CELEX: 62002TJ0124
Yhteisön tavaramerkki
Asetukset N:o 40/94 ja N:o 2868/95
Väitemenettelyn kulut
Tavaramerkkihakemuksen osittainen peruuttaminen
Väitteen peruuttaminen
Valitusmaksun palauttaminen
Perusteluvelvollisuus

Asiaa koskevat oikeussäännöt
1       Yhteisön tavaramerkistä 20 päivänä joulukuuta 1993 annetun neuvoston asetuksen (EY) N:o 40/94 (EYVL 1994, L 11, s. 1), sellaisena
kuin se on muutettuna, 81 artiklassa säädetään seuraavaa:
”Kulujen jakaminen
1. Väite-, menettämis-, mitättömyys- tai valitusmenettelyn hävinnyt osapuoli vastaa toisen osapuolen kuluista sekä kaikista
tälle välttämättömistä menettelyyn liittyvistä kuluista – – .
2. Kuitenkin siltä osin kuin molemmat osapuolet häviävät yhdessä tai useammassa pääkohdassa tai siltä osin kuin on kohtuullista,
väite- tai mitättömyysosasto tai valituslautakunta päättää toisenlaisesta kulujen jakamisesta.
3. Osapuoli, joka keskeyttää menettelyn peruuttamalla yhteisön tavaramerkkiä koskevan hakemuksen, väitteen, menettämistä tai
mitättömyyttä koskevan vaatimuksen tai kanteen taikka jättämällä yhteisön tavaramerkin uudistamatta tai luopumalla siitä,
vastaa toisen osapuolen maksuista sekä kuluista 1 ja 2 kohdassa säädetyin edellytyksin.
4. Jos tapauksessa ei tehdä päätöstä, väiteosasto, mitättömyysosasto tai valituslautakunta päättävät kuluista harkintansa
mukaan.
5. Jos osapuolet sopivat väiteosastossa, mitättömyysosastossa tai valituslautakunnassa edellisistä kohdista poikkeavasta kulujen
korvaamisesta, kyseinen osasto ottaa tämän sopimuksen huomioon.
– – ”
2       Asetuksen N:o 40/94 täytäntöönpanosta 13 päivänä joulukuuta 1995 annetun komission asetuksen (EY) N:o 2868/95 (EYVL L 303,
s. 1) 51 säännön sanamuoto on seuraava:
”Valitusmaksujen takaisin maksaminen
Valitusmaksut määrätään takaisin maksettaviksi siinä tapauksessa, että valitus aiheuttaa ennakkotarkastuksen tai jos valituslautakunta
katsoo, että valitus on hyväksyttävä ja takaisin maksaminen on kohtuullista huomattavan menettelyvirheen takia. Jos valitus
aiheuttaa ennakkotarkastuksen, takaisin maksamisesta päättää se osasto, jonka päätös on riitautettu, ja muissa tapauksissa
valituslautakunta.”

Asioiden tausta

Asia T-124/02
3       Kantaja teki 28.3.1996 sisämarkkinoiden harmonisointivirastolle (tavaramerkit ja mallit) (jäljempänä virasto) yhteisön tavaramerkkiä
koskevan hakemuksen. Tuon hakemuksen tekemispäiväksi vahvistettiin 1.4.1996.
4       Tavaramerkki, jonka rekisteröintiä haettiin, on sanamerkki VITATASTE.
5       Tavaramerkin rekisteröintiä haettiin tavaroille, jotka kuuluvat tavaroiden ja palvelujen kansainvälistä luokitusta tavaramerkkien
rekisteröimistä varten koskevaan 15.6.1957 tehtyyn Nizzan sopimukseen, sellaisena kuin se on tarkistettuna ja muutettuna,
pohjautuvan luokituksen luokkiin 5 ja 29 ja jotka vastaavat kunkin näiden luokan osalta seuraavaa kuvausta:
–       luokka 5: ”Lääkkeet, farmaseuttiset valmisteet, eläinlääkinnälliset valmisteet sekä kemialliset hygieniavalmisteet; dieettiravintoaineet
ja ravintoainelisät lääkinnälliseen käyttöön; lastenruoka; vitamiineihin, hivenaineisiin ja/tai mineraaleihin perustuvat valmisteet
dieettikäyttöön tai ravintoainelisiksi; valmisteet ja aineet hammas- ja hammastekniseen käyttöön; ravintoainetiivisteet tai
ravintoainelisät, nimittäin yrtit tai yrttiteet, kaikki terveydenhoitoon”
–       luokka 29: ”Liha, kala, ei-elävät nilviäiset ja äyriäiset, siipikarja ja riista; lihat ja makkarat, merenelävät, siipikarja
ja riista, myös säilötty ja pakastettu; hedelmät ja vihannekset (mukaan lukien sienet ja perunat, erityisesti ranskanperunat
ja muut perunasta tehdyt tuotteet) säilötyt, pakastetut, kuivatut, keitetyt tai välittömästi nautittavaksi valmistetut; keitot
tai keittosäilykkeet; herkkusalaatit; lihasta, kalasta, siipikarjasta, riistasta tai vihanneksista (myös pakastetuista) valmistetut
ateriat; munat, maito, juustot ja muut maitotuotteet; enimmäkseen maitoon pohjautuvat juomat; enimmäkseen maidosta tai maitotuotteista
tehdyt jälkiruoat; hillot, marmeladit, hedelmähillokkeet, hedelmä- ja kasvishyytelöt; liha- ja lihaliemiuutteet; kasvisuutteet
ja säilötyt yrtit keittiöön; ravintoöljyt ja -rasvat, mukaan lukien margariini; lääkeaineita sisältämättömät yrttipohjaiset
ravintotiivisteet tai ravintoainekorvikkeet, yrteistä valmistettu ruoka, myös välipalapatukat”.
6       Tavaramerkkihakemus julkaistiin yhteisön tavaramerkkilehdessä 12.1.1998.
7       Viraston valituslautakunnassa käydyn menettelyn toinen osapuoli teki 6.4.1998 asetuksen N:o 40/94 42 artiklan 1 kohdan nojalla
väitteen tavaramerkin rekisteröintiä vastaan kaikkien tavaramerkkihakemuksessa tarkoitettujen tavararyhmien osalta. Väite
perustui luokkaan 5 kuuluvia eri tavaroita varten olevien saksalaisten tavaramerkkien VITAKRAFT ja VITA olemassaoloon.
8       Kantaja rajoitti 30.11.1998 päivätyllä kirjeellään tavaramerkkihakemukseen sisältyvien tavaroiden luetteloa siten, että se
luopui vaatimasta tavaramerkin rekisteröintiä ”eläinlääkinnällisiä valmisteita” varten.
9       Kantaja pyysi 19.1.1999 päivätyllä kirjeellään muun muassa, että virasto ottaisi kaikissa tulevissa väitemenettelyn kuluja
koskevissa päätöksissä huomioon sen, että suuri osa tavaramerkkihakemuksessa tarkoitetuista tavaroista ei ollut samankaltaisia
kuin ne tavarat, joita varten väitteen perusteena olevat tavaramerkit oli rekisteröity.
10     Valituslautakunnassa käydyn menettelyn toinen osapuoli peruutti väitteen 16.4.1999 päivätyllä kirjeellä.
11     Viraston väiteosasto ilmoitti 10.5.1999 päivätyllä kirjeellä kantajalle ja valituslautakunnassa käydyn menettelyn toiselle
osapuolelle (jäljempänä ”väitemenettelyn osapuolet”) tekevänsä päätöksen väitemenettelyn kuluista asetuksen N:o 40/94 81 artiklan
mukaisesti, jolleivät väitemenettelyn osapuolet ilmoittaisi sille niiden välillä asiassa tehdystä sopimuksesta ennen 10.7.1999.
12     Valituslautakunnassa käydyn menettelyn toinen osapuoli pyysi 30.12.1999 päivätyllä kirjeellään virastoa tekemään päätöksen
väitemenettelyn kuluista.
13     Väiteosasto määräsi 16.3.2000 tekemällään päätöksellä asetuksen N:o 40/94 81 artiklan 3 kohdan nojalla kantajan vastaamaan
väitemenettelyn kuluista. Väiteosasto katsoi pääasiassa, että valituslautakunnassa käydyn menettelyn toinen osapuoli peruutti
väitteen sen johdosta, että tavaramerkkihakemus peruutettiin osittain sen jälkeen, kun väitemenettelyn kontradiktorinen vaihe
oli alkanut.
14     Kantaja teki 13.4.2000 virastolle valituksen asetuksen N:o 40/94 59 artiklan nojalla. Se vaati, että väiteosaston päätös kumotaan,
että valituslautakunnassa käydyn menettelyn toinen osapuoli määrätään vastaamaan väitemenettelyn kuluista ja että valitusmaksu
palautetaan kantajalle asetuksen N:o 2868/95 51 säännön mukaisesti.
15     Viraston toinen valituslautakunta kumosi väiteosaston päätöksen 17.1.2002 tekemällään päätöksellä, joka annettiin tiedoksi
kantajalle 9.4.2002 (jäljempänä asiassa T-124/02 tehty riidanalainen päätös), ja määräsi, että kumpikin väitemenettelyn osapuolista
vastaa omista väite- ja valitusmenettelyissä aiheutuneista kuluistaan. Valituslautakunta katsoi pääasiassa, että väitemenettelyn
kuluja koskeva päätös olisi pitänyt tehdä asetuksen N:o 40/94 81 artiklan 2 ja 3 kohdan nojalla. Se katsoi erityisesti, että
asetuksen N:o 40/94 81 artiklan 2 kohdassa tarkoitettu kohtuullisuus edellytti kulujen jakamista väitemenettelyn osapuolten
kesken, koska nämä olivat hakemuksen osittaisella peruuttamisella ja väitteen peruuttamisella ”kumpikin tietyiltä osin päättäneet
menettelyn”.

Asia T-156/02
16     Kantaja teki 28.3.1996 virastolle yhteisön tavaramerkkiä koskevan hakemuksen. Tuon hakemuksen tekemispäiväksi vahvistettiin
1.4.1996.
17     Tavaramerkki, jonka rekisteröintiä haettiin, on sanamerkki METABALANCE 44.
18     Tavaramerkin rekisteröintiä haettiin tavaroille, jotka kuuluvat tavaroiden ja palvelujen kansainvälistä luokitusta tavaramerkkien
rekisteröimistä varten koskevaan 15.6.1957 tehtyyn Nizzan sopimukseen, sellaisena kuin se on tarkistettuna ja muutettuna,
pohjautuvan luokituksen luokkiin 5 ja 29 ja jotka vastaavat kunkin näiden luokan osalta seuraavaa kuvausta:
–       luokka 5: ”Lääkkeet, farmaseuttiset valmisteet, eläinlääkinnälliset valmisteet sekä kemialliset hygieniavalmisteet; dieettiravintoaineet
ja ravintoainelisät lääkinnälliseen käyttöön; lastenruoka; vitamiineihin, hivenaineisiin ja/tai mineraaleihin perustuvat valmisteet
dieettikäyttöön tai ravintoainelisiksi; valmisteet ja aineet hammas- ja hammastekniseen käyttöön; ravintoainetiivisteet tai
ravintoainelisät, nimittäin yrtit tai yrttiteet, kaikki terveydenhoitoon”
–       luokka 29: ”Liha, kala, ei-elävät nilviäiset ja äyriäiset, siipikarja ja riista; lihat ja makkarat, kalat ja äyriäiset, siipikarja
ja riista, myös säilötty tai pakastettu; hedelmät ja vihannekset (mukaan lukien sienet ja perunat, erityisesti ranskanperunat
ja muut perunatuotteet) säilöttynä, pakastettuna, kuivattuna, keitettynä tai heti nautittaviksi valmiina; keitot tai keittosäilykkeet;
herkkusalaatit; liha-, kala-, siipikarja-, riista- ja vihannesruuat, myös pakastettuna; munat, maito, juustot ja muut maitotuotteet;
enimmäkseen maitoon pohjautuvat juomat; enimmäkseen maidosta tai maitotuotteista tehdyt jälkiruoat; hillot, marmeladit, hedelmähillokkeet,
hedelmä- ja vihanneshyytelöt; liha- ja lihaliemiuutteet; kasvisuutteet ja ruoanlaittoon tarkoitetut säilötyt yrtit; ravintoöljyt
ja -rasvat, mukaan lukien margariini; lääkeaineita sisältämättömät yrttipohjaiset ravintoainetiivisteet tai ravintoainelisät,
yrttiruuat, myös välipalapatukkoina”.
19     Tavaramerkkihakemus julkaistiin yhteisön tavaramerkkilehdessä 14.4.1998.
20     Valituslautakunnassa käydyn menettelyn toinen osapuoli teki 13.7.1998 asetuksen N:o 40/94 42 artiklan 1 kohdan nojalla väitteen
tavaramerkin rekisteröintiä vastaan kaikkien tavaramerkkihakemuksessa tarkoitettujen tavaroiden osalta. Väite perustui luokkiin
3, 5, 29, 30, 31 ja 32 kuuluvia eri tavaroita varten eri jäsenvaltioissa rekisteröityjen tavaramerkkien BALANCE ja BALANS
olemassaoloon.
21     Kantaja rajoitti 16.4.1999 päivätyllä kirjeellään tavaramerkkihakemukseen sisältyvien tavaroiden luetteloa siten, että se
luopui vaatimasta tavaramerkin rekisteröintiä seuraavia tavaroita varten: ”munat, maito, juustot ja muut maitotuotteet; enimmäkseen
maitoon pohjautuvat juomat; enimmäkseen maidosta tai maitotuotteista tehdyt jälkiruoat; ravintoöljyt ja -rasvat, mukaan lukien
margariini”. Se myös ilmoitti virastolle, että väitemenettelyn osapuolet olivat päässeet asiassa sovintoratkaisuun ja että
tavaramerkkihakemukseen sisältyvien tavaroiden luettelon rajoittaminen liittyi siihen.
22     Valituslautakunnassa käydyn menettelyn toinen osapuoli peruutti väitteen 11.5.1999 päivätyllä kirjeellä, joka vahvistettiin
17.6.1999 päivätyllä kirjeellä.
23     Väiteosasto ilmoitti 28.6.1999 päivätyllä kirjeellä väitemenettelyn osapuolille tekevänsä päätöksen väitemenettelyn kuluista
asetuksen N:o 40/94 81 artiklan mukaisesti, jolleivät väitemenettelyn osapuolet ilmoittaisi sille niiden välillä asiassa tehdystä
sopimuksesta ennen 28.8.1999.
24     Kantaja ilmoitti 17.8.1999 päivätyllä kirjeellään virastolle, että väitemenettelyn osapuolten välillä ei ollut tehty sopimusta
väitemenettelyn kuluista ja pyysi virastoa tekemään päätöksen asiasta. Lisäksi kantaja pyysi virastoa ottamaan tehtävässä
päätöksessä huomioon sen, että suuri osa tavaramerkkihakemuksessa tarkoitetuista tavaroista ei ollut samankaltaisia kuin ne
tavarat, joita varten väitteen perusteena olevat tavaramerkit oli rekisteröity.
25     Väiteosasto määräsi 30.11.1999 tekemällään päätöksellä asetuksen N:o 40/94 81 artiklan 3 kohdan nojalla kantajan vastaamaan
väitemenettelyn kuluista. Väiteosasto katsoi pääasiassa, että valituslautakunnassa käydyn menettelyn toinen osapuoli peruutti
väitteen sen johdosta, että tavaramerkkihakemus peruutettiin osittain sen jälkeen, kun väitemenettelyn kontradiktorinen vaihe
oli alkanut.
26     Kantaja teki 16.12.1999 virastolle valituksen asetuksen N:o 40/94 59 artiklan nojalla. Se vaati, että väiteosaston päätös
kumotaan, että valituslautakunnassa käydyn menettelyn toinen osapuoli määrätään vastaamaan väitemenettelyn kuluista ja että
valitusmaksu palautetaan kantajalle asetuksen N:o 2868/95 51 säännön mukaisesti.
27     Viraston ensimmäinen valituslautakunta kumosi väiteosaston päätöksen 21.2.2002 tekemällään päätöksellä, joka annettiin kantajalle
tiedoksi 13.3.2002 (jäljempänä asiassa T-156/02 tehty riidanalainen päätös), ja määräsi, että kumpikin väitemenettelyn osapuolista
vastaa puolesta väitemaksua sekä omista kuluistaan väite- ja valitusmenettelyissä. Lisäksi se määräsi valitusmaksun palautettavaksi
kantajalle. Valituslautakunta katsoi pääasiassa, että väitemenettelyn kuluja koskeva päätös olisi pitänyt tehdä asetuksen
N:o 40/94 81 artiklan 2 ja 3 kohdan nojalla. Se katsoi erityisesti, että kulut oli syytä määrätä jaettavaksi väitemenettelyn
osapuolten kesken, koska hakemuksen osittaisella peruuttamisella ja väitteen peruuttamisella ”osapuolten välinen riita oli
päätetty yhteisellä sopimuksella”. Valitusmaksun palauttamisen osalta valituslautakunta totesi, että väiteosasto oli hylännyt
implisiittisesti ja perusteita esittämättä kantajan 17.8.1999 päivätyssä kirjeessään esittämän vaatimuksen siitä, että väitemenettelyn
kuluja koskevassa päätöksessä otettaisiin huomioon väitteen laajuus. Valituslautakunta katsoi tämän johdosta, että väiteosaston
päätöksen osalta oli rikottu olennaisia menettelymääräyksiä.

Asian käsittelyn vaiheet ja asianosaisten vaatimukset
28     Kantaja nosti käsiteltävänä olevat kanteet ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimeen 17.4.2002 ja 15.5.2002 jättämillään kannekirjelmillä,
jotka rekisteröitiin asianumeroilla T-124/02 ja T-156/02.
29     Virasto toimitti vastinekirjelmänsä ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimeen 4.9.2002.
30     Asiat T-124/02 ja T-156/02 yhdistettiin suullista käsittelyä ja tuomiota varten ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen toisen
jaoston puheenjohtajan 3.7.2003 antamalla määräyksellä ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen työjärjestyksen 50 artiklan
mukaisesti.
31     Kantaja vaatii, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin
–       kumoaa osittain asiassa T-124/02 tehdyn riidanalaisen päätöksen, eli siltä osin kuin siinä on määrätty kantaja vastaamaan
omista kuluistaan väite- ja valitusmenettelyissä ja siltä osin kuin siinä ei ole määrätty valitusmaksua palautettavaksi kantajalle
–       kumoaa osittain asiassa T-156/02 tehdyn riidanalaisen päätöksen, eli siltä osin kuin siinä on määrätty kantaja vastaamaan
omista kuluistaan väite- ja valitusmenettelyissä
–       määrää viraston korvaamaan oikeudenkäyntikulut asioissa T-124/02 ja T-156/02.
32     Virasto vaatii, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin asioissa T-124/02 ja T-156/02
–       hylkää kanteet ja
–       määrää kantajan korvaamaan oikeudenkäyntikulut.

Oikeudellinen arviointi
33     Kantaja esittää asiassa T-124/02 pääasiassa kaksi erillistä vaatimusta. Toisella pyritään siihen, että riidanalainen päätös
kumottaisiin siltä osin kuin siinä on määrätty kantaja vastaamaan omista kuluistaan väite- ja valitusmenettelyissä. Toisella
vaatimuksella pyritään siihen, että riidanalainen päätös kumottaisiin siltä osin kuin siinä ei ole määrätty valitusmaksua
palautettavaksi kantajalle. Asiassa T-156/02 kantaja esittää ainoastaan yhden vaatimuksen, joka vastaa asiassa T-124/02 esitettyä
ensimmäistä vaatimusta.
34     Kantaja esittää asiassa T-124/02 esittämänsä ensimmäisen vaatimuksen ja asiassa T-156/02 nostamansa kanteen tueksi kaksi kanneperustetta.
Ensimmäinen kanneperuste koskee sitä, että riidanalaiset päätökset olisi tullut perustaa asetuksen N:o 40/94 81 artiklan 4
kohtaan eikä kyseisen artiklan 3 kohtaan. Toinen kanneperuste koskee asetuksen N:o 40/94 81 artiklan 2 ja 3 kohdan virheellistä
soveltamista. Asiassa T-124/02 esittämänsä toisen vaatimuksen tueksi kantaja vetoaa kahteen muuhun kanneperusteeseen, jotka
koskevat asetuksen N:o 2868/95 51 säännön rikkomista ja perusteluvelvollisuuden laiminlyöntiä.

Väite- ja valitusmenettelyjen kuluja koskevat vaatimukset
Ensimmäinen kanneperuste, joka koskee sitä, että riidanalaiset päätökset olisi tullut perustaa asetuksen N:o 40/94 81 artiklan
4 kohtaan eikä kyseisen artiklan 3 kohtaan
–       Asianomaisten lausumat
35     Kantaja väittää, että väitemenettelyt olivat jääneet vaille kohdetta osapuolten välillä tehtyjen sovintoratkaisujen johdosta.
Kantajan mukaan väitemenettelyjen kuluja koskevat päätökset olisi näin ollen tullut perustaa asetuksen N:o 40/94 81 artiklan
4 kohtaan, eikä kyseisen artiklan 3 kohtaan. Kantaja väittää, että esillä olevassa tapauksessa ensin mainittu säännös on viimeksi
mainittuun säännökseen nähden lex specialis.
36     Virasto katsoo, että valituslautakunnat ovat perustellusti perustaneet riidanalaiset päätökset asetuksen N:o 40/94 81 artiklan
3 kohtaan. Virasto toteaa tältä osin, että tuossa säännöksessä tarkoitetaan tapauksia, joissa – kuten tässä – hallinnollinen
menettely päätetään tuon menettelyn osapuolten tekemällä, menettelyyn liittyvällä toimella. Viraston mukaan samaisen asetuksen
81 artiklan 4 kohta sitä vastoin soveltuu ainoastaan silloin, kun tuollainen menettely jää vaille kohdetta menettelyn ulkopuolisista
syistä, kuten väitteen perusteena olevan tavaramerkin poistaminen rekisteristä tai tavaramerkkihakemuksen hylkääminen jonkin
muun väitteen johdosta. Niinpä viraston mukaan asetuksen N:o 40/94 81 artiklan 3 kohta on lex specialis samaisen artiklan
4 kohtaan nähden.
–       Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen arviointi asiasta
37     Kuten virasto perustellusti toteaa, asetuksen N:o 40/94 81 artiklan 3 kohdassa tarkoitetaan tapauksia, joissa hallinnollinen
menettely päättyy sen yhden osapuolen tekemällä yksipuolisella prosessuaalisella toimella, tai – yhteisön tavaramerkin rekisteröinnin
uusimatta jättämisen osalta – jopa prosessuaalisen toimen laiminlyönnillä. Tässä tarkoitettuja toimia ovat muun muassa jonkin
muun prosessuaalisen toimen – kuten tavaramerkkihakemuksen, väitteen tai valituksen – peruuttaminen. Tässä säännöksessä ei
tehdä tältä osin eroa sen mukaan, oliko peruutettu prosessuaalinen toimi kyseessä olevan menettelyn aloittava toimi vai jokin
muu toimi. Viimeksi mainitussa tapauksessa, esimerkiksi silloin kun tavaramerkkihakemus peruutetaan väitemenettelyn aikana,
tuo menettely jää vaille kohdetta, minkä johdosta asiassa ei ole tarvetta antaa ratkaisua. Sitä vastoin asetuksen N:o 40/94
81 artiklan 4 kohdassa tarkoitetaan yleisesti kaikkia tapauksia, joissa asiassa ei ole tarvetta antaa ratkaisua.
38     Niinpä sekä näiden säännösten sanamuodosta että niiden yleisestä rakenteesta käy ilmi, että asetuksen N:o 40/94 81 artiklan
3 kohta on lex specialis samaisen artiklan 4 kohtaan nähden, koska 3 kohta kattaa tapaukset, joissa se seikka, että menettely
jää vaille kohdetta, on seurausta menettelyyn liittyvän toimen yksipuolisesta peruuttamisesta.
39     Lisäksi asetuksen N:o 40/94 81 artiklan 3 kohta soveltuu myös silloin, kun inter partes -menettelyssä (menettely, jolle on
ominaista kaksiasianosaissuhde) kukin asianosainen peruuttaa tekemänsä menettelyyn liittyvän toimen. Tältä osin ei tuon säännöksen
soveltamisen kannalta ole merkitystä sillä, onko menettelyyn liittyvän yhden tai useamman toimen peruuttaminen seurausta osapuolten
välillä kyseessä olevan menettelyn ulkopuolella tehdystä sopimuksesta.
40     Esillä olevassa tapauksessa kantaja on osittain päättänyt väitemenettelyt rajoittamalla tavaramerkkihakemuksiinsa sisältyvien
tavaroiden luetteloa. Nämä menettelyt jäivät tuolta osin vaille kohdetta ilman, että asetuksen N:o 40/94 81 artiklan 4 kohta
kuitenkaan soveltuisi. Lisäksi siltä osin kuin väitemenettelyt eivät vielä olleet jääneet vaille kohdetta tavaraluettelojen
rajoittamisen johdosta, valituslautakunnissa käytyjen menettelyjen toiset osapuolet päättivät nuo menettelyt peruuttamalla
väitteet.
41     Tässä tilanteessa valituslautakunnat ovat perustellusti perustaneet väitemenettelyjen kuluja koskevat päätöksensä yksinomaan
asetuksen N:o 40/94 81 artiklan 3 kohtaan.
42     Näin ollen ensimmäinen kanneperuste on hylättävä.
Toinen kanneperuste, joka koskee asetuksen N:o 40/94 81 artiklan 2 ja 3 kohdan säännösten virheellistä soveltamista
–       Asianosaisten lausumat
43     Kantaja väittää, että valituslautakunnat ovat soveltaneet virheellisesti asetuksen N:o 40/94 81 artiklan 2 ja 3 kohdan säännöksiä.
Se väittää tältä osin, että asetuksen N:o 40/94 81 artiklan 2 kohdassa tarkoitettu kohtuuden mukainen päätös edellyttää, että
väitteen menestymisedellytykset tutkitaan edes summaarisesti. Kantaja viittaa tässä yhteydessä Zivilprozessordnungin (Saksan
siviiliprosessilaki) 91a §:ään, jossa on oikeuskäytännössä tulkittu edellytettävän tällaista summaarista tutkintaa. Kantajan
mukaan tämä arviointiperuste soveltuu esillä olevassa asiassa asetuksen N:o 40/94 79 artiklan nojalla. Kantajan mukaan valituslautakunnat
ovat nimenomaisesti jättäneet tutkimatta väitteen menestymismahdollisuudet. Näin ollen riidanalaiset päätökset, joissa mekaanisesti
määrätään kulujen jakamisesta väitemenettelyn osapuolten kesken, eivät ole kohtuullisia.
44     Kantaja väittää, että jos valituslautakunnat olisivat asianmukaisesti tutkineet – vaikka vain summaarisesti – väitteiden menestymismahdollisuudet,
niiden olisi pitänyt päätellä, että kaikki väitemenettelyjen kulut olisi kyseisissä kahdessa tapauksessa täytynyt määrätä
valituslautakunnassa käydyn menettelyn toisen osapuolen maksettaviksi. Kantajan mukaan näiden osapuolten esittämät väitteet
oli nimittäin tuomittu epäonnistumaan.
45     Kantaja vetoaa tältä osin ensinnäkin selvään eroon, joka sen mielestä on yhtäältä rekisteröitäviksi haettujen tavaramerkkien
ja toisaalta väitteiden perusteena olleiden tavaramerkkien välillä.
46     Erityisesti asian T-124/02 osalta kantaja viittaa toiseksi elementin ”vita” vähäiseen erottamiskykyyn. Lopuksi kantaja väittää,
että tavaramerkkihakemuksessa tarkoitetut tavarat eivät kyseisen hakemuksen rajoittamisen jälkeen ole samankaltaisia kuin
tavarat, joita varten väitteen perusteena olleet tavaramerkit oli rekisteröity.
47     Asian T-156/02 osalta kantaja vetoaa lisäksi siihen, että väitteen perusteena olleiden tavaramerkkien tosiasiallista käyttöä
tai – joidenkin näiden tavaramerkkien osalta – oikeudellista pätevyyttä ei ole näytetty.
48     Lisäksi kantajan mukaan valituslautakunnat ovat loukanneet suhteellisuusperiaatetta määrätessään yhden osapuolen vastaamaan
50 prosentista väitemenettelyn kuluista, vaikka kyseinen osapuoli peruutti hakemuksen ainoastaan kahdeksan tavararyhmän (asiassa
T-156/02) tai jopa yhden ainoan tavararyhmän (asiassa T-124/02) osalta tavaramerkkihakemuksissa tarkoitettujen yhteensä 50–60
tavararyhmän joukosta.
49     Kantaja vetoaa tässä yhteydessä joukkoon yleisluontoisia argumentteja, jotka sen mukaan puhuvat valituslautakuntien toteuttamaa
kulujen jakoa vastaan. Kantaja katsoo ensinnäkin, että kyseisestä ratkaisusta seuraa, että ilmeisen perusteeton väite ei johda
mihinkään haitalliseen seuraamukseen. Toiseksi kantajan mukaan toimijat tekevät helposti väitteen tavaramerkin rekisteröintiä
vastaan kaikkien tavaramerkkihakemuksessa tarkoitettujen tavaroiden osalta, koska niiden ei tarvitse pelätä mitään epäedullista
seuraamusta kulujen osalta siinä tapauksessa, että väitemenettely päättyy ennenaikaisesti. Kolmanneksi kantaja toteaa, että
tavaramerkin hakijoilla ei ole mitään syytä päättää selvästi epäonnistumaan tuomittua väitemenettelyä rajoittamalla niiden
tavaroiden luetteloa, joita varten tavaramerkin rekisteröintiä on haettu, koska tämä johtaisi epäedullisempaan päätökseen
menettelyn kulujen osalta kuin silloin, jos virasto antaisi ratkaisun väitteestä kontradiktorisessa menettelyssä.
50     Virasto vastaa, että valituslautakunnat ovat soveltaneet oikein asetuksen N:o 40/94 81 artiklan 2 ja 3 kohdan säännöksiä.
Se toteaa, että asetuksen N:o 40/94 81 artiklan 2 kohdassa ei täsmennetä kulujen jakamista koskevan päätöksen tekemisessä
noudatettavia yksityiskohtaisia sääntöjä. Viraston mukaan sekä tuossa säännöksessä säädetyn kohtuullisuussäännön soveltaminen
että sen perusteella yksittäistapauksessa tehdyt päätökset kuuluvat näin ollen valituslautakuntien harkintavallan piiriin,
koska ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen valvonta rajoittuu tuon harkintavallan mahdollista väärinkäyttöä koskevaan kysymykseen.
Virasto toteaa, että esillä olevassa tapauksessa ei ole mitään näyttöä siitä, että valituslautakunnat olisivat käyttäneet
harkintavaltaansa väärin.
51     Viraston mukaan tilanne esillä olevissa asioissa, joille on ominaista se, että kumpikin väitemenettelyn osapuolista päätti
tuon menettelyn – toinen peruuttamalla osittain tavaramerkkihakemuksen ja toinen peruuttamalla väitteen – on rinnastettavissa
tilanteeseen, jossa osa vaatimuksista ratkaistaan toisen osapuolen ja osa toisen osapuolen hyväksi.
52     Virasto toteaa erityisesti, että valituslautakunnilla ei ollut velvollisuutta tutkia väitteen menestymismahdollisuuksia. Se
toteaa tältä osin, että jäsenvaltioiden hallintomenettelyjä ja oikeudenkäyntimenettelyjä koskevaan lainsäädäntöön tai ensimmäisen
oikeusasteen tuomioistuimen työjärjestykseen ei sisälly sääntöä, jonka mukaan sellaisen menettelyn kuluja koskevassa päätöksessä,
joka on päättynyt osapuolten tiettyjen toimien johdosta, tulisi ottaa huomioon vaatimusten menestymismahdollisuudet tai edes
menettelyn senhetkinen tilanne.
–       Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen arviointi asiasta
53     Asetuksen N:o 40/94 81 artiklan 3 kohdan mukaan osapuoli, joka keskeyttää menettelyn peruuttamalla yhteisön tavaramerkkiä
koskevan hakemuksen, väitteen, menettämistä tai mitättömyyttä koskevan vaatimuksen tai kanteen taikka jättämällä yhteisön
tavaramerkin uudistamatta tai luopumalla siitä, vastaa toisen osapuolen maksuista sekä kuluista 1 ja 2 kohdassa säädetyin
edellytyksin. Saman artiklan 1 kohdan mukaan väite-, menettämis-, mitättömyys- tai valitusmenettelyn hävinnyt osapuoli vastaa
toisen osapuolen kuluista sekä kaikista tälle välttämättömistä menettelyyn liittyvistä kuluista.
54     Tästä seuraa väitemenettelyn osalta, että osapuoli, joka päättää tällaisen menettelyn luopumalla vaatimuksistaan, muun muassa
peruuttamalla tavaramerkkiä koskevan hakemuksen tai väitteen, rinnastetaan hävinneeseen osapuoleen ja sen on siis periaatteessa
vastattava toisen osapuolen maksuista ja kuluista. Tästä säännöstä poiketaan ainoastaan silloin, kun asetuksen N:o 40/94 81
artiklan 2 kohta soveltuu asiaan; kyseisen säännöksen mukaan ”siltä osin kuin molemmat osapuolet häviävät yhdessä tai useammassa
pääkohdassa tai siltä osin kuin on kohtuullista, väite- tai mitättömyysosasto tai valituslautakunta päättää toisenlaisesta
kulujen jakamisesta”. Vaikka tässä säännöksessä säädetäänkin kahdesta eri tapauksesta, jotka antavat aihetta jakaa kulut tuon
artiklan 1 kohdassa säädetystä poikkeavalla tavalla, se ei estä näiden kahden tapauksen samanaikaista esiintymistä. Niinpä
jos kulut jaetaan sillä perusteella, että osa vaatimuksista on ratkaistu toisen osapuolen ja osa toisen osapuolen hyväksi,
virasto voi ottaa huomioon kohtuullisuuden vaatimukset, jos kulujen jakaminen ainoastaan sen perusteella, miten esitetyt vaatimukset
ovat menestyneet, johtaisi kohtuuttomaan tulokseen. Näin ollen virastolla on laaja päätösvalta kulujen konkreettisessa jakamisessa
osapuolten välillä.
55     Nyt esillä olevissa asioissa yhtäältä tavaramerkkihakemukset peruutettiin osittain. Toisaalta myös väitteet peruutettiin osittain
siltä osin kuin väitemenettelyt eivät vielä olleet jääneet vaille kohdetta tavaramerkkihakemusten rajoittamisen johdosta.
Näin ollen kumpikin osapuolista luopui osittain vaatimuksistaan.
56     Tämä tapaus on rinnastettava tapaukseen, jossa osa vaatimuksista ratkaistaan toisen osapuolen ja osa toisen osapuolen hyväksi.
Nimittäin siinä asetuksen N:o 40/94 81 artiklan 3 kohdassa tarkoitetussa tapauksessa, jossa viraston ei tavaramerkkihakemuksen
tai väitteen peruuttamisen johdosta tarvitse antaa ratkaisua väitteestä, ei määritelmänmukaisesti voi olla mitään häviävää
osapuolta. Niinpä tuossa tapauksessa viittauksella 81 artiklan 2 kohtaan on merkitystä ainoastaan, jos kyseisiä säännöksiä
tulkitaan siten, että tapaus, jossa hallinnollisen menettelyn kumpikin osapuoli häviää asian osittain, rinnastetaan tapaukseen,
jossa kumpikin näistä osapuolista luopuu osittain vaatimuksistaan. Lisäksi olisi epäjohdonmukaista olla rinnastamatta vaatimuksistaan
osittain luopunutta osapuolta asian osittain hävinneeseen osapuoleen. Kuten edellä 54 kohdassa on todettu, tällainen rinnastus
tehdään nimittäin asetuksen N:o 40/94 81 artiklan 1 ja 3 kohdassa sellaisen osapuolen osalta, joka luopuu vaatimuksistaan
kokonaan.
57     Näin ollen valituslautakunnat saattoivat esillä olevassa tapauksessa perustellusti ottaa huomioon kohtuuden päättäessään kulujen
tosiasiallisesta jakamisesta osapuolten välillä, koska niillä on tältä osin laaja päätösvalta.
58     Toisin kuin kantaja väittää, valituslautakunnat eivät jakaessaan kuluja osapuolten kesken olleet velvollisia tutkimaan – edes
summaarisesti – kunkin osapuolen mahdollisuuksia voittaa kyseessä olevissa menettelyissä. Olisi nimittäin prosessiekonomian
vastaista tutkia väitteen aiheellisuutta ainoastaan kulujen jakamista varten.
59     On totta, että kyseisissä kahdessa asiassa tavaramerkkihakemuksiin sisältyneiden tavaraluettelojen supistaminen koski ainoastaan
vähäistä määrää tavaroita tavaramerkkihakemuksissa mainittujen tavaroiden kokonaismäärään verrattuna ja että niin muodoin
väitemenettelyt jäivät tämän rajoittamisen johdosta vaille kohdetta ainoastaan vähäisessä määrin. Sitä vastoin väitteiden
peruutukset koskivat merkittävää osaa tavaramerkkihakemuksissa tarkoitetuista tavaroista. Näin ollen valituslautakunnissa
käytyjen menettelyjen toiset osapuolet luopuivat vaatimuksistaan suuremmalta osin kuin kantaja.
60     Valituslautakunnat eivät silti kulut väitemenettelyn osapuolten kesken jakaakseen olleet myöskään velvollisia ottamaan huomioon
sitä täsmällistä laajuutta, jolta osin kukin näistä osapuolista oli luopunut vaatimuksistaan. Kuten edellä 54 kohdassa on
todettu, valituslautakunnilla on nimittäin laaja päätösvalta asiassa. Tässä yhteydessä on myös syytä huomata, että maksuista
virastolle 13 päivänä joulukuuta 1995 annetun komission asetuksen (EY) N:o 2869/95 (EYVL L 303, s. 33) 2 artiklan 5 kohdan
mukaan väitemaksun – joka asetuksen N:o 40/94 81 artiklan 1 kohdan ja asetuksen N:o 2868/95 94 säännön 6 kohdan mukaan on
korvattava kulu – määrä ei riipu niiden tuotteiden lukumäärästä, joiden osalta väitteen tekijä haluaa estää rekisteröitäväksi
haetun tavaramerkin rekisteröinnin. Samoin on näiden säännösten mukaisesti myös muiden korvattavien kulujen kuten muun muassa
asiamieskulujen osalta. Niin muodoin se, että väitteentekijä luopuu vaatimuksistaan suuremmalta osin kuin tavaramerkkirekisteröinnin
hakija, ei merkitse sitä, että kohtuus vaatisi sitä vastaamaan suuremmasta osasta väitemenettelyn kuluja.
61     Näin ollen valituslautakunnat eivät jättäneet huomiotta kohtuullisuusvaatimuksia määrätessään asiassa T-124/02, että kumpikin
väitemenettelyn osapuolista vastaa omista kuluistaan väite- ja valitusmenettelyissä ja asiassa T-156/02, että kumpikin väitemenettelyn
osapuolista vastaa puolesta väitemaksua sekä omista kuluistaan väite- ja valitusmenettelyissä.
62     Tästä seuraa, että toinen kanneperuste on hylättävä.
63     Näin ollen vaatimukset siitä, että riidanalaiset päätökset kumottaisiin siltä osin kuin niissä määrätään kantaja vastaamaan
omista kuluistaan väite- ja valitusmenettelyissä, on hylättävä.

Vaatimus, joka koskee valitusmaksun palauttamista asiassa T-124/02
Asianosaisten lausumat
64     Kantaja väittää ensinnäkin, että asiassa T-124/02 tehty riidanalainen päätös on asetuksen N:o 2868/95 51 säännön vastainen.
Kantajan mukaan toinen valituslautakunta on virheellisesti jättänyt määräämättä valitusmaksun palautettavaksi sille, vaikka
väiteosaston päätöksen osalta oli rikottu olennaisia menettelymääräyksiä. Kantaja väittää tältä osin, että väiteosasto ei
ottanut huomioon eikä edes maininnut kantajan 19.1.1999 päivätyssä kirjeessään esittämää argumenttia siitä, että tulevassa
väitemenettelyn kuluja koskevassa päätöksessä tulisi ottaa huomion väitteen laajuus.
65     Toiseksi kantaja moittii toista valituslautakuntaa siitä, että tämä on laiminlyönyt perusteluvelvollisuutensa, koska se on
asiassa T-124/02 tehdyssä riidanalaisessa päätöksessä jättänyt mainitsematta syyt, joiden vuoksi se ei hyväksynyt valitusmaksun
palauttamista koskevaa vaatimusta, jonka kantaja oli esittänyt virastolle tekemänsä valituksen perusteet sisältävässä kirjelmässä.
66     Virasto vastaa yhtäältä, että kantaja ei virastolle tekemänsä valituksen perusteet sisältävässä kirjelmässä vedonnut valitusmaksun
palauttamista koskevan vaatimuksensa tueksi siihen, että väiteosasto olisi rikkonut olennaisia menettelymääräyksiä. Viraston
mukaan kantaja on kyseisessä kirjelmässään sitä vastoin ainoastaan moittinut väiteosastoa siitä, että tämä oli tulkinnut väärin
asetuksen N:o 40/94 81 artiklan 3 kohtaa. Lisäksi virasto toteaa, että minkään seikan perusteella ei voida päätellä, että
väiteosaston päätöksen osalta olisi rikottu olennaisia menettelymääräyksiä.
67     Toisaalta virasto katsoo, että koska valitusmaksun palauttamisen edellytykset aivan ilmeisesti eivät esillä olevassa tapauksessa
täyttyneet, toinen valituslautakunta ei ollut velvollinen täsmentämään syitä, joiden vuoksi se ei ollut hyväksynyt sitä koskevaa
vaatimusta. Viraston mukaan valitusmaksua koskeva valituslautakunnan päätös sisältyy implisiittisesti sen päätökseen, joka
koskee kuluja yleisesti. Virasto toteaa tässä yhteydessä, että asetuksen N:o 2868/95 51 säännön soveltaminen edellyttää, että
kyseessä oleva osapuoli on voittanut asian kokonaan. Virasto muistuttaa, että esillä olevassa asiassa valituslautakunta oli
hyväksynyt ainoastaan osittain kantajan vaatimuksen siitä, että valituslautakunnassa käydyn menettelyn toinen osapuoli määrättäisiin
vastaamaan väitemenettelyn kuluista.
Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen arviointi asiasta
68     Asetuksen N:o 2868/95 51 säännön rikkomista koskevan kanneperusteen osalta on huomattava, että tuon säännöksen mukaan valitusmaksut
määrätään palautettaviksi siinä tapauksessa, että valitus aiheuttaa ennakkotarkastuksen tai jos valituslautakunta katsoo,
että valitus on hyväksyttävä ja palauttaminen on kohtuullista huomattavan menettelyvirheen takia. Jos valitus aiheuttaa ennakkotarkastuksen,
palauttamisesta päättää se osasto, jonka päätös on riitautettu, ja muissa tapauksissa valituslautakunta.
69     Tämän säännöksen sanamuodosta käy ilmi, että päätös valitusmaksun määräämisestä palautettavaksi tehdään viran puolesta ilman,
että osapuolen, joka on valittanut asiassa virastolle, tarvitsee esittää mitään tätä koskevaa vaatimusta.
70     Tämä ei kuitenkaan merkitse sitä, että valituslautakunta olisi joka kerta päätöksen kumotessaan velvollinen viran puolesta
tutkimaan, onko kyseessä olevan päätöksen osalta rikottu olennaisia menettelymääräyksiä siten, että asetuksen N:o 2868/95
51 säännön soveltaminen voi olla perusteltua. Tällainen velvollisuus ei voi myöskään seurata yhden osapuolen esittämästä,
valitusmaksun palauttamista koskevasta vaatimuksesta silloin, kun tuota vaatimusta ei tueta konkreettisilla väitteillä, joilla
pyritään osoittamaan olennaisia menettelymääräyksiä rikotun.
71     Koska kantaja ei ole valituksensa perusteet sisältävässä kirjelmässä vedonnut mihinkään olennaisten menettelymääräysten rikkomiseen
väiteosaston päätöksen osalta, valituslautakunta ei ole rikkonut asetuksen N:o 2868/95 51 sääntöä, kun se on implisiittisesti
hylännyt kantajan vaatimuksen. Esillä oleva kanneperuste on näin ollen hylättävä.
72     Perusteluvelvollisuuden laiminlyöntiä koskevan kanneperusteen osalta on syytä muistuttaa, että asetuksen N:o 40/94 73 artiklan
ensimmäisen virkkeen mukaan viraston päätökset on perusteltava. Tällä velvollisuudella on sama ulottuvuus kuin EY 253 artiklassa
vahvistetulla velvollisuudella.
73     Vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan yksittäispäätöksiä koskevalla perusteluvelvollisuudella on kaksi tavoitetta: antaa asianomaisille
tieto toteutettujen toimenpiteiden perusteluista, jotta ne voisivat puolustaa oikeuksiaan, ja antaa yhteisöjen tuomioistuimille
mahdollisuus valvoa päätöksen laillisuutta (ks. mm. asia C-350/88, Delacre ym. v. komissio, tuomio 14.2.1990, Kok. 1990, s.
I-395, 15 kohta; asia T-188/98, Kuijer v. neuvosto, tuomio 6.4.2000, Kok. 2000, s. II-1959, 36 kohta ja asia T-388/00, Institut
für Lernsysteme v. SMHV – Educational Services (ELS), tuomio 23.10.2002, Kok. 2002, s. II-4301, 59 kohta). Tutkittaessa sitä,
täyttävätkö päätöksen perustelut nämä vaatimukset, on päätöksen sanamuodon lisäksi otettava huomioon myös asiayhteys ja kaikki
kyseistä alaa koskevat oikeussäännöt (asia C-122/94, komissio v. neuvosto, tuomio 29.2.1996, Kok. 1996, s. I-881, 29 kohta
ja em. asia Kuijer v. neuvosto, tuomion 36 kohta).
74     Esillä olevassa tapauksessa on tutkittava, onko – kuten kantaja väittää – valituslautakunta laiminlyönyt perusteluvelvollisuutensa
jättäessään ilmaisematta, miksi se ei ollut määrännyt valitusmaksua palautettavaksi kantajalle, vaikka tämä oli vaatinut sitä
valituksensa perusteet sisältävässä kirjelmässä.
75     On totta, että valituslautakunta olisi ollut velvollinen vastaamaan – edes summaarisesti – kantajan mahdollisiin väitteisiin,
joilla pyritään osoittamaan, että asetuksen N:o 2868/95 51 säännössä lausutut edellytykset, ja erityisesti edellytys siitä,
että päätöksen ensimmäisenä asteena tehnyt viraston osasto on rikkonut olennaisia menettelymääräyksiä, täyttyivät esillä olevassa
tapauksessa. On kuitenkin todettava, että kantaja ei ole valituksensa perusteet sisältävässä kirjelmässä esittänyt mitään
tämänlaatuista seikkaa. Kuten virasto perustellusti korostaa, kantaja on päinvastoin rajoittunut toteamaan, että väiteosasto
oli tehnyt oikeudellisen virheen tulkitessaan asetuksen N:o 40/94 81 artiklan 3 kohtaa.
76     Tästä seuraa, että valituslautakunta ei ole laiminlyönyt perusteluvelvollisuuttaan jättäessään ilmaisematta, miksi se ei ollut
määrännyt valitusmaksua palautettavaksi kantajalle. Näin ollen myös asetuksen N:o 40/94 73 artiklan ensimmäisen virkkeen rikkomista
kokeva kanneperuste on hylättävä.
77     Kantajan vaatimus siitä, että riidanalainen päätös kumottaisiin siltä osin kuin siinä ei ole määrätty valitusmaksua palautettavaksi
sille, on näin ollen perusteeton.
78     Kaikesta edellä esitetystä seuraa, että kanne on hylättävä kokonaisuudessaan.

Oikeudenkäyntikulut
79     Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen työjärjestyksen 87 artiklan 2 kohdan mukaan asianosainen, joka häviää asian, velvoitetaan
korvaamaan oikeudenkäyntikulut, jos vastapuoli on sitä vaatinut. Koska kantaja on hävinnyt asian, se on vastaajan vaatimusten
mukaisesti velvoitettava korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
Näillä perusteilla
YHTEISÖJEN ENSIMMÄISEN OIKEUSASTEEN TUOMIOISTUIN (toinen jaosto)
on antanut seuraavan tuomiolauselman:
1)
Kanteet hylätään.
2)
Kantaja velvoitetaan korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
Forwood
Pirrung
Meij
Julistettiin Luxemburgissa 28 päivänä huhtikuuta 2004.
H. Jung

N. J. Forwood
kirjaaja

jaoston puheenjohtaja
*
Oikeudenkäyntikieli: saksa.