenta propuneri legislative de îndată ce se poate determina o modalitate eficace și economică de selectare
a polimerilor în vederea înregistrării, pe baza unor criterii tehnice și științifice valabile, precum și după publicarea unui
raport privind
(a)      riscurile prezentate de polimeri în raport cu alte substanțe;
(b)      necesitatea, după caz, de a înregistra anumite tipuri de polimeri, luând în considerare competitivitatea și inovația, pe de
o parte, și protecția sănătății umane și a mediului, pe de altă parte.”

Procedura principală și întrebările preliminare
Potrivit instanței de trimitere, societățile reclamante din acțiunea principală contestă interpretarea și, prin urmare, validitatea
articolului 6 alineatul (3) din Regulamentul REACH.
Întemeindu‑se pe două expertize efectuate de Netherlands Organisation for Applied Scientific Research (TNO), reclamantele
din acțiunea principală susțin că monomerii sub formă reacționată încetează să mai prezinte propriile caracteristici chimice
și că polimerii sunt în general stabili și siguri. Ar rezulta că, dacă expresia „substanțe monomere”, care figurează la articolul
6 alineatul (3) din Regulamentul REACH, ar fi interpretată în sensul că desemnează sau include monomerii sub formă reacționată,
exceptarea polimerilor de la înregistrare, în timp ce înregistrarea substanțelor monomere este obligatorie, ar fi lipsită
de sens. O astfel de interpretare ar fi, pe de altă parte, incompatibilă cu obiectivele regulamentului menționat, discriminatorie
și disproporționată.
High Court of Justice (England & Wales), Queen’s Bench Division (Administrative Court) a permis reclamantelor din acțiunea
principală să o sesizeze cu o acțiune și a decis să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarele întrebări
preliminare:
„1)      În lumina faptului că cerințele referitoare la înregistrare, care figurează în titlul II din Regulamentul [REACH], nu se aplică
polimerilor, în temeiul articolului 2 alineatul (9) din același regulament, referința la substanțele monomere de la articolul
6 alineatul (3) desemnează:
a)      monomeri sub formă reacționată, cu alte cuvinte, monomeri care au reacționat între ei astfel încât sunt nedisociabili de polimerul
din care fac parte;
b)      monomeri sub formă nereacționată, cu alte cuvinte, monomeri reziduali din procesul de polimerizare și care își mențin propria
identitate și propriile proprietăți chimice, distincte de polimer după finalizarea procesului sau
c)       atât monomerii sub formă reacționată, cât și monomerii sub formă nereacționată?
2)      În cazul în care răspunsul la prima întrebarea este fie a), fie c), aplicarea articolului 6 alineatul (3) din Regulamentul
[REACH] în privința producătorilor sau a importatorilor de polimeri este nelegală ca urmare a faptului că cerințele respective
sunt iraționale, discriminatorii sau disproporționate?”

Cu privire la întrebările preliminare

Cu privire la prima întrebare
Prin intermediul primei întrebări, instanța de trimitere solicită clarificarea noțiunii „substanță monomeră”, astfel cum este
utilizată la articolul 6 alineatul (3) din Regulamentul REACH.
În prealabil, trebuie amintit că, pe de o parte, potrivit dispoziției menționate, producătorul sau importatorul unui polimer
prezintă o cerere de înregistrare pentru substanța (substanțele) monomeră (monomere) care nu a fost încă înregistrată de un
operator din amontele lanțului de aprovizionare, în cazul în care polimerul conține cel puțin 2 % din greutate substanță (substanțe)
monomeră (monomere) sub formă de unități monomere și în cazul în care cantitatea totală de asemenea substanță (substanțe)
monomeră (monomere) atinge cel puțin o tonă/an.
Pe de altă parte, potrivit articolului 6 alineatele (1) și (2) din Regulamentul REACH, monomerii sub formă nereacționată trebuie
să fie înregistrați, întrucât aceștia sunt substanțe ca atare. Dimpotrivă, în conformitate cu articolul 2 alineatul (9) din
regulamentul menționat, polimerii sunt exceptați de la obligația de înregistrare.
În continuare, trebuie subliniat, în primul rând, că din dispozițiile articolului 3 punctul 5 din Regulamentul REACH rezultă
că polimerul este constituit din unități monomere, care se definesc ca substanțe monomere sub formă reacționată.
În al doilea rând, potrivit articolului 3 punctul 6 din regulamentul menționat, „monomerul” este, în schimb, o „substanță”,
în sensul articolului 3 punctul 1, în cazul în care se prezintă sub formă nereacționată.
În al treilea rând, din articolul 6 alineatul (3) din Regulamentul REACH rezultă că înregistrarea privește substanțele monomere
sau orice alte substanțe care compun polimerul.
Prin urmare, ținând seama de definiția polimerului, formulată la articolul 3 punctul 5 din regulamentul menționat și amintită
la punctul 21 din prezenta hotărâre, înregistrarea se referă la substanțele monomere sub formă reacționată.
Împrejurarea că la articolul 6 alineatul (3) din Regulamentul REACH se utilizează expresia „unități monomerice”, iar nu aceea
de „unități monomere”, astfel cum figurează la articolul 3 punctul 5, în versiunile în limbile engleză și franceză ale Regulamentul
REACH, nu are nicio consecință asupra acestei constatări.
Astfel, din documentul Consiliului Uniunii Europene din 5 noiembrie 2004 (nr. 13788/04, p. 5) reiese că aceste expresii au
fost adăugate la cererea Regatului Suediei. Versiunea în limba suedeză a Regulamentului REACH utilizează aceeași expresie,
„unități monomere”, la articolul 3 punctele 5 și 6 și la articolul 6 alineatul (3) din acest regulament.
Rezultă că noțiunea „substanțe monomere” care figurează la articolul 6 alineatul (3) din Regulamentul REACH nu se referă decât
la monomerii sub formă reacționată integrați în polimeri.
Această concluzie nu poate fi contestată de analiza structurii regulamentului menționat.
Astfel, contrar susținerilor reclamantelor din acțiunea principală, obligația de înregistrare a substanțelor monomere nu constituie
o excepție de la exceptarea de la înregistrare aplicabilă polimerilor.
Pe de o parte, lectura considerentului (19) al Regulamentului REACH confirmă obligația de înregistrare a substanțelor, indiferent
dacă acestea sunt produse sau importate.
Pe de altă parte, articolul 6 din Regulamentul REACH, intitulat „Obligația generală de înregistrare a substanțelor ca atare
sau în preparate”, scoate în evidență un principiu general de înregistrare, iar nu de exceptare de la înregistrare.
Mai mult, trebuie de asemenea înlăturat argumentul reclamantelor din acțiunea principală potrivit căruia o interpretare precum
cea reținută la punctul 27 din prezenta hotărâre ar lăsa fără obiect exceptarea de la obligația de înregistrare aplicabilă
în privința polimerilor, prevăzută la articolul 2 alineatul (9) din Regulamentul REACH.
În această privință, trebuie subliniat că articolul 6 alineatul (3) din regulamentul menționat se referă la substanțele monomere
care nu au fost încă înregistrate de un operator din amontele lanțului de aprovizionare.
Rezultă că obligația de înregistrare nu se referă la polimeri, ci la substanțele monomere cu propriile lor caracteristici,
astfel cum existau înainte de polimerizare.
În sfârșit, concluzia formulată la punctul 27 din prezenta hotărâre este confirmată de obiectivul Regulamentului REACH, astfel
cum este definit în primul considerent și la articolul 1 alineatul (1) din acesta, care constă în a asigura un nivel ridicat
de protecție a sănătății umane și a mediului, precum și libera circulație a substanțelor, îmbunătățind totodată competitivitatea
și inovația.
Astfel, obligația de înregistrare a substanțelor monomere vizează protecția sănătății umane și a mediului, în măsura în care
aceste substanțe prezintă caracteristici proprii susceptibile să le aducă atingere.
Obiectivul referitor la libera circulație a substanțelor în cadrul pieței interne, îmbunătățind totodată competitivitatea
și inovația, este de natură nu să pună în discuție definiția „substanțelor monomere”, ci să afecteze validitatea articolului
6 alineatul (3) din Regulamentul REACH, care face obiectul celei de a doua întrebări.
Rezultă din argumentele de mai sus că trebuie să se răspundă la prima întrebare în sensul că noțiunea „substanțe monomere”,
care figurează la articolul 6 alineatul (3) din Regulamentul REACH, nu se referă decât la monomerii sub formă reacționată,
integrați în polimeri.

Cu privire la a doua întrebare
Prin intermediul celei de a doua întrebări, instanța de trimitere solicită, în esență, să se stabilească dacă articolul 6
alineatul (3) din Regulamentul REACH este lipsit de validitate în măsura în care obligă producătorii și importatorii de polimeri
să prezinte o cerere de înregistrare pentru substanțele monomere, astfel cum sunt definite la punctul 38 din prezenta hotărâre.
Cu privire la caracterul irațional al articolului 6 alineatul (3) din Regulamentul REACH
Trebuie considerat că această critică are legătură cu cea referitoare la nerespectarea principiului proporționalității.
Cu privire la nerespectarea principiului proporționalității
Potrivit unei jurisprudențe constante, principiul proporționalității, care face parte din principiile generale ale dreptului
comunitar, impune ca mijloacele puse în aplicare de o dispoziție comunitară să fie de natură să realizeze obiectivul urmărit
și să nu depășească ceea ce este necesar pentru atingerea acestuia [Hotărârea din 10 decembrie 2002, British American Tobacco
(Investments) și Imperial Tobacco, C‑491/01, Rec., p. I‑11453, punctul 122, precum și jurisprudența citată].
În ceea ce privește controlul jurisdicțional al condițiilor menționate la punctul anterior, trebuie să se recunoască legiuitorului
comunitar o putere largă de apreciere într‑un domeniu precum cel din speță, care implică luarea de către acesta a unor decizii
de natură politică, economică și socială și în care trebuie să efectueze aprecieri complexe. Caracterul vădit inadecvat al
unei măsuri adoptate în acest domeniu, în raport cu obiectivul pe care instituțiile competente îl urmăresc, este suficient
pentru a afecta legalitatea unei asemenea măsuri [Hotărârea British American Tobacco (Investments) și Imperial Tobacco, citată
anterior, punctul 123, precum și jurisprudența citată].
În speță, trebuie examinat dacă obligația de înregistrare a substanțelor monomere, astfel cum sunt definite la punctul 38
din prezenta hotărâre și care întrunesc condițiile cumulative prevăzute la articolul 6 alineatul (3) din Regulamentul REACH,
reprezintă un mijloc proporțional de atingere a obiectivelor acestui regulament.
Astfel cum s‑a amintit la punctul 35 din prezenta hotărâre, obiectivele regulamentului menționat, definite la articolul 1
din acesta, constau în a „asigura un nivel ridicat de protecție a sănătății umane și a mediului, […] precum și libera circulație
a substanțelor pe piața internă, asigurând totodată sporirea competitivității și a inovației”.
Cu toate acestea, având în vedere considerentul (16) al Regulamentului REACH, trebuie să se constate că legiuitorul comunitar
a stabilit ca obiectiv principal al obligației de înregistrare prevăzute la articolul 6 alineatul (3) din acest regulament
primul dintre aceste trei obiective, și anume acela de a asigura un nivel ridicat de protecție a sănătății umane și a mediului.
Astfel cum se arată în considerentul (19) al Regulamentului REACH, mijlocul de atingere a obiectivului menționat este reprezentat
de obligația de înregistrare impusă producătorilor și importatorilor, care o cuprinde pe aceea de a furniza date privind substanțele
pe care le produc sau pe care le importă, de a utiliza datele respective în vederea evaluării riscurilor pe care le prezintă
substanțele în cauză, precum și de a elabora și de a recomanda măsuri adecvate de administrare a riscului.
Trebuie subliniat că, potrivit articolului 6 alineatul (1) din Regulamentul REACH, această obligație de înregistrare se referă
la toate tipurile de substanțe produse sau importate în Comunitate în cantități anuale de o tonă sau mai mult. În plus, aceasta
se aplică substanțelor, indiferent dacă sunt sau nu sunt clasificate drept periculoase, afară de cazul în care se prevede
în mod expres contrariul.
Având în vedere concluzia formulată la punctul 38 din prezenta hotărâre, monomerii sub formă reacționată care intră în compoziția
unui polimer sunt supuși obligației menționate, polimerii fiind exceptați.
În ceea ce privește obiectivul de protecție a sănătății umane și a mediului, trebuie constatat de la bun început că înregistrarea
substanțelor contribuie la ameliorarea informării publicului și a profesioniștilor din aval cu privire la riscuri și că, prin
urmare, această înregistrare trebuie să fie considerată drept un instrument de ameliorare a unei astfel de protecții.
În această privință, trebuie arătat că, deși polimerii sunt exceptați de la înregistrare din motive practice, legate de numărul
foarte mare al acestora, această situație este susceptibilă să fie revizuită, în conformitate cu articolul 138 alineatul (2)
din Regulamentul REACH, de îndată ce se va putea determina o modalitate eficace și economică de selectare a polimerilor.
Astfel, obligația de înregistrare a substanțelor monomere, mai puțin numeroase decât polimerii, permite cunoașterea nu numai
a riscurilor proprii acestor substanțe, ci și a acelora ale monomerilor care se găsesc sub formă reziduală după polimerizare
sau sub formă de monomeri după eventuala degradare a polimerului.
Astfel cum a arătat și avocatul general la punctul 94 din Concluzii, în cazul producerii de polimeri în Comunitate, interesul
înregistrării monomerilor este evident, întrucât substanțele monomere sunt utilizate ca monomeri sub formă nereacționată în
cadrul Comunității, astfel încât este necesar ca informațiile aferente înregistrării să fie cunoscute pe teritoriul acesteia
pentru a putea fi gestionate eventualele riscuri.
Pe de altă parte, în cazul importului de polimeri în Comunitate, obligația de înregistrare a monomerilor sub formă reacționată
contribuie în aceleași condiții la protecția sănătății umane și a mediului, întrucât această obligație permite de asemenea
o mai bună cunoaștere a polimerilor.
În plus, o astfel de obligație de înregistrare a substanțelor monomere respectă principiul precauției, astfel cum este amintit
la articolul 1 alineatul (3) din Regulamentul REACH.
Obligația de înregistrare impusă importatorilor conduce la o repartizare mai echitabilă a costurilor de înregistrare între
producătorii comunitari și importatori.
O asemenea egalitate de tratament evită denaturarea concurenței și garantează astfel o concurență loială în cadrul Comunității.
Astfel cum a arătat și avocatul general la punctul 105 din Concluzii, protejarea producătorilor comunitari de dezavantajele
concurențiale care ar putea rezulta din situația diferită rezervată importatorilor este un obiectiv legitim al legiuitorului
comunitar.
Rezultă că obligația de înregistrare a monomerilor sub formă reacționată în polimeri este de natură să atingă obiectivele
Regulamentului REACH.
Cu toate acestea, rămâne de verificat dacă această obligație nu depășește ceea ce este necesar pentru atingerea acestor obiective.
Pentru a se asigura o concurență reală în cadrul Comunității, importatorii de substanțe monomere trebuie să fie supuși acelorași
obligații ca acelea la care sunt supuși producătorii comunitari sau unor obligații similare care conduc la o ajustare a costurilor.
Orice alt dispozitiv prin intermediul căruia s‑ar încerca compensarea absenței costurilor de înregistrare pentru importatori
nu ar fi în mod obligatoriu mai puțin constrângător pentru aceștia din urmă.
De asemenea, orice limitare a obligației de înregistrare doar la monomerii produși în Comunitate ar fi contrară obiectivului
de competitivitate și de inovație, întrucât importul de monomeri la preț redus, fără luarea în considerare a costurilor de
înregistrare, ar descuraja producătorul comunitar să inițieze sau să continue cercetări referitoare la aceiași monomeri.
Rezultă că obligația de înregistrare a substanțelor monomere sub formă reacționată care intră în compoziția polimerilor nu
depășește ceea ce este necesar pentru atingerea obiectivelor Regulamentului REACH.
Reclamantele din acțiunea principală contestă totuși caracterul proporțional al acestei obligații de înregistrare, considerând,
pe de o parte, că importatorii se confruntă cu probleme practice serioase, întemeiate în special pe împrejurarea că nu știu
din ce sunt compuși polimerii importați, și, pe de altă parte, că, în raport cu cifrele de afaceri realizate și cu cantitățile
de substanțe în cauză, costurile procedurii de înregistrare sunt extrem de disproporționate.
În această privință, trebuie arătat, în primul rând, că articolul 8 alineatul (1) din Regulamentul REACH prevede posibilitatea
desemnării unui reprezentant unic pentru producătorul de substanțe ca atare sau în preparat sau care fabrică un articol care
este importat în Comunitate.
Acest reprezentant asigură îndeplinirea tuturor obligațiilor aplicabile importatorilor, care sunt informați în legătură cu
aceasta și care sunt, prin urmare, considerați utilizatori din aval. În consecință, obligațiile de înregistrare aparțin reprezentantului
menționat, care este desemnat de producătorul stabilit în afara Comunității și care se bucură de încrederea acestuia.
În al doilea rând, în ceea ce privește costurile generate de procedura de înregistrare, trebuie să se constate că procedura
este identică indiferent dacă produsele sunt fabricate în Comunitate sau în afara acesteia și că, prin urmare, sarcina nu
este mai împovărătoare pentru producătorii stabiliți în afara Comunității sau pentru importatori decât pentru producătorii
comunitari.
Pe de altă parte, astfel cum a arătat și avocatul general la punctul 130 din Concluzii, Regulamentul REACH prevede realizarea
unui schimb de informații între diferiții solicitanți de înregistrare a aceleiași substanțe în vederea reducerii costurilor
referitoare la substanțe.
Astfel, considerentul (33) al regulamentului arată că „[a]r trebui să se prevadă transmiterea în comun și schimbul de informații
în vederea îmbunătățirii eficienței sistemului de înregistrare, a reducerii costurilor și a reducerii testelor pe animalele
vertebrate”.
Punerea în practică a acestor obiective este asigurată prin articolul 27 alineatul (3) din Regulamentul REACH, care prevede
schimbul de informații între solicitanți în vederea reducerii costurilor.
Prin urmare, având în vedere numărul redus de substanțe monomere potențiale, durata de validitate de 12 ani a unei înregistrări
anterioare a unei substanțe, prevăzută la articolul 27 din Regulamentul REACH, precum și posibilitatea efectuării unui schimb
de informații în vederea reducerii costurilor, sarcina care decurge din obligația de înregistrare a substanțelor monomere
sub formă reacționată într‑un polimer nu apare ca fiind în mod evident disproporționată din perspectiva liberei circulații
a produselor pe piața internă deschisă concurenței loiale.
Din considerațiile care precedă rezultă că articolul 6 alineatul (3) din Regulamentul REACH nu este lipsit de validitate ca
urmare a unei încălcări a principiului proporționalității.
Cu privire la nerespectarea principiului egalității de tratament
Reclamantele din acțiunea principală susțin că, deși obligația de înregistrare a substanțelor monomere este identică, producătorii
comunitari de polimeri ar putea să procedeze mai ușor decât importatorii la înregistrarea acestor substanțe, întrucât aceștia
cunosc compoziția produselor lor, importatorii fiind lăsați, în ceea ce îi privește, la bunăvoința furnizorilor lor situați
în afara teritoriului Comunității.
Potrivit unei jurisprudențe constante, principiul egalității de tratament sau al nediscriminării impune ca situații comparabile
să nu fie tratate în mod diferit și ca situații diferite să nu fie tratate în același mod, cu excepția cazului în care un
astfel de tratament este justificat în mod obiectiv (Hotărârea din 10 ianuarie 2006, IATA și ELFAA, C‑344/04, Rec., p. I‑403,
punctul 95, precum și jurisprudența citată).
În această privință, trebui arătat, în primul rând, că obligația de înregistrare este identică pentru producătorii comunitari
și pentru importatori.
În al doilea rând, trebuie constatat că substanțele monomere sub formă reacționată în polimerii produși sau importați în Comunitate
se găsesc într‑o situație comparabilă, întrucât sunt interschimbabili sau identici.
În al treilea rând, producătorii comunitari și importatorii se găsesc într‑o situație diferită, întrucât producătorii comunitari
posedă cunoștințe cu privire la produsele lor, în timp ce importatorii sunt condiționați de transmiterea de informații de
către furnizorii situați în afara teritoriului Comunității.
Cu toate acestea, tratamentul identic impus în privința acestor situații diferite este justificat în mod obiectiv de respectarea
normelor de concurență aplicabile în cadrul pieței interne.
Astfel, în cazul în care importatorii de substanțe monomere sub formă reacționată și producătorii de asemenea substanțe situați
în Comunitate ar fi tratați în mod diferit, primii ar fi favorizați față de aceștia din urmă.
Rezultă că nu poate fi constatată nicio încălcare a principiului egalității de tratament și, în consecință, articolul 6 alineatul
(3) din Regulamentul REACH nu este lipsit de validitate ca urmare a unei încălcări a acestui principiu.
Rezultă din toate considerațiile care precedă că examinarea celei de a doua întrebări nu a evidențiat niciun element de natură
să afecteze validitatea articolului 6 alineatul (3) din Regulamentul REACH.

Cu privire la cheltuielile de judecată
Întrucât, în privința părților din acțiunea principală, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere,
este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta
observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.
Pentru aceste motive, Curtea (Marea Cameră) declară:
1)
„Noțiunea «substanțe monomere», care figurează la articolul 6 alineatul (3) din Regulamentul (CE) nr. 1907/2006 al Parlamentului
European și al Consiliului din 18 decembrie 2006 privind înregistrarea, evaluarea, autorizarea și restricționarea substanțelor
chimice (REACH), de înființare a Agenției Europene pentru Produse Chimice, de modificare a Directivei 1999/45/CE și de abrogare
a Regulamentului (CEE) nr. 793/93 al Consiliului și a Regulamentului (CE) nr. 1488/94 al Comisiei, precum și a Directivei
76/769/CEE a Consiliului și a Directivelor 91/155/CEE, 93/67/CEE, 93/105/CE și 2000/21/CE ale Comisiei, nu se referă decât
la monomerii sub formă reacționată, integrați în polimeri.
2)
Examinarea celei de a doua întrebări nu a evidențiat niciun element de natură să afecteze validitatea articolului 6 alineatul
(3) din Regulamentul nr. 1907/2006.
Semnături
*
Limba de procedură: engleza.