CELEX: 62004CJ0343
Briuselio konvencija
16 straipsnio 1 punkto a papunktis
Išimtinė jurisdikcija daiktinių teisių į nekilnojamąjį turtą bylose
Ieškinys, kuriuo siekiama, kad būtų nutrauktas kaimyninės valstybės teritorijoje esančios atominės elektrinės veiklos kenksmingas poveikis arba jo pavojus nekilnojamajam turtui
Netaikymas

Prašymas priimti prejudicinį sprendimą susijęs su 1968 m. rugsėjo 27 d. Konvencijos dėl jurisdikcijos ir teismo sprendimų
civilinėse ir komercinėse bylose vykdymo (OL L 299, 1972, p. 32), iš dalies pakeistos 1978 m. spalio 9 d. Konvencija dėl Danijos
Karalystės, Airijos ir Jungtinės Didžiosios Britanijos ir Šiaurės Airijos Karalystės prisijungimo (OL L 304, p. 1 ir – pakeistas
tekstas – p. 77), 1982 m. spalio 25 d. Konvencija dėl Graikijos Respublikos prisijungimo (OL L 388, p. 1) ir 1989 m. gegužės
26 d. Konvencija dėl Ispanijos Karalystės ir Portugalijos Respublikos prisijungimo (OL L 285, p. 1) bei 1996 m. lapkričio
29 d. Konvencija dėl Austrijos Respublikos, Suomijos Respublikos ir Švedijos Karalystės prisijungimo (OL 1997 C 15, p. 1,
toliau – Briuselio konvencija) 16 straipsnio 1 punkto a papunkčio išaiškinimu.
Prašymas pateiktas nagrinėjant ginčą tarp
Land Oberösterreich
ir
ČEZ
as (toliau –
ČEZ
) dėl pastarosios įmonės Temelino atominės elektrinės, esančios Čekijos Respublikos teritorijoje, eksploatacijos daromo žalingo
poveikio žemės ūkio paskirties žemei, kurios savininkė yra
Land Oberösterreich
.

Teisinis pagrindas

Briuselio konvencija
Briuselio konvencijos II antraštinės dalies, skirtos jurisdikcijos taisyklėms, 1 skirsnio „Bendrosios nuostatos“ 2 straipsnio
pirmoji pastraipa numato:
„Atsižvelgiant į šios Konvencijos nuostatas, Susitariančiojoje Valstybėje nuolatinę gyvenamąją vietą turintiems asmenims,
kokia bebūtų jų pilietybė, byla keliama tos valstybės teismuose.“
Pagal šios konvencijos 4 straipsnio pirmąją pastraipą:
„Jei atsakovas Susitariančiojoje Valstybėje neturi nuolatinės gyvenamosios vietos, kiekvienos Susitariančiosios Valstybės
teismų jurisdikcija, atsižvelgiant į 16 straipsnio nuostatas, nustatoma pagal tos valstybės teisę.“
Briuselio konvencijos minėtos II antraštinės dalies 2 skirsnio „Specialioji jurisdikcija“ 5 straipsnis nustato:
„Susitariančiojoje Valstybėje nuolat gyvenančiam asmeniui byla kitoje Susitariančiojoje Valstybėje gali būti keliama:
<...>
3)      dėl dalykų, susijusių su civilinės teisės pažeidimais, deliktu ar tariamu deliktu - vietos, kurioje buvo padarytas pažeidimas,
teismuose;
<...>“
Briuselio konvencijos 16 straipsnio, sudarančio II antraštinės dalies 5 skirsnį „Išimtinė jurisdikcija“, numato:
„Nepaisant nuolatinės gyvenamosios vietos ar buveinės, išimtinę jurisdikciją turi šie teismai:
1)      a)     daiktinių teisių į nekilnojamąjį turtą bylose ar nekilnojamojo turto nuomos bylose – Susitariančiosios Valstybės, kurioje
yra tas nekilnojamasis turtas, teismai;
<...>“

Nacionalinės teisės aktai
Austrijos civilinio kodekso (Allgemeines bürgerliches Gesetzbuch
,
toliau – ABGB) 364 straipsnio 2 dalis nustato:
„Nekilnojamojo turto savininkas gali uždrausti kaimynui poveikį, atsiradusį iš jo sklypo dėl nuotėkų, dūmų, dujų, šilumos,
kvapų, triukšmo, virpesių, ir kitokį panašų žalingą poveikį, kiek jis viršija įprastinį vietos lygį ir reikšmingai paveikia
įprastinį naudojimąsį nekilnojamuoju turtu. Tiesioginis teršalų išmetimas neturint specialios teisės yra draudžiamas visais
atvejais.“
Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas pažymi, kad remiantis šia nuostata pareikštu ieškiniu siekiama, jog
būtų nutrauktas žalingas poveikis sklypui arba bent tinkamomis priemonėmis jo išvengta. Pagal nacionalinių teismų praktiką
šis ieškinys yra prilyginamas negatoriniam ieškiniui (Eigentumsfreiheitsklage), kuriuo įgyvendinama nuosavybės teise paremtas
reikalavimas.
ABGB 364 straipsnis nustato:
„Jei šį lygį viršijantys sutrikimai kyla dėl kasybos įrenginių arba įrenginio, kuris kaimyniniame sklype buvo įrengtas su
administracijos leidimu, valdytojas turi teisę kreiptis į teismą tik dėl patirtos žalos atlyginimo, net jei pastaroji atsirado
dėl aplinkybių, į kurias nebuvo atsižvelgta išduodant administracinį leidimą.“
Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas pažymi, kad ši teisė į piniginį žalos atlyginimą nepriklauso nuo kaltės
ir patenka į kaimynų santykius reglamentuojančios teisės sritį.

Pagrindinė byla ir prejudicinis klausimas

Land Oberösterreich
yra kelių žemės ūkio ir agronominių bandymų paskirties sklypų, kuriuose įkurta žemės ūkio mokykla, savininkė. Šie sklypai
yra apie 60 km nuo Temelino atominės elektrinės, kuri ekspermentiniais tikslais pradėjo veikti 2000 m. spalio 9 dieną. Čekijos
energijos tiekimo įmonė
ČEZ
, kurios 70 % priklauso Čekijos valstybei, jai nuosavybės teise priklausančioje teritorijoje eksploatuoja šią atominę elektrinę.

Land Oberösterreich,
veikdama kaip minėtų sklypų savininkė ir manydama, kad atominės elektrinės eksploatacija nėra viešosios valdžios įgyvendinimo
forma, bet su privačia veikla susijęs valdymas, priklausantis civilinių teismų jurisdikcijai, 2001 m. liepos 31 d. pareiškė
ieškinį
Landesgericht Linz
teisme prieš
ČEZ
.
Pirmiausia šiuo ieškiniu buvo siekiama, kad
ČEZ
būtų nurodyta nutraukti iš Temelino elektrinės sklindančios jonizuojančiosios spinduliuotės poveikį
Land Oberösterreich
sklypams tiek, kiek šis poveikis viršija pagal pripažįstamą technikos lygį eksploatuojamos atominės elektrinės sukeliamą
poveikį. Papildomai minėta
Land
prašė nurodyti nutraukti šios spinduliuotės keliamą pavojų tiek, kiek šis pavojus viršija pagal pripažįstamą technikos lygį
eksploatuojamos atominės elektrinės keliamą pavojų.

Land Oberösterreich
teigimu, iš Temelino elektrinės sklindanti jonizuojančioji spinduliuotė yra žalingas poveikis ABGB 364 straipsnio 2 dalies
prasme. Dabartiniu bandomuoju etapu elektrinės sukelta radiacija arba bet kuriuo atveju dirvožemio užteršimo pavojus, jei
elektrinė pradėtų veikti normaliai ir
a fortiori
jei jos veikla sutriktų, viršytų įprastinį vietos lygį ir ilgam pakenktų
Land Oberösterreich
piklausančių sklypų įprastiniam naudojimui gyvenimo, mokymo ir žemės ūkio tikslams. Todėl tenkinamos visos (nagrinėjamu atveju
– prevencinio) ieškinio dėl veiksmų nutraukimo sąlygos.
Remdamasi tuo, kad Briuselio konvencijos 16 straipsnio 1 punkto a papunktis netaikomas ieškiniui dėl kelio žalingam poveikiui
užkirtimo,
ČEZ
paprašė pripažinti, jog Austrijos teismai neturi jurisdikcijos nagrinėti šį ginčą. Šis ieškinys iš esmės yra kompensacinio
pobūdžio ir patenka į minėtos konvencijos 5 straipsnio 3 punkto taikymo sritį. Be to,
ČEZ
mano, kad Austrijos teismo buvimo vietoje priimtas sprendimas įpareigoti nutraukti veiksmus pažeistų Čekijos Respublikos
teritorijos ir teismų suverenitetą, o tai pažeistų tarptautinę teisę, bei negalėtų būti vykdomas pastarosios valstybės teritorijoje.
2002 m. balandžio 17 d. sprendimu
Landesgericht Linz
pripažino, jog neturi jurisdikcijos nagrinėti
Land Oberösterreich
ieškinį. Šį sprendimą apeliacine tvarka panaikino
Oberlandesgericht Linz
2003 m. rugsėjo 19 d. Sprendimu pripažindamas, kad Austrijos teismai turėjo jurisdikciją nagrinėti tokio pobūdžio ginčą pagal
Briuselio konvencijos 16 straipsnio 1 punkto a papunktį.

Oberster Gerichtshof
, į kurį buvo kreiptasi su skundu dėl pastarojo sprendimo peržiūrėjimo, nurodo, kad iš bylos duomenų nematyti, ar Temelino
atominei elektrinei buvo suteiktas administracinis leidimas ABGB 364 straipsnio prasme.
Minėtas teismas, be kita ko, mano, kad Teisingumo Teismo praktika neleidžia neabejotinai nustatyti, ar ieškiniui, koks buvo
pareikštas remiantis ABGB

364 straipsnio 2 dalimi, taikomas Briuselio konvencijos 16 straipsnio 1 punkto a papunktis, ar šios konvencijos 5 straipsnio
3 punktas.
Šiomis sąlygomis Oberster Gerichtshof nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir Teisingumo Teismui pateikti šį prejudicinį
klausimą:
„Ar (Briuselio) konvencijos 16 straipsnio 1 punkto a papunktyje įtvirtinta formuluotė „daiktinių teisių į nekilnojamąjį turtą
bylose“ turi būti aiškinama taip, kad ji taikoma taip pat ir (prevenciniams) ieškiniams dėl veiksmų nutraukimo, kuriais pagal
(ABGB) 364 straipsnio 2 dalį siekiama uždrausti žalingą poveikį iš kaimyninėje valstybėje – kuri nėra Europos Sąjungos narė
– esančio žemės sklypo (nagrinėjamu atveju iš Čekijos Respublikoje esančios atominės elektrinės sklindančios jonizuojančiosios
spinduliuotės) nekilnojamajam turtui, kurio savininkė yra ieškovė?“

Dėl prejudicinio klausimo
Savo klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą priėmęs teismas iš esmės nori sužinoti, ar Briuselio konvencijos 16 straipsnio
1 punkto a papunktis turi būti aiškinamas taip, kad toks ieškinys, koks, remiantis ABGB 364 straipsnio 2 dalimi, buvo pareikštas
pagrindinėje byloje, kuriuo siekiama užkirsti kelią žalingam poveikiui, kuris daromas arba gali būti padarytas šio ieškinio
pareiškėjui priklausančiam nekilnojamajam turtui, atsirado dėl jonizuojančiosios spinduliuotės, skleidžiamos atominės elektrinės,
pastatytos šio nekilnojamojo turto buvimo vietos valstybės kaimyninės valstybės teritorijoje, patenka į „daiktinių teisių
į nekilnojamąjį turtą bylų“ kategoriją šios nuostatos prasme.

Išankstinės pastabos
Visų pirma būtina nurodyti, kad nors Čekijos Respublika nebuvo Briuselio konvencijos šalis tuo metu, kai
Land Oberösterreich
kreipėsi į Austrijos teismus, ir todėl atsakovė pagrindinėje byloje tuo metu neturėjo buveinės susitariančiosios valstybės
teritorijoje, ši aplinkybė nėra kliūtis galimam šios konvencijos 16 straipsnio taikymui, kaip tiesiogiai išplaukia iš jos
4 straipsnio pirmosios pastraipos.
Be to, būtina priminti, kad pagal Briuselio konvencijos 1 straipsnio pirmąją pastraipą, neatsižvelgiant į teismo pobūdį, ši
konvencija taikoma „civilinėse ir komercinėse bylose“, tačiau „ji netaikoma byloms dėl mokesčių, muitų ar administracinėms
byloms“. Iš nusistovėjusios Teisingumo Teismo praktikos matyti, jog sąvoka „civilinėse ir komercinėse bylose“ turi būti laikoma
savarankiška sąvoka, kurią reikia aiškinti, viena vertus, atsižvelgiant į minėtos kovencijos tikslus ir, kita vertus, į bendruosius
principus, išplaukiančius iš nacionalinių teisinių sistemų. Todėl ir Briuselio konvencijos taikymo sritis turi būti nustatoma
iš esmės atsižvelgiant į elementus, apibūdinančius teisinių santykių tarp ginčo šalių pobūdį arba ginčo objektą (žr. 1980 m.
gruodžio 16 d. Sprendimo
Rüffer
, 814/79, Rink. p. 3807, 7 ir 14 punktus).
Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, kuris turi nagrinėti šiuos elementus, ir, atsižvelgiant į Teisingumo
Teismo praktiką, nustatyti, ar Briuselio konvencija taikoma ginčui, dėl kurio į jį buvo kreiptasi, neklausė Teisingumo Teismo
dėl šios konvencijos 1 straipsnio aiškinimo. Atsižvelgiant į šią aplinkybę ir į atsakymą, toliau pateiktą į užduotą klausimą,
nebūtina toliau nagrinėti šios nuostatos reikšmės.

Dėl Briuselio konvencijos 16 straipsnio 1 punkto a papunkčio aiškinimo
Kaip išplaukia iš Briuselio konvencijos 16 straipsnio 1 punkto a papunkčio, susitariančiosios valstybės, kurioje yra nekilnojamasis
turtas, teismai turi išimtinę jurisdikciją bylose dėl daiktinių teisių į nekilnojamąjį turtą.
Šiuo atžvilgiu būtina priminėti, kad siekiant kuo geriau užtikrinti iš Briuselio konvencijos išplaukiančių susitariančiųjų
valstybių ir suinteresuotųjų asmenų teisių ir pareigų lygybę ir vienodumą, atskirai būtina nustatyti formuluotės „daiktinių
teisių į nekilnojamąjį turtą bylose“ prasmę Bendrijos teisėje (konkrečiai žr. 1990 m. sausio 10 d. Sprendimo
Reichert ir Kockler
, C‑115/88, Rink. p. I‑27, 8 punktą).
Be to, kaip matyti iš nusistovėjusios teismo praktikos, kadangi Briuselio konvencijos 16 straipsnio nuostatos įtvirtina bendrųjų
Briuselio konvencijos jurisdikcijos taisyklių išimtį, jos, būtent šio straispnio 1 punkto a papunktis, neturi būti aiškinamos
plačiau nei to reikalauja jomis siekiamas tikslas (konkrečiai žr. 2005 m. spalio 13 d. Sprendimo
Klein
, C‑73/04, Rink. p. I‑0000, 15 punktą ir ten nurodomą Teisingumo Teismo praktiką).
Iš tikrųjų būtent nukrypstant nuo Briuselio konvencijos 4 straipsnio pirmojoje pastraipoje įtvirtinto bendrojo principo, pagal
kurį kiekviena Susitariančioji Valstybė taiko savo tarptautinės jurisdikcijos taisykles, jei atsakovas neturi nuolatinės gyvenamosios
vietos susitariančiojoje valstybėje, šios konvencijos 16 straipsnio 1 punkto a papunktis nustato susitariančiosios valstybės,
kurioje yra nekilnojamasis turtas, teismų išimtinę jurisdikciją daiktinių teisių į nekilnojamąjį turtą ar nekilnojamojo turto
nuomos bylose (minėto sprendimo
Klein
14 punktas). Be to, minėto 16 straipsnio nuostatos atima iš šalių galimybę pasirinkti ginčo nagrinėjimo vietą, kurią kitu
atveju jos galėtų pasirinkti, ir tam tikrais atvejais numato joms teismą, kuris nėra nė vienos iš šalių gyvenamosios vietos
teismas (konkrečiai žr. minėto sprendimo
Reichert ir Kockler
9 punktą).
Dėl Briuselio konvencijos 16 straipsnio 1 punkto a papunkčiu siekiamo tikslo tiek iš P. Jenard pranešimo dėl Briuselio konvencijos
(OL C 59, 1979, p. 1), tiek iš nusistovėjusios Teisingumo Teismo praktikos matyti, kad pagrindinis motyvas suteikti išimtinę
jurisdikciją susitariančiosios valstybės, kurioje yra nekilnojamasis turtas, teismams yra tas, kad nekilnojamojo turto buvimo
vietos teismas yra geriausioje vietoje, kad tinkamai išspręstų ginčus dėl daiktinių teisių į nekilnojamąjį turtą ir nekilnojamojo
turto nuomos (konkrečiau žr. 1977 m. gruodžio 17 d. Sprendimo
Sanders
, 73/77, Rink. p. 2383, 11‑12 punktus).
Iš tiesų, konkrečiai kalbant apie ginčus dėl daiktinių teisių į nekilnojamąjį turtą, paprastai jie turi būti sprendžiami pagal
nekilnojamojo turto buvimo valstybės taisykles, o dėl šio turto kylantiems nesutarimams dažnai prireikia vietoje atliekamų
patikrinimų, tyrimų ir ekspertizės, todėl išimtinė jurisdikcija nekilnojamojo turto buvimo vietos teismui, kuris, atsižvelgiant
į jo artumą, yra geriausioje vietoje, kad tinkamai išsiaiškintų aplinkybes, suteikta tinkamo teisingumo vykdymo interesais
(konkrečiai žr. minėtų sprendimų
Sanders
13 punktą ir
Reichert ir Kockler
10 punktą).
Būtent dėl minėtų aiškinimo principų Teisingumo Teismas nusprendė, kad Briuselio konvencijos 16 straipsnio 1 punkto a papunktis
turi būti aiškinamas taip, kad susitariančiosios valstybės, kurioje yra nekilnojamasis turtas, teismai neturi išimtinės jurisdikcijos
visiems ieškiniams dėl daiktinių teisių į nekilnojamąjį turtą, o tik tiems iš jų, kuriems taikoma Briuselio konvencija ir
kuriais siekiama nustatyti nekilnojamojo turto dydį, sudėtį, nuosavybės, valdymo ar kitas daiktines teises į šį turtą ir užtikrinti
šių teisių apsaugą jų turėtojams (minėto sprendimo
Reichert ir Kockler
11 punktas).
Kaip teisingai nurodo
ČEZ
, Jungtinės Karalystės vyriausybė ir Europos Bendrijų Komisija, ieškinys (atitinkamu atveju, kaip pagrindinėje byloje – prevencinis
ieškinys) dėl žalingo poveikio nutraukimo nepatenka į pirmesniame punkte apibrėžtą ieškinių kategoriją.
Šiuo atžvilgiu būtina priminti, kad minėtame P. Jenard pranešime (p. 1, 34 ir 35) pažymima, jog tokia jurisdikcijos taisyklė,
kokia įtvirtinta Briuselio konvencijos 16 straipsnio 1 punkto a papunktyje, kuri „grindžiama ieškinio dalyku“, taikoma esant
„ginčams dėl daiktinių teisių į nekilnojamąjį turtą“.
P. Schlosser pranešime dėl Konvencijos dėl Danijos Karalystės, Airijos ir Jungtinės Didžiosios Britanijos ir Šiaurės Airijos
Karalystės prisijungimo prie Briuselio konvencijos (OL C 59, 1979, p. 71, 163 punktas) šiuo atžvilgiu pažymima, kad šį pranešimą
paruošusiam ekspertų komitetui buvo lengva konstatuoti, jog ieškiniai dėl daiktinių teisių pažeidimu pagrįstų nuostolių arba
dėl nekilnojamajam turtui, į kurį turimos daiktinės teisės, padarytos žalos atlyginimo nepatenka į šios konvencijos 16 straipsnio
1 punkto a papunkčio taikymo sritį, nes daiktinės, dažniausiai nuosavybės, teisės ir jų turinys šiame kontekste turi tik nedidelę
reikšmę.
Ieškiniu (atitinkamu atveju, kaip ir pagrindinėje byloje – prevenciniu ieškiniu) dėl žalingo poveikio nutraukimo nėra ginčijama
daiktinė teisė į nekilnojamąjį turtą. Aišku, šis ieškinys grindžiamas daiktinės teisės į nekilnojamąjį turtą pažeidimu, tačiau
šios teisės daiktinis pobūdis ir ryšys su nekilnojamuoju turtu šiame kontekste turi tik nedidelę reikšmę. Kaip pabrėžė
ČEZ
ir Komisija, šis daiktinis ginčijamos teisės pobūdis ir jos ryšys su nekilnojamuoju turtu neturi lemiamo poveikio pagrindinei
bylai reikšmingoms aplinkybėms, kurios nebūtų iš esmės kitokios, jei teisė, kurią siekiama apsaugoti nuo tariamai žalingo
poveikio, būtų kitokio pobūdžio, kaip, pavyzdžiui, teisė į asmens neliečiamumą arba teisė į kilnojamąjį turtą. Ieškiniais,
kaip ir tuo, kuris buvo pareikštas pagrindinėje byloje, iš esmės siekiama, kad asmeniui, kuris pažeidė arba gali pažeisti
teisę, be kita ko, dėl pripažįstamo technikos lygio nesilaikymo, būtų nurodyta nutraukti atitinkamus pažeidimus.
Taip pat svarbu pabrėžti, kad gero teisingumo vykdymo sumetimai, kuriais grindžiamas Briuselio konvencijos 16 straipsnio 1 punkto
a papunktis, kaip tai priminta šio sprendimo 29 punkte, netaikomi ieškiniui (atitinkamu atveju, kaip ir pagrindinėje byloje
– prevenciniam ieškiniui) dėl žalingo poveikio nutraukimo ir todėl neprieštarauja tam, kad šis ieškinys nepatenka į šios nuostatos
taikymo sritį.
Viena vertus, iš tikrųjų, kaip ir nagrinėjamu atveju, kalbant apie du nekilnuojamuosius daiktus, esančius skirtingų valstybių
teritorijose, ieškinys, kaip ir tas, dėl kurio buvo kreiptasi į prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusį teismą, turi
būti nagrinėjamas labiau pagal vienos valstybės taisykles nei pagal kitos.
Kaip šiuo atžvilgiu matyti iš ABGB 364 straipsnio 2 dalies, nustatančioje, kad gali būti nurodyta nutraukti „kaimyno“ daromą
žalingą poveikį, jei jis „viršija įprastinį lygį vietinėmis sąlygomis ir paveikia įprastinį nekilnojamojo turto naudojimą“,
tokio pobūdžio ieškinys paprastai reikalauja atsižvelgti į atitinkamo nekilnojamojo turto buvimo vietai būdingus veiksnius.
Todėl sunku sutikti, kad tokio tipo nuostata būtų išskirtinė net tuomet, kai būtent nuotolis tarp aptariamų dviejų nekilnojamųjų
daiktų lemia galimybę, kad jiems bus taikomos skirtingos įprastinės vietinės sąlygos.
Kita vertus, nagrinėjant tokį ieškinį kaip pagrindinėje byloje nebūtina vertinti faktų, kurie, yra labiau susiję tik su vieno
iš dviejų atitinkamų nekilnojamųjų daiktų buvimo vieta, gali pateisinti vienos iš dviejų valstybių teismų jurisdikciją, atmesdami
kitos valstybės teismų jurisdikciją. Kaip Teisingumo Teismas pabrėžė 1976 m. lapkričio 30 d. Sprendime
Bier
, vadinamu „Mines de Potasse d‘Alsace“ (21/76, Rink. p. 1735), priimtame pagal ieškinį dėl atsakomybės už materialinę žalą,
padarytą sklypui vienoje valstybėje narėje, kai gamykla kitoje valstybėje narėje nuleido į upę užterštas nuotėkas, esant tokio
tipo situacijai, pažeidimo, dėl kurio atsirado žala, vieta, atsižvelgiant į aplinkybes, gali būti ne mažiau naudinga nei žalos
atsiradimo vieta ypač įrodymų rinkimo ir proceso organizavimo tikslais.
Pagrindinėje byloje, kaip matyti iš nutarties dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą,
Land Oberösterreich
pareikštu ieškiniu siekiama nustatyti, ar iš Temelino elektrinės sklindančios jonizuojančiosios spinduliuotės poveikis arba
potencialus pavojus viršija pagal pripažįstamą technikos lygį eksploatuojamos atominės elektrinės keliamą poveikį ar pavojų.
Kaip teisingai nurodė
ČEZ
, Jungtinės Karalystės vyriausybė ir Komisija, aišku, kad tokiam vertinimui būtini patikrinimai, kurie daugiausia turi būti
atliekami minėtos elektrinės buvimo vietoje.
Atsižvelgiant į tai, kas pasakyta, į pateiktą klausimą reikia atsakyti, kad Briuselio konvencijos 16 straipsnio 1 punkto a papunktis
turi būti aiškinamas taip, kad į šios nuostatos taikymo sritį nepatenka toks ieškinys, koks remiantis ABGB

364 straipsnio 2 dalimi buvo pareikštas pagrindinėje byloje, kuriuo siekiama užkirsti kelią žalingam poveikiui, kuris daromas
arba gali būti padarytas šio ieškinio pareiškėjui priklausančiam nekilnojamajam turtui, atsirado dėl jonizuojančiosios spinduliuotės,
skleidžiamos atominės elektrinės, pastatytos šio nekilnojamojo turto buvimo vietos valstybės kaimyninės valstybės teritorijoje.

Dėl bylinėjimosi išlaidų
Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą dėl prejudicinio sprendimo pateikusio teismo nagrinėjamoje
byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo Teismui,
išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.
Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (pirmoji kolegija) nusprendžia:
1968 m. rugsėjo 27 d. Konvencijos dėl jurisdikcijos ir teismo sprendimų civilinėse ir komercinėse bylose vykdymo, paskutinį
kartą iš dalies pakeistos 1996 m. lapkričio 29 d. Konvencija dėl Austrijos Respublikos, Suomijos Respublikos ir Švedijos Karalystės
prisijungimo, 16 straipsnio 1 punkto a papunktis turi būti aiškinamas taip, kad į šios nuostatos taikymo sritį nepatenka toks
ieškinys, koks remiantis Austrijos civilinio kodekso (Allgemeines bürgerliches Gesetzbuch) 364 straipsnio 2 dalimi buvo pareikštas
pagrindinėje byloje, kuriuo siekiama užkirsti kelią žalingam poveikiui, kuris daromas arba gali būti padarytas šio ieškinio
pareiškėjui priklausančiam nekilnojamajam turtui ir kuris atsiranda dėl jonizuojančiosios spinduliuotės, skleidžiamos atominės
elektrinės, pastatytos šio nekilnojamojo turto buvimo vietos valstybės kaimyninės valstybės teritorijoje.
Parašai.
*
Proceso kalba: vokiečių.