CELEX: 62006CJ0535
Appel
dumping
import af compactdiske til indspilning med oprindelse i Indien
forordning (EF) nr. 960/2003- beregning af det udligningsberettigede subsidiebeløb
konstatering af skade
artikel 8, stk. 7, i forordning (EF) nr. 2026/97

Moser Baer India Ltd har i appelskriftet nedlagt påstand om ophævelse af dom afsagt af De Europæiske Fællesskabers Ret i Første Instans den 4. oktober 2006, Moser Baer India mod Rådet (sag T-300/03, Sml. II, s. 3911, herefter »den appellerede dom«), hvorved Retten ikke gav appellanten medhold i en påstand om annullation af Rådets forordning (EF) nr. 960/2003 af 2. juni 2003 om indførelse af en endelig udligningstold på importen af compactdiske til indspilning med oprindelse i Indien (
EUT L 138, s. 1
, herefter »den anfægtede forordning«), for så vidt som den finder anvendelse på appellanten.
Retsforskrifter
Rådets forordning (EF) nr. 2026/97 af 6. oktober 1997 om beskyttelse mod subsidieret indførsel fra lande, der ikke er medlemmer af Det Europæiske Fællesskab (
EFT L 288, s. 1
, herefter »grundforordningen«), fastsætter bestemmelser om sager vedrørende udligningstold.
Grundforordningens artikel 5 bestemmer:
»Beregning af det udligningsberettigede subsidiebeløb
Med henblik på denne forordning beregnes det udligningsberettigede subsidiebeløb udtrykt ved den fordel, som det konstateres, at modtageren har opnået i undersøgelsesperioden vedrørende subsidier. […]«
Grundforordningens artikel 7, stk. 3, der indeholder generelle bestemmelser for beregningen, foreskriver:
»Kan ydelsen af subsidier knyttes til erhvervelse af eller fremtidig erhvervelse af anlægsaktiver, beregnes det udligningsberettigede subsidiebeløb ved at fordele beløbet over en periode, der afspejler den normale afskrivningsperiode for sådanne aktiver inden for den pågældende erhvervsgren. […]«
Grundforordningens artikel 8 bestemmer:
»Konstatering af skade
[…]
2.   En konstatering af, om der foreligger skade, baseres på positivt bevismateriale og indebærer en objektiv undersøgelse både af:
a)
omfanget af den subsidierede indførsel og dennes indvirkning på prisen på samme vare på markedet i Fællesskabet
og
b)
denne indførsels virkninger for den pågældende erhvervsgren i Fællesskabet.
3.   Med hensyn til omfanget af den subsidierede indførsel fastslås det, om der har været tale om betydelig stigning i indførslen enten absolut eller i forhold til produktion eller forbrug i Fællesskabet. Hvad angår den subsidierede indførsels virkning på priserne tages det i betragtning, om de subsidierede varer udbydes til en væsentligt lavere pris end prisen på samme vare fremstillet af erhvervsgrenen i Fællesskabet, eller om priserne som følge af en sådan indførsel er blevet trykket betydeligt, eller om prisstigninger, som ellers ville være indtruffet, i væsentlig grad hindres. Hverken en enkelt eller flere af disse faktorer er nødvendigvis udslagsgivende for afgørelsen.
[…]
5.   Undersøgelsen af virkningerne af den subsidierede indførsel for den pågældende erhvervsgren i Fællesskabet skal omfatte en vurdering af alle relevante økonomiske faktorer og forhold, der har indflydelse på erhvervsgrenens situation, herunder: at en erhvervsgren er inde i en periode, hvor den søger at overvinde virkningerne af tidligere subsidiering eller dumping; størrelsen af de udligningsberettigede subsidier, den faktiske og mulige nedgang i salg, fortjeneste, produktion, markedsandel, produktivitet, forrentning af investeret kapital, kapacitetsudnyttelse; faktorer, der påvirker priserne i Fællesskabet; faktisk og mulig negativ indvirkning på likviditet, lagerbeholdninger, beskæftigelse, lønninger, vækst og mulighederne for at tilvejebringe kapital eller foretage investeringer, og hvad angår landbrug, om der har været tale om en øget byrde for statsstøttede programmer. Denne opregning er ikke udtømmende, og hverken en eller flere af disse faktorer er nødvendigvis udslagsgivende for afgørelsen.
6.   Det skal på grundlag af alle de relevante beviser, der er fremlagt i forbindelse med stk. 2, påvises, at den subsidierede indførsel forvolder skade som defineret i denne forordning. Dette indebærer specielt en påvisning af, at de mængder og/eller priser, der er fastlagt i henhold til stk. 3, er ansvarlige for de virkninger for en erhvervsgren i Fællesskabet, som er omhandlet i stk. 5, og at disse virkninger er så alvorlige, at de kan betegnes som væsentlig skade.
7.   Der foretages også en undersøgelse af andre kendte faktorer end den subsidierede indførsel, som samtidig skader den pågældende erhvervsgren i Fællesskabet, for at sikre, at skade, der forvoldes af sådanne andre faktorer, ikke tilskrives den subsidierede indførsel i henhold til stk. 6. Faktorer, der kan tages hensyn til i den forbindelse, indbefatter mængde og priser for så vidt angår varer, som ikke indføres til subsidierede priser, nedgang i efterspørgslen eller ændringer i forbrugsmønstret, restriktiv handelspraksis og konkurrence mellem producenter i tredjelande og producenter i Fællesskabet, den teknologiske udvikling samt EF-erhvervsgrenens eksportresultater og produktivitet.
[…]«
I henhold til grundforordningens artikel 15, stk. 1, tredje punktum, må udligningstolden ikke være højere end det fastlagte udligningsberettigede subsidiebeløb, og den bør være lavere, hvis en sådan lavere told er tilstrækkelig til at afhjælpe den skade, der er påført den pågældende erhvervsgren i Fællesskabet.
Grundforordningens artikel 28 bestemmer:
»Manglende samarbejde
1.   I tilfælde, hvor en af de berørte parter nægter at give adgang til nødvendige oplysninger eller undlader at meddele dem inden for de frister, der er fastsat i denne forordning, eller lægger væsentlige hindringer i vejen for undersøgelsen, kan der træffes foreløbige eller endelige afgørelser, positive eller negative, på grundlag af de foreliggende faktiske oplysninger.
Konstateres det, at en berørt part har meddelt urigtige eller vildledende oplysninger, ses der bort fra disse oplysninger, og der kan gøres brug af de foreliggende faktiske oplysninger.
Berørte parter bør gøres bekendt med følgerne af manglende samarbejde.
[…]
3.   Selv om de oplysninger, som en berørt part indgiver, ikke er fyldestgørende i enhver henseende, bør der ikke ses bort fra dem, forudsat at eventuelle mangler ikke giver anledning til urimelige vanskeligheder i arbejdet med at nå til rimeligt nøjagtige resultater, at oplysningerne indgives på korrekt vis og rettidigt, at de kan efterprøves, og at den pågældende part har handlet efter bedste evne.
4.   Hvis beviser eller oplysninger ikke godtages, skal den part, der indgiver dem, omgående underrettes om årsagerne hertil, og den pågældende skal indrømmes lejlighed til at afgive yderligere forklaringer inden for den fastsatte frist. Anses forklaringerne ikke for tilfredsstillende, skal årsagerne til afvisningen af sådanne beviser eller oplysninger meddeles i offentliggjorte undersøgelsesresultater.
5.   Hvis afgørelser, herunder vedrørende det udligningsberettigede subsidiebeløb, træffes på grundlag af stk. 1, herunder de oplysninger, der er meddelt i klagen, skal disse, hvor dette er praktisk muligt og under behørig hensyntagen til de tidsfrister, der er fastsat for undersøgelsen, kontrolleres på grundlag af oplysninger fra andre tilgængelige uafhængige kilder, såsom offentliggjorte prislister, officielle importstatistikker og toldindberetninger, og på grundlag af oplysninger, der er indhentet fra andre berørte parter som led i undersøgelsen.
6.   Er en berørt part ikke rede til at samarbejde i fornødent omfang, således at relevante oplysninger holdes tilbage, kan en sådan situation føre til et resultat, som er mindre gunstigt for denne part, end hvis den pågældende havde udvist samarbejdsvilje.«
Sagens faktiske omstændigheder
De faktiske omstændigheder, der ligger til grund for denne sag, er fremstillet i den appellerede doms præmis 8-14 som følger:
»8
Sagsøgeren er et indisk selskab, der fremstiller forskellige former for lagringsmedier og især compactdiske til indspilning (herefter »CD-R’er«).
Den 17. maj 2002 indledte Kommissionen [for De Europæiske Fællesskaber] på foranledning af en klage indgivet af producentsammenslutningen CECMA (Committee of European CD-R Manufacturers) en antisubsidieundersøgelse vedrørende importen af CD-R’er med oprindelse i Indien (
EFT C 116, s. 4
).
Kommissionen underrettede i en skrivelse af 4. marts 2003 sagsøgeren om de faktiske omstændigheder og de væsentligste betragtninger, som den ville lægge til grund i sit forslag om fastsættelse af en endelig udligningstold. De subsidier, Kommissionen havde konstateret, bestod i fritagelse for told på investeringsgoder, der blev indført af sagsøgeren. Subsidiebeløbet blev i henhold til grundforordningens artikel 7, stk. 3, beregnet ved at fordele beløbet over en periode på tre år. Udligningstolden skulle ifølge denne redegørelse fastsættes til 10%.
Sagsøgeren tog til genmæle over for denne redegørelse i to skrivelser af 19. marts 2003, hvori selskabet bestred såvel den metode, der var anvendt til beregning af subsidiebeløbet, som skadens eksistens og årsager.
Ved to skrivelser af 9. april 2003 afviste Kommissionen sagsøgerens argumenter vedrørende skadens eksistens og årsagsforbindelsen, ligesom den sendte sagsøgeren endnu en redegørelse med en ny beregning af subsidiebeløbet, der nu var fordelt over fire år og to måneder. Udligningstolden skulle ifølge den nye redegørelse fastsættes til 7,3%.
Sagsøgeren bestred ved en skrivelse af 14. april 2003 den nye beregning af subsidiebeløbet. Den 5. maj 2003 sendte Kommissionen en skrivelse til sagsøgeren, hvori den uddybede denne beregning. Sagsøgeren fremkom den 9. maj 2003 med supplerende bemærkninger til denne skrivelse.
På grundlag af Kommissionens forslag af 20. maj 2003 vedtog Rådet [for Den Europæiske Union] [den anfægtede] forordning […]. I denne forordning blev der indført en endelig udligningstold på 7,3% på importen af CD-R’er fra Indien.«
Sagen for Retten og den appellerede dom
Ved stævning indleveret til Rettens Justitskontor den 29. august 2003 anlagde appellanten sag med påstand om annullation af den anfægtede forordning, idet selskabet gjorde fem anbringender gældende, der for det første vedrører fastsættelsen af den normale afskrivningsperiode for indførte aktiver i forbindelse med beregningen af subsidiebeløbet, og for det andet vurderingen af skaden og årsagsforbindelsen.
Ved Rettens kendelse af 23. januar 2004 har Kommissionen fået tilladelse til at indtræde i sagen til støtte for Rådets påstande.
Ved Rettens kendelse af 18. april 2005 fik Committee of European CD-R Manufacturers (CECMA), der siden har skiftet navn til Committee of European CD-R and DVD+/-R Manufacturers (CECMA), tilladelse til at indtræde i sagen til støtte for Rådets påstande.
Rådet, støttet af Kommissionen og CECMA, har nedlagt påstand om frifindelse og om, at appellanten tilpligtes at betale sagens omkostninger.
I præmis 27-116 i den appellerede dom forkastede Retten det første anbringende vedrørende en tilsidesættelse af grundforordningens artikel 5, artikel 7, stk. 3, og artikel 11, stk. 1, og om en åbenbart urigtig vurdering af den normale afskrivningsperiode for aktiverne. Dette anbringende bestod af to led, der dels vedrørte vurderingen af de faktorer, der vedrører afskrivningsperioden, og dels vurderingen af den normale afskrivningsperiode for aktiverne. Det andet anbringende bestod dernæst af fem klagepunkter, der vedrørte aktivernes klassificering som forme, manglende hensyntagen til oplysningerne i sagsøgerens regnskaber, hensyntagen til sagsøgerens rentabilitet og investeringer, anvendelsen af saldoafskrivningsmetoden og en påstand om, at beregningerne var vilkårlige.
Retten fastslog bl.a. følgende i præmis 73-79 i den appellerede dom for så vidt angår den manglende hensyntagen til oplysningerne i sagsøgerens regnskaber, der udgør det andet klagepunkt i andet led i første anbringende:
»73
Sagsøgeren påstår endelig, at ikke alle de omhandlede aktiver blev klassificeret som forme, hvilket sagsøgeren påpegede over for Kommissionen i sin skrivelse af 14. april 2003.
Til denne påstand har Rådet svaret, at de oplysninger, der er fremført til støtte herfor, ikke svarer til de andre oplysninger, der er fremlagt under undersøgelsen, og at det derfor ikke har været muligt at tage den nævnte påstand i betragtning.
De fremgår af parternes oplysninger i svaret på Rettens skriftlige spørgsmål, at sagsøgeren har støttet den omhandlede påstand på oplysninger i den selvangivelse, der gælder for undersøgelsesperioden. Det er ubestridt, at den aktivværdi, som er anført i denne angivelse, ikke svarer til den værdi, der er anvendt ved subsidiernes beregning. Rådet anfører, at institutionerne ikke var i stand til at sammenholde den pågældende påstand med de øvrige oplysninger, der indgik i undersøgelsen, alene på baggrund af disse forhold.
Sagsøgeren har imidlertid gjort gældende, at de forskellige værdier, som fremkom, fordi der blev tillagt omkostninger til transport og installering, ikke forhindrede fællesskabsinstitutionerne i at se, at omklassificeringen ikke gjaldt for alle de indførte aktiver.
Rådet præciserede herved, at fællesskabsinstitutionerne ikke havde kunnet bedømme den nøjagtige værdi af de aktiver, der var klassificeret som forme, da sagsøgeren for det første ikke havde forklaret, efter hvilke kriterier aktiverne var klassificeret i selvangivelsen, og for det andet ikke havde fremsendt en udtømmende og kontrollerbar liste over disse aktiver. Da disse oplysninger manglede, kunne fællesskabsinstitutionerne ikke kontrollere de tal, sagsøgeren havde underbygget sin påstand med.
I lyset af disse forhold, som sagsøgeren ikke har bestridt over for Retten, må det fastslås, at sagsøgeren ikke forsynede fællesskabsinstitutionerne med det bevismateriale, der var nødvendigt for, at de kunne efterprøve rigtigheden af dennes påstand og eventuelt tage hensyn til den del af de omhandlede aktiver, der ikke var blevet klassificeret som forme. Sagsøgerens påstand er således ikke tilstrækkelig til at bestride den vurdering, der er foretaget i den anfægtede forordning.
Rådet har følgelig uden at tilsidesætte grundforordningens artikel 7, stk. 3, kunnet antage, at de omhandlede aktiver, der klassificeres som forme med henblik på skatteberegningen, også skulle betragtes som sådanne med henblik på vurderingen af deres regnskabsmæssige afskrivningsperiode, og at det derfor ikke var hensigtsmæssigt at basere nævnte vurdering på oplysningerne i sagsøgerens regnskaber. Sagsøgeren har heller ikke påvist, at begrundelsen er mangelfuld på dette punkt.«
Retten undlod ligeledes at tage det tredje anbringende til følge, hvorefter der var foretaget en åbenbart fejlagtig vurdering og sket en tilsidesættelse af grundforordningens artikel 8, stk. 2 og 6, i forbindelse med undersøgelsen af de faktorer, der vedrører konstateringen af skaden og årsagsforbindelsen.
Retten fastslog følgende i præmis 193-196 i den appellerede dom for så vidt angår vurderingen af lagerbeholdningerne:
»193
Sagsøgeren har i forbindelse med dette klagepunkt gjort gældende, at der er foretaget en åbenbart fejlagtig vurdering af udviklingen i EF-erhvervsgrenens lagerbeholdninger. Sagsøgeren har ikke taget afstand fra de konkrete tal, der er anført i 80. betragtning til den anfægtede forordning. Sagsøgeren mener dog ikke, at Rådet ud fra disse data kunne konkludere i 103. betragtning til den anfægtede forordning, at indikatoren vedrørende lagrene blev drastisk forværret i løbet af den betragtede periode.
Det bør understreges, at den her omhandlede periode strakte sig fra 1998 til undersøgelsesperiodens afslutning. Det fremgår af de data, sagsøgeren ikke har bestridt, at EF-erhvervsgrenens lagerbeholdninger i hele denne periode blev væsentligt forøget.
Sagsøgeren har i den forbindelse ikke godtgjort, at forbedringen af indikatoren vedrørende lagrene udtrykt i procent af produktionen fra og med 2000 ville kunne ændre den negative tendens, der havde gjort sig gældende i hele den betragtede periode. Det fremgår således klart af 80. betragtning til den anfægtede forordning, at lagerbeholdningerne holdt sig på et højt niveau i hele den betragtede periode og øgedes i absolutte tal mod slutningen af 2001, hvor importmængden også steg, og at lagrene i relative tal tegnede sig for hele 15% af produktionen i løbet af undersøgelsesperioden.
Dette klagepunkt er derfor grundløst.«
I den appellerede doms præmis 201-207 fastslog Retten følgende vedrørende vurderingen af importpriserne:
»201
Vurderingen af importprisniveauet var i den foreliggende sag afgørende for konstateringen af, at fællesskabspriserne blev underbudt, og at der således var sket en skade. Fællesskabsinstitutionerne analyserede i 58.-64. betragtning til den anfægtede forordning denne faktor på grundlag af Eurostats data og sagsøgerens tal.
Med hensyn til Eurostats data konkluderede institutionerne i det væsentlige, at der skete et betydeligt prisfald på 59% fra 2000 til udgangen af undersøgelsesperioden. Ifølge sagsøgeren var det ikke rigtigt at medregne dataene for 2000, hvor importen stadig var ubetydelig. Dette argument er imidlertid allerede blevet behandlet og afvist i præmis 170-175 ovenfor.
Hvad angår analysen af de tal, sagsøgeren har fremlagt, påpeges, at resultaterne — et prisfald på 54% — svarede meget nøje til dem, der var baseret på Eurostats data. Sagsøgeren hævder alligevel, at disse tal er gengivet forkert.
Det fremgår af tabellen i 62. betragtning til den anfægtede forordning, at de 54% afspejler prisudviklingen mellem sagsøgerens to regnskabsår. Selv om det antages, at oplysningen i 63. betragtning om, at nævnte procentdel vedrører udviklingen mellem 2000 og undersøgelsesperioden, ikke er tilstrækkelig præcis, kan denne manglende præcision heller ikke betragtes som en fejl. Det fremgår klart af tabellen over den pågældende betragtning, at der er tale om udviklingen mellem regnskabsåret 2000 og undersøgelsesperioden. Sagsøgeren har derfor ikke påvist, at de tal, man har fremlagt, er gengivet forkert.
Selv om de data, sagsøgeren har fremlagt, omhandler perioden fra den 1. april 1999, hvorimod Eurostats data vedrører perioden fra den 1. januar 2000, medfører dette ikke uden videre, at Rådets konstatering om, at Eurostats og sagsøgerens tal viser de samme tendenser, er fejlagtig. Sagsøgeren har imidlertid ikke påstået, at det kunne ændre konklusionerne vedrørende importpriserne, hvis sagsøgerens data var blevet henført til en periode, der begyndte på et andet tidspunkt.
Sagsøgeren har som følge heraf ikke godtgjort, at der er begået en faktisk fejl eller anlagt et åbenbart urigtigt skøn i forbindelse med analysen af importpriserne.
Dette klagepunkt må således forkastes.«
Endelig forkastede Retten i præmis 260-279 i den appellerede dom det femte anbringende vedrørende en tilsidesættelse af grundforordningens artikel 8, stk. 6 og 7, for så vidt angår undersøgelsen af virkningerne af konkurrencebegrænsende adfærd udvist af en indehaver af patenter, idet den bemærkede:
»260
Ifølge fast retspraksis er fællesskabsinstitutionerne ved fastsættelsen af skaden forpligtet til at undersøge, om den skade, de ønsker at gøre gældende, rent faktisk skyldes dumpingimporten, og til at se bort fra enhver skade, der skyldes andre faktorer, herunder især den skade, der eventuelt må tilskrives fællesskabsproducenternes egen konkurrencebegrænsende adfærd ([Domstolens] dom […], [af 11.6.1992], [sag C-358/89, Sml. I, s. 3813], Extramet Industrie mod Rådet, præmis 16, og [Rettens dom af 19.9.2001, sag
T-58/99, Sml. II, s. 2521
], Mukand m.fl. mod Rådet, præmis 39 og 40).
Det fremgår af den foreliggende sag, at den EF-erhvervsgren, der har fremført anbringendet, i en skrivelse af 7. januar 2003 gjorde gældende, at et selskab, der har patent på CD-R’er, misbrugte sin dominerende stilling ved at opkræve urimelige royalties, og at en europæisk producent havde trukket sig tilbage fra markedet på grund af en tvist med dette selskab. Erhvervsgrenen fremsatte denne bemærkning som svar på sagsøgerens påstand om, at tilslutningen til klagen i henhold til grundforordningens artikel 10, stk. 8, lå under den tærskel, der kræves for at føre sagen videre. Sagsøgeren fremsatte den samme bemærkning ved undersøgelsen og gjorde gældende, at virkningerne af den påståede konkurrencebegrænsende adfærd i form af fastsættelse af urimeligt høje royalties var en faktor, der skulle undersøges i forbindelse med konstateringen af skaden.
Sagsøgeren har i forbindelse med dette anbringende gjort gældende, at Rådet undlod at undersøge denne faktor og blot konstaterede i 135. betragtning til den anfægtede forordning, at den omhandlede påstand ikke var blevet bekræftet af en formel beslutning efter en undersøgelse fra konkurrencemyndighedernes side.
Det bemærkes herved, at det ikke fremgår af 135. betragtning til den anfægtede forordning, at fællesskabsinstitutionerne faktisk undersøgte spørgsmålet, om den skade, der ansås for at være sket, skyldtes den påståede konkurrencebegrænsende adfærd.
Selv om denne betragtning ikke gør det muligt at afvise virkningerne af den faktor, sagsøgeren har påberåbt sig, skal det bemærkes, at spørgsmålet, om Rådet undlod at tage hensyn til disse virkninger, alligevel må undersøges i forhold til hele den argumentation, der er lagt til grund i den anfægtede forordning (jf. i denne retning [Rettens] dom […], [af 14.7.1995, sag
T-166/94, Sml. II, s. 2129
], Koyo Seiko mod Rådet, præmis 79).
Rådet har gjort gældende, at det tog hensyn til denne faktor i 134. betragtning til den anfægtede forordning. Det fremgår af denne betragtning, at Rådet generelt undersøgte virkningerne af royaltybetalinger i forbindelse med patenter og fastslog, at denne faktor ikke var af en sådan art, at den brød årsagsforbindelsen i den foreliggende sag. Rådet har anført, at det med denne konstatering også har imødegået påstanden om, at disse royalties var urimelige og udtryk for en konkurrencebegrænsende adfærd.
Selv om 134. og 135. betragtning optræder under forskellige overskrifter (»Royalties« og »Andre faktorer«), fremgår det dog af parternes argumenter, at de begge omhandler det samme forhold i sagen, nemlig betaling af royalties. De to betragtninger ligger desuden i umiddelbar forlængelse af hinanden og vil derfor som følge af den anfægtede forordnings struktur blive læst i sammenhæng.
Ved undersøgelsen af, om Rådet så bort fra den skade, der måtte være sket som følge af den konkurrencebegrænsende adfærd, sagsøgeren har påberåbt sig, skal der således tages hensyn til de konstateringer, der fremgår af 134. betragtning.
Sagsøgeren har for det første afvist disse konstateringers relevans og gjort gældende, at institutionerne burde have bedømt virkningerne af de pågældende royalties præcist og konkluderet, at EF-erhvervsgrenen også ville have lidt skade uden de urimelige royalties.
Det bemærkes herved, at fællesskabsinstitutionerne for at se bort fra virkninger, der skyldes en ydre faktor, er nødt til at undersøge, om disse virkninger var af en sådan art, at de brød årsagsforbindelsen mellem den omhandlede import og den skade, EF-erhvervsgrenen blev påført […]. Denne undersøgelse indebærer ikke nødvendigvis, at den pågældende faktors præcise virkninger fastlægges. Det er tilstrækkeligt, at fællesskabsinstitutionerne konstaterer, at den skade, som den omhandlede import forvoldte, til trods for en sådan ydre faktor var væsentlig.
Rådet fastholdt, at importen fra Indien i dette tilfælde påførte EF-erhvervsgrenen væsentlig skade, navnlig fordi fællesskabspriserne blev underbudt. Det forklaredes, at selv om de pågældende royalties havde haft en negativ indvirkning på EF-erhvervsgrenens indtjening, var denne faktor, som berørte alle producenter på markedet, aktuel allerede i 1999, før importen blev mere omfattende. Den negative udvikling i fællesskabsproducenternes situation fra og med 1999 kunne derfor ikke tilskrives denne faktor. Det var i lyset af disse omstændigheder ikke urimeligt, at Rådet mente, at betalingen af royalties ikke kunne have haft betydning for den skade, som den subsidierede import forårsagede.
Rådet har med rette gjort gældende, at undersøgelsen af spørgsmålet, om de pågældende royalties som følge af en patentindehavers konkurrencebegrænsende adfærd var urimelige, under ingen omstændigheder kan rejse tvivl om dets konklusion i ovenstående præmis.
Det bemærkes også, at den påståede konkurrencebegrænsende praksis til forskel fra de situationer, der var tale om i de sager, som gav anledning til i dommen i sagen Extramet [Industrie mod Rådet] og dommen i sagen Mukand m.fl. mod Rådet, ikke kan tilskrives fællesskabsproducenternes adfærd. Fællesskabsinstitutionerne behøvede derfor ikke at undersøge, om EF-erhvervsgrenen selv havde bidraget til den skade, der var sket, for at vurdere virkningerne af denne faktor i den foreliggende sag.
Sagsøgeren har for det andet med henvisning til dommen i sagen Mukand m.fl. mod Rådet gjort gældende, at den skade, der blev fastlagt i forhold til prisunderbuddet, ikke blev vurderet korrekt, hvis fællesskabspriserne var kunstigt høje som følge af de urimelige royalties.
Det må påpeges, at omstændighederne i den sag, der gav anledning til dommen i sagen Mukand m.fl. mod Rådet, vedrørte en adfærd, der påvirkede priserne i Fællesskabet, og ikke importpriserne. I den foreliggende sag fastslog Rådet, at de omhandlede royalties skulle betales af alle producenter, dvs. også af sagsøgeren. Sagsøgeren har ikke bestridt denne faktiske omstændighed.
Som følge heraf fandt Rådet i 134. betragtning til den anfægtede forordning, at den omhandlede ydre faktor ikke kunne forklare forskellen mellem fællesskabspriserne og de indiske priser, og at den derfor ikke havde betydning for de faktorer, der indgik i beregningen af underbuddets omfang. Selv om de pågældende royalties som følge af en konkurrencebegrænsende adfærd var urimelige, kan denne faktor ikke påvirke denne vurdering.
Det må på grundlag af disse faktorer fastslås, at sagsøgeren ikke har vist, at Rådet ved fastlæggelsen af skaden undlod at se bort fra virkningerne af den påståede konkurrencebegrænsende adfærd.
Det er under disse omstændigheder ikke nødvendigt at tage stilling til lovligheden af de faktiske beviser, som sagsøgeren præsenterede i replikken, dvs. Kommissionens pressemeddelelse af 3. august 2003, der beskrev en undersøgelse om anvendelsen af artikel 81 EF og 82 EF på en standardaftale om patenter på visse former for CD’er. Det fremgår af sagsøgerens argumenter, at dette materiale blev fremlagt for at underbygge påstanden om, at fællesskabsinstitutionerne var bekendt med den omhandlede faktor. Sagsøgeren forklarede dog ikke, hvordan denne pressemeddelelse kunne støtte argumentet om, at denne faktor var af en sådan art, at den brød årsagsforbindelsen i den foreliggende sag.
Det femte anbringende kan derfor ikke tages til følge.
Det følger af samtlige de anførte betragtninger, at Rådet i det hele må frifindes. Det er derfor ikke nødvendigt at tage stilling til Rådets subsidiære påstande.«
I den appellerede dom frifandt Retten Rådet.
Parternes påstande
Moser Baer India Ltd har i appelskriftet nedlagt følgende påstande:
—
Den appellerede dom ophæves.
—
Der gives appellanten medhold i de påstande, der var nedlagt i første instans, nemlig annullation af den anfægtede forordning, for så vidt som den finder anvendelse på appellanten.
—
Rådet tilpligtes at betale appellantens omkostninger i appelsagen og i sagen i første instans.
Rådet og Kommissionen har nedlagt følgende påstande:
—
Appellen forkastes.
—
Appellanten tilpligtes at betale sagens omkostninger.
Om appellen
Appellanten har til støtte for appellen fremsat tre anbringender. Det første anbringende vedrører tilsidesættelse af principperne om sammenhæng og omhyggelig undersøgelse, idet den appellerede dom ikke er tilstrækkeligt begrundet for så vidt angår præmis 73-79. For det andet har Retten foretaget en åbenbart urigtig vurdering af de undersøgelsesresultater vedrørende skaden, der fremgår af den appellerede doms præmis 193-196 og 201-206. Ved vurderingen af skaden har Retten for det tredje ikke taget hensyn til andre faktorer som omhandlet i grundforordningens artikel 8, stk. 7, i dens konstatering af, at der foreligger skade i den appellerede doms præmis 260-278.
Appelsagens formalitet
Ved skrivelse af 6. juni 2008 informerede Rådet Domstolen om vedtagelsen af forordning (EF) nr. 1293/2007 af 30. oktober 2007 om ophævelse af den antidumpingtold, der indførtes ved forordning (EF) nr. 1050/2002 på importen af compactdiske til indspilning med oprindelse i Taiwan og om godtgørelse heraf eller fritagelse herfor og om ophævelse af den udligningstold, der indførtes ved forordning (EF) nr. 960/2003, på importen af compactdiske til indspilning med oprindelse i Indien, om godtgørelse heraf eller fritagelse herfor og om afslutning af de pågældende procedurer (
EUT L 288, s. 17
). Rådet har i lyset af vedtagelsen af forordning nr. 1293/2007 gjort gældende, at det er ufornødent at træffe afgørelse i nærværende sag.
Det skal i denne forbindelse bemærkes, at Domstolen af egen drift kan tage stilling til, om en part savner interesse i at rejse eller fortsætte en appelsag som følge af, at der efter afsigelsen af Rettens dom er indtrådt en sådan omstændighed, at dommen ikke kan skade appellanten, og Domstolen kan således fastslå, at appellen af denne grund må afvises eller anses for at være uden genstand. Retlig interesse hos appellanten forudsætter derfor, at appellen med sit resultat kan tilføre parten en fordel (jf. dom af 19.10.1995, sag
C-19/93 P, Rendo m.fl. mod Kommissionen, Sml. I, s. 3319
, præmis 13, og kendelse af 8.4.2008, sag
C-503/07 P, Saint-Gobain Glass Deutschland mod Kommissionen, Sml. I, s. 2217
, præmis 48).
I den foreliggende sag skal det imidlertid bemærkes, at den omstændighed, at appellanten har en interesse i, at den appellerede dom ophæves, og dermed indirekte, at den anfægtede forordning annulleres, ikke kan afvises med henvisning til, at sidstnævnte ikke længere har nogen retsvirkninger. En sådan annullation kan nemlig i sig selv have retsvirkninger, navnlig ved at forhindre genoptagelsen af en ulovlig praksis fra Fællesskabets institutioners side (jf. i denne retning dom af 24.6.1986, sag
53/85, AKZO Chemie og AKZO Chemie UK mod Kommissionen, Sml. s. 1965
, præmis 21).
Som generaladvokaten bemærkede i punkt 37 i forslaget til afgørelse, er den anfægtede forordning i øvrigt ikke blevet fuldstændig ophævet, og den har fortsat retsvirkninger for så vidt angår den udligningstold, der blev opkrævet indtil den 4. november 2006.
Under disse omstændigheder er Domstolen ikke i stand til at fastslå, at appellen må anses for at være uden genstand.
Om realiteten
Om det første anbringende
Med det første anbringende har appellanten gjort gældende, at Retten, således som den er forpligtet til, ikke har iagttaget principperne om sammenhæng og omhyggelig undersøgelse, da den fandt, at fællesskabsinstitutionerne havde handlet lovligt, idet de anså samtlige appellantens aktiver for aktiver, der var omklassificeret som forme, og for hvilke appellanten modtager subsidier, der skal afskrives i en periode på 4,2 år.
Rådet har gjort gældende, at dette anbringende skal forkastes, idet appellanten hermed betvivler Rettens faktiske konstateringer og fremsætter et nyt anbringende, der ikke blev fremsat i første instans, nemlig vedrørende en tilsidesættelse af principperne om sammenhæng og god forvaltningsskik i forbindelse med aktivernes klassificering som forme.
Kommissionen har gjort gældende, at anbringendet skal forkastes, idet det er udtryk for et forsøg på at få Domstolen til at foretage en ny bedømmelse af de faktiske omstændigheder, som Retten har lagt til grund, uden nogen angivelse af, at Retten skulle have fordrejet beviserne i sagen.
Det skal herved bemærkes, at det i henhold til fast retspraksis følger af artikel 225 EF og artikel 58, stk. 1, i Domstolens statut, at det alene er Retten, der er kompetent til dels at fastlægge de faktiske omstændigheder i sagen, når bortses fra tilfælde, hvor den indholdsmæssige urigtighed af dens konstateringer følger af akterne i den sag, den har behandlet, dels at tage stilling til disse faktiske omstændigheder. Når Retten har fastlagt eller vurderet de faktiske omstændigheder, har Domstolen i henhold til artikel 225 EF kompetence til at gennemføre en kontrol med den retlige vurdering af disse faktiske omstændigheder og de retlige konsekvenser, Retten har draget (jf. bl.a. dom af 6.4.2006, sag
C-551/03 P, General Motors mod Kommissionen, Sml. I, s. 3173
, præmis 51, af 22.5.2008, sag C-266/06 P, Evonik Degussa mod Kommissionen, præmis 72, og af 18.12.2008, forenede sager C-101/07 P og C-110/07 P, Coop de France bétail et viande m.fl. mod Kommissionen, præmis 58).
Domstolen har således ikke kompetence til at fastlægge de faktiske omstændigheder og i princippet heller ikke til at bedømme de beviser, Retten har lagt til grund ved fastlæggelsen af de faktiske omstændigheder. Når disse beviser er blevet forskriftsmæssigt tilvejebragt, og de almindelige retsgrundsætninger og de processuelle regler om bevisbyrde og bevisførelse er blevet overholdt, er det alene Retten, der har kompetence til at vurdere, hvilken bevisværdi der skal tillægges de oplysninger, den har fået forelagt. Rettens vurdering heraf udgør derfor ikke et retsspørgsmål, der som sådant er undergivet Domstolens prøvelsesret, medmindre oplysningerne er gengivet urigtigt (jf. bl.a. dommen i sagen General Motors mod Kommissionen, præmis 52, i sagen Evonik Degussa mod Kommissionen, præmis 73, og i sagen Coop de France bétail et viande m.fl. mod Kommissionen, præmis 59).
Det skal endvidere bemærkes, at en urigtig gengivelse af omstændighederne skal fremgå på åbenbar vis af sagsakterne, uden at det skal være fornødent at foretage en fornyet vurdering af de faktiske omstændigheder og beviserne (jf. bl.a. dommen i sagen General Motors mod Kommissionen, præmis 54, i sagen Evonik Degussa mod Kommissionen, præmis 74, og i sagen Coop de France bétail et viande m.fl. mod Kommissionen, præmis 60).
Derimod er spørgsmålet om, hvorvidt Retten med rette kunne udlede af disse omstændigheder, at fællesskabsinstitutionerne ikke havde undladt at opfylde deres forpligtelse til at udvise omhu eller begrundelsespligten, et retligt spørgsmål, som er undergivet Domstolens kontrol inden for rammerne af en appel (jf. dom af 20.11.1997, sag
C-188/96 P, Kommissionen mod V, Sml. I, s. 6561
, præmis 24, af 28.6.2005, forenede sager C-189/02 P, C-202/02 P, C-205/02 P — C-208/02 P og C-213/02 P, Dansk Rørindustri m.fl. mod Kommissionen, Sml. I, s. 5425, præmis 453, og af 6.11.2008, sag
C-405/07 P, Nederlandene mod Kommissionen, Sml. I, s. 8301
, præmis 44).
I den foreliggende sag kritiserer appellanten for det første Retten for at have tilsidesat principperne om sammenhæng og om en omhyggelig undersøgelse, idet den ikke henviste til nogen retsforskrifter eller procedureregler, som ville kunne bekræfte, at Rådet var berettiget til at tage alle de aktiver, der var blevet klassificeret som forme, i betragtning med henblik på anvendelsen af en afskrivningsperiode på 4,2 år. Herved forsøger appellanten at stille spørgsmålstegn ved Rettens vurdering af appellantens indsigelse, der er henvist til i den appellerede doms præmis 73, hvorefter aktivernes klassificering som forme ikke berørte alle de omhandlede aktiver.
Det fremgår i denne forbindelse af den anfægtede dom og navnlig af præmis 75 og 78, at Retten tog hensyn til appellantens indsigelse og til oplysningerne i parternes svar på Rettens skriftlige spørgsmål vedrørende aktivernes klassificering som forme, og at den fastslog, at appellanten ikke havde fremlagt de oplysninger for fællesskabsinstitutionerne, der var nødvendige for, at de kunne efterprøve rigtigheden af dennes indsigelse, og dermed kunne den vurdering, der er foretaget med den anfægtede forordning, ikke bestrides.
Påstanden om, at Retten har tilsidesat principperne om sammenhæng og om en omhyggelig undersøgelse, skal dermed forkastes som ubegrundet.
For så vidt som appellanten ligeledes rejser tvivl om Rettens vurdering af de faktiske forhold, idet denne grundlæggende bestrider den omstændighed, at de forhold, Retten har lagt til grund i præmis 75, 77 og 78 i den appellerede dom, er tilstrækkelige til at bevise, at fællesskabsinstitutionerne ikke kunne fastsætte den præcise værdi af de aktiver, der er klassificeret som forme, skal dette anbringende forkastes, eftersom der hermed tilsigtes en ny undersøgelse af faktiske vurderinger, hvilket Domstolen ikke har beføjelse til under en appelsag.
Appellanten har desuden gjort gældende for det første, at fællesskabsinstitutionerne på grund af manglende rådighed over de oplysninger, der var nødvendige for beregningen af det udligningsberettigede subsidiebeløb udelukkende skulle have påberåbt sig grundforordningens artikel 28. For det andet har appellanten anført, at denne med et svar på et skriftligt spørgsmål fra Retten beviste, at fællesskabsinstitutionerne på baggrund af såvel de fremsendte oplysninger som dem, der fremgår af bilaget til selvangivelsen, hvoraf beregningen af afskrivningerne fremgår, havde kendskab til, eller burde have haft kendskab til, at den del af aktiverne, der ikke var klassificeret eller omklassificeret, udgjorde 23% af samtlige importerede aktiver.
I den henseende bemærkes, at nye anbringender, der ikke er indeholdt i søgsmålet, ikke kan fremsættes i appelskriftet, således som det følger af procesreglementets artikel 113, stk. 2, og artikel 116, stk. 1 (jf. dom af 19.6.1992, sag
C-18/91 P, V. mod Parlamentet, Sml. I, s. 3997
, præmis 21, og af 23.11.2000, sag C-1/98, British Steel mod Kommissionen, Sml. I. s, 10349, præmis 47).
I den foreliggende sag er det udelukkende i sagen for Domstolen, at appellanten har gjort gældende, at grundforordningens artikel 28 er blevet tilsidesat, fordi der ikke blev taget tilstrækkeligt hensyn til oplysningerne i virksomhedens selvangivelse ved afgørelsen om, at det ikke var alle de subsidierede aktiver, der var blevet omklassificeret som forme. Der er således tale om et nyt argument, der ikke kan påkendes under denne appelsag.
Hvad angår det argument, som er knyttet til det af appellanten fremlagte bevis på fællesskabsinstitutionernes påståede kendskab til, hvor stor en del af de subsidierede aktiver, der ikke var omklassificeret som forme, skal det bemærkes, at der hermed ønskes foretaget en fornyet vurdering af de faktiske omstændigheder, der falder uden for Domstolens kompetence under en appelsag, idet der ikke er nedlagt nogen påstand om, at beviserne er gengivet forkert.
Det følger heraf, at det første anbringende skal forkastes i sin helhed.
Om det andet anbringende
Appellanten har gjort gældende, at Retten foretog en åbenbart urigtig bedømmelse af de faktiske omstændigheder, der var lagt til grund ved fastsættelsen af skaden. Dette andet anbringende består af to led, der dels vedrører den urigtige bedømmelse af omfanget af importen af CD-R’er med oprindelse i Indien, og dels den urigtige bedømmelse af lagerbeholdninger i Fællesskabets CD-R-industri som tegn på, at der var sket en skade.
— Om det første led
Hvad angår den urigtige bedømmelse af omfanget af importen af CD-R’er med oprindelse i Indien har appellanten gjort tre argumenter gældende. For det første har appellanten anfægtet Rettens antagelse, hvorefter fællesskabsinstitutionerne med rette forkastede appellantens påstand om, at den statistiske formel, Eurostat benyttede ved beregningen af de pågældende data, ikke er pålidelig, når der er tale om mindre mængder. Disse data bestod af en »KN-kode«, der omfattede CD-R’er samt andre lignende varer, og den var baseret på en formel, som Fællesskabets CD-R-industri har udviklet. Eftersom appellanten er den eneste indiske eksportør af CD-R’ere til EU, ville appellantens oplysninger derfor have været de eneste relevante og pålidelige data til beregning af importmængden og importværdien.
Appellanten har for det andet gjort gældende, at den vurdering, som fællesskabsinstitutionerne foretog, og som Retten bekræftede, hvorefter de oplysninger, der var baseret på data fra Eurostat, stemte overens med de oplysninger, appellanten selv havde fremlagt, var forkert. Ifølge de af appellanten fremlagte oplysninger steg dennes eksportpriser nemlig indtil udgangen af undersøgelsesperioden, hvorimod Eurostats data viser et prisfald på 59%.
Appellanten har for det tredje gjort gældende, at virksomheden hele tiden har bestridt relevansen af den sammenligning, som Rådet foretog for så vidt angår importpriserne, og anført, at en anden startdato for undersøgelsesperioden ville have ført til, at fællesskabsinstitutionerne havde konkluderet anderledes. Rettens konklusion om, at appellanten ikke havde påstået, at det kunne ændre konklusionerne vedrørende priserne på CD-R’er indført fra Indien, hvis de fremlagte data var blevet henført til en periode, der startede på et andet tidspunkt, er derfor forkert.
Ifølge Rådet, der støttes af Kommissionen, bestrider appellanten med det første led i sit andet anbringende Rettens betragtninger, hvormed Retten bekræfter rigtigheden af de faktiske omstændigheder, som er lagt til grund i den anfægtede forordning. Heraf følger, at dette led i det andet anbringende skal afvises.
Det bemærkes, at det følger af fast retspraksis, at i henhold til artikel 225 EF, artikel 58, stk. 1, i Domstolens statut og artikel 112, stk. 1, litra c), i Domstolens procesreglement skal et appelskrift præcist angive, hvilke elementer der anfægtes i den dom, som påstås ophævet, samt de retlige argumenter, der særligt støtter denne påstand (jf. bl.a. dom af 3.3.2005, sag
C-499/03 P, Biegi Nahrungsmittel og Commonfood mod Kommissionen, Sml. I, s. 1751
, præmis 37, og af 26.10.2006, sag
C-68/05 P, Koninklijke Coöperatie Cosun mod Kommissionen, Sml. I, s. 10367
, præmis 54, samt kendelse af 15.5.2007, sag C-420/05 P, Ricosmos mod Kommissionen, præmis 64).
Et appelskrift, som blot gentager de anbringender og argumenter, der allerede er blevet fremført for Retten, herunder de anbringender og argumenter, der var støttet på faktiske omstændigheder, som Retten udtrykkeligt har afvist at lægge til grund, opfylder ikke de krav til begrundelse, der er nævnt i den foregående præmis (jf. bl.a. dommen i sagen Biegi Nahrungsmittel og Commonfood mod Kommissionen, præmis 38, og i sagen Koninklijke Coöperatie Cosun mod Kommissionen, præmis 54, samt kendelsen i sagen Ricosmos mod Kommissionen, præmis 71). En sådan appel har i realiteten kun til formål at opnå, at de i stævningen for Retten fremsatte påstande pådømmes endnu en gang, hvilket ligger uden for Domstolens kompetence (dom af 4.7.2000, sag
C-352/98 P, Bergaderm og Goupil mod Kommissionen, Sml. I, s. 5291
, præmis 35, og af 30.9.2003, sag
C-76/01, Eurocoton m.fl. mod Rådet, Sml. I, s. 10091
, præmis 47).
Inden for rammerne af undersøgelsen af første klagepunkt under det tredje anbringende tog Retten i den appellerede doms præmis 142-190 stilling til appellantens argument, som fremgår af dommens præmis 145, om, at Eurostats data for årene 1998-2000 ikke var pålidelige, idet »KN-koden« omfattede mange andre varer ud over CD-R’er. Mængderne af andre varer angives i ton, hvilket ifølge appellanten indebærer, at det ville have været nødvendigt at anvende en matematisk formel på Eurostats data med henblik på at beregne antallet af indførte CD-R’er. Da der ifølge appellanten var tale om meget beskedne mængder, var en sådan formel imidlertid ikke statistisk pålidelig. Retten har i denne forbindelse i den appellerede doms præmis 171 fastslået, at appellanten ikke har ført bevis for sin påstand om, at den statistiske formel, som Eurostat benyttede ved beregningen af de pågældende data, ikke er pålidelig, når der er tale om mindre mængder.
I præmis 201-206 i den appellerede dom begrænser Retten sin vurdering af importprisniveauet til kun at dreje sig om tredje klagepunkt under det tredje anbringende. I første instans gjorde appellanten med det tredje klagepunkt for det første gældende, at fællesskabsinstitutionerne med deres påstand om, at importpriserne var faldet, byggede på data for 1998-2000, som hverken var relevante eller pålidelige. Appellanten har for det andet gjort gældende, at den omstændighed, at importpriserne også blev analyseret ud fra de tal, appellanten havde fremlagt, intet ændrer ved dette, idet fællesskabsinstitutionerne ikke præsenterede de omhandlede data på en hensigtsmæssig måde.
Retten fastslog i den appellerede doms præmis 203, at analysen af de tal, sagsøgeren fremlagde, svarede meget nøje til dem, der var baseret på Eurostats data, nemlig et prisfald på 54%. Til støtte for denne konstatering, og idet Retten forkastede appellantens påstand om, at tallene er gengivet forkert, henviste den til 61. og 62. betragtning til den anfægtede forordning, hvorefter fællesskabsinstitutionerne sammenlignede Eurostats data med de tal, sagsøgeren havde fremlagt, og nåede frem til de samme konklusioner for den omhandlede periode.
Under disse omstændigheder må første og andet argument i første led af andet anbringende afvises, eftersom der hermed tilsigtes en ny undersøgelse af de faktiske vurderinger, uden angivelse af den retlige fejl, som Retten påstås at have begået i den appellerede dom.
Hvad angår tredje argument i første led af andet anbringende har appellanten anført, at virksomheden har påberåbt sig den omstændighed, at en anden dato for undersøgelsesperioden med sikkerhed ville have medført, at fællesskabsinstitutionerne ville være nået frem til en anden konklusion. I punkt 101 i stævningen i første instans har appellanten således angivet, at Rådet i den anfægtede forordning foretog nogle sammenligninger af importpriserne, der ikke er relevante, hvilket er udtryk for en manglende objektivitet fra fællesskabsinstitutionernes side, eller subsidiært viser et urigtigt skøn over udviklingen i priserne på importen fra Indien.
Rådet har anført, at der i det nævnte punkt i stævningen i første instans ikke henvises til de af appellanten angivne tal, men til dem, som er blevet indhentet af fællesskabsinstitutionerne. Selv om appellantens henvisning til stævningen i første instans indeholder et argument til støtte for påstanden om, at det kunne ændre konklusionerne vedrørende importpriserne, hvis de data, appellanten havde fremlagt, var blevet henført til en periode, der begyndte på et andet tidspunkt, understøtter dette ikke appellantens påstand, idet udtrykket »sagsøgerens data« i den appellerede doms præmis 205 ikke henviser til de tal, som appellanten har meddelt.
I den appellerede doms præmis 205 fastslog Retten, at selv om de data, sagsøgeren har fremlagt, omhandler perioden fra den 1. april 1999, hvorimod Eurostats data vedrører perioden fra den 1. januar 2000, medfører dette ikke uden videre, at Rådets konstatering om, at Eurostats og sagsøgerens tal viser de samme tendenser, er fejlagtig. Retten konkluderede, at sagsøgeren ikke havde påstået, at det kunne ændre konklusionerne vedrørende importpriserne, såfremt sagsøgerens data var blevet henført til en periode, der begyndte på et andet tidspunkt. Som følge heraf fastslog Retten, at sagsøgeren ikke havde godtgjort, at der var begået en faktisk fejl eller anlagt et åbenbart urigtigt skøn i forbindelse med analysen af importpriserne.
Appellanten har i første instans for så vidt angår denne vurdering anfægtet valget af datoen for undersøgelsesperioden og de sammenligninger, der er foretaget vedrørende niveauerne for importpriserne. Rettens konklusioner herom findes i den appellerede doms præmis 170-178 og 201-207. Derimod har appellanten ikke i første instans fremført noget argument vedrørende udgangstidspunktet for de data, appellanten selv fremlagde for fællesskabsinstitutionerne. Som generaladvokaten har anført i punkt 110 i forslaget til afgørelse, er der tale om et nyt anbringende, som derfor ikke kan påkendes under appelsagen, og Retten kan følgelig ikke kritiseres for at have undladt at træffe afgørelse herom i første instans.
Det tredje argument i første led af det andet anbringende skal dermed afvises fra realitetsbehandling.
Om det andet led
Appellanten har i det andet anbringendes andet led anført, at Retten fejlagtigt bekræftede Rådets konstatering i den anfægtede forordnings betragtning 103 om, at der var sket en drastisk forværring med hensyn til lagerbeholdninger. Appellanten har anført, at virksomheden ikke anfægter de data om lagerbeholdningerne, som fremgår af forordningen, idet der er tale om oplysninger, som er fremkommet på baggrund af fortrolige oplysninger, der er afgivet af fællesskabsproducenterne. Appellanten har derimod understreget, at virksomheden hele tiden har anfægtet de konklusioner, der er draget i den omhandlede forordning, hvorefter udviklingen i lagerbeholdningerne er tegn på, at EF-erhvervsgrenen er påført skade.
Appellanten har gjort gældende, at i tidsrummet mellem 1998 og undersøgelsesperioden var fællesskabsindustriens produktion steget med 432%, og at lagerbeholdningen uanset denne omstændighed var faldet i den omhandlede perioden. Retten har med sin konstatering om, at lagerbeholdningerne var øget i absolutte tal mod slutningen af 2001, anlagt et åbenbart urigtigt skøn, idet den ikke tog hensyn til fællesskabsindustriens kraftigt voksende produktion og den omstændighed, at den midlertidige forbedring i lagerbeholdningerne faldt sammen med de indiske importørers indtræden på markedet.
Rådet har i denne forbindelse, støttet af Kommissionen, gjort gældende, at appellanten hermed udelukkende har anfægtet den af Retten foretagne efterprøvning af rigtigheden af oplysningerne i den anfægtede forordning. Rådet har tilføjet, at Retten har foretaget en faktuel korrekt konstatering for så vidt angår stigningen i absolutte tal i lagerbeholdningerne. Ifølge Rådet voksede lagebeholdningerne så meget, at de til trods for den meget store stigning i fællesskabsindustriens produktion også relativt set blev forøget med næsten 60% (fra 9,2 til 14,6%) fra 1998 til undersøgelsesperiodens slutning.
Det fremgår af den appellerede doms præmis 193-195, at Retten for det første fastslog, at appellanten ikke tog afstand fra de konkrete tal, der er anført i 80. betragtning til den anfægtede forordning. Den fastslog for det andet, at ifølge de data, appellanten ikke har bestridt, steg EF-erhvervsgrenens lagerbeholdninger i hele den periode, der strakte sig fra 1998 til undersøgelsesperiodens afslutning. Retten fastslog for det tredje, at appellanten ikke havde godtgjort, at forbedringen af indikatoren vedrørende lagrene udtrykt i procent af produktionen fra og med 2000 ville kunne ændre den negative tendens, der havde gjort sig gældende i hele den betragtede periode.
Det skal for så vidt som appellanten anfægter Rettens vurdering bemærkes, at det følger af den retspraksis, der er nævnt ovenfor i præmis 33, at en urigtig gengivelse af omstændighederne skal fremgå på åbenbar vis af sagsakterne, uden at det skal være fornødent at foretage en fornyet vurdering af de faktiske omstændigheder og beviserne. I den foreliggende sag har appellanten anført, at Rettens fortolkning af de af appellanten afgivne oplysninger er materielt urigtig, og at Retten gengav beviserne forkert, eftersom den henviste til de absolutte tal vedrørende lagerbeholdningerne.
Som general advokaten imidlertid har anført i punkt 127 i forslaget til afgørelse, udgør det ikke en urigtig gengivelse af beviser, at Retten fremlægger absolutte tal i sin begrundelse. Som det fremgår af den appellerede doms præmis 195, tog Retten ligeledes hensyn til den omstædighed, at Rådets vurdering, således som det fremgår af den anfægtede forordning, også var baseret på en udvikling i lagerbeholdningerne i absolutte tal. Med hensyn til appellantens klagepunkt om, at den midlertidige forbedring i lagerbeholdningerne faldt sammen med de indiske importørers indtræden på markedet, er der tale om en ny faktisk omstændighed, som ikke kan påkendes under appelsagen.
Appellantens argument om, at Rettens konklusion vedrørende lagerbeholdningerne i den appellerede doms præmis 195 er udtryk for en kreativ fortolkning, der ikke understøttes af den anfægtede forordning, skal ligeledes afvises. Det fremgår nemlig tydeligt af 80. betragtning til den anfægtede forordning, at lagerbeholdningerne, udtrykt i procent af produktionen af CD-R’er, nåede helt op på 15% i undersøgelsesperioden.
Heraf følger, at det andet led af det andet anbringende må afvises.
Under disse omstændigheder skal det andet anbringende som helhed afvises.
Om det tredje anbringende
Appellanten har gjort gældende, at vurderingen af skaden, som adskiller sig fra spørgsmålet om årsagsforbindelsen, vedrører EF-erhvervsgrenens resultater som sådan, og at det følger af grundforordningens artikel 8, stk. 7, at denne vurdering ikke skal påvirkes af virkningerne af andre faktorer. Appellanten har i denne forbindelse anført, at Retten har foretaget en forkert vurdering, idet den fastslog, at vurderingen af skaden udelukkende skal foretages på baggrund af forskellen mellem fællesskabspriserne og importpriserne. Dette forhold er imidlertid også relevant ved vurderingen af, om der foreligger en årsagsforbindelse.
Ifølge appellanten tog Retten ikke hensyn til de alt for høje royalties ved fastlæggelsen af den skade, fællesskabsindustrien har lidt. Appellanten har anført, at disse alt for høje royalties — som må anses for at udgøre et misbrug af en dominerende stilling — påførte den pågældende erhvervsgren skade. Fællesskabsinstitutionerne har ikke bevist, at der alligevel ville være indtrådt skade, og at beregningen af skadesmargenen også ville have været den samme, selv om sådanne alt for høje royalties ikke havde eksisteret.
Appellanten har gjort gældende, at Retten i den appellerede doms præmis 272 med urette fastslog, at dommen i sagen Extramet Industrie mod Rådet og i sagen Mukand m.fl. mod Rådet vedrørte fællesskabsproducenternes egen konkurrencebegrænsende adfærd, selv om den konkurrencebegrænsende adfærd i den foreliggende sag ikke kan tilskrives fællesskabsproducenternes adfærd.
Ifølge appellanten skyldes relevansen af den konkurrencebegrænsende praksis, således som fastslået i dommen i sagen Mukand m.fl. mod Rådet, ikke den omstændighed, at erhvervsgrenen for CD-R’er i Fællesskabet selv tog del i denne konkurrencebegrænsende praksis. Den skyldes derimod, at EF-erhvervsgrenens resultater blev påvirket af denne praksis, og virkningerne af denne konkurrencebegrænsende praksis skal således ophæves med henblik på at opfylde betingelserne i grundforordningens artikel 8, stk. 7.
Rådet har gjort gældende, at det tredje anbringende skal afvises, og at det i hvert fald må forkastes. Det har anført, at appellanten ikke har præciseret, hvilken af den appellerede doms konklusioner den bestrider, eller hvilken fællesskabsretlig bestemmelse Retten har tilsidesat.
Ifølge Rådet fremgår det af Domstolens faste praksis, at der kan være tale om en årsagssammenhæng mellem den subsidierede indførsel og den skade, der er påført en erhvervsgren i Fællesskabet, selv om de tab, der skyldes denne indførsel, blot udgør en blandt flere skadesfaktorer. Analysen af årsagsforbindelsen kræver, at fællesskabsinstitutionerne undersøger, om der ikke er andre kendte skadesindikatorer, der har brudt årsagsforbindelsen mellem den subsidierede indførsel og den konstaterede skade. Omfanget af den subsidierede indførsel skal dermed være så minimalt, at den skade, der er forårsaget af denne indførsel, ikke længere kan betragtes som væsentlig.
Den af appellanten fremsatte kritik af Rettens fortolkning i den appellerede doms præmis 272 af dommen i sagen Mukand m.fl. mod Rådet er vildledende. Appellanten har fordrejet præmissens indhold, idet virksomheden har ladet forstå, at Retten ikke undersøgte argumentet om de urimeligt høje royalties. Retten undersøgte imidlertid navnlig dette argument i den appellerede doms præmis 270.
Derudover har appellanten ikke bevist, hvordan Retten skulle have foretaget en forkert vurdering af, hvilke virkninger disse royalties har haft for den pågældende erhvervsgren i Fællesskabet. Rådet har gjort gældende, at Retten i den appellerede doms præmis 260-279 forkastede argumentet om, at Rådet undlod at undersøge denne påvirkning, og Retten anså det ikke for nødvendigt at fastlægge den pågældende faktors præcise virkninger.
Kommissionen gør ligeledes gældende, at dette anbringende skal afvises. Appellanten forsøger nemlig hermed reelt at opnå, at Domstolen foretager en fornyet bedømmelse af de faktiske omstændigheder, uden at bestride Rettens væsentligste konstatering om, at den konkurrencebegrænsende praksis ikke kunne tilskrives fællesskabsproducenterne.
Hvad angår den af fællesskabsinstitutionerne fremsatte formalitetsindsigelse skal det bemærkes, at det fremgår af de nævnte bestemmelser og af den retspraksis, der er henvist til i denne doms præmis 49, at et appelskrift præcist skal angive, hvilke elementer der anfægtes i den dom, som påstås ophævet, samt de retlige argumenter, der særligt støtter denne påstand.
I den foreliggende sag har appellanten specifikt anfægtet den appellerede doms præmis 272, hvorefter den påståede konkurrencebegrænsende praksis ikke kan tilskrives fællesskabsproducenternes adfærd. Med dette anbringende har appellanten tydeligt angivet de punkter i den appellerede dom, virksomheden kritiserer, og fremført en juridisk argumentation med sigte på at påvise, at Retten foretog en urigtig vurdering af fællesskabsinstitutionernes anvendelse af grundforordningens artikel 8, stk. 7.
Formalitetsindsigelsen om manglende præcis angivelse af de forhold, der anfægtes i den appellerede dom, skal hermed afvises.
I den appellerede doms præmis 260 har Retten med rette fastslået, at fællesskabsinstitutionerne ved fastsættelsen af skaden er forpligtet til at undersøge, om skaden rent faktisk skyldes den subsidierede indførsel, og til at se bort fra enhver skade, der skyldes andre faktorer, herunder især den skade, der eventuelt må tilskrives fællesskabsproducenternes egen konkurrencebegrænsende adfærd. Retten har dernæst i præmis 263 fastslået, at det ikke fremgår af 135. betragtning til den anfægtede forordning, at fællesskabsinstitutionerne faktisk undersøgte spørgsmålet, om den skade, der ansås for at være sket, skyldtes den påståede konkurrencebegrænsende adfærd.
Retten har således i den appellerede doms præmis 264-272 undersøgt, om Rådet havde set bort fra den eventuelle skade, som appellanten påstår at havde lidt på grund af den konkurrencebegrænsende praksis.
Hvad angår de omhandlede royalties’ virkninger for årsagsforbindelsen understregede Retten korrekt i den appellerede doms præmis 269, at fællesskabsinstitutionerne er nødt til at undersøge, om virkninger, der skyldes en ydre faktor, var af en sådan art, at de brød årsagsforbindelsen mellem den omhandlede import og den skade, EF-erhvervsgrenen blev påført. Retten henviste i denne forbindelse til den appellerede doms præmis 232, der henviser til den faste praksis i denne retning. Retten var imidlertid af den opfattelse, at det ikke var nødvendigt at fastlægge den pågældende faktors præcise virkninger.
I den appellerede doms præmis 270 bekræftede Retten efterfølgende Rådets konklusion, hvorefter betalingen af royalties ikke kunne have haft betydning for den skade, som den subsidierede import forårsagede, eftersom der også skulle betales royalties, før importen blev mere omfattende.
Det skal i denne forbindelse bemærkes, at Fællesskabets institutioner inden for den fælles handelspolitik og ganske særligt med hensyn til handelsmæssige beskyttelsesforanstaltninger har et vidt skøn som følge af kompleksiteten af de økonomiske, politiske og retlige situationer, de skal undersøge (jf. dom af 27.9.2007, sag
C-351/04, IKEA Wholesale, Sml. I, s. 7723
, præmis 40 og den deri nævnte retspraksis, og af 28.2.2008, sag
C-398/05, Draht- und Biegetechnik, Sml. I, s. 1057
, præmis 33).
Det følger af fast retspraksis, at konstateringen af, om der foreligger skade, kræver, at der foretages en bedømmelse af en række komplicerede omstændigheder, og domstolsprøvelsen af institutionernes skøn skal således begrænses til en kontrol af, at formforskrifterne er overholdt, at de faktiske omstændigheder er materielt rigtige, at der ikke er foretaget en åbenbart urigtig bedømmelse af de faktiske omstændigheder, og at der ikke foreligger magtfordrejning. Dette gælder bl.a. ved fastlæggelsen af de faktorer, der skader den pågældende EF-erhvervsgren i forbindelse med en procedure om forholdsregler over for subsidier (jf. Draht- und Biegetechnik-dommen, præmis 34).
Rådet og Kommissionen er ved fastsættelsen af skaden forpligtet til at undersøge, om den skade, de ønsker at gøre gældende, rent faktisk skyldes subsidieret import, og til at se bort fra enhver skade, der skyldes andre faktorer, herunder især den skade, der eventuelt må tilskrives fællesskabsproducenternes egen adfærd (jf. dommen i sagen Extramet Industri mod Kommissionen, præmis 16, og Draht- und Biegetechnik-dommen, præmis 35).
Det påhviler imidlertid fællesskabsinstitutionerne at efterprøve, om virkningerne af disse andre faktorer medførte, at der ikke var nogen årsagssammenhæng mellem dumpingen i forbindelse med dels den berørte import, dels den skade, EF-erhvervsgrenen har lidt. Det påhviler dem endvidere at sikre, at den skade, der tilskrives andre faktorer, ikke anvendes ved konstateringen af skaden som omhandlet i grundforordningens artikel 8, stk. 7, og at den pålagte antisubsidietold som følge heraf ikke overstiger, hvad der er nødvendigt for at fjerne den skade, der er forvoldt af subsidieret import.
Det er åbenlyst, at en adfærd, som direkte påvirker priserne på varer fremstillet i Fællesskabet — såsom betaling af royalties som i den foreliggende sag — for det første kan skabe tvivl om årsagsforbindelsen mellem den subsidierede indførsel og skaden (jf. i denne retning AFST Draht- und Biegetechnik-dommen, præmis 45-54), og for det andet kan skabe tvivl om vurderingen af den skade, som fællesskabsindustrien har lidt som følge af, at priserne på de omhandlede indførsler blev underbudt.
Ifølge grundforordningens artikel 8, stk. 7, foretages der også en undersøgelse af andre kendte faktorer end den subsidierede indførsel, for at sikre, at skade, der forvoldes af sådanne andre faktorer, ikke tilskrives den subsidierede indførsel. Bestemmelsen har således til formål at sikre, at fællesskabsindustrien ikke beskyttes mere, end det er nødvendigt.
Hvis fællesskabsinstitutionerne imidlertid konstaterer, at den skade, som den subsidierede import forvoldte — selv i tilfælde, hvor der ses bort fra sådanne faktorer — var væsentlig i henhold til grundforordningens artikel 8, stk. 1, foreligger der en årsagssammenhæng mellem den subsidierede indførsel og den skade, som EF-erhvervsgrenen har lidt. Som Retten har fastslået i den appellerede doms præmis 269, er det tilstrækkeligt, at fællesskabsinstitutionerne med henblik på at undersøge, om der stadig foreligger en årsagsforbindelsen mellem den subsidierede import og den skade, EF-erhvervsgrenen blev påført, konstaterer, at den skade, fællesskabsproducenterne blev påført, til trods for ydre faktorer var væsentlig.
I denne forbindelse fastslog Retten for det første i den appellerede doms præmis 270, at betalingen af royalties ikke havde haft betydning for den skade, som den subsidierede import forårsagede, eftersom denne faktor allerede var aktuel, før importen blev mere omfattende.
I den appellerede doms præmis 274 tog Retten for det andet hensyn til den omstændighed, at alle producenter af CD-R’er, herunder også sagsøgeren, skulle betale de påståede konkurrencebegrænsende royalties. Denne påståede konkurrencebegrænsende praksis kunne derfor ikke ændre på konklusionen om, at betalingen ikke havde påvirket den skade, som fællesskabsindustrien havde lidt som følge af den subsidierede import, eftersom denne praksis påvirker såvel fællesskabspriserne som priserne på de subsidierede importvarer. Denne ydre faktor kunne heller ikke indvirke på forskellen mellem fællesskabspriserne og de omhandlede importpriser. Retten fastslog derfor med rette i den appellerede doms præmis 275, at det var korrekt af Rådet at lægge til grund, at end ikke de påståede urimeligt høje royalties kunne påvirke beregningen af prisunderbuddets omfang, og at Rådets konstatering i betragtning 134 til den anfægtede forordning derfor ikke kunne bestrides.
Heraf følger, at Retten på passende vis har godtgjort, at der ved fastlæggelsen af skaden var tale om særskilte ydre faktorer, der ikke kunne tilskrives de skadelige virkninger af den subsidierede indførsel.
Det tredje anbringende bør derfor ligeledes forkastes som ugrundet.
Da ingen af de af Moser Baer India Ltd fremsatte anbringender kan tages til følge, bør appellen forkastes.
Sagens omkostninger
I medfør af procesreglementets artikel 69, stk. 2, som i henhold til dets artikel 118 finder anvendelse i appelsager, pålægges det den tabende part at betale sagens omkostninger, hvis der er nedlagt påstand herom. Rådet har nedlagt påstand om, at Moser Baer Ltd tilpligtes at betale sagens omkostninger, og da selskabet har tabt sagen, bør det pålægges at betale omkostningerne i appelsagen. I henhold til procesreglementets artikel 69, stk. 4, der ligeledes finder anvendelse i appelsager i henhold til den nævnte artikel 118, bærer Kommissionen sine egne omkostninger.

På grundlag af disse præmisser udtaler og bestemmer Domstolen (Fjerde Afdeling):

1)
Appellen forkastes.

2)
Moser Baer India Ltd betaler sagens omkostninger.

3)
Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber bærer sine egne omkostninger.

Underskrifter
(
*1
) – Processprog: engelsk.