CELEX: 62003TJ0138
Spoločná poľnohospodárska politika
Politika hygieny
Bovinná spongiformná encefalopatia (,choroba šialených kráv‘)
Nový variant Creutzfeldt-Jakobovej choroby
Žaloba o náhradu škody
Mimozmluvná zodpovednosť
Zodpovednosť Spoločenstva v prípade, že nedošlo k protiprávnemu konaniu jeho inštitúcií
Ujma
Príčinná súvislosť
Formálne vady
Paralelné vnútroštátne konania
Premlčanie
Neprípustnosť

Skutkové okolnosti
I –
Výskyt bovinnej spongiformnej encefalopatie a nového variantu Creutzfeldt‑Jakobovej choroby a opatrenia Spoločenstva a vnútroštátne
opatrenia na boj proti týmto chorobám
Bovinná spongiformná encefalopatia (ďalej len „BSE“), známa aj ako „choroba šialených kráv“, patrí do skupiny chorôb označovaných
ako prenosné spongiformné encefalopatie, pre ktoré je charakteristická degenerácia mozgu a špongiovitý vzhľad nervových buniek
pri analýze. Týmto chorobám predchádza nezistiteľná inkubačná doba, počas ktorej nakazené, na pohľad zdravé subjekty, nevykazujú
žiaden klinický príznak. Pravdepodobnou príčinou vzniku BSE je zmena prípravy krmív určených pre hovädzí dobytok, ktoré obsahujú
bielkoviny pochádzajúce z oviec, ktoré mali chorobu nazývanú „klusavka oviec“ (scrapie). Prenos tejto choroby mohol byť spôsobený
predovšetkým požitím krmív, a to najmä mäsovokostnej múčky, obsahujúcej pôvodcu infekcie, ktorý nebol odstránený.
BSE bola prvýkrát zistená v Spojenom kráľovstve v roku 1986. Epizootické ochorenie sa v tejto krajine rýchle rozvinulo, a to
z 442 prípadov na konci roka 1987 na maximálny ročný výskyt približne 37 000 prípadov v roku 1992. Od začiatku 90. rokov boli
prípady BSE zistené v ďalších členských štátoch.
V júli 1988 Spojené kráľovstvo rozhodlo na jednej strane zakázať predaj krmív určených pre prežúvavce a obsahujúcich bielkoviny
prežúvavcov a na druhej strane zakázať chovateľom, aby takýmito krmivami kŕmili prežúvavce [„Ruminant Feed Ban“ uvedený v Bovine
Spongiform Encephalopathy Order (nariadenie o bovinnej spongiformnej encefalopatii) (1988, SI 1988/1039), neskôr zmenenom
a doplnenom].
Aj inštitúcie Spoločenstva začali od júla 1989 prijímať predpisy proti BSE. Väčšina týchto opatrení bola prijatá na základe
smernice Rady 89/662/EHS z 11. decembra 1989 o veterinárnych kontrolách v obchode vnútri spoločenstva s cieľom dobudovania
vnútorného trhu (Ú. v. ES L 395, s, 13; Mim. vyd. 03/009, s. 214) a smernice Rady 90/425/EHS z 26. júna 1990 týkajúcej sa
veterinárnych a zootechnických kontrol uplatňovaných v obchode vnútri spoločenstva s určitými živými zvieratami a výrobkami
s ohľadom na vytvorenie vnútorného trhu (Ú. v. ES L 224, s. 29; Mim. vyd. 03/010, s. 138), ktoré Komisii umožnili prijímať
ochranné opatrenia v prípade, ak vznikne riziko pre zvieratá alebo ľudské zdravie.
Rozhodnutie Komisie 89/469/EHS z 28. júla 1989 o niektorých ochranných opatreniach proti BSE v Spojenom kráľovstve [
neoficiálny preklad
] (Ú. v. ES L 225, s. 51) zaviedlo určitý počet obmedzení obchodu s hovädzím dobytkom, ktorý sa narodil v Spojenom kráľovstve
pred júlom 1988, vnútri Spoločenstva. Toto rozhodnutie bolo zmenené a doplnené rozhodnutím Komisie 90/59/EHS zo 7. februára
1990 (Ú. v. ES L 41, s. 23), ktoré zovšeobecnilo zákaz vývozu hovädzieho dobytka pochádzajúceho zo Spojeného kráľovstva na
všetok hovädzí dobytok starší ako šesť mesiacov. Rozhodnutím Komisie 90/261/EHS z 8. júna 1990, ktorým sa mení a dopĺňa rozhodnutie
89/469 a rozhodnutie 90/200/EHS stanovujúce dodatočné požiadavky pre niektoré tkanivá a orgány, pokiaľ ide o BSE [
neoficiálny preklad
] (Ú. v. ES L 146, s. 29), sa stanovilo, že dodržiavanie takéhoto zákazu by malo byť zabezpečené označením zvierat osobitnou
značkou a zavedením systému počítačových záznamov, ktorý by umožňoval identifikáciu zvierat. Navyše, rozhodnutím Komisie 90/134/EHS
zo 6. marca 1990 (Ú. v. ES L 76, s. 23) bola BSE zaradená do zoznamu chorôb, ktoré podliehajú hláseniu v zmysle smernice Rady
82/894/EHS z 21. decembra 1982 týkajúcej sa hlásenia nákaz zvierat v spoločenstve (Ú. v. ES L 378, s. 58; Mim. vyd. 03/005,
s. 191).
Rozhodnutím Komisie 90/200/EHS z 9. apríla 1990, ktorým sa stanovujú dodatočné požiadavky pre niektoré tkanivá a orgány, pokiaľ
ide o BSE [
neoficiálny preklad
] (Ú. v. ES L 105, s. 24), sa zaviedla séria opatrení určených na obmedzenie obchodu s niektorými tkanivami a orgánmi (mozog,
miecha, mandle, týmus, slezina a črevá) pochádzajúcimi z hovädzieho dobytka staršieho ako šesť mesiacov určeného na porážku
vnútri Spoločenstva medzi Spojeným kráľovstvom a inými členskými štátmi. Rovnako bolo zakázané odosielanie iných tkanív a orgánov,
ktoré nie sú určené na ľudskú spotrebu, a stanovilo sa, že každý hovädzí dobytok, u ktorého existuje klinické podozrenie na
BSE, musí byť porazený oddelene, a jeho mozog musí byť preskúmaný na účely preukázania choroby. V prípade potvrdenia BSE rozhodnutie
nariaďovalo zničenie tela a vnútorností zvieraťa. Rozhodnutím Komisie 92/290/EHS zo 14. mája 1992 o niektorých ochranných
opatreniach proti BSE, pokiaľ ide o embryá hovädzieho dobytka v Spojenom kráľovstve [
neoficiálny preklad
] (Ú. v. ES L 152, s. 37), sa všetkým členským štátom uložila povinnosť zabezpečiť, aby sa do iných členských štátov neodosielali
embryá hovädzieho dobytka pochádzajúce zo samíc, u ktorých bola existencia BSE potvrdená alebo u ktorých existuje takéto podozrenie.
Pokiaľ ide o Spojené kráľovstvo, týmto rozhodnutím bol zakázaný vývoz embryí pochádzajúcich zo zvierat narodených pred 18. júlom
1988 a nariadilo sa prijatie opatrení potrebných na identifikáciu zvierat, ktorým boli tieto embryá odobraté.
Rozhodnutím Komisie 94/381/ES z 27. júna 1994 o niektorých ochranných opatreniach týkajúcich sa BSE a kŕmení bielkovinami
pochádzajúcimi z cicavcov [
neoficiálny preklad
] (Ú. v. ES L 172, s. 23) sa v celom Spoločenstve zakázalo používanie bielkovín pochádzajúcich z cicavcov v krmivách prežúvavcov;
v každom prípade mohla Komisia udeliť povolenie kŕmiť prežúvavce bielkovinami pochádzajúcimi z iných cicavcov tým členským
štátom, ktoré boli schopné uplatňovať systém umožňujúci odlíšenie živočíšnych bielkovín pochádzajúcich z prežúvavcov od živočíšnych
bielkovín pochádzajúcich z neprežúvavcov.
V roku 1995 identifikoval útvar poverený dozorom nad Creutzfeldt‑Jakobovou chorobou (ďalej len „CJCH“) v Edinburghu (Spojené
kráľovstvo) desať prípadov CJCH. Táto neurologická nevyliečiteľná a smrteľná choroba postihuje človeka a patrí medzi ľudské
spongiformné encefalopatie. Zistené prípady vykazovali dostatočne odlišnú formu od klasickej CJCH na to, aby boli opísané
ako nový variant CJCH (ďalej len „nvCJCH“). Všetci pacienti boli mladí (medzi 19 až 41 rokmi, v priemere 29 rokov), choroba
u nich trvala relatívne dlho (v priemere 13 mesiacov) a išlo o klinický model odlišujúci sa od klasickej CJCH a vykazujúci
úplne nové histologické vlastnosti, ktoré boli zistené pri pitve.
Poradný výbor pre spongiformnú encefalopatiu (Spongiform Encephalopathy Advisory Committee, ďalej len „SEAC“), nezávislá vedecká
inštitúcia poverená poskytovaním poradenstva vláde Spojeného kráľovstva v oblasti BSE, vydal 20. marca 1996 oznámenie, v ktorom
sa uvádzalo desať prípadov nvCJCH, a v ktorom sa uvádzalo, že „napriek tomu, že neexistuje žiadny priamy dôkaz o spojitosti…
[v tomto štádiu], najpravdepodobnejším vysvetlením [je], že tieto prípady súvisia s vystavením sa BSE predtým, ako bol v roku
1989 zavedený zákaz niektorých špecifikovaných vnútorností hovädzieho mäsa“.
Dňa 27. marca 1996 prijala Komisia rozhodnutie 96/239/ES o niektorých naliehavých opatreniach na ochranu proti BSE [
neoficiálny preklad
] (Ú. v. ES L 78, s. 47), ktorým sa zakázalo odosielanie všetkého hovädzieho dobytka a všetkého hovädzieho mäsa alebo z neho
získaných výrobkov z územia Spojeného kráľovstva do iných členských štátov a tretích krajín. Toto rozhodnutie sa týkalo najmä:
po prvé živého hovädzieho dobytka, jeho spermií a embryí; po druhé mäsa hovädzieho dobytka porazeného v Spojenom kráľovstve;
po tretie výrobkov získaných z hovädzieho dobytka porazeného v Spojenom kráľovstve, ktoré by sa mohli dostať do potravinového
alebo krmivového reťazca, a výrobkov určených na lekárske, kozmetické alebo farmaceutické použitie; po štvrté mäsovokostnej
múčky pochádzajúcej z cicavcov.
Dňa 18. júla 1996 zriadil Európsky parlament dočasný vyšetrovací výbor pre BSE. Dňa 7. februára 1997 prijal tento výbor správu
o údajnom porušení práva Spoločenstva, resp. nesprávnom úradnom postupe pri jeho uplatňovaní, v oblasti BSE bez toho, aby
boli dotknuté právomoci súdov Spoločenstva a vnútroštátnych súdov (ďalej len „správa vyšetrovacieho výboru“). V tejto správe
sa zdôrazňuje, že Komisia, Rada, a takisto orgány Spojeného kráľovstva nesprávne riadili krízu v súvislosti s BSE, a kritizuje
sa činnosť výborov Spoločenstva poverených veterinárnymi a hygienickými otázkami.
Na základe rozhodnutia Komisie 97/534/ES z 30. júla 1997 o zákaze používania materiálov predstavujúcich riziko z hľadiska
prenosných spongiformých encefalopatií [
neoficiálny preklad
] (Ú. v. ES L 216, s. 95) sa zakázalo používanie uvedených „špecifických rizikových“ materiálov (ďalej len „ŠRM“), teda v prvom
rade lebiek vrátane mozgu a očí, mandlí a miechy hovädzieho dobytka staršieho ako dvanásť mesiacov a oviec a kôz starších
ako dvanásť mesiacov alebo zvierat, ktoré majú cez ďasno prerezaný stály rezák, a v druhom rade sleziny oviec a kôz. Odo dňa
nadobudnutia účinnosti tohto rozhodnutia sa na účely získavania mechanicky oddeleného mäsa zakázalo používanie všetkých ŠMR,
ako aj používanie chrbtice hovädzieho dobytka, oviec a kôz. Okrem toho sa so ŠRM muselo pri jeho ničení osobitne zaobchádzať
a musel sa spaľovať, pričom tým neboli dotknuté dodatočné opatrenia, ktoré členské štáty prijali vo vzťahu k zvieratám porazeným
na ich vlastnom území. Dátum nadobudnutia účinnosti tohto rozhodnutia, pôvodne plánovaný na 1. januára 1998, sa viackrát presúval,
až bol napokon preložený na 30. jún 2000.
Dňa 29. júna 2000 však Komisia prijala rozhodnutie 2000/418/ES upravujúce používanie materiálov predstavujúcich riziko z hľadiska
prenosných spongiformných encefalopatií, ktoré mení a dopĺňa rozhodnutie 94/474/ES [
neoficiálny preklad
] (Ú. v. ES L 158, s. 76), pričom toto naposledy uvedené rozhodnutie, ktoré prijala Komisia 27. júla 1994, sa týkalo niektorých
ochranných opatrení proti BSE a zrušenia rozhodnutí 89/469 a 90/200 (Ú. v. ES L 194, s. 96). Rozhodnutie 2000/418 zrušilo
a nahradilo rozhodnutie 97/534 a

nakoniec upravilo používanie ŠRM tak, že definovalo suroviny z hovädzieho dobytka, oviec a kôz, ktoré sa museli odstrániť
a zničiť po 1. októbri 2000, podľa osobitného postupu určeného k zabezpečeniu neprenosnosti BSE. Toto rozhodnutie rovnako
zakázalo používanie kostí hlavy a chrbtice týchto zvierat v určitých prípadoch a používanie určitých postupov porážky.
Dňa 4. decembra 2000 prijala Rada rozhodnutie 2000/766/ES o niektorých ochranných opatreniach v súvislosti s prenosnými spongiformnými
encefalopatiami a o používaní živočíšnych bielkovín v živočíšnych krmivách [
neoficiálny preklad
] (Ú. v. ES L 306, s. 32), ktoré nadobudlo účinnosť 1. januára 2001 a ktorým sa členským štátom uložil zákaz používania spracovaných
živočíšnych bielkovín v krmivách hospodárskych zvierat, ktoré sú držané, kŕmené alebo chované na výrobu potravín.
Dvor audítorov prijal 13. septembra 2001 osobitnú správu č. 14/2001 o BSE (Ú. v. ES C 324, s. 1). V tejto správe Dvor audítorov
preskúmal opatrenia týkajúce sa BSE, ktoré Európska únia prijala a vykonávala na účely určenia a riešenia nebezpečenstva výskytu
a šírenia BSE a hrozbu, ktorú táto choroba môže predstavovať pre ľudské zdravie a zdravie zvierat. Dvor audítorov najmä konštatoval,
že stratégia Komisie v oblasti BSE bola vo všeobecnosti uspokojivá a založená na dostupných vedeckých poznatkoch, ale že jej
účinnosť bola narušená nedostatočným vykonávaním zo strany členských štátov a nedostatkom prostriedkov, ktorými disponuje
Komisia, aby členským štátom uložila nápravné opatrenia.
II –
Okolnosti vlastné žalobcom a konania začaté pred francúzskymi správnymi a súdnymi orgánmi
Žalobcovia podali túto žalobu ako nepriami poškodení a právni nástupcovia piatich osôb zosnulých vo Francúzsku na nvCJCH v rokoch
1996 až 2002.
É. R. je otcom, O. O. matkou a J. R., A. R. a B. P. R. sú traja bratia H. E. R., zosnulého 4. januára 1996, vo veku 27 rokov.
T. D. je matkou, J. D., D. D. bratia a V. D. sestra L. D., zosnulej 4. februára 2000, vo veku 36 rokov.
D. E. a É. E. sú rodičia A. E., zosnulého 25. apríla 2001, vo veku 19 rokov. Vystupujú aj ako zákonní zástupcovia ich maloletej
dcéry J. E., sestry A. E.
C. R. je vdovou po F. R., zosnulom 10. februára 2002, vo veku 36 rokov. Vystupuje aj ako zákonný zástupca svojho maloletého
dieťaťa D. R. H. R. je otcom, M. S. R. matkou, I. R., B. R. a M. R. sú sestrami F. R.
C. S. je vdovcom po S. C. S., zosnulej 14. decembra 2002, vo veku 32 rokov. Vystupuje aj ako zákonný zástupca ich maloletých
detí M. S., S. S. S. a A. S.
Žalobcovia podali žaloby o náhradu škody na francúzsky správny súd proti orgánom tohto štátu smerujúce k potrestaniu údajne
protiprávneho konania týchto orgánov z dôvodu neprijatia náležitých opatrení na predchádzanie rizikám, ktoré predstavuje BSE.
Dňa 5. októbra 2005 zamietol tribunal administratif de Paris (Francúzsko) nároky žalobcov, keď sa domnieval, že k nákaze obetí
mohlo dôjsť pred májom 1988, čiže dátumom, ku ktorému sa viaže nečinnosť Francúzskej republiky, ktorú uvádzajú žalobcovia.
Žalobcovia sa proti týmto rozsudkom odvolali na cour administrative d’appel de Paris. Okrem toho vstúpili ako poškodení do
konania v rámci trestného vyšetrovania vedeného podpredsedom povereným vyšetrovaním pri tribunal de grande instance de Paris
za neúmyselné zabitie osôb nakazených nvCJCH.
V nadväznosti na záväzky spresnené francúzskym ministerstvom zdravotníctva, rodiny a zdravotne postihnutých osôb v listoch
z 25. februára a 7. júla 2004 poskytol francúzsky minister vnútra v júni 2004 a v januári 2005 žalobcom „solidárne dávky“.
Tieto náhrady sa týkali škôd vzniknutých obetiam a ich právnym nástupcom z dôvodu nvCJCH a boli poskytnuté na základe stanoviska
Komisie pre odškodnenie obetí iatrogennej Creutzfeldt‑Jakobovej choroby v dôsledku liečby rastovým hormónom, ktorej poslanie
bolo rozšírené na posudzovanie škôd spôsobených osobám postihnutým nvCJCH. Celková suma týchto náhrad dosahuje 1 431 000 eur.

Konanie a návrhy účastníkov konania
Žalobcovia návrhom podaným do kancelárie Súdu prvého stupňa 24. apríla 2003, podali túto žalobu, na základe ktorej sa začalo
toto konanie.
Listom doručeným do kancelárie Súdu prvého stupňa 22. mája 2003 podal C. S. žiadosť o poskytnutie bezplatnej právnej pomoci
pre seba a svoje tri maloleté deti, v mene ktorých podal žalobu ako ich zákonný zástupca. Uznesením predsedu piatej komory
z 9. februára 2004 im Súd prvého stupňa uvedenú pomoc priznal.
Žalované vo svojich vyjadreniach navrhli, aby bolo toto konanie prerušené až do rozhodnutia o žalobách o náhradu škody, ktoré
podali žalobcovia, s výnimkou rodiny H. E. R., proti francúzskym orgánom na súdoch tohto členského štátu. Tieto žaloby sa
zakladajú na tých istých skutočnostiach a tých istých výhradách a týkajú sa tých istých škôd, ako sú škody v tejto veci. Listom
z 25. októbra 2003 vzniesli žalobcovia svoje námietky proti tomuto návrhu na prerušenie konania. Vzhľadom na to, že žalobcovia
mali proti prerušeniu konania námietky a návrh na prerušenie nezodpovedal žiadnemu z prípadov uvedených v článku 54 treťom
odseku Štatútu Súdneho dvora a článku 77 Rokovacieho poriadku Súdu prvého stupňa, Súd prvého stupňa tomuto návrhu nevyhovel.
Na základe správy sudcu spravodajcu Súd prvého stupňa (prvá komora) rozhodol o otvorení ústnej časti konania. V rámci opatrení
na zabezpečenie priebehu konania položil Súd prvého stupňa účastníkom konania niekoľko otázok a požiadal ich o predloženie
určitých dokumentov. Účastníci konania týmto žiadostiam vyhoveli v stanovenej lehote.
Prednesy účastníkov konania a ich odpovede na otázky, ktoré im Súd prvého stupňa položil, boli vypočuté počas verejného konania,
ktoré sa konalo 16. februára 2006.
Žalobcovia navrhujú, aby Súd prvého stupňa:
–        vyhlásil žalobu za prípustnú,
–        zaviazal Radu a Komisiu spoločne a nerozdielne na náhradu škody v celkovej výške 3 780 733, 71 eur, spolu s kompenzačnými
úrokmi vo výške 10 % odo dňa úmrtia predmetných osôb a úrokmi z omeškania od vydania medzitýmneho rozsudku,
–        v každom prípade vyhradil 1 euro na náhradu všetkých zistených škôd, na účely zachovania ich záujmu na podanie žaloby,
–        zaviazal Radu a Komisiu na náhradu trov konania.
Rada a Komisia navrhujú, aby Súd prvého stupňa:
–        zamietol žalobu ako neprípustnú,
–        subsidiárne zamietol návrhy ako nedôvodné,
–        zaviazal žalobcov na náhradu trov konania.

O prípustnosti
Komisia a Rada, teda žalované, uvádzajú tri žalobné dôvody neprípustnosti. Prvý dôvod vychádza z nepresnosti podstatných skutkových
a právnych okolností, na ktorých je žaloba založená. Druhý dôvod je založený na nevyčerpaní vnútroštátnych opravných prostriedkov
a na súvislosti s vnútroštátnymi konaniami. Tretí dôvod je založený na premlčaní nároku.
I –
O prvom žalobnom dôvode neprípustnosti vychádzajúcom z nepresnosti podstatných skutkových a právnych okolností, na ktorých
je žaloba založená
A –
Tvrdenia účastníkov konania
Žalované pripomínajú, že podľa článku 21 Štatútu Súdneho dvora a článku 44 ods. 1 písm. c) rokovacieho poriadku musí každá
žaloba obsahovať predmet konania a zhrnutie dôvodov, na ktorých je založená. Žaloba o náhradu škody údajne spôsobenej inštitúciou
Spoločenstva musí obsahovať údaje, ktoré umožňujú určiť vytýkané konanie, príčinnú súvislosť medzi týmto konaním a uplatňovanou
škodou, ako aj povahu a rozsah tejto škody. V prejednávanej veci však žaloba neumožňuje jednoznačne určiť vytýkané protiprávne
konanie z dôvodu najmä zmiešania protiprávnosti vytýkanej Rade a protiprávnosti vytýkanej Komisii alebo protiprávnosti vytýkanej
francúzskym orgánom. Rovnako, podľa Komisie v žalobe chýbajú údaje týkajúce sa výskytu prvých klinických príznakov choroby,
čo bráni na jednej strane posúdiť začiatok behu päťročnej premlčacej lehoty a na druhej strane v závislosti od tohto dátumu
relevanciu vytýkaných konaní a zanedbaní pre každú zo zosnulých osôb. Rada okrem toho uvádza, že žalobcovia nepredkladajú
objektívne dôkazy preukazujúce súvislosť medzi nákazou ich blízkych a vytýkaným konaním. Nakoniec v žalobe chýba akákoľvek
informácia o použitom spôsobe výpočtu na vyčíslenie údajných škôd, ako aj podklady a objektívne údaje umožňujúce určenie týchto
škôd.
Žalobcovia tvrdia, že výhrady, ktoré uvádzajú žalované, sa týkajú dôvodnosti ich nárokov a nie prípustnosti žaloby. Tvrdia,
že vytýkané konanie, povaha a rozsah uplatňovanej škody a určená príčinná súvislosť boli dostatočne presne opísané.
B –
Posúdenie Súdom prvého stupňa
Podľa článku 21 Štatútu Súdneho dvora a článku 44 ods. 1 písm. c) rokovacieho poriadku musí každá žaloba obsahovať uvedenie
predmetu konania a zhrnutie dôvodov, na ktorých je založená. Na účely zabezpečenia právnej istoty a riadneho výkonu spravodlivosti
je na to, aby žaloba bola prípustná, potrebné, aby z textu samotnej žaloby vyplývali podstatné skutkové a právne okolnosti,
na ktorých sa zakladá, prinajmenšom stručne, ale súdržným a pochopiteľným spôsobom (uznesenia Súdu prvého stupňa z 28. apríla
1993, De Hoe/Komisia, T‑85/92, Zb. s. II‑523, bod 20, a z 29. novembra 1993, Koelman/Komisia T‑56/92, Zb. s. II‑1267, bod 21).
Z ustálenej judikatúry vyplýva, že aby boli tieto požiadavky splnené, musí žaloba o náhradu škody spôsobenej inštitúciou Spoločenstva
obsahovať údaje, ktoré umožnia identifikovať konanie, ktoré žalobca inštitúcii vytýka, dôvody, na základe ktorých sa domnieva,
že existuje príčinná súvislosť medzi konaním a škodou, ktorá mu údajne bola spôsobená, ako aj povaha a rozsah tejto škody
(pozri v tomto zmysle rozsudok Súdu prvého stupňa z 18. septembra 1996, Asia Motor France a i./Komisia, T‑387/94, Zb. s. II‑961,
bod 107; uznesenie Súdu prvého stupňa z 21. novembra 1996, Syndicat des producteurs de viande bovine a i./Komisia, T‑53/96,
Zb. s. II‑1579, bod 22).
Je však potrebné konštatovať, že v prejednávanej veci spĺňa žaloba vyššie uvedené požiadavky. Po prvé totiž žalobcovia široko
a podrobne opisujú konania a zanedbania, ktoré vytýkajú žalovaným inštitúciám, ako aj zásady, ktoré mali tieto inštitúcie
porušiť (pozri najmä žalobu, body 96 až 204). Po druhé žalobcovia veľmi presným spôsobom vyčísľujú odškodnenie, ktorého sa
každý z nich domáha (pozri žalobu, body 230 až 244). Rovnako vymedzujú „škodu z nákazy“, na ktorú sa odvolávajú, keď zároveň
poskytujú príklady náhrad poskytnutých z tohto dôvodu francúzskymi súdmi (pozri žalobu, body 226 až 228), a opisujú nemajetkovú
škodu, ktorá im údajne vznikla (pozri žalobu, bod 229). Po tretie žalobcovia opisujú dôvody, pre ktoré sa domnievajú, že medzi
konaním, ktoré vytýkajú Rade a Komisii, a škodou, o ktorej sa domnievajú, že ju utrpeli, existuje príčinná súvislosť. Poznamenávajú
teda, že existencia súvislosti medzi BSE a nvCJCH bola preukázaná lekárskymi, vedeckými a epizootologickými dôkazmi (pozri
žalobu, body 248 až 254) a žalovaným inštitúciám pripisujú zodpovednosť za nákazu svojich blízkych, najmä z dôvodu ich údajnej
nečinnosti pri ich riadení krízy BSE (pozri žalobu, body 256 až 268).
Je preto potrebné dospieť k záveru, že podmienky článku 21 Štatútu Súdneho dvora a článku 44 ods. 1 písm. c) rokovacieho poriadku
sú v prejednávanej veci splnené.
V dôsledku toho je potrebné tento dôvod neprípustnosti zamietnuť.
II –
O druhom žalobnom dôvode neprípustnosti založenom na nevyčerpaní vnútroštátnych procesných prostriedkov a na súvislosti s vnútroštátnymi
konaniami
A –
Tvrdenia účastníkov konania
Žalované poznamenávajú, že v prípadoch, v ktorých sú vnútroštátne orgány poverené, aby vykonali právne predpisy Spoločenstva,
sa jednotlivci musia dovolávať opravných prostriedkov, ktoré sú dostupné pred vnútroštátnymi súdmi, ak si majú zabezpečiť
ochranu svojich práv (rozsudok Súdneho dvora z 29. septembra 1987, De Boer Buizen/Rada a Komisia, 81/86, Zb. s. 3677, bod 9).
Konštatujú, že na tribunal administratif de Paris boli voči francúzskym orgánom podané žaloby o náhradu škody týkajúce sa
tých istých skutkov a tých istých škôd a požadujúce to isté odškodnenie, aké v prejednávanej veci podali žalobcovia, s výnimkou
rodiny H. E. R.. Táto žaloba bola podaná predčasne a je teda neprípustná. Okrem toho existuje riziko navzájom si odporujúcich
rozhodnutí, ako aj možnosť, že žalobcovia budú odškodnení dvakrát za jednu a tú istú škodu. V každom prípade je žaloba zjavne
neprípustná, pokiaľ ide o škodu spôsobenú tak aktmi, ktoré prijali vnútroštátne orgány v rámci svojich právomocí, ako aj tvrdenou
nesprávnou kontrolou zo strany inštitúcií Spoločenstva nad uplatňovaním práva Spoločenstva členskými štátmi (uznesenie Súdu
prvého stupňa z 3. júla 1997, Smanor a i./Komisia, T‑201/96, Zb. s. II‑1081, body 30 a 31).
Žalobcovia pripomínajú, že súdy Spoločenstva majú výlučnú právomoc rozhodovať o žalobách o náhradu škody, ktorá je pripísaná
inštitúciám Európskej únie. Dodávajú, že Súd prvého stupňa má právomoc požadovať v akomkoľvek okamihu údaje nevyhnutné na
jeho rozhodnutie, ako sú napríklad písomnosti týkajúce sa vnútroštátneho konania. To zabezpečuje, aby žalobcovia nemohli získavať
dvojitú náhradu za tú istú škodu.
B –
Posúdenie Súdom prvého stupňa
Podľa ustálenej judikatúry bola žaloba o náhradu škody podľa článku 235 ES a článku 288 druhého odseku ES zavedená ako samostatný
opravný prostriedok, ktorý má v rámci systému opravných prostriedkov svoju osobitnú funkciu a je podriadený vykonávacím podmienkam,
ktoré zohľadňujú jeho osobitný cieľ (rozsudok Súdu prvého stupňa z 13. decembra 1995, Exporteurs in Levende Varkens a i./Komisia,
T‑481/93 a T‑484/93, Zb. s. II‑2941, bod 69). Je však pravda, že táto žaloba sa musí posúdiť s ohľadom na celkový systém súdnej
ochrany jednotlivcov, a teda že jej prípustnosť môže byť v určitých prípadoch podmienená vyčerpaním vnútroštátnych opravných
prostriedkov, ktoré sú dostupné na účely dosiahnutia zrušenia rozhodnutia vnútroštátneho orgánu. Aby to tak bolo, je ešte
potrebné, aby tieto vnútroštátne opravné prostriedky účinným spôsobom zabezpečovali ochranu práv dotknutých osôb a mohli viesť
k dosiahnutiu náhrady tvrdenej škody (rozsudok Súdneho dvora z 26. februára 1986, Krohn/Komisia, 175/84, Zb. s. 753, bod 27,
a rozsudok De Boer Buizen/Rada a Komisia, už citovaný, bod 9).
V prejednávanej veci však o takúto situáciu nejde. Po prvé je potrebné poznamenať, že náhradu škody tvrdenej žalobcami nemožno
získať, a to ani čiastočne, prostredníctvom zrušenia určitého aktu alebo aktov vnútroštátneho orgánu. Po druhé je potrebné
pripomenúť, že žaloba o náhradu škody, ktorú podali žalobcovia, vychádza z údajných protiprávností Rady a Komisie. S ohľadom
najmä na skutočnosť, že súd Spoločenstva má na základe článku 288 ES výlučnú právomoc rozhodovať spory týkajúce sa náhrady
škody pripísanej Spoločenstvu, vnútroštátne opravné prostriedky nemôžu
ipso facto
v prejednávanej veci žalobcom umožňovať zabezpečenie účinnej ochrany ich práv, a to najmä náhradu nimi tvrdenej škody v plnom
rozsahu (pozri v tomto zmysle rozsudky Súdneho dvora z 13. marca 1992, Vreugdenhil/Komisia, C‑282/90, Zb. s. I‑1937, bod 14,
a z 8. apríla 1992, Cato/Komisia, C‑55/90, Zb. s. I‑2533, bod 17; rozsudky Súdu prvého stupňa z 18. septembra 1995, Nölle/Rada
a Komisia, T‑167/94, Zb. s. II‑2589, body 41 a 42; Exporteurs in Levende Varkens a i./Komisia, už citovaný, bod 72, a z 11. januára
2002, Biret a Cie/Rada, T‑210/00, Zb. s. II‑47, body 37 a 38).
Okrem toho je potrebné poznamenať, že Súdny dvor rozhodol, že ak je tá istá škoda predmetom dvoch žalôb o náhradu škody, jednej
podanej proti členskému štátu na vnútroštátnom súde a druhej proti Spoločenstvu na súde Spoločenstva, môže sa ukázať ako nevyhnutné
pred určením výšky škody, za ktorú sa bude Spoločenstvo považovať za zodpovedné, vyčkať do rozhodnutia vnútroštátneho súdu
o prípadnej zodpovednosti členského štátu, aby sa zabránilo tomu, že žalobca bude z dôvodu rozdielneho posúdenia medzi oboma
odlišnými súdmi, nedostatočne alebo zneužívajúcim spôsobom odškodnený (pozri v tomto zmysle rozsudky Súdneho dvora zo 14. júla
1967, Kampffmeyer a i./Komisia EHS, 5/66, 7/66 a 13/66 až 24/66, Zb. s. 317, 344, a z 30. novembra 1967, Becher/Komisia, 30/66,
Zb. s. 369, 389 a 390). Je potrebné uviesť, že v každom prípade sa táto otázka netýka prípustnosti žaloby podanej na súde
Spoločenstva, ale len prípadne konečného stanovenia výšky náhrady škody, ktorú má Spoločenstvo poskytnúť.
Nakoniec, pokiaľ ide o tvrdenia, ktorými Rada a Komisia uvádzajú, že údajná škoda bola spôsobená konaním vnútroštátnych orgánov
v rámci ich právomocí a neprimeranej kontroly zo strany inštitúcií Spoločenstva nad uplatňovaním práva Spoločenstva členskými
štátmi, stačí uviesť, že tieto tvrdenia nemôžu spôsobiť neprípustnosť tejto žaloby. Bude potrebné ich prípadne posúdiť v rámci
preskúmania buď protiprávností vytýkaných žalovaným alebo škody uplatňovanej žalobcami.
V dôsledku toho je potrebné aj tento druhý dôvod neprípustnosti zamietnuť.
III –
O treťom žalobnom dôvode neprípustnosti založenom na premlčaní nároku
A –
Tvrdenia účastníkov konania
Žalované pripomínajú, že v súlade s článkom 46 Štatútu Súdneho dvora sa nároky voči Spoločenstvu z mimozmluvnej zodpovednosti
premlčujú po uplynutí piatich rokov od udalosti, ktorá ich vyvolala. V prejednávanej veci začala uvedená lehota plynúť v okamihu
výskytu prvých príznakov choroby, teda v okamihu, keď bola spôsobená osobná škoda obetiam a tvrdená nepriama škoda ich blízkym.
Žalované podotýkajú, že H. E. R. zomrel 4. januára 1996 a že klinické príznaky jeho choroby sa u neho objavili v auguste 1994.
Pripomínajú, že pravdepodobná súvislosť medzi nvCJCH a BSE bola oznámená uverejnením oznámenia SEAC z 20. marca 1996 a bola
vo veľkom rozsahu publikovaná v tlači. Dospeli k záveru, že premlčanie nároku rodiny H. E. R. je jednoznačné. Žalované vyjadrujú
tiež pochybnosti o preklúzii nároku rodín L. D., A. E. a F. R., keďže žaloba neumožňuje určiť presný dátum výskytu prvých
príznakov choroby, na ktorú zomreli ich blízki. Dôkazné bremeno o skutočnosti, že k výskytu týchto prvých príznakov nedošlo
skôr než päť rokov pred podaním žaloby, však nesú žalobcovia.
Žalobcovia tvrdia, že premlčanie nároku na náhradu škody nemôže začať plynúť v okamihu výskytu prvých príznakov choroby. Tvrdia,
že diagnostické kritériá nvCJCH možno s istotou overiť len zisteniami vykonanými
post mortem
, pretože prvé príznaky choroby nepostačujú na založenie predpokladanej diagnózy.
Žalobcovia uvádzajú, že k úmrtiu H. E. R. a následnej pitve, ktorá potvrdila diagnózu nvCJCH, došlo predtým, ako túto chorobu
oficiálne opísali vedeckí odborníci, a teda predtým, ako bola zhodnosť pôvodcu infekcie BSE a nvCJCH s dostatočnou istotou
známa. Až do prijatia stanoviska Vedeckého riadiaceho výboru (ďalej len „VRV“) z 10. decembra 1999 totiž rodina H. E. R. nemala
k dispozícii údaje nevyhnutné na oboznámenie sa so skutočnosťou spôsobujúcou škodu, ktorá jej vznikla. Toto stanovisko stanovilo
existenciu vedeckej zhody o zhodnosti pôvodcu infekcie BSE a nvCJCH, zatiaľ čo predtým bola súvislosť medzi týmito dvomi chorobami
len „možnou hypotézou“. Navyše, posudok súdneho znalca, ktorý preukázal presnosť diagnózy, bol rodine H. E. R. oficiálne oznámený
až 13. novembra 2003. Pokiaľ ide o ďalšie obete, ich odborné lekárske posudky preukazujú, že diagnóza nvCJCH nebola určená
skôr ako päť rokov pred podaním žaloby.
B –
Posúdenie Súdom prvého stupňa
Podľa článku 46 Štatútu Súdneho dvora sa nároky voči Spoločenstvu vyplývajúce z mimozmluvnej zodpovednosti premlčujú po uplynutí
piatich rokov od udalosti, ktorá ich vyvolala. Uvedená lehota nemôže začať plynúť predtým, než sú splnené všetky podmienky,
ktorým je povinnosť nahradiť škodu podriadená, a najmä, pokiaľ ide o prípady, v ktorých zodpovednosť Spoločenstva vyplýva
z normatívnych aktov, pred vznikom škodlivých účinkov týchto aktov (rozsudok Súdneho dvora z 27. januára 1982, Birra Wührer
a i./Rada a Komisia, 256/80, 257/80, 265/80, 267/80 a 5/81, Zb. s. 85, bod 10; rozsudok Biret a Cie/Rada, už citovaný, bod 41).
Nakoniec, ak sa poškodený mohol o skutočnosti spôsobujúcej škodu dozvedieť len oneskorene, lehota voči nemu môže začať plynúť
až potom, čo sa o tejto skutočnosti dozvedel (pozri v tomto zmysle rozsudok Súdneho dvora zo 7. novembra 1985, Adams/Komisia,
145/83, Zb. s. 3539, bod 50).
V prejednávanej veci, na rozdiel od toho, čo tvrdia žalované, nie je potrebné voči žalobcom namietať ako okamih, keď začal
byť ich nárok premlčaný, okamih výskytu prvých klinických príznakov charakteristických pre chorobu, ktorou trpeli ich blízki.
Po prvé sú totiž predmetné škodlivé účinky spojené tak s nákazou nvCJCH, ako aj s úmrtím osôb nakazených touto chorobou. Pred
úmrtím obetí tak nemožno túto škodu považovať za plne určiteľnú. Po druhé sa nespochybňuje, že v čase skutkových okolností
tejto veci sa zdalo byť veľmi zložité stanoviť diagnózu nvCJCH a táto diagnóza mohla byť často jednoznačne potvrdená až po
úmrtí pacienta. Súd prvého stupňa teda zastáva názor, že v prejednávanej veci nemohla premlčacia lehota začať plynúť pred
jednotlivými dátumami úmrtia každej obete alebo pred stanovením konečnej diagnózy nvCJCH, ak k nej došlo po úmrtí.
Pokiaľ ide o rodiny L. D., A. E. a F. R., k úmrtiu ich blízkych nakazených nvCJCH nedošlo skôr ako päť rokov pred podaním
žaloby. L. D. totiž zomrela 4. februára 2000, A. E. 25. apríla 2001, F. R. 10. februára 2002. Navyše je potrebné konštatovať,
že z posudkov súdnych znalcov vypracovaných pre každú z týchto obetí na žiadosť tribunal de grande instance de Paris a tribunal
administratif de Paris z 1. októbra 2002, 13. apríla, 20. mája, 6. júna 2003 a 29. januára 2004, vyplýva, že sa v žiadnom
z týchto prípadov nestanovila skôr než päť rokov pred podaním žaloby ani predbežná diagnóza nvCJCH.
Naopak je potrebné poznamenať, že H. E. R. zomrel 4. januára 1996, teda viac ako sedem rokov pred podaním žaloby v tejto veci.
Žalobcovia však popierajú premlčanie nároku rodiny H. E. R., keď po prvé podotýkajú, že posudok súdneho znalca stanovujúci
presnú diagnózu bol rodine oficiálne oznámený až 13. novembra 2003, a po druhé, že pred prijatím stanoviska VRV z 10. decembra
1999 neexistovala vedecká zhoda o totožnosti pôvodcu infekcie medzi BSE a nvCJCH. Tieto tvrdenia však nemožno prijať.
Hoci je totiž po prvé pravda, že posudok súdneho znalca z 2. júla 2003 vypracovaný dvoma znalcami na žiadosť prvého vyšetrovacieho
sudcu pri tribunal de grande instance de Paris, bol rodičom H. E. R. oznámený až 13. novembra 2003, nič to nemení na tom,
že tento posudok bol spracovaný na základe lekárskej dokumentácie H. E. R. Z tejto dokumentácie však vyplýva, že 23. novembra
1995, mozgová biopsia urýchlila predbežnú diagnózu spongyformnej encefalopatie u pacienta. Túto diagnózu podporili ďalšie
rozbory v novembri 1995. Pitva mozgu H. E. R. potvrdila, že bol nakazený „Creutzfeldt‑Jakobovou spongiformnou encefalopatiou“.
Nakoniec z tejto dokumentácie rovnako vyplýva, ako to okrem toho uznali žalobcovia na pojednávaní, že rodina H. E. R. bola
informovaná o potvrdení tejto diagnózy v roku 1996.
Po druhé je potrebné uviesť, že sa vo všeobecnosti pripúšťa, že existencia pravdepodobnej súvislosti medzi BSE a nvCJCH bola
na základe vedeckých poznatkov stanovená oznámením SEAC z marca 1996. Konkrétnejšie, rozšírenie uvedeného oznámenia v médiách
znamenalo začiatok uvedomenia si širokej verejnosti rizík spojených s BSE a existujúcu súvislosť medzi touto chorobou a nvCJCH.
Informácie obsiahnuté v oznámení SEAC totiž podstatným spôsobom zmenili vnímanie spotrebiteľov vo vzťahu k nebezpečenstvu,
ktoré táto choroba predstavuje pre ľudské zdravie (rozsudok Súdneho dvora z 5. mája 1998, Spojené kráľovstvo/Komisia, C‑180/96,
Zb. s. I‑2265, body 52 a 53, a rozsudok Súdu prvého stupňa z 30. septembra 1998, Coldiretti a i./Rada a Komisia, T‑149/96,
Zb. s. II‑3841, bod 109). Naopak sa nezdá, že by stanovisko VRV z 10. decembra 1999 o riziku vystavenia človeka BSE prostredníctvom
potravín malo takýto význam v rámci vedeckých výskumov v tejto oblasti, pretože sa skôr obmedzuje na opis súčasného stavu
doplňujúcich výskumov vedených na účely posúdenia a spresnenia rizika BSE pre ľudské zdravie. V každom prípade rozšírenie
tohto stanoviska VRV z 10. decembra 1999 a jeho dosah na verejnú mienku nebolo porovnateľné s rozšírením a dosahom oznámenia
SEAC z roku 1996. Je preto potrebné odmietnuť tvrdenie žalobcov, podľa ktorého sa rodina H. E. R. mohla zodpovedajúcim spôsobom
oboznámiť s pravdepodobnou príčinou choroby H. E. R. až po prijatí stanoviska VRV z 10. decembra 1999.
S ohľadom na všetky predchádzajúce úvahy je potrebné dospieť k záveru, že pokiaľ ide o náhradu škody spôsobenej nákazou a smrťou
H. E. R., bola táto žaloba podaná po premlčaní nároku.
V dôsledku toho je potrebné vyhlásiť nárok É. R., O. O., J. R., A. R. a B. P. R za premlčaný. V zostávajúcej časti je potrebné
tento tretí dôvod neprípustnosti zamietnuť.

O veci samej
Žalobcovia Komisii a Rade vytýkajú, že porušili právnu normu vyššej právnej sily chrániacu jednotlivca, keď nezabezpečili
vysokú úroveň ochrany zdravia spotrebiteľov. Subsidiárne tvrdia, že s ohľadom na neobvyklú a osobitú povahu predmetnej škody
musia jej náhradu zabezpečiť inštitúcie Spoločenstva aj v prípade neexistencie ich zavinenia.
I –
O mimozmluvnej zodpovednosti Spoločenstva za protiprávne konanie žalovaných inštitúcií
A –
Tvrdenia účastníkov konania
Žalobcovia tvrdia, že Rada a Komisia trvalo a úmyselne zvýhodňovali záujmy subjektov trhu s hovädzím mäsom na úkor zdravia
spotrebiteľov pri vyhodnocovaní a riadení rizík spojených s BSE. Tieto inštitúcie sa dopustili chybných zanedbaní vo svojich
úlohách a povinnostiach v oblasti zdravia zvierat aj ľudského zdravia a prijali nedostatočné, chybné, neprimerané alebo oneskorené
normy a opatrenia proti rizikám plynúcim z BSE a nvCJCH. Rada a Komisia musia byť teda zodpovedné za nákazu rodinných príslušníkov
žalobcov nvCJCH, avšak táto zodpovednosť nie je výlučná.
Žalované pripomínajú, že v oblasti mimozmluvnej zodpovednosti Spoločenstva je právo na náhradu škody priznané, ak sú splnené
tri podmienky, a to ak bola porušená právna norma chrániaca jednotlivca a jej porušenie je dostatočne závažné, ak existuje
skutočná škoda a nakoniec ak existuje priama príčinná súvislosť medzi porušením, ktoré sa pripisuje Spoločenstvu, a škodou
vzniknutou poškodeným osobám (rozsudky Súdu prvého stupňa zo 14. novembra 2002, Rica Foods a i./Komisia, T‑94/00, T‑110/00
a T‑159/00, Zb. s. II‑4677, body 250 a 251, a Exporteurs in Levende Varkens a i./Komisia, už citovaný, body 81 a 91). Žalované
spochybňujú, že by tieto tri podmienky boli v prejednávanej veci spoločne splnené a spresňujú, že dôkazné bremeno nesú žalobcovia.
1.     O protiprávnostiach vytýkaných Rade a Komisii
Žalobcovia tvrdia, že Rade a Komisii prednostne prináleží prijať náležité rozhodnutia na účely predchádzania rizikám, ktoré
sú spojené so šírením BSE. Podotýkajú, že na základe článku 129 ods. 1 tretieho pododseku Zmluvy ES (zmenený, teraz článok
152 ods. 1 prvý pododsek ES) a v súlade s ustálenou judikatúrou musia tieto inštitúcie vziať do úvahy požiadavky v oblasti
ochrany zdravia pri vykonávaní spoločnej poľnohospodárskej politiky (rozsudok Súdneho dvora z 15. septembra 1994, KYDEP/Rada
a Komisia, C‑146/91, Zb. s. I‑4199, bod 61), ako aj zásady voľného pohybu tovaru (uznesenie predsedu Súdu prvého stupňa z 13. júla
1996, The National Farmers’ Union a i./Komisia, T‑76/96 R, Zb. s. II‑815).
Žalobcovia pripúšťajú, že inštitúcie Spoločenstva disponujú v oblasti spoločnej poľnohospodárskej politiky širokou mierou
voľnej úvahy, pokiaľ ide o definíciu sledovaných cieľov a voľbu vhodných nástrojov činnosti, a teda pri určovaní úrovne rizika
považovanej za neprijateľnú pre spoločnosť. Súd Spoločenstva musí napriek tomu posúdiť, či výkon tejto právomoci zo strany
týchto inštitúcií nie je postihnutý zjavne nesprávnym posúdením alebo zneužitím právomoci (rozsudky Súdneho dvora z 25. januára
1979, Racke, 98/78, Zb. s. 69, bod 5, a z 21. februára 1990, Wuidart a i., C‑267/88 až C‑285/88, Zb. s. I‑435, bod 14).
Žalobcovia pripomínajú, že v súlade s článkom 130 R ods. 2 Zmluvy ES (zmenený, teraz článok 174 ods. 2 ES) predstavuje zásada
predchádzania škodám jednu zo zásad, na ktorých je založená politika Spoločenstva v oblasti životného prostredia. Táto zásada
sa uplatní aj vtedy, ak inštitúcie Spoločenstva prijímajú v rámci spoločnej poľnohospodárskej politiky opatrenia na ochranu
ľudského zdravia (rozsudky Súdneho dvora Spojené kráľovstvo/Komisia, už citovaný, bod 100, a z 5. mája 1998, National Farmers’
Union a i., C‑157/96, Zb. s. I‑2211, bod 64). Ak pretrváva vedecká neistota o existencii alebo dosahu rizík pre ľudské zdravie,
môžu inštitúcie Spoločenstva prijať ochranné opatrenia bez toho, aby museli čakať na úplné preukázanie skutočnej existencie
a závažnosti týchto rizík (rozsudky Spojené kráľovstvo/Komisia, už citovaný, bod 99, a National Farmers’ Union a i., už citovaný,
bod 63; rozsudok Súdu prvého stupňa zo 16. júla 1998, Bergaderm a Goupil/Komisia, T‑199/96, Zb. s. II‑2805, bod 66).
Žalované podotýkajú, že opatrenia v oblasti ochrany verejného zdravia v podstate spadajú do právomocí členských štátov, ktorým
prináleží prijať všetky opatrenia, ktoré sa považujú za nevyhnutné, tak na základe článku 30 ES v oblastiach, v ktorých nedošlo
k harmonizácii na úrovni Spoločenstva, ako aj na základe rôznych ochranných opatrení stanovených právnymi predpismi Spoločenstva
v oblastiach, v ktorých k harmonizácii došlo. Žalované v tejto súvislosti odkazujú najmä na smernice 89/662 a 90/425. Členské
štáty sú tiež poverené vykonávaním aktov Spoločenstva a kontrolou nad ich uplatňovaním zo strany jednotlivcov a podnikov.
Predmetom žaloby o náhradu škody proti inštitúciám Spoločenstva teda môže byť len konanie alebo zanedbanie, ktoré skutočne
spadajú len do právomoci uvedených inštitúcií.
Komisia okrem toho tvrdí, že aj pred zakotvením zásady predchádzania škodám judikatúrou na začiatku 90. rokov, viedla táto
zásada jej činnosť pri riešení „krízy šialených kráv“. Pripomína, že pravdepodobná súvislosť medzi nvCJCH a BSE bola oznámená
až v roku 1996 a že pred týmto dátumom sa vedci domnievali, že riziko je pre človeka minimálne. Komisia sa však neobmedzila
na opatrenia smerujúce výlučne k ochrane zvierat, ale od roku 1989 prijímala opatrenia v oblasti verejného zdravia. Ak sa
tieto opatrenia dnes môžu zdať ako nedostatočné, činnosť Komisie sa musí posudzovať s ohľadom na nedokonalé poznatky v rozhodnej
dobe.
Pokiaľ ide o protiprávnosti, ktoré sa konkrétne vytýkajú Rade a Komisii, žalobcovia po prvé tvrdia, že sa žalované inštitúcie
dopustili zjavne nesprávnych posúdení pri riadení rizík spojených s BSE. Po druhé Rade a Komisii vytýkajú zneužitie právomoci.
Po tretie tvrdia, že boli porušené zásady legitímnej dôvery a správneho úradného postupu.
a)     O výhrade založenej na zjavne nesprávnych posúdeniach pri riadení krízy BSE
Žalobcovia tvrdia, že žalované prijali relevantné opatrenia z hľadiska rizík spojených s BSE so značným oneskorením v porovnaní
s opatreniami, ktoré prijali orgány Spojeného kráľovstva, ktoré zakázali používanie mäsovokostnej múčky v krmivách prežúvavcov
v júli 1988.
Komisia popiera toto údajné oneskorenie pri prijímaní náležitých opatrení. Uvádza, že zákonnosť aktu sa musí posúdiť v závislosti
od skutkových a právnych okolností, ktoré existujú ku dňu prijatia tohto aktu (rozsudok Súdneho dvora zo 7. februára 1979,
Francúzsko/Komisia, 15/76 a 16/76, Zb. s. 321, bod 7), a teda nemôže závisieť od retrospektívnych posúdení jeho stupňa účinnosti.
Po prvé, žalobcovia kritizujú oneskorenie, ku ktorému došlo pri prijímaní prvých opatrení Spoločenstva na boj proti BSE. Prvé
zákazy dovozu niektorého živého hovädzieho dobytka zo Spojeného kráľovstva boli totiž prijaté až 28. júla 1989 rozhodnutím
89/469. Oznamovanie prípadov BSE sa stalo povinné až 6. marca 1990 rozhodnutím 90/134. Nakoniec, až 9. apríla 1990 zakázalo
rozhodnutie 90/200 dovoz určitých hovädzích tkanív a orgánov zo Spojeného kráľovstva.
Komisia odpovedá, že prvé opatrenia proti BSE prijala len niekoľko mesiacov po uverejnení správy pracovnej skupiny týkajúcej
sa BSE uverejnenej ministerstvom poľnohospodárstva, rybolovu a potravy Spojeného kráľovstva vo februári 1989 (Southwoodova
správa).
Po druhé, žalobcovia kritizujú zaobchádzanie žalovaných s objektívnymi rizikovými faktormi, ako je konzumácia múčky dovezenej
zo Spojeného kráľovstva a možnosť prenosu pôvodcu infekcie používaním odpadu živočíšneho pôvodu pri výrobe krmiva. Pripomínajú,
že opatrenia, ktoré zaviedli orgány Spojeného kráľovstva v roku 1988, nebránili výrobcom zo Spojeného kráľovstva legálne vyvážať
túto múčku do iných členských štátov. Spoločenstvo však zakázalo používanie mäsovokostnej múčky pochádzajúcej z tkanív cicavcov
v krmivách pre prežúvavcov až v júli 1994 rozhodnutím 94/381. Následkom oneskorenia týchto opatrení bol epidemický vývoj,
ktorý je ilustrovaný prvými piatimi prípadmi BSE vyhlásenými vo Francúzsku v roku 1991. Žalobcovia nakoniec tvrdia, že aj
po zákaze používania bielkovín cicavcov v krmivách pre prežúvavce zostal európsky hovädzí dobytok vystavený riziku šírenia
BSE z dôvodu krížovej kontaminácie vo výrobných a distribučných okruhoch krmív.
Komisia uvádza, že v rokoch 1989 až 1990 neodporučili veterinárne výbory prijatie právnych predpisov Spoločenstva zakazujúcich
mäsovokostnú múčku. V nadväznosti na odmietnutie prijať opatrenia prekračujúce medze stanovísk vedeckých výborov, ktoré vyjadrili
členské štáty v roku 1989, bola Komisia nútená upustiť od zákazu tejto múčky, avšak vyzvala členské štáty, aby stanovili jednostranné
zákazy.
Po tretie, žalobcovia žalovaným inštitúciám vytýkajú oneskorenie pri uvalení embarga na všetok hovädzí dobytok a výrobky z hovädzieho
mäsa pochádzajúce zo Spojeného kráľovstva. Toto embargo bolo uvalené až 27. marca 1996 rozhodnutím 96/239.
Komisia odpovedá, že v rokoch 1989 až 1996 žiadne vedecké stanovisko takéto embargo neodporúčalo. S prihliadnutím na objavenie
existencie možnej súvislosti medzi BSE a nvCJCH, ktoré je uvedené v oznámení SEAC z 20. marca 1996, sa Komisia bezodkladne
rozhodla vykonať nové vyhodnotenie rizika. Komisia zvolala na 22. marca 1996 Vedecký veterinárny výbor (VVV) a na 25. marca
1996 Stály veterinárny výbor (SVV). Na základe odporúčania Stáleho veterinárneho výboru prijala Komisia 27. marca 1996 rozhodnutie
96/239.
Po štvrté, žalobcovia kritizujú oneskorenie pri stanovení zákazu používania ŠRM. Námietky niekoľkých členských štátov, tak
v rámci SVV, ako aj v rámci Rady, mali totiž za následok, že nadobudnutie účinnosti rozhodnutia 97/534, stanovené na 1. januára
1998, bolo niekoľkokrát odložené, pričom zákaz ŠRM sa stal účinným až od 1. októbra 2000 v nadväznosti na prijatie rozhodnutia
2000/418. Tento zákaz však predstavoval hlavné opatrenie na ochranu ľudského zdravia, pretože konzumácia ŠRM bola priamym
zdrojom nákazy nvCJCH.
Komisia tvrdí, že na rozdiel od toho, čo tvrdia žalobcovia, rozhodnutie 2000/418 nebolo prvým opatrením Spoločenstva týkajúcim
sa zákazu ŠRM. Už rozhodnutie 90/200 totiž stanovilo zákaz vývozu takých materiálov, ako je mozog, miecha, týmus, mandle,
slezina a črevá zo Spojeného kráľovstva. Komisia tvrdí, že v rokoch 1989 až 1996 prijala všetky opatrenia, ktoré odporúčali
stanoviská vedeckých výborov v oblasti stiahnutia ŠRM (predtým nazývaných „špecifikované hovädzie vnútornosti“ alebo „ŠHV“)
z trhu.
Po piate, žalobcovia tvrdia, že aj keď žalované inštitúcie rýchlo nadobudli istotu o šírení BSE do ďalších európskych krajín
mimo Spojeného kráľovstva a boli si vedomé významu budúceho vyhodnotenia epizootologického statusu členských štátov, VRV odporučil
vykonať vyhodnotenie geografického rizika BSE až v stanovisku z 23. januára 1998, pozmenenom 20. februára 1998.
Komisia spochybňuje názor, podľa ktorého bolo od roku 1990 takéto budúce vyhodnotenie epizootologického statusu členských
štátov nevyhnutné. V každom prípade uložilo rozhodnutie 90/134 všetkým členským štátom povinné oznamovanie akéhokoľvek ohniska
BSE, čo umožnilo dozor nad vývojom epidémie v jednotlivých krajinách.
b)     O výhrade založenej na zneužití právomoci
Žalobcovia uvádzajú, že Komisia niekoľkokrát členským štátom pohrozila súdnymi konaniami, aby ich odradila od prijatia jednostranných
ochranných opatrení proti rizikám spojeným s BSE, aj keď článok 36 Zmluvy ES (teraz článok 30 ES) im prijatie takýchto opatrení
umožňuje. Osobitne odkazujú na námietku Komisie voči tomu, že Francúzsko v roku 1990 dočasne prerušilo dovozy živého hovädzieho
dobytka a spracovaných výrobkov pochádzajúcich zo Spojeného kráľovstva, ako aj voči tomu, že Francúzsko v roku 1992 zaviedlo
dočasné opatrenia spočívajúce v zákaze uvádzať do predaja potravinové doplnky a výrobky určené na detskú výživu, ktoré obsahujú
iné tkanivá ako svalové tkanivá hovädzieho a ovčieho pôvodu. Tieto príkazy teda zodpovedali snahe nezdôrazňovať riziko šírenia
BSE vo Francúzsku a skrývať nedostatočnosť opatrení Spoločenstva v tejto oblasti a predstavovali zneužitie právomoci.
Žalované pripomínajú, že o zneužitie právomoci ide, ak inštitúcia Spoločenstva prijme akt na výlučný účel alebo prinajmenšom
na rozhodujúce dosiahnutie iných ako uvádzaných cieľov, alebo na vyhnutie sa postupu osobitne predvídaného Zmluvou na posúdenie
okolností daného prípadu (rozsudok Súdneho dvora z 12. novembra 1996, Spojené kráľovstvo/Rada, C‑84/94, Zb. s. I‑5755, bod 69).
Keďže fungovanie vnútorného trhu, stabilita poľnohospodárskych trhov a záruka spravodlivej úrovne príjmov poľnohospodárov
sú ciele, ktoré Spoločenstvo legitímne sleduje v rámci právomocí, ktoré mu zveruje Zmluva, nemôžu výhrady žalobcov označovať
zneužitie právomoci.
c)     O výhrade založenej na porušení zásad legitímnej dôvery a správneho úradného postupu
Žalobcovia tvrdia, že žalované porušili legitímnu dôveru európskych spotrebiteľov tým, že na účely zabránenia toho, aby šírenie
účinkov BSE spôsobilo prepad trhu s hovädzím mäsom, uprednostňovali politiku nepriehľadnosti a nedostatku transparentnosti
a zriekli sa zavedenia „systému riadenia rizík“. Žalobcovia rovnako kritizujú nedostatok nezávislosti a transparentnosti vedeckých
stanovísk na úrovni Spoločenstva. V tejto súvislosti podotýkajú, že správa vyšetrovacej komisie Parlamentu zo 7. februára
1997 silne kritizovala prevahu zástupcov Spojeného kráľovstva vo VVV. Nakoniec žalobcovia Komisii vytýkajú, že do roku 1994
nevykonala žiadnu inšpekciu týkajúcu sa BSE.
Žalované pripomínajú, že ak neexistujú presné uistenia, ktoré by správny orgán poskytol, nikto sa nemôže dovolávať porušenia
zásady ochrany legitímnej dôvery (rozsudok Súdu prvého stupňa z 11. decembra 1996, Atlanta a i./ES, T‑521/93, Zb. s. II‑1707,
bod 57). V prejednávanej veci však porušenie takýchto uistení nebolo ani dovolávané. Pokiaľ ide o údajné nevykonanie inšpekcií
zo strany Spoločenstva, týkajúcich sa BSE v rokoch 1990 až 1994, Komisia upresňuje, že jej úloha spočíva len v kontrole inšpekčnej
činnosti členských štátov.
2.     O existencii škody
Žalobcovia sa po prvé dovolávajú existencie „škody z nákazy“, a to osobnej nehospodárskej škody zahrňujúcej všetky fyziologické,
fyzické a psychické ťažkosti a utrpenia každej z obetí choroby, ktoré boli v prejednávanej veci výnimočné. Túto škodu z nákazy
vyčíslili francúzske súdy v prípade iatrogennej nákazy (teda spôsobenej lekárskou liečbou) CJCH v nadväznosti na podávanie
rastových hormónov, na 340 000 eur. Žalobcovia po druhé uplatňujú nemajetkovú ujmu, keď tvrdia, že utrpenie ich blízkych nakazených
chorobou, neistá diagnóza a možnosť, že by sa nakazili, na ne mala výnimočný dosah. Po tretie sa domáhajú náhrady majetkovej
ujmy spôsobenej tak preukázanými stratami, ako aj ušlým ziskom z dôvodu choroby ich blízkych. Nakoniec požadujú kompenzačné
úroky vo výške 10 % od jednotlivých dátumov úmrtí obetí a úroky z omeškania od vydania medzitýmneho rozsudku.
Pokiaľ ide osobitne o nákazu a úmrtie L. D., sú podané tieto návrhy na náhradu škody: suma 457 347,05 eur by mala pripadnúť
právnym nástupcom obete ako náhrada škody z nákazy; 45 734,71 eur v prospech matky obete ako náhrada nemajetkovej ujmy vyplývajúcej
z tejto nákazy; 30 489,80 eur pre každého z dvoch bratov obete a pre jej sestru ako náhrada ich nemajetkovej ujmy.
Pokiaľ ide o prípad A. E., sú podané tieto návrhy na náhradu škody: suma 457 347,05 eur by mala pripadnúť právnym nástupcom
obete ako náhrada škody z nákazy; suma 76 224,51 eur pre každého z rodičov obete ako náhrada nemajetkovej ujmy vyplývajúcej
z tejto nákazy; suma 76 224,51 eur rovnako v ich prospech ako zákonných zástupcov ich maloletej dcéry, ako náhrada nemajetkovej
ujmy, ktorá jej vznikla z dôvodu nákazy jej staršieho brata.
Pokiaľ ide o F. R., sú podané tieto návrhy na náhradu škody: suma 457 347 eur by mala pripadnúť právnym nástupcom obete ako
náhrada škody z nákazy; suma 76 224,51 eur v prospech vdovy po F. R. ako náhrada nemajetkovej ujmy vyplývajúcej z tejto nákazy;
rovnako pre uvedenú vdovu ako zákonnú zástupkyňu jej maloletého dieťaťa suma 76 224,51 eur ako náhrada nemajetkovej ujmy a rovnaká
suma ako náhrada majetkovej ujmy, ktorá tomuto maloletému dieťaťu vznikla; suma 45 735 eur pre každého z rodičov obete ako
náhrada nemajetkovej ujmy vyplývajúcej z tejto nákazy; suma 30 489 eur pre každú z troch sestier obete ako náhrada nemajetkovej
ujmy.
Nakoniec, pokiaľ ide o S. C. S., sú podané nasledujúce návrhy na náhradu škody: suma 457 347 eur v prospech vdovca po obeti,
ako jej právneho nástupcu a právneho zástupcu ich maloletých detí, ako náhrada škody z nákazy; suma 76 224,51 eur ako náhrada
vlastnej nemajetkovej ujmy vdovca vyplývajúcej z nákazy jeho zosnulej manželky; rovnako v jeho prospech ako zákonného zástupcu
jeho troch maloletých detí, suma 76 224,51 eur pre každé z nich ako náhrada nemajetkovej ujmy, ktorú utrpeli, a rovnaká suma
ako náhrada ich majetkovej ujmy.
Žalované tvrdia, že žaloba neposkytuje žiadne vysvetlenia o spôsobe, akým bola náhrada škody vypočítaná. Žalované tiež poznamenávajú,
že na vyčíslenie majetkovej ujmy spôsobenej z dôvodu choroby je potrebné vziať do úvahy náklady spojené s liečbou a pomocou
chorým, stratu príjmu po dobu trvania choroby, majetkovú ujmu odvodenú priamo od úmrtia a majetkovú stratu zodpovedajúcu
lucrum cessans
, pokiaľ ide o osoby, ktoré sú ekonomicky závislé na obeti. Žaloba však neobsahuje nijaký z týchto údajov. Okrem toho žalované
tvrdia, že nemajetková ujma, ktorú utrpeli blízki chorých nepredstavuje nahraditeľnú ujmu (rozsudok Súdneho dvora z 8. októbra
1986, Leussink a i./Komisia, 169/83 a 136/84, Zb. s. 2801, bod 22) a spochybňujú, že by nemajetková ujma, ktorá je vlastná
obeti, bola prenositeľná na jej právneho nástupcu. Nakoniec žalované inštitúcie spochybňujú uplatnenie úrokovej sadzby vo
výške 10 %, ktorú navrhujú žalobcovia.
Komisia navyše tvrdí, že v prejednávanej veci nesú zodpovednosť za uplatňované škody primárne členské štáty, a tvrdí, že by
sa teda výška odškodnenia, ktorá bude prípadne stanovená, mala v dôsledku toho znížiť.
3.     O existencii príčinnej súvislosti
Žalobcovia tvrdia, že vzťah medzi BSE a nvCJCH je dnes preukázaný, tak lekárskymi alebo vedeckými tvrdeniami, ako aj epizootologickými
tvrdeniami. Okrem toho podotýkajú, že v prejednávanej veci odborné lekárske posudky stanovili jasnú diagnózu nvCJCH pre každú
zo zomrelých obetí.
Žalobcovia zdôrazňujú, že BSE bola po prvýkrát opísaná v Spojenom kráľovstve v novembri 1986 a upresňujú, že orgány tejto
krajiny identifikovali nvCJCH 20. marca 1996, pričom sa v Spojenom kráľovstve vyskytlo 163 000 prípadov BSE a viac ako 150
prípadov nvCJCH. Vo Francúzsku sa BSE objavila v roku 1991 zistením piatich prípadov zvierat, ktoré neboli dovezené zo Spojeného
kráľovstva, ale ktorých nákaza bola spojená s konzumáciou mäsovej múčky pochádzajúcej zo Spojeného kráľovstva. Z kontinentálnych
krajín sa najväčší počet prípadov BSE vyskytol vo Francúzsku, a to 679 prípadov k 29. augustu 2002, a do roku 2002 Francúzsko
zaregistrovalo šesť istých alebo pravdepodobných prípadov nvCJCH.
Žalobcovia uvádzajú, že určenie doby vystavenia spotrebiteľov riziku BSE musí zobrať do úvahy tento vývoj výskytu choroby
hovädzieho dobytka v jednotlivých európskych krajinách, ako aj vývoj predaja hovädzieho dobytka a výrobkov z hovädzieho mäsa
pochádzajúcich zo Spojeného kráľovstva a vývoj právnej úpravy na ochranu zdravia spotrebiteľov v priebehu dotknutého obdobia.
Pripomínajú, že o prvých preventívnych opatreniach týkajúcich sa BSE sa v Spojenom kráľovstve rozhodlo v roku 1989. Tieto
opatrenia však viedli k značnému nárastu dovozu mäsovokostnej múčky pochádzajúcej zo Spojeného kráľovstva do Francúzska. Zatiaľ
čo sa výskyt BSE následne v Spojenom kráľovstve znížil, začala sa táto choroba od roku 1991 objavovať na európskom kontinente,
najmä vo Francúzsku. V roku 1996 bolo na úrovni Spoločenstva uvalené embargo na hovädzí dobytok a výrobky z hovädzieho mäsa
pochádzajúce zo Spojeného kráľovstva a vo Francúzsku boli osobitne rizikové vnútornosti stiahnuté z potravinového reťazca,
pričom sa toto stiahnutie z trhu na úrovni Spoločenstva stalo účinným až v roku 2000. Medzitým Francúzsko v rokoch 1988 až
1996 doviezlo 48 000 ton vnútorností pochádzajúcich zo Spojeného kráľovstva, v porovnaní s 3 180 tonami v rokoch 1978 až 1987.
Žalobcovia na základe týchto zistení tvrdia, že k hlavnému vystaveniu francúzskych spotrebiteľov riziku BSE došlo v období
medzi júlom 1988 až 1996, keďže spoločne s prijatím ochranných opatrení v Spojenom kráľovstve a znížením rizika vystavenia
sa BSE v tejto krajine bolo zvýšené riziko vystavenia sa tejto chorobe v iných krajinách Spoločenstva z dôvodu nečinnosti
vnútroštátnych orgánov a orgánov Spoločenstva.
Žalobcovia konkrétnejšie uvádzajú, že niekoľko vedeckých stanovísk dospelo k záveru, že je na účely ochrany ľudského zdravia
nutné a vhodné stiahnuť ŠRM z potravinového reťazca. Žalobcovia okrem toho spochybňujú tvrdenie, že škoda vznikla z dôvodu
činnosti subjektov, ktoré sa podieľali na nezákonnom obchode s výrobkami z hovädzieho mäsa, pretože z vedeckých stanovísk
a lekárskych posudkov vyplýva, že predmetné obete boli nakazené požitím nakazených tkanív pred ich zákazom vo Francúzsku,
ku ktorému došlo v apríli 1996, a teda pred uvalením všeobecného embarga na uvádzanie hovädzieho dobytka a výrobkov z hovädzieho
mäsa pochádzajúcich zo Spojeného kráľovstva na trh.
Žalobcovia nakoniec upresňujú, že zodpovednosť Komisie a Rady za nákazu ich blízkych nepovažujú za výlučnú. Tvrdia, že francúzske
orgány neprijali opatrenia nevyhnutné na to, aby sa zabránilo vystaveniu francúzskych spotrebiteľov riziku BSE. Skutočnosť,
že sa členský štát dopustil pochybenia však napriek tomu nevylučuje, že Spoločenstvo prispelo k vzniku škody. V takomto prípade
môže poškodený uplatniť zodpovednosť členského štátu na vnútroštátnych súdoch a zodpovednosť Spoločenstva na súde Spoločenstva
(rozsudok Kampffmeyer a i./Komisia EHS, už citovaný).
Žalované tvrdia, že žalobcovia nepredložili dôkaz o existencii priamej príčinnej súvislosti medzi im vytýkaným konaním a uplatňovanou
škodou.
Žalované tvrdia, že lekárske posudky, ktoré žalobcovia predložili, neumožňujú konečným spôsobom preukázať, že v prejednávanej
veci došlo k nákaze obetí pôvodcom infekcie BSE prostredníctvom potravín. Žalobcovia rovnako nepredložili dôkazné materiály
alebo návrhy na vykonanie dokazovania týkajúce sa presnej povahy výrobkov, ktoré boli prenoscom pôvodcu infekcie, alebo spotrebných
zvyklostí zomrelých osôb. Osobitne neuviedli, či nákazu spôsobili francúzske výrobky alebo výrobky dovezené zo Spojeného kráľovstva.
S ohľadom na veľmi obmedzené množstvo prípadov BSE zistených mimo Spojeného kráľovstva, najmä vo Francúzsku (v rokoch 1988
až 1996, 25 prípadov v porovnaní s 167 875 prípadmi zistenými v Spojenom kráľovstve) je však zo štatistického hľadiska veľmi
nepravdepodobné, že by sa francúzske obete nakazili infekciou po konzumácií francúzskeho mäsa zo zvierat nakazených BSE. Je
logickejšie predpokladať, že obete vo Francúzsku alebo inde požili mäso pochádzajúce zo Spojeného kráľovstva z nakazených
zvierat počas 80. rokov.
V tejto súvislosti sa žalované domnievajú, že v prejednávanej veci nemôže byť priama príčinná súvislosť uznaná z dôvodu vedeckej
neistoty, ktorá stále obklopuje výskum o BSE, nvCJCH, a súvislosť medzi oboma týmito chorobami. Podľa stanoviska VRV z 10. decembra
1999 sa tieto neistoty týkali najmä maximálnej dĺžky inkubačnej doby – alebo doby latencie – nvCJCH – ktorá môže trvať jeden
rok až viac ako 25 rokov –, minimálneho infekčného množstva, presnej povahy pôvodcu infekcie a spôsobu, akým je infekčnosť
rozdelená medzi rôzne tkanivá zvieraťa alebo nakazeného človeka.
Žalované tvrdia, že najmä z dôvodu dĺžky inkubačnej doby nvCJCH nie je možné určiť dátum, kedy mohli byť zomrelé osoby nakazené
(pozri v tejto súvislosti stanovisko podskupiny VVV zo 7. novembra 1995 týkajúce sa BSE). Táto nemožnosť určiť presný dátum
nákazy bráni preskúmať, či v tomto okamihu boli žalované inštitúcie schopné prijať náležité ochranné opatrenia.
Komisia okrem toho podotýka, ako vyplýva z osobitnej správy Dvora audítorov č. 14/2001, že niektoré členské štáty boli zdržanlivé
pri preberaní opatrení Spoločenstva do svojho vnútroštátneho práva, čím zdržovali vykonávanie účinnej ochrany verejného zdravia
a zdravia zvierat, a nevykonávali optimálny dozor nad uplatňovaním noriem Spoločenstva.
B –
Posúdenie Súdom prvého stupňa
Z ustálenej judikatúry vyplýva, že záväzok mimozmluvnej zodpovednosti Spoločenstva za protiprávne konanie jeho orgánov v zmysle
článku 288 druhého odseku ES podlieha splneniu súboru podmienok, t. j.: protiprávnosti konania vytýkaného inštitúciám, existencii
škody a existencii príčinnej súvislosti medzi údajným konaním a uplatňovanou škodou (rozsudok Súdneho dvora z 29. septembra
1982, Oleifici Mediterranei/EHS, 26/81, Zb. s. 3057, bod 16; rozsudky Súdu prvého stupňa z 11. júla 1996, International Procurement
Services/Komisia, T‑175/94, Zb. s. II‑729, bod 44; zo 16. októbra 1996, Efisol/Komisia, T‑336/94, Zb. s. II‑1343, bod 30,
a z 11. júla 1997, Oleifici Italiani/Komisia, T‑267/94, Zb. s. II‑1239, bod 20).
Pokiaľ ide o prvú z podmienok, z judikatúry vyplýva, že sa musí preukázať dostatočne kvalifikované porušenie právneho predpisu,
ktorého predmetom je priznanie práv jednotlivcom (rozsudok Súdneho dvora zo 4. júla 2000, Bergaderm a Goupil/Komisia, C‑352/98 P,
Zb. s. I‑5291, bod 42). Pokiaľ ide o požiadavku, podľa ktorej musí byť porušenie dostatočne kvalifikované, rozhodujúcim kritériom
umožňujúcim posúdiť, či je splnená, je zjavné a závažné porušenie, ktorého sa dopustila príslušná inštitúcia Spoločenstva
vo vzťahu k hraniciam jej voľnej úvahy. Ak táto inštitúcia disponuje iba značne zníženou alebo dokonca žiadnou mierou voľnej
úvahy, na preukázanie existencie dostatočne kvalifikovaného porušenia môže postačovať jednoduché porušenie práva Spoločenstva
(rozsudok Súdneho dvora z 10. decembra 2002, Komisia/Camar a Tico, C‑312/00 P, Zb. s. I‑11355, bod 54, a rozsudok Súdu prvého
stupňa z 12. júla 2001, Comafrica a Dole Fresh Fruit Europe/Komisia, T‑198/95, T‑171/96, T‑230/97, T‑174/98 a T‑225/99, Zb.
s. II‑1975, bod 134).
Pokiaľ nie je splnená čo len jedna z týchto podmienok, musí byť žaloba ako celok zamietnutá bez toho, aby bolo potrebné preskúmať
ostatné podmienky (rozsudok KYDEP/Rada a Komisia, už citovaný, body 19 a 81, a rozsudok Súdu prvého stupňa z 20. februára
2002, Förde-Reederei/Rada a Komisia, T‑170/00, Zb. s. II‑515, bod 37).
V prejednávanej veci je potrebné najskôr preskúmať otázku existencie príčinnej súvislosti medzi údajne protiprávnym konaním
žalovaných inštitúcií a škodou, ktorú uplatňujú žalobcovia.
Podľa ustálenej judikatúry možno o príčinnej súvislosti v zmysle článku 288 druhého odseku ES hovoriť, ak existuje určitý
a priamy vzťah príčiny a následku medzi chybou spôsobenou dotknutou inštitúciou a údajnou škodou, ktorý musia preukázať žalobcovia
(rozsudky Súdneho dvora z 15. januára 1987, GAEC de la Ségaude/Rada a Komisia, 253/84, Zb. s. 123, bod 20, a z 30. januára
1992, Finsider a i./Komisia, C‑363/88 a C‑364/88, Zb. s. I‑359, bod 25; rozsudok Coldiretti a i./Rada a Komisia, už citovaný,
bod 101).
V prejednávanej veci spočívajú protiprávne konania, ktoré žalobcovia vytýkajú Rade a Komisii predovšetkým v chybných zanedbaniach
ich povinností v oblasti zdravia zvierat a ľudského zdravia, ako aj v prijímaní nedostatočných, chybných, neprimeraných alebo
oneskorených noriem a opatrení proti rizikám plynúcim z BSE a nvCJCH. Žalobcovia tvrdia, že bezprostrednou príčinou vzniknutej
škody je nákaza ich rodinných príslušníkov nvCJCH a ich úmrtie na túto chorobu. Žalobcovia tvrdia, že Rada a Komisia sa musia
považovať za zodpovedné za túto nákazu, avšak nie výlučne.
Je teda potrebné preskúmať, či žalobcovia predložili dôkazy alebo indície preukazujúce po prvé, že ich blízki boli nakazení
nvCJCH a že táto infekcia bola spôsobená konzumáciou hovädzieho mäsa nakazeného BSE a po druhé, že konania a zanedbania, ktoré
sa žalovaným vytýkajú, sa môžu považovať za príčinu uvedenej nákazy.
Pokiaľ ide o prvú otázku, teda príčinu úmrtia rodinných príslušníkov žalobcov, je potrebné najskôr konštatovať, že z dvoch
sérií lekárskych posudkov, ktoré predložili žalobcovia – na jednej strane posudkov z 1. októbra 2002, 13. apríla, 20. mája
a 6. júna 2003, vypracovaných na žiadosť tribunal de grande instance de Paris, a na druhej strane posudkov z 29. januára 2004,
vypracovaných na žiadosť tribunal administratif de Paris – vyplýva, že u všetkých obetí bola stanovená jednoznačná diagnóza
nvCJCH s výslovným vylúčením akejkoľvek alternatívnej diagnózy. Uvedené posudky okrem toho dospievajú k záveru, že najpravdepodobnejším
spôsobom infekcie v týchto prípadoch nvCJCH bola nákaza ústami, teda nákaza potravinami. Možnosť iatrogennej CJCH, teda spôsobenej
lekárskou liečbou, sa tým odmietla. Konkrétnejšie tieto posudky potvrdzujú, že išlo o infekcie prenesené na človeka, ktoré
majú pôvod v BSE.
Okrem toho je potrebné poznamenať, že sa teraz zdá, že vo vedeckých kruhoch sa všeobecne uznáva, že nákaza nvCJCH je spôsobená
pôvodcom BSE. Samotné žalované uznali, že je vedecky preukázané, že existujú fyzikálne, chemické a biologické vlastnosti,
ktoré sú spoločné pre BSE a nvCJCH. Rovnako stanovisko VRV z 10. decembra 1999 o riziku vystavenia človeka BSE prostredníctvom
potravín (pozri bod 48 vyššie) potvrdzuje, že vedecké dôkazy uvádzajú, že BSE a nvCJCH sú veľmi pravdepodobne spôsobené tým
istým pôvodcom, a z toho vyvodzuje, že ľudské obete sa pravdepodobne nakazili v dôsledku ústnej konzumácie materiálu nakazeného
BSE. Nakoniec rozhodnutie 2000/418 vo svojej preambule uvádza, že „sa hromadia dôkazy, že pôvodca BSE je zhodný s pôvodcom
[nvCJCH]“ [
neoficiálny preklad
].
S ohľadom na vyššie uvedené úvahy zastáva Súd prvého stupňa názor, že je dostatočne preukázané, že blízki žalobcov zomreli
na nvCJCH a že táto choroba bola spôsobená konzumáciou hovädzieho mäsa nakazeného BSE.
Pokiaľ ide o druhú otázku, teda otázku, či sa konania a zanedbania, ktoré sa vytýkajú žalovaným, môžu považovať za príčinu
nákazy zomrelých rodinných príslušníkov žalobcov, žalobcovia v podstate tvrdia, že Rada a Komisia neprijali vo vhodný okamih
nevyhnutné a náležité opatrenia proti rizikám, ktoré predstavovala kríza BSE pre verejné zdravie. Tieto inštitúcie tak zodpovedajú
za to, že nezabránili šíreniu BSE – ktorá sa z hovädzieho dobytka v Spojenom kráľovstve, kde sa objavila, rozšírila na hovädzí
dobytok z iných členských štátov – ako aj za to, že nezabránili, aby sa BSE vo forme nvCJCH preniesla na človeka.
Na účely preskúmania tejto otázky je potrebné najskôr zistiť dátumy nákazy obetí a inkubačnú dobu choroby a potom overiť možnú
existenciu príčinnej súvislosti medzi stanovenými škodami a jednotlivými údajne protiprávnymi konaniami, ktoré sa konkrétne
vytýkajú Rade a Komisii.
V každom prípade je nutné pripomenúť, že možnosť prenosu BSE na človeka sa vedecky preukázala až v marci 1996, v okamihu,
keď SEAC vydal svoje oznámenie poukazujúce na pravdepodobnú súvislosť medzi BSE a nvCJCH. Ako však uvádzajú žalované, ich
konanie sa musí posudzovať s ohľadom na stav vedeckých poznatkov a stupeň opatrnosti a predchádzania škodám, ktoré sa vyžadovali
v čase skutkových okolností.
1.     Pokiaľ ide o dátumy nákazy obetí a inkubačnú dobu choroby
Zo spisu vyplýva, že dátumy nákazy rodinných príslušníkov žalobcov nemožno presne stanoviť. Žalobcovia v tomto ohľade tvrdia,
že k hlavnému vystaveniu francúzskych spotrebiteľov riziku BSE došlo v období od júla 1988 – v okamihu, keď orgány Spojeného
kráľovstva prijali prvé ochranné opatrenia týkajúce sa BSE – do marca alebo apríla 1996 – keď Spoločenstvo uvalilo embargo
na výrobky z hovädzieho mäsa a mäsovokostnú múčku pochádzajúcu zo Spojeného kráľovstva a Francúzsko zakázalo konzumáciu osobitne
rizikových vnútorností (pozri bod 91 vyššie). Žalobcovia osobitne potvrdili, že ich blízki boli nakazení najneskôr v roku
1996 (pozri bod 92 vyššie). Je potrebné tiež poznamenať, že posudky znalcov, ktorých poverili tribunal de grande instance
de Paris a tribunal administratif de Paris, po tom, čo konštatovali, že dátumy nákazy zomrelých rodinných príslušníkov žalobcov
sa nemôžu presne stanoviť, stanovili pravdepodobné dátumy tejto nákazy medzi roky 1980 a 1996.
V tejto súvislosti je nutné uviesť, že nvCJCH sa vyznačuje dlhou inkubačnou dobou. Stanovisko VRV z 10. decembra 1999 o riziku
vystavenia človeka BSE prostredníctvom potravín (pozri bod 48 vyššie) totiž uvádza, že táto doba je neznáma, ale súčasne upresňuje,
že môže trvať niekoľko rokov až viac ako 25 rokov. Samotní žalobcovia uviedli, že prenosné spongiformné encefalopatie sa vyznačujú
dlhou dobou latencie u nakazeného jedinca, ktorá môže u človeka trvať 30 rokov (pozri žalobu, bod 103). Nakoniec posudky znalcov
vypracované na žiadosť tribunal de grande instance de Paris a tribunal administratif de Paris uvádzajú, že „klinické údaje
a modely týkajúce sa inkubačnej doby predpokladajú dobu 15 až 20 rokov medzi vystavením pôvodcovi BSE a výskytom nového variantu
u človeka“ a upresňujú, že „bez ohľadu na formu [JCCH] a jej príčinu ide o chorobu, ktorá má veľmi dlhú inkubačnú dobu (niekoľko
rokov)“, že „táto inkubačná doba sa v jednotlivých prípadoch líši“ a že „variant spojený s [BSE] sa nelíši od tejto charakteristiky
vývoja choroby“. Nakoniec je potrebné pripomenúť, že BSE, ktorá je príčinou nákazy nvCJCH, má aj u hovädzieho dobytka inkubačnú
dobu, ktorá môže trvať niekoľko rokov. Podľa stanoviska VRV z 10. decembra 1999 je totiž priemerná inkubačná doba BSE päť
rokov, pričom vo väčšine prípadov trvá štyri až šesť rokov.
Na základe predchádzajúcich zistení je potrebné dospieť k záveru, že v prejednávanej veci rodinní príslušníci žalobcov, nakazení
nvCJCH, mohli byť nakazení pôvodcom tejto choroby nielen v rokoch 1988 až 1996, ako tvrdia žalobcovia, ale aj pred rokom 1988.
Je však potrebné po prvé pripomenúť, že sa všeobecne uznáva, že možnosť prenosu BSE na človeka bola vedecky uznaná až v roku
1996. Po druhé, ako uvádza stanovisko VRV z 10. decembra 1999 (pozri bod 48 vyššie) je BSE novou chorobou, ktorá sa objavila
v Spojenom kráľovstve pravdepodobne v rokoch 1980 až 1985, avšak ktorá bola zistená a opísaná až v novembri 1986. K nákaze
predmetných obetí teda mohlo v skutočnosti dôjsť v okamihu, keď riziká spojené s BSE, najmä riziká týkajúce sa ľudského zdravia,
boli vo vedeckých kruhoch ešte neznáme.
Konkrétnejšie, keďže k tejto nákaze mohlo dôjsť pred rokom 1988, nemožno považovať za preukázané, že údajne protiprávne konania,
ktoré žalobcovia vytýkajú Rade a Komisii a ku ktorým vo všetkých prípadoch došlo po tomto dátume, sú nutnou a priamou príčinou
uplatňovaných škôd.
2.     O existencii príčinnej súvislosti medzi uplatňovanými škodami a konaniami, ktoré sa vytýkajú Rade a Komisii
Obidve hlavné kritiky žalobcov o riadení BSE a nvCJCH zo strany Rady a Komisie sa týkajú na jednej strane ich údajne oneskoreného
zákazu používania mäsovokostnej múčky v krmivách pre hospodárske zvieratá, čo podľa žalobcov viedlo k šíreniu BSE mimo Spojeného
kráľovstva, a na druhej strane ich údajného oneskoreného sťahovania ŠRM z potravinového reťazca, čo bolo príčinou nákazy ľudských
obetí nvCJCH. Navyše žalobcovia uvádzajú iné konania žalovaných, ktoré majú predstavovať zjavne nesprávne posúdenie, a vytýkajú
im tiež zneužitie právomoci a porušenie zásad legitímnej dôvery a správneho úradného postupu.
a)     O údajnom oneskorenom zákaze používania mäsovokostnej múčky
Žalobcovia tvrdia, že sa BSE v kontinentálnej Európe, a osobitne vo Francúzsku, šírila najmä z dôvodu používania nakazenej
mäsovokostnej múčky dovážanej zo Spojeného kráľovstva v krmivách pre hospodárske zvieratá. Podotýkajú, že orgány tejto krajiny
v roku 1988 zakázali kŕmenie prežúvavcov múčkou z prežúvavcov, ale že nezakázali vývoz tejto múčky do iných členských štátov.
To viedlo k významnému zvýšeniu dovozu nakazenej múčky pochádzajúcej zo Spojeného kráľovstva do Francúzska a jej konzumácia
francúzskym hovädzím dobytkom bola príčinou výskytu BSE v tejto krajine. Žalované však zakázali používanie mäsovokostnej múčky
pochádzajúcej z tkanív cicavcov v krmivách pre prežúvavce až v júni 1994 rozhodnutím 94/381. Čiastočný zákaz používania mäsovokostnej
múčky stanovený uvedeným rozhodnutím okrem toho nezabránil vystaveniu hovädzieho dobytka pôvodcovi infekcie z dôvodu krížovej
kontaminácie. Žalobcovia na pojednávaní upresnili, že keďže vystavenie človeka nvCJCH bolo spojené so šírením BSE, mali tieto
údajné protiprávne konania žalovaných pri ich riadení choroby hovädzieho dobytka dosah na riziká pre ľudské zdravie.
Je potrebné najskôr konštatovať, že aj keď sa zdá, že presný pôvod BSE nie je úplne známy, vedecké práce o tejto chorobe uvádzajú,
že – okrem malého počtu prípadov (menej ako 10 %) spôsobených prenosom z matky – je príčinou BSE veľmi pravdepodobne požitie
mäsovokostnej múčky obsahujúcej pôvodcu nákazy. Ako totiž uvádza rozhodnutie 94/381, prevažuje názor, že prítomnosť BSE, pokiaľ
ide o dobytok, má svoj pôvod v bielkovinách prežúvavcov, ktoré obsahovali pôvodcu klusavky a neskôr BSE, a ktoré neboli dostatočne
spracované na to, aby sa pôvodca nákazy inaktivoval. Z toho vyplýva, že v boji proti šíreniu tejto choroby bolo najmä nutné
zabrániť tomu, aby boli tkanivá, ktoré môžu obsahovať pôvodcu BSE, zavedené do krmivového reťazca.
Aj keď orgány Spojeného kráľovstva zakázali od júla 1988 chovateľom usadeným na ich území kŕmiť prežúvavcov mäsovokostnou
múčkou obsahujúcou bielkoviny pochádzajúce z prežúvavcov, žalované spočiatku neprijali podobné opatrenia na úrovni Spoločenstva.
Ako totiž uvádzajú žalobcovia, žalované zakázali používanie bielkovín z cicavcov v krmivách pre prežúvavce v celom Spoločenstve
až v júni 1994 prijatím rozhodnutia 94/381. Rovnako, vývoz mäsovokostnej múčky zo Spojeného kráľovstva do ďalších členských
štátov bol výslovne zakázaný až v roku 1996 rozhodnutím 96/239.
V tejto dobe síce neboli vlastnosti choroby a konkrétnejšie príčiny jej prenosu úplne známe. Rovnako bol dosah BSE v iných
krajinách, ako je Spojené kráľovstvo a vo veľmi malej miere v Írsku, pred rokom 1994 značne obmedzený. V období medzi rokmi
1988 až 1994 bola totiž BSE zistená v kontinentálnej Európe len v Nemecku (4 prípady), Dánsku (1 prípad), vo Francúzsku (10
prípadov), v Taliansku (2 prípady) a v Portugalsku (18 prípadov).
V každom prípade je potrebné poznamenať, že ako vyplýva z odpovede Komisie v septembri 1996 na otázky vyšetrovacej komisie
Parlamentu v roku 1991, všetky členské štáty už prijali vnútroštátne opatrenia zakazujúce dovoz mäsovokostnej múčky pochádzajúcej
zo Spojeného kráľovstva na základe odporúčaní Komisie v tomto ohľade.
Sedem členských štátov tiež prijalo v rokoch 1989 a 1990 opatrenia zakazujúce používanie spracovaných bielkovín pochádzajúcich
z tkanív cicavcov v krmivách pre prežúvavce. Konkrétne Francúzska republika zakázala používanie bielkovín z cicavcov v krmivách
pre hovädzí dobytok v júli 1990. Podľa článku 1 výnosu z 24. júla 1990, ktorou sa zakazuje používanie niektorých bielkovín
živočíšneho pôvodu v krmivách a pri výrobe krmív pre hovädzí dobytok (JORF z 11. augusta 1990, s. 9837), v znení článku 1
výnosu z 26. septembra 1990 (JORF zo 7. októbra 1990, s. 12162), „je pri kŕmení hovädzieho dobytku alebo pri výrobe krmív
určených pre tieto zvieratá zakázané používať mäsovokostnú múčku a bielkoviny živočíšneho pôvodu, s výnimkou bielkovín pochádzajúcich
z mliečnych výrobkov, hydiny, vaječných výrobkov, rýb alebo morských zvierat, ak sú samostatne zbierané, spracované alebo
skladované“.
Okrem toho, žalované od roku 1994 postupne vykonávali stratégiu, ktorej cieľom bolo osobitne zabrániť v celom Spoločenstve
tomu, aby sa tkanivá, ktoré môžu obsahovať pôvodcu BSE, zaviedli do krmivového reťazca. Medzi týmito opatreniami je potrebné
zdôrazniť rozhodnutie 94/381, ktoré v celom Spoločenstve zakázalo používanie bielkovín pochádzajúcich z cicavcov v krmive
pre prežúvavce – avšak s možnosťou v prípade potreby povoliť uplatnenie systémov umožňujúcich odlíšenie bielkovín z prežúvavcov
od bielkovín pochádzajúcich z neprežúvavcov (piate a šieste odôvodnenie rozhodnutia 94/381/ES).
Žalobcovia však tvrdia, že tieto ustanovenia neboli dostatočné najmä z dôvodu, že rozhodnutie 94/381 zakázalo bielkoviny pochádzajúce
z cicavcov len v krmive pre prežúvavce, a teda nie v krmive pre iné hospodárske zvieratá – osobitne prasatá a hydinu. Podľa
nich sa tento čiastočný zákaz neskôr ukázal ako pôvodca krížovej kontaminácie, a teda rozšírenia BSE.
V tejto súvislosti je potrebné poznamenať, že úplný zákaz používania živočíšnych bielkovín v krmive všetkých hospodárskych
zvierat bol v celom Spoločenstve zavedený až rozhodnutím 2000/766, ktoré nadobudlo účinnosť 1. januára 2001. V každom prípade
je nutné poukázať na to, že prijatie tohto rozhodnutia bolo nevyhnutné vzhľadom na sústavné nedostatky pri vykonávaní pravidiel
Spoločenstva týkajúcich sa mäsovokostnej múčky v niekoľkých členských štátoch (pozri šieste odôvodnenie rozhodnutia 2000/766).
Ako totiž vyplýva z osobitnej správy Dvora audítorov č. 14/2001 (pozri bod 31 vyššie), väčšina členských štátov, vrátane Francúzskej
republiky, tolerovala určitú úroveň kontaminácie aj napriek tomu, že právna úprava Spoločenstva nestanovila žiadnu mieru tolerancie.
Rovnako inšpekcie, ktoré v rokoch 1998 až 2000 vykonal Potravinový a veterinárny úrad Komisie (PVÚ), ukázali vo väčšine členských
štátoch nedostatky v oblasti kontroly obchodu s mäsovokostnou múčkou. Inšpekcie PVÚ rovnako odhalili, že priemysel krmív nevyvinul
dostatočné úsilie, aby zamedzil tomu, že sa mäsovokostná múčka dostane do krmiva pre dobytok a že dotknuté krmivá neboli vždy
správne označené, a to najmä vo Francúzsku. Tieto porušenia povinností viedli k tomu, že hospodárstva mohli nedopatrením použiť
pre svoj dobytok potenciálne nakazené krmivá (pozri osobitnú správu Dvora audítorov č. 14/2001, bod 33).
V dôsledku toho je potrebné dospieť k záveru, že nie je preukázané, že riadenie problémov spojených s používaním mäsovokostnej
múčky v krmivách pre hospodárske zvieratá, vrátane prežúvavcov, zo stany žalovaných bolo rozhodujúcou príčinou šírenia BSE
mimo Spojeného kráľovstva, osobitne vo Francúzsku, a teda nákazy rodinných príslušníkov žalobcov nvCJCH. S ohľadom najmä,
tak na opatrenia, ktoré prijali viaceré členské štáty, vrátane Francúzska, zakazujúce dovoz mäsovokostnej múčky pochádzajúcej
zo Spojeného kráľovstva a používanie spracovaných bielkovín z tkanív cicavcov v krmivách pre prežúvavce, ako aj na nedostatky
vnútroštátnych orgánov a súkromných subjektov pri uplatňovaní noriem Spoločenstva, nie je totiž Súd prvého stupňa toho názoru,
že je preukázané, že ak by Komisia a Rada prijali – alebo prijali skôr – opatrenia, ktorých neprijatie im žalobcovia vytýkajú,
údajná škoda by nevznikla.
A fortiori
nie je preukázané, že konania označené žalobcami v tejto súvislosti môžu predstavovať určitú a priamu príčinu nákazy rodinných
príslušníkov žalobcov nvCJCH.
b)     O údajnom oneskorenom stanovení zákazu používania ŠRM
Žalobcovia v podstate tvrdia, že zákaz používania ŠRM je najdôležitejším ochranným opatrením proti riziku, ktoré nvCJCH predstavuje
pre ľudské zdravie, pretože tieto rizikové materiály predstavujú pre človeka hlavný zdroj nákazy. Podotýkajú, že hoci niekoľko
vedeckých stanovísk odporúčalo od roku 1989 nutnosť takéhoto opatrenia, žalované ho prijali až s veľkým oneskorením. Zákaz
používania všetkých druhov ŠRM bol totiž stanovený až v roku 1997 prijatím rozhodnutia 97/534. Navyše, nadobudnutie účinnosti
tohto rozhodnutia, ku ktorému malo dôjsť 1. januára 1998, Komisia a Rada postupne presúvali takmer tri roky. Tento zákaz teda
nadobudol účinnosť v celom Spoločenstve až 1. októbra 2000 po prijatí rozhodnutia 2000/418.
Je nutné najskôr poznamenať, že na rozdiel od toho, čo sa zdá, že tvrdia žalobcovia, stanovisko VVV z 27. novembra 1989 dospelo
k záveru, že v rozhodnej dobe neexistovali dôkazy, že by zvieracie spongiformné encefalopatie boli prenosné na človeka, aj
keď uvádza, že nemožno vylúčiť, že pre ľudské zdravie môže existovať malé riziko v prípade tkanív s vysokou infekčnou úrovňou.
Za týchto podmienok VVV iba odporučil vylúčiť z potravinového reťazca špecifikované hovädzie vnútornosti (čiže mozog, miechu,
týmus, mandle, slezinu a črevá) zvierat pochádzajúcich z krajín, kde sa BSE rozšírila.
V tejto súvislosti je potrebné pripomenúť, že do roku 1989 boli prípady BSE zistené len v Spojenom kráľovstve. Následne v rokoch
1989 až 1996 sa v tejto krajine tiež objavila veľká väčšina prípadov BSE. Počas tohto obdobia sa totiž v Spojenom kráľovstve
vyskytlo 165 402 prípadov BSE. V Írsku bolo zistených len 189 prípadov. Nakoniec len 25 prípadoch BSE bolo v tomto období
zistených vo Francúzsku, pričom v ostatných členských štátoch kontinentálnej Európy sa rovnako zistilo veľmi málo prípadov
(teda 64 prípadov v Portugalsku, 4 prípady v Nemecku, 2 prípady v Taliansku a 1 prípad v Dánsku).
Od roku 1989 prijímali žalované prvú sériu opatrení s cieľom zamedziť šíreniu BSE zo Spojeného kráľovstva a zaviedli najmä
určité obmedzenia obchodu s hovädzím dobytkom pochádzajúcim z tejto krajiny v rámci Spoločenstva (pozri najmä rozhodnutia
89/469, 90/59 a 90/261). Rovnako v apríli 1990 prijala Komisia rozhodnutie 90/200, ktoré zakázalo dovoz mozgu, miechy, týmusu,
mandlí, sleziny a čriev pochádzajúcich z hovädzieho dobytka staršieho ako šesť mesiacov pri porážke zo Spojeného kráľovstva
– z jedinej krajiny, v ktorej bola BSE v rozhodnej dobe rozšírená.
Žalobcovia však žalovaným vytýkajú, že v tomto okamihu neprijali všeobecný zákaz používania ŠRM v celom Spoločenstve, a domnievajú
sa, že táto nečinnosť je príčinou nákazy ich blízkych.
V takej oblasti, akou je oblasť zdravia zvierat a ľudského zdravia, sa však musí existencia príčinnej súvislosti medzi konaním
a škodou preukázať na základe rozboru konaní vyžadovaných od inštitúcií v závislosti od vedeckých poznatkov v danom okamihu.
V tejto súvislosti Súd prvého stupňa uvádza, že až do marca 1996 nebola možnosť prenosu BSE na človeka vedecky preukázaná
(pozri body 8, 9 a 111 vyššie) Rovnako, je nutné uviesť, že do októbra 1996 vedecké a veterinárne výbory Spoločenstva nenavrhli
stanoviť všeobecný zákaz používania ŠRM v celom Spoločenstve, pričom opatrenia týkajúce sa týchto materiálov sa považovali
za nutné len v Spojenom kráľovstve. Pred rokom 1996 totiž nemožno žalovaným vytýkať, že úplne nezakázali používanie ŠRM v celom
Spoločenstve.
Okrem toho je potrebné poznamenať, že existencia príčinnej súvislosti vyžaduje, aby vytýkané konanie bolo určitou a priamou
príčinou tvrdenej škody, a že v takých prípadoch, ako je prejednávaná vec, keď konanie, ktoré údajne spôsobilo uplatňovanú
škodu, spočíva v nečinnosti, je osobitne nutné mať istotu, že uvedená škoda bola skutočne spôsobená vytýkanou nečinnosťou
a nemohla byť spôsobená konaniami, ktoré sú odlišné od konaní vytýkaných žalovaným inštitúciám.
V prejednávanej veci Súd prvého stupňa zastáva názor, že táto istota neexistuje.
Nie je teda možné s dostatočnou istotou dospieť k záveru, že aj v prípade, ak by žalované inštitúcie prijali úplný zákaz používania
ŠRM skôr, nedošlo by k nákaze rodinných príslušníkov. V tejto súvislosti Súd prvého stupňa najmä poznamenáva, že v prejednávanej
veci závisela účinnosť normatívnych opatrení prijatých žalovanými inštitúciami predovšetkým od konaní členských štátov, ktoré
nie vždy s dostatočnou dôslednosťou zabezpečili striktné uplatňovanie veterinárnych noriem (pozri bod 144 vyššie).
Rovnako je nutné poznamenať, ako uvádza stanovisko VRV z 10. decembra 1999 (pozri bod 48 vyššie), že aj keď sa zdá, že ŠRM
zďaleka predstavujú hlavný zdroj infekcie nvCJCH, „ideálna“ úroveň ochrany spotrebiteľov voči tejto chorobe vyžaduje vylúčenie
všetkých zvierat nakazených BSE z potravinového reťazca, pričom stiahnutie ŠRM predstavuje v tejto súvislosti len „druhú úroveň
ochrany“. VRV totiž poukazuje na to, že ani minimálne množstvo materiálu nakazeného BSE, ktoré spôsobuje nakazenie človeka,
ani prenos tejto infekcie v rôznych tkanivách zvieraťa nie sú úplne známe, a dospieva k záveru, že by sa teda malo zabrániť
akémukoľvek vystaveniu človeka pôvodcovi infekcie.
S ohľadom na vyššie uvedené Súd prvého stupňa zastáva názor, že hoci by úplný včasný zákaz konzumácie a používania ŠRM v celom
Spoločenstve, ktorý je striktne a účinne uplatňovaný vo všetkých členských štátoch, mohol, pokiaľ by bol stanovený skôr, znížiť
riziko nákazy európskych spotrebiteľov nvCJCH, nie je s dostatočnou istotou možné vyvodiť, že by v prejednávanej veci prijatie
takéhoto zákazu zo strany žalovaných inštitúcií zabránilo nákaze rodinných príslušníkov žalobcov. V každom prípade s ohľadom
najmä na pravdepodobné dátumy ich nákazy a na inkubačnú dobu BSE a nvCJCH (pozri body 112 až 114 vyššie), aby takéto opatrenie
mohlo byť v prejednávanej veci účinné, muselo by sa prijať nielen pred rokom 1996 – okamihom, keď bola prenositeľnosť BSE
na človeka vedecky uznaná – ale dokonca pred rokom 1990 – okamihom, keď sa zistil prvý prípad BSE v kontinentálnej Európe
– alebo dokonca pred rokom 1986 – okamihom, keď bola choroba BSE po prvýkrát v Spojenom kráľovstve zistená a opísaná. Ako
sa však v bode 133 vyššie dospelo k záveru, žalovaným nemožno vytýkať, že pred rokom 1996 úplne nezakázali v celom Spoločenstve
používanie ŠRM.
Nakoniec, pokiaľ ide o oneskorené prijatie opatrení týkajúcich sa používania ŠRM vytýkaných žalovaným inštitúciám v rokoch
1997 až 2000, Súd prvého stupňa zastáva názor, že tieto kritiky nie sú na účely prejednávanej veci relevantné. Je totiž potrebné
uviesť, že podľa samotných žalobcov boli ich blízki nakazení nvCJCH najneskôr v roku 1996 (pozri bod 92 vyššie). Rovnako posudky
znalcov poverených tribunal de grande instance de Paris a tribunal administratif de Paris dospeli k záveru, že k nákaze zomrelých
rodinných príslušníkov žalobcov došlo pravdepodobne pred rokom 1996 (pozri bod 112 vyššie). V dôsledku toho nemožno údajne
protiprávne konania žalovaných, ku ktorým došlo po roku 1996, považovať za príčinu škody uplatňovanej v prejednávanej veci.
S ohľadom na predchádzajúce úvahy zastáva Súd prvého stupňa názor, že konanie, ktoré žalobcovia vytýkajú žalovaným inštitúciám,
týkajúce sa zákazu ŠRM sa nemôže považovať za určitú a priamu príčinu škody uplatňovanej v prejednávanej veci.
c)     O ďalších konaniach vytýkaných Rade a Komisii
Žalobcovia okrem údajných protiprávnych konaní týkajúcich sa riadenia, pokiaľ ide o mäsovokostnú múčku a ŠRM, ktoré sú posúdené
vyššie, formulujú niekoľko ďalších výhrad o konaní žalovaných v rámci boja proti BSE a nvCJCH. Osobitne sa domnievajú, že
sa žalované dopustili zjavne nesprávnych posúdení pri riadení rizík spojených s týmito chorobami. Rovnako žalobcovia vytýkajú
žalovaným zneužitie právomoci v rozsahu, v akom sa tieto inštitúcie na to, aby ochránili záujmy odvetvia a trhu s hovädzím
dobytkom, pokúsili odradiť členské štáty od prijatia jednostranných opatrení vo vzťahu k rizikám, ktoré BSE predstavovala.
Nakoniec sa žalobcovia odvolávajú na porušenie zásad legitímnej dôvery a správneho úradného postupu najmä z dôvodu dezorganizácie
služieb Komisie a nedostatkov veterinárnych inšpekcií Spoločenstva týkajúcich sa BSE, ako aj nedostatkov v dohľade nad veterinárnymi
kontrolami členských štátov.
Je však potrebné konštatovať, že žalobcovia nijako nepreukázali vzťah príčiny a následku, konkrétne medzi týmito údajnými
nepravidelnosťami a škodami uplatňovanými v prejednávanej veci, spočívajúci, ako bolo uvedené, v nákaze nvCJCH a v na nej
nadväzujúcich úmrtiach ich rodinných príslušníkov.
Je potrebné nakoniec uviesť, že za účinnú kontrolu nad používaním veterinárnych právnych predpisov sú predovšetkým zodpovedné
členské štáty. Pokiaľ ide konkrétne o veterinárne kontroly v obchode v rámci Spoločenstva, zo smerníc 89/66 a 90/425 vyplýva,
že tieto kontroly prináležia v prvom rade orgánom členského štátu odosielajúceho tovar a v menšom rozsahu orgánom štátu určenia.
Konkrétne, členské štáty sú povinné v prípade výskytu zoonózy alebo choroby, ktoré by mohli znamenať vážne ohrozenie zvierat
alebo ľudského zdravia, na ich území, okamžite zaviesť zabraňujúce a preventívne opatrenia stanovené právnou úpravou Spoločenstva
a prijať akékoľvek iné vhodné opatrenia.
Je potrebné tiež poznamenať, ako uvádza osobitná správa Dvora audítorov č. 14/2001, že inšpekcie, ktoré od roku 1996 vykonal
PVÚ, ukazujú, že väčšina členských štátov nezabezpečila s dostatočnou dôslednosťou to, aby opatrenia týkajúce sa BSE boli
na ich území náležite vykonané. Podľa Dvora audítorov toto nedostatočné vykonávanie právnej úpravy Spoločenstva zo strany
členských štátov prispelo k zabráneniu eradikácie BSE a k podpore jej šírenia. Rovnako je tak potrebné vziať do úvahy zodpovednosť
určitých súkromných hospodárskych subjektov za šírenie choroby. V uvedenej správe Dvora audítorov sa teda konštatuje, že v poľnohospodársko-potravinárskom
odvetví sa dostatočne prísne neuplatnila právna úprava Spoločenstva týkajúca sa BSE.
S prihliadnutím na predchádzajúce zastáva Súd prvého stupňa názor, že žalobcovia nepreukázali, že tieto údajné protiprávne
konania sa môžu považovať za určitú a priamu príčinu nákazy ich blízkych nvCJCH.
3.     Návrh
S ohľadom na predchádzajúce sa Súd prvého stupňa nedomnieva, že je preukázané, že údajne protiprávne konania a zanedbania
Rady a Komisie sa môžu považovať za istú a priamu príčinu nákazy rodinných príslušníkov žalobcov zosnulých vo Francúzsku na
nvCJCH, ktorá by bola dôvodom vzniku škôd uplatňovaných v prejednávanej veci. Za okolností prejednávanej veci nie je teda
preukázané, že ak by tieto orgány prijali – alebo prijali skôr – opatrenia, ktorých neprijatie im žalobcovia vytýkajú, predmetná
škoda by nevznikla.
V dôsledku toho je potrebné dospieť k záveru, že príčinná súvislosť medzi tvrdenou škodou a údajne protiprávnym konaním inštitúcií
Spoločenstva sa nepreukázala.
Je preto potrebné nároky žalobcov vzťahujúce sa na mimozmluvnú zodpovednosť Spoločenstva za protiprávne konanie žalovaných
inštitúcií zamietnuť ako nedôvodné bez toho, aby bolo v prejednávanej veci nevyhnutné rozhodovať o splnení ďalších podmienok
tejto zodpovednosti, a to protiprávnosti konaní vytýkaných žalovaným inštitúciám a skutočnej existencii škody.
II –
O mimozmluvnej zodpovednosti Spoločenstva v prípade neexistencie protiprávneho konania žalovaných inštitúcií
A –
Tvrdenia účastníkov konania
Žalobcovia uvádzajú, že francúzske právo, okrem právneho režimu zodpovednosti za zavinenie, pripúšťa rovnako základné právo
poškodených na náhradu ich škody na základe zodpovednosti verejných orgánov. Tento režim je založený na ústavných hodnotách
rovnosti a solidarity. V tomto rámci francúzsky normotvorca zriadil v roku 1991 zvláštny fond pre odškodnenie osôb nakazených
vírusom straty ľudskej imunity v dôsledku transfúzie krvných produktov a v roku 1993 nezávislú komisiu pre odškodnenie obetí
iatrogennej formy CJCH v dôsledku liečby rastovým hormónom.
Žalobcovia uvádzajú, že judikatúra Spoločenstva nevylúčila zásadu zodpovednosti Spoločenstva bez zavinenia (rozsudok Súdu
prvého stupňa z 29. januára 1998, Dubois a Fils/Rada a Komisia, T‑113/96, Zb. s. II‑125). Tvrdia, že na základe ústavných
tradícií spoločných členským štátom a základných práv, ktoré musia inštitúcie Spoločenstva dodržiavať, ak je porušená zásada
rovnosti neobvyklým a osobitným spôsobom, je legitímne pripísať zodpovednosť za náhradu škody Spoločenstvu. Žalobcovia pripúšťajú,
že je žiaduce, aby o poskytovaní náhrady založenej na zásade solidarity rozhodovali „politické“ inštitúcie, avšak tvrdia,
že je tiež možné priznať túto právomoc súdu Spoločenstva. Poznamenávajú, že Parlament uznesením z 19. novembra 1997 vyzval
Komisiu a dotknuté členské štáty k poskytnutiu nevyhnutných finančných prostriedkov ako prejavu ich solidarity s rodinami
obetí nvCJCH.
Žalobcovia tvrdia, že z dôvodu nákazy ich blízkych pôvodcom infekcie BSE a ich úmrtia na nvCJCH utrpeli škodu výnimočného
rozsahu a dosahu. Navyše z dôvodu neurčenia pôvodcu infekcie a zložitosti určiť presný dátum a zdroj nákazy, nemôžu zakladať
svoje žaloby o náhradu škody na vnútroštátnom režime zodpovednosti výrobcov alebo distribútorov alebo na režime Spoločenstva.
Bolo by teda spravodlivé, aby zodpovednosť za náhradu škody bolo možné pripísať inštitúciám Spoločenstva.
Žalované uvádzajú, že mimozmluvná zodpovednosť Spoločenstva v prípade neexistencie protiprávneho konania môže byť založená
len vtedy, ak sú spoločne splnené kumulatívne podmienky, a to existencia vzniknutej škody, existencia príčinnej súvislosti
a neobvyklá a osobitná povaha predmetnej škody (rozsudok Súdneho dvora z 15. júna 2000, Dorsch Consult/Rada a Komisia, C‑237/98 P,
Zb. s. I‑4549, body 17 až 19). V prejednávanej veci však nie je splnená podmienka týkajúca sa príčinnej súvislosti. Rovnako
tak musí byť vylúčená nemajetková ujma rodinných príslušníkov a požadované sumy ako náhrady majetkovej ujmy nie sú odôvodnené
a primerané. Komisia rovnako tvrdí, že žalobcovia nepreukázali neobvyklú a osobitnú povahu škody, keď tvrdia, že ak je pravda,
že úmrtie je obzvlášť závažnou škodou, nič to nemení na tom, že žalobcovia neodôvodnili, že obete boli vystavené osobitnému
riziku odlišnému od rizika, ktorému boli vystavení ostatní spotrebitelia výrobkov z hovädzieho mäsa.
B –
Posúdenie Súdom prvého stupňa
Článok 288 druhý odsek ES ustanovuje povinnosť, ktorá ukladá Spoločenstvu nahradiť škody spôsobené jeho inštitúciami v súlade
so „zásadami spoločnými pre právne poriadky členských štátov“ bez toho, aby tým obmedzoval dosah týchto zásad len na režim
mimozmluvnej zodpovednosti Spoločenstva za protiprávne konanie uvedených inštitúcií. Vnútroštátne právne úpravy mimozmluvnej
zodpovednosti umožňujú jednotlivcom, aj keď na rôznej úrovni, v špecifických oblastiach a podľa rôznych podmienok, dosiahnuť
na súde náhradu určitých škôd aj v prípade, že nedošlo k protiprávnemu konaniu pôvodcu škody (rozsudky Súdu prvého stupňa
zo 14. decembra 2005, FIAMM a FIAMM Technologies/Rada a Komisia, T‑69/00, Zb. s. II‑5393, body 158 a 159, a Beamglow/Parlament
a i., T‑383/00, Zb. s. I‑5459, body 172 a 173). V prípade, že je škoda spôsobená konaním inštitúcií Spoločenstva, ktorého
protiprávnosť sa nepreukázala, mimozmluvná zodpovednosť Spoločenstva môže vzniknúť, pokiaľ sú súčasne splnené podmienky týkajúce
sa existencie škody, príčinnej súvislosti medzi škodou a konaním inštitúcií Spoločenstva, ako aj neobvyklej a osobitej povahy
predmetnej škody (rozsudok Dorsch Consult/Rada a Komisia, už citovaný, bod 19; rozsudok FIAMM a FIAMM Technologies/Rada a Komisia,
už citovaný, bod 160, a rozsudok Beamglow/Parlament a i., už citovaný, bod 174).
Bolo však rozhodnuté, že v prejednávanej veci sa existencia príčinnej súvislosti medzi konaním žalovaných, ktoré označili
žalobcovia, a nimi tvrdenou škodou nepreukázala. Je preto potrebné nároky žalobcov vzťahujúce sa na mimozmluvnú zodpovednosť
Spoločenstva v prípade neexistencie protiprávneho konania žalovaných zamietnuť ako nedôvodné bez toho, aby bolo v prejednávanej
veci nevyhnutné rozhodovať o splnení ďalších podmienok tejto zodpovednosti, a to skutočnej existencii škody a jej neobvyklej
a osobitnej povahe.
Je nakoniec potrebné uviesť, že v prípade neurčenia mimozmluvnej zodpovednosti inštitúcií Spoločenstva nie je Súd prvého stupňa
príslušný rozhodovať o poskytnutí náhrady škody obetiam choroby na základe najmä údajnej zásady solidarity. V každom prípade
je potrebné poznamenať, že v prejednávanej veci francúzska vláda v júni 2004 a v januári 2005 žalobcom poskytla „solidárne
dávky“ z dôvodu škody vzniknutej obetiam a im právnym nástupcom v dôsledku ochorenia nvCJCH. Predmetné náhrady stanovujú sumy
z dôvodu náhrady škody spôsobenej každému poškodenému a sumy z dôvodu náhrady škody spôsobenej každému ich rodinnému príslušníkovi.
S ohľadom na vyššie uvedené je potrebné nároky žalobcov vzťahujúce sa na mimozmluvnú zodpovednosť Spoločenstva v prípade neexistencie
protiprávneho konania žalovaných zamietnuť.
Následne je potrebné žalobu v celom rozsahu zamietnuť.

O trovách
Podľa článku 87 ods. 2 rokovacieho poriadku účastník konania, ktorý nemal vo veci úspech, je povinný nahradiť trovy konania,
ak to bolo v tomto zmysle navrhnuté. Podľa článku 87 ods. 3 však Súd prvého stupňa môže rozdeliť náhradu trov konania alebo
rozhodnúť tak, že každý z účastníkov konania znáša svoje vlastné trovy konania, ak účastníci konania nemajú úspech v jednej
časti alebo vo viacerých častiach predmetu konania alebo vo výnimočných prípadoch.
So zreteľom na okolnosti prejednávanej veci, najmä na skutočnosť, že Komisia a Rada nemala úspech vo väčšine svojich návrhoch
o prípustnosti žalôb, je potrebné Komisiu a Radu zaviazať, aby znášali trovy konania vyplývajúce zo žalobných dôvodov týkajúcich
sa prípustnosti, ktoré Súd prvého stupňa stanovuje ako jednu štvrtinu celkových trov konania. Žalobcovia znášajú tri štvrtiny
trov konania.
Z týchto dôvodov
SÚD PRVÉHO STUPŇA
rozhodol a vyhlásil:
1.
Žaloba sa zamieta ako neprípustná, pokiaľ ide o É. R., O. O., J. R., A. R. a B. P. R.
2.
V zostávajúcej časti sa žaloba zamieta ako nedôvodná.
3.
Žalobcovia znášajú tri štvrtiny trov konania. Rada a Komisia znášajú jednu štvrtinu trov konania.
García-Valdecasas
Cooke
Labucka
Rozsudok bol vyhlásený na verejnom pojednávaní v Luxemburgu 13. decembra 2006.
Tajomník

Predseda komory
E. Coulon

J. D. Cooke
Obsah
Skutkové okolnosti
I –  Výskyt bovinnej spongiformnej encefalopatie a nového variantu Creutzfeldt‑Jakobovej choroby a opatrenia Spoločenstva
a vnútroštátne opatrenia na boj proti týmto chorobám
II –  Okolnosti vlastné žalobcom a konania začaté pred francúzskymi správnymi a súdnymi orgánmi
Konanie a návrhy účastníkov konania
O prípustnosti
I –  O prvom žalobnom dôvode neprípustnosti vychádzajúcom z nepresnosti podstatných skutkových a právnych okolností, na ktorých
je žaloba založená
A –  Tvrdenia účastníkov konania
B –  Posúdenie Súdom prvého stupňa
II –  O druhom žalobnom dôvode neprípustnosti založenom na nevyčerpaní vnútroštátnych procesných prostriedkov a na súvislosti
s vnútroštátnymi konaniami
A –  Tvrdenia účastníkov konania
B –  Posúdenie Súdom prvého stupňa
III –  O treťom žalobnom dôvode neprípustnosti založenom na premlčaní nároku
A –  Tvrdenia účastníkov konania
B –  Posúdenie Súdom prvého stupňa
O veci samej
I –  O mimozmluvnej zodpovednosti Spoločenstva za protiprávne konanie žalovaných inštitúcií
A –  Tvrdenia účastníkov konania
1.  O protiprávnostiach vytýkaných Rade a Komisii
a)  O výhrade založenej na zjavne nesprávnych posúdeniach pri riadení krízy BSE
b)  O výhrade založenej na zneužití právomoci
c)  O výhrade založenej na porušení zásad legitímnej dôvery a správneho úradného postupu
2.  O existencii škody
3.  O existencii príčinnej súvislosti
B –  Posúdenie Súdom prvého stupňa
1.  Pokiaľ ide o dátumy nákazy obetí a inkubačnú dobu choroby
2.  O existencii príčinnej súvislosti medzi uplatňovanými škodami a konaniami, ktoré sa vytýkajú Rade a Komisii
a)  O údajnom oneskorenom zákaze používania mäsovokostnej múčky
b)  O údajnom oneskorenom stanovení zákazu používania ŠRM
c)  O ďalších konaniach vytýkaných Rade a Komisii
3.  Návrh
II –  O mimozmluvnej zodpovednosti Spoločenstva v prípade neexistencie protiprávneho konania žalovaných inštitúcií
A –  Tvrdenia účastníkov konania
B –  Posúdenie Súdom prvého stupňa
O trovách
*
Jazyk konania: francúzština.