CELEX: 62009CJ0248
Akts par pievienošanos Eiropas Savienībai
Muitas savienība
Pārejas pasākumi
Laišana brīvā apgrozībā, atbrīvojot no muitas nodokļiem
Preces, kuras Latvijas Republikas pievienošanās brīdī tika transportētas paplašinātajā Kopienā
Eksporta formalitātes
Ievedmuitas nodokļi
PVN

Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt Padomes 1992. gada 12. oktobra Regulas (EEK) Nr. 2913/92 par
Kopienas Muitas kodeksa izveidi (OV L 302, 1. lpp.), kas grozīta ar Eiropas Parlamenta un Padomes 1996. gada 19. decembra
Regulu (EK) Nr. 82/97 (OV L 17, 1. lpp.; turpmāk tekstā – “Muitas kodekss”), 4. panta 10. punktu, Komisijas 1993. gada 2. jūlija
Regulas (EEK) Nr. 2454/93, ar ko nosaka īstenošanas noteikumus Regulai Nr. 2913/92 (OV L 253, 1. lpp.), kas grozīta ar Komisijas
2000. gada 15. decembra Regulu (EK) Nr. 2787/2000 (OV L 330, 1. lpp.; turpmāk tekstā – “Īstenošanas regula”), 448. pantu,
kā arī Akta par Čehijas Republikas, Igaunijas Republikas, Kipras Republikas, Latvijas Republikas, Lietuvas Republikas, Ungārijas
Republikas, Maltas Republikas, Polijas Republikas, Slovēnijas Republikas un Slovākijas Republikas pievienošanās nosacījumiem
un pielāgojumiem līgumos, kas ir Eiropas Savienības pamatā (OV L 236, 33. lpp.; turpmāk tekstā – “Pievienošanās akts”), IV pielikuma
5. nodaļas 1. punktu.
Šis lūgums ir iesniegts tiesvedībā starp
Pakora Pluss
SIA (turpmāk tekstā – “
Pakora Pluss
”) un Valsts ieņēmumu dienestu (Latvijas nodokļu administrācija, turpmāk tekstā – “VID”) par muitas nodokļiem un pievienotās
vērtības nodokli (turpmāk tekstā – “PVN”), kuri minētajai sabiedrībai bija jāmaksā sakarā ar automašīnas ievešanu [importu]
pa jūru no Vācijas 2004. gada 3. maijā.

Atbilstošās tiesību normas

Savienības tiesiskais regulējums
Muitas kodekss
Saskaņā ar Muitas kodeksa 4. panta 10. punktu “ievedmuitas nodokļi” nozīmē:
“–     muitas nodokļus un muitas nodokļiem līdzvērtīgus maksājumus, kas jāmaksā, preces ievedot,
–        lauksaimniecības maksājumus un citus ievedmuitas maksājumus, kas ieviesti ar kopējo lauksaimniecības politiku vai īpašu režīmu,
kurš attiecas uz atsevišķām lauksaimniecības ražojumu pārstrādes precēm.”
Muitas kodeksa 79. pants ir šāds:
“Preču laišana brīvā apgrozībā dod ārpuskopienas precēm Kopienas preču statusu.
Tas nozīmē tirdzniecības politikas pasākumu piemērošanu, pārējo ar preču ievešanu saistīto formalitāšu izpildi un jebkādu
likumā noteikto nodokļu uzlikšanu.”
Muitas kodeksa 161. pantā ir paredzēts, ka:
“1.      Izvešanas procedūra ļauj Kopienas preces izvest no Kopienas muitas teritorijas.
Izvedot ir jāpiemēro izvešanas formalitātes, tostarp tirdzniecības politikas pasākumi un – attiecīgajā gadījumā – izvedmuitas
nodokļi.
2.      Izņemot preces, kas nodotas procedūrai “izvešana pārstrādei” vai tranzīta procedūrai atbilstoši 163. pantam, un neskarot 164. pantu,
visas Kopienas preces, kuras paredzēts izvest, ir jānodod izvešanas procedūrā.
[..]
4.      Saskaņā ar Komitejas procedūru nosaka gadījumus un nosacījumus, kad nav vajadzīga izvešanas deklarācija precēm, ko izved no
Kopienas muitas teritorijas.
5.      Izvešanas deklarācija iesniedzama muitas iestādē, kas uzrauga vietu, kur ir reģistrēts izvedējs vai kur preces tiek iepakotas
vai iekrautas izvešanai. Izņēmumus nosaka saskaņā ar Komitejas procedūru.”
Muitas kodeksa 162. pantā ir paredzēts, ka:
“Atlaišana izvešanai tiek piešķirta ar nosacījumu, ka attiecīgās preces tiek izvestas no Kopienas muitas teritorijas tādā
pašā stāvoklī kā izvešanas deklarācijas pieņemšanas brīdī.”
Īstenošanas regula
Atbilstoši Īstenošanas regulas 448. pantam:
“1.      Kuģošanas sabiedrība var būt pilnvarota izmantot vienotu kravas sarakstu kā tranzīta deklarāciju, ja tā apkalpo lielāku skaitu
regulāru reisu dalībvalstu starpā (vienkāršotā procedūra – 2. līmenis).
Atkāpjoties no 373. panta 1. punkta a) apakšpunkta, kuģošanas sabiedrībām nav jābūt reģistrētām Kopienā, ja tām tur ir reģionāls
birojs.
2.      Saņemot atļaujas pieprasījumu, muitas dienests paziņo pārējām dalībvalstīm, kuru teritorijā atrodas iekraušanas un galamērķa
ostas.
Ja sešdesmit dienās no paziņojuma nav saņemts neviens iebildums, muitas dienests izsniedz atļauju.
Šī atļauja ir spēkā visās attiecīgajās dalībvalstīs un to piemēro vienīgi Kopienas tranzīta darbībām starp ostām, uz kurām
tā attiecas.
3.      Vienkāršošanas vajadzībām kuģošanas sabiedrība var izmantot vienotu kravas sarakstu visām pārvadātajām precēm; ja kuģošanas
sabiedrība rīkojas šādi, tā pretī attiecīgajai preču pozīcijai kravas sarakstā ieraksta:
a)      atzīmi “T1”, ja uz precēm attiecina Kopienas ārējā tranzīta procedūru;
b)      atzīmi “T2”, ja uz precēm attiecina Kopienas iekšējā tranzīta procedūru, kas noteikta 340.c panta 1. punktā;
c)      burtus “TD” precēm, kas jau atrodas tranzīta procedūrā vai tiek vestas saskaņā ar ievešanas pārstrādei, muitas noliktavas
vai pagaidu ievešanas procedūru. Šādos gadījumos kuģošanas sabiedrība ieraksta burtus “TD” arī atbilstīgajā pavadzīmē vai
citā atbilstīgā tirdzniecības dokumentā, kā arī norādi par izmantoto procedūru, tranzīta deklarācijas uzskaites numuru vai
nodošanas dokumenta datumu un izdevējas iestādes nosaukumu;
d)      burtu “C” (“T2L” ekvivalents) precēm, kuru Kopienas statusu var pierādīt;
e)      burtu “X” Kopienas precēm, kas jāizved un uz kurām nav attiecināta tranzīta procedūra.
Kravas sarakstā ir jāiekļauj arī 447. panta 4. punktā noteiktā informācija.
4.      Kopienas tranzīta procedūru uzskata par pabeigtu, ja kravas saraksts un preces ir uzrādītas galamērķa ostas muitas dienestam.
Saskaņā ar 373. panta 2. punkta b) apakšpunktu kuģošanas sabiedrībā glabātajos uzskaites datos ir jāietver 3. punkta pirmajā
apakšpunktā minētā informācija.
Vajadzības gadījumā galamērķa ostas muitas dienests pārsūta atbilstīgos kravas sarakstu datus iekraušanas ostas muitas dienestam
pārbaudei.
5.      Neskarot Kodeksa 365. un 366. pantu, 450.a un 450.d pantu un VII sadaļu, veic šādus paziņojumus:
a)      kuģošanas sabiedrības ziņo muitas dienestam par visiem pārkāpumiem;
b)      galamērķa ostas muitas dienests pie pirmās izdevības paziņo iekraušanas ostas muitas dienestam un iestādei, kas izdevusi atļauju,
par visiem pārkāpumiem.”
Pievienošanās akts
Pievienošanās akta 2. pantā ir noteikts šādi:
“Pamatlīgumi un akti, ko iestādes un Eiropas Centrālā banka pieņēmusi pirms pievienošanās, no pievienošanās dienas ir saistoši
jaunajām dalībvalstīm un piemērojami tajās atbilstīgi minētajos Līgumos un šajā Aktā paredzētajiem nosacījumiem.”
Saskaņā ar Pievienošanās akta 22. pantu:
“Pasākumus, kas uzskaitīti IV pielikumā, piemēro atbilstīgi nosacījumiem, kas paredzēti minētajā pielikumā.”
Pievienošanās akta IV pielikuma nosaukums ir “Pievienošanās akta 22. pantā minētais saraksts”. Šī pielikuma 5. nodaļā, kuras
nosaukums ir “Muitas savienība”, ir paredzēts šādi:
“[..] Uz jaunajām dalībvalstīm [Muitas kodekss un Īstenošanas regula] attiecas, ievērojot šādus īpašos noteikumus:
1.      Neskarot Regulas (EEK) Nr. 2913/92 20. pantu, tādas preces, kuras pievienošanās dienā paplašinātajā Kopienā atrodas pagaidu
uzglabāšanā vai attiecībā uz kurām tiek īstenots kāds no muitas režīmiem vai procedūrām, kas paredzētas minētās regulas 4. pantā,
15. panta b) punktā vai 16. panta b) līdz g) punktā, vai kuras paplašinātajā Kopienā tiek transportētas pēc tam, kad attiecībā
uz tām jau veiktas eksporta formalitātes, ir atbrīvotas no muitas nodokļiem un citiem muitas pasākumiem, laižot tās brīvā
apgrozībā, ja tiek uzrādīts kāds no turpmāk norādītajiem apliecinājumiem:
a)      preferenciālas izcelsmes apliecinājums, kas izdots pirms pievienošanās dienas atbilstīgi kādam no turpmāk uzskaitītajiem Eiropas
Līgumiem vai kādam līdzvērtīgam preferenču nolīgumam, kurš noslēgts starp pašām jaunajām dalībvalstīm un kurā – attiecībā
uz nenoteiktas izcelsmes izejvielām, ko izmanto tādu ražojumu izgatavošanai, kuriem izdod vai sagatavo izcelsmes apliecinājumu
– paredzēts aizliegums kompensēt muitas nodokļus vai atbrīvot no muitas nodokļiem (“nodokļu nekompensēšanas” klauzula);
b)      kāds no Kopienas statusa apliecinājumiem, kas minēti Regulas (EEK) Nr. 2454/93 314. panta c) punktā [314.c pantā] un 315. pantā.
[..]”
Sestā direktīva
Ar Padomes 2006. gada 28 novembra Direktīvu 2006/112/EK par kopējo pievienotās vērtības nodokļa sistēmu (OV L 347, 1. lpp.)
ar 2007. gada 1. janvāri tika atcelts un aizstāts esošais Savienības tiesiskais regulējums PVN jomā, proti, Padomes 1977. gada
17. maija Sestā direktīva 77/388/EEK par to, kā saskaņojami dalībvalstu tiesību akti par apgrozījuma nodokļiem – Kopēja pievienotās
vērtības nodokļu sistēma: vienota aprēķinu bāze (OV L 145, 1. lpp.). Tomēr, tā kā Direktīva 2006/112 stājās spēkā pēc pamata
lietā aplūkojamo faktu iestāšanās, tā nav piemērojama.
Sestās direktīvas 77/388, kas grozīta ar Padomes 1991. gada 16. decembra Direktīvu 91/680/EK (OV L 376, 1. lpp.; turpmāk tekstā
– “Sestā direktīva”), 2. panta 2. punktā ir paredzēts, ka ievestas preces apliek ar PVN.
Sestās direktīvas 7. panta, kura nosaukums ir “Imports”, 1. punkta a) apakšpunktā ir paredzēts šādi:
““Preču imports” nozīmē:
a)      tādu preču ievešanu Kopienā, kas neatbilst Eiropas Ekonomikas kopienas dibināšanas līguma 9. un 10. pantā izklāstītajiem nosacījumiem
[..].”
Sestās direktīvas 11. panta B daļas, kas saistīta ar preču importu, 3. punkta a) apakšpunktā ir noteikts, ka:
“Ar nodokļiem apliekamā summā, ja tas vēl nav izdarīts, ieskaita:
a)      nodokļus un citus maksājumus, kas jākārto ārpus importētājas dalībvalsts un tos, kas jākārto importēšanas dēļ, izņemot iekasējamo
[PVN];
[..].”
Sestās direktīvas 21. panta, kura nosaukums ir “Personas, kurām jāmaksā nodokļi”, 2. punktā ir noteikts, ka PVN importējot
ir jāmaksā personai vai personām, ko dalībvalsts, kurā preces ir ievestas, noteikusi vai atzinusi par atbildīgām

Valsts tiesiskais regulējums
Saskaņā ar Likuma par pievienotās vērtības nodokli (
Latvijas Vēstnesis
, 1995, Nr. 49; turpmāk tekstā – “Likums par PVN”), tā redakcijā, kas bija piemērojama pamata lietas faktu laikā, 2. panta
otrās daļas 3. punktu preču imports ir ar PVN apliekams darījums.
Likuma par PVN 2. panta astotajā daļā ir noteikts šādi:
“Preču importa darījumos ar nodokli apliekamajā vērtībā iekļauj importēto preču muitas vērtību, preču transporta pakalpojuma
vērtību no Eiropas Savienības robežas līdz preču saņēmējam (vai preču pārvadājuma pavaddokumentos norādītajai pirmajai preču
pārkraušanas vietai Latvijas Republikas muitas teritorijā), aprēķināto muitas nodokli, aprēķināto akcīzes nodokli, citus aprēķinātos
nodokļus un nodevas, ja to paredz konkrētie normatīvie akti, izņemot [PVN], kā arī iekļauj šā likuma 7. panta pirmās daļas
2. punktā minēto pakalpojumu vērtību, ja tā nav iekļauta muitas vērtībā.
[..]”
Likuma par PVN 12. panta, kas veltīts nodokļa iekasēšanas nosacījumiem, otrajā daļā ir paredzēts šādi:
“Ja preces tiek ievestas iekšzemē, nodokli maksā jebkura persona, izlaižot preces brīvam apgrozījumam. Nodoklis par preču
importu kļūst iekasējams tajā brīdī, kad kļūst iekasējams muitas nodoklis.”

Pamata lieta un prejudiciālie jautājumi
No iesniedzējtiesas nolēmuma izriet, ka 2004. gada 30. aprīlī Vācijā tika noformēts kravas saraksts automašīnas transportēšanai
pa jūru uz Latviju. Šim darījumam Vācijā tika piemērota 0 % PVN likme.
2004. gada 3. maijā
Pakora Pluss
kā principāls attiecībā uz minēto automašīnu uzsāka Kopienas tranzīta procedūru. Muitas procedūra netika pabeigta.
2006. gada 1. martā ar Valsts ieņēmumu dienesta galvenās muitas pārvaldes lēmumu
Pakora Pluss
tika noteikts pienākums samaksāt Valsts kasē aprēķināto muitas un citu nodokļu parādu, norādot, ka tā nav iesniegusi dokumentus,
kas apliecina muitas procedūras noslēgšanu. Šo lēmumu VID 2006. gada 21. aprīlī vēlreiz apstiprināja.
Ar 2007. gada 9. augusta spriedumu Administratīvā rajona tiesa apmierināja sūdzību, ko
Pakora Pluss
bija cēlusi pret minēto lēmumu.
Ar 2008. gada 22. jūlija spriedumu Administratīvā apgabaltiesa iepriekšminēto spriedumu atcēla.

Pakora Pluss
cēla kasācijas sūdzību Augstākās tiesas Senāta Administratīvo lietu departamentā. Tā it īpaši norādīja, ka apelācijas instances
tiesa ir piemērojusi Īstenošanas regulas 447. un 448. pantu par tranzīta procedūru starp dalībvalstīm, kaut arī attiecīgais
kravas saraksts bija noformēts pirms Latvijas Republikas pievienošanās Savienībai. Turklāt apelācijas instances tiesa esot
nepareizi piemērojusi Muitas kodeksa 96. pantu, norādot
Pakora Pluss
kā principālu, kurš ir atbildīgs par PVN samaksu.
Šādos apstākļos Augstākās tiesas Senāta Administratīvo lietu departaments nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus
prejudiciālus jautājumus:
“1)      Vai gadījumā, ja ir noformēts kravas manifests, taču nav veiktas regulas Nr. 2454/93 448. pantā noteiktās darbības (Vācijas
muitas dienests attiecīgi nav ziņojis Latvijas muitas dienestam par kuģošanas sabiedrības lūgumu), var uzskatīt, ka Pievienošanās
līguma [IV pielikuma 5. nodaļas] 1. punkta izpratnē ir veiktas eksporta formalitātes?
2)      Ja atbilde uz pirmo jautājumu ir noliedzoša, vai tādos apstākļos, kādi ir šajā lietā, var uzskatīt, ka muitas procedūras regulējošās
tiesību normas (Regula Nr. 2913/92 un Regula Nr. 2454/93) vispār nav piemērojamas?
3)      Ja atbilde uz pirmo jautājumu ir apstiprinoša, vai Pievienošanās [..] līguma IV pielikuma 5. nodaļas 1. punkts interpretējams
tādējādi, ka gadījumā, ja prece, kura paplašinātajā Kopienā tiek transportēta pēc tam, kad attiecībā uz to jau veiktas eksporta
formalitātes, netiek laista brīvā apgrozībā, tā nav atbrīvota no muitas nodokļiem un citiem muitas pasākumiem, kaut arī nav
šaubu, ka precei ir Kopienas preces statuss? Citiem vārdiem – vai noteicošais tādā gadījumā ir tas, ir vai nav veikta muitas
procedūra – laišana brīvā apgrozībā?
4)      Vai [PVN] ir iekļaujams ievedmuitas nodoklī tādā izpratnē, kā noteikts Regulas Nr. 2913/92 4. panta 10. punktā?
5)      Ja atbilde uz ceturto jautājumu ir apstiprinoša, vai pienākums maksāt [PVN], kas jāmaksā kā muitas maksājums par preces ievešanu,
ir principālam vai galīgajam preces saņēmējam? Vai šis pienākums var tikt sadalīts, ņemot vērā kādus apstākļus?”

Par prejudiciālajiem jautājumiem

Par pirmo jautājumu
Ar šo jautājumu iesniedzējtiesa būtībā vēlas noskaidrot, vai Pievienošanās akta IV pielikuma 5. nodaļas 1. punkts ir interpretējams
tādējādi, ka tajā minētās eksporta formalitātes ir pabeigtas, ja ir noformēts kravas saraksts, bet nav tikušas veiktas Īstenošanas
regulas 448. pantā minētās darbības.
Šajā sakarā ir jāatgādina, ka Pievienošanās akta IV pielikuma 5. nodaļas 1. punktā īpaši ir paredzēts, ka preces, kuras pievienošanās
brīdī tiek transportētas paplašinātajā Kopienā pēc tam, kad attiecībā uz tām jau veiktas eksporta formalitātes, ir atbrīvotas
no muitas nodokļiem un citiem muitas pasākumiem, laižot tās brīvā apgrozībā, ja tiek uzrādīts preferenciālas izcelsmes apliecinājums,
kas izdots pirms pievienošanās dienas, vai kāds cits no Īstenošanas regulas 314.c un 315. pantā minētajiem pierādījumiem ar
Kopienas raksturu.
Tādējādi saskaņā ar Pievienošanās akta IV pielikuma 5. nodaļas 1. punktu jaunajā dalībvalstī preces, kuras paplašinātajā Kopienā
ir transportētas 2004. gada 1. maijā, atbrīvojot tās no muitas nodokļiem un citiem muitas pasākumiem, var ievest tikai tad,
ja ir izpildīti trīs kumulatīvi nosacījumi.
Pirmkārt, precēm, kuras no Savienības muitas teritorijas tiek izvestas uz valsti, kura vēl nav Savienības dalībvalsts, ir
jāpiemēro izvešanas [eksporta] procedūra. Atbilstošās formalitātes ir Muitas kodeksa 161. un 162. pantā paredzētās izvešanas
formalitātes.
Otrkārt, tā kā transportēšana tika pabeigta pēc pievienošanās datuma, Savienības dalībvalstī ievestās preces ir jālaiž brīvā
apgrozībā, lai tās saskaņā ar Muitas kodeksa 79. pantā minētajiem nosacījumiem iegūtu Kopienas preču statusu.
Treškārt, ir jāiesniedz Īstenošanas regulas 314.c vai 315. pantā paredzētais preču preferenciālas izcelsmes vai Kopienas izcelsmes
apliecinājums.
Kad pievienošanās dienā preces tiek transportētas paplašinātajā Kopienā, ir piemērojams Pievienošanās akta IV pielikuma 5. nodaļas
1. punktā paredzētais režīms, izslēdzot citus muitas režīmus.
No tā izriet, ka, tā kā šādā situācijā Pievienošanās akta IV pielikuma 5. nodaļas 1. punktā paredzētais režīms ir izsmeļošs,
Īstenošanas regulas 448. pants, kurš attiecas uz vienīgi uz vienkāršotajām procedūrām pārvadājumiem pa jūru starp dalībvalstīm
Kopienas muitas tranzīta procedūrā, nav piemērojams.
Tādējādi, tostarp tad, ja kravas saraksts ir ticis noformēts atbilstoši iesniedzējtiesas nolēmumā minētajam, Īstenošanas regulas
448. pantā paredzētās darbības nevar aizstāt Pievienošanās akta IV pielikuma 5. nodaļas 1. punktā paredzētās eksporta formalitātes.
Ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus, uz pirmo jautājumu ir jāatbild, ka Pievienošanās akta IV pielikuma 5. nodaļas 1. punkts
ir interpretējams tādējādi, ka, lai pārliecinātos, vai tajā minētās eksporta formalitātes ir izpildītas, nav nozīmes, vai
ir veiktas Īstenošanas regulas 448. pantā paredzētās darbības, pat ja ir ticis noformēts kravas saraksts.

Par otro jautājumu
Tā kā uz pirmo jautājumu atbilde ir noliedzoša, ir jāizskata otrais jautājums.
Šis jautājums ir jāsaprot tādējādi, ka tas pēc būtības attiecas uz to, ciktāl Muitas kodekss un Īstenošanas regula ir piemērojami
jaunajām Savienības dalībvalstīm gadījumos, kad attiecībā uz precēm, kuras šo jauno dalībvalstu pievienošanās brīdī tika transportētas
paplašinātajā Kopienā, nav izpildītas Pievienošanās akta IV pielikuma 5. nodaļas 1. punktā minētās izvešanas formalitātes.
Šajā sakarā ir jānorāda, ka Pievienošanās akta IV pielikuma 5. nodaļā ir paredzēts, ka Muitas kodekss un Īstenošanas regula
“uz jaunajām dalībvalstīm attiecas, ievērojot [..] īpašos noteikumus”, kuru starpā ietilpst šīs sadaļas 1. punkts.
No minētās normas, aplūkojot to kopā ar Pievienošanās akta 2. pantu, izriet, ka no 2004. gada 1. maija Muitas kodekss un Īstenošanas
regula ir piemērojami jaunajām dalībvalstīm, ja vien brīdī, kad tās pievienojās Savienībai, preces tika transportētas paplašinātajā
Kopienā. Šādā gadījumā ir jāpiemēro Pievienošanās akta IV pielikuma 5. nodaļas 1. punkts.
Turpretim, ja attiecībā uz paplašinātajā Kopienā transportētajām precēm izvešanas formalitātes nav izpildītas, nevar atsaukties
uz Pievienošanās akta IV pielikuma 5. nodaļas 1. punktā paredzēto režīmu.
Tādēļ uz otro jautājumu ir jāatbild, ka Muitas kodekss un Īstenošanas regula ir piemērojami jaunajām dalībvalstīm no 2004. gada
1. maija, tomēr izslēdzot iespēju atsaukties uz Pievienošanās akta IV pielikuma 5. nodaļas 1. punktā paredzēto režīmu, ja
attiecībā uz precēm, kuras brīdī, kad jaunās dalībvalstis pievienojās Savienībai, tika transportētas paplašinātajā Kopienā,
nav izpildītas tajā paredzētās izvešanas formalitātes.

Par trešo jautājumu
Tā kā trešais jautājums tika uzdots tikai gadījumam, ja atbilde uz pirmo jautājumu būtu apstiprinoša, tad uz šo jautājumu
nav jāatbild.

Par ceturto jautājumu
Ar šo jautājumu iesniedzējtiesa būtībā vēlas uzzināt, vai Muitas kodeksa 4. panta 10. punkts ir interpretējams tādējādi, ka
ievedmuitas nodokļos ietilpst par preču importu maksājamais PVN.
Saskaņā ar Muitas kodeksa 4. panta 10. punktu ievedmuitas nodokļos ietilpst muitas nodokļi un muitas nodokļiem līdzvērtīgi
maksājumi, kas jāmaksā, preces ievedot.
Turklāt Sestās direktīvas 2. panta 2. punktā ir paredzēts, ka preces ievedot apliek ar PVN. Minētās direktīvas 11. panta B daļas
3. punkta a) apakšpunktā ir precizēts, ka ar nodokli apliekamajā summā ieskaita nodokļus un citus maksājumus, kas jākārto
importēšanas dēļ, izņemot iekasējamo PVN, ja tas vēl nav izdarīts.
No minētajām normām jāsecina, ka ievedmuitas nodokļi Muitas kodeksa 4. panta 10. punkta izpratnē ietilpst par preču ievešanu
maksājamā PVN aprēķina bāzē.
Tādēļ uz ceturto jautājumu ir jāatbild, ka Muitas kodeksa 4. panta 10. punkts ir interpretējams tādējādi, ka ievedmuitas nodokļos
neietilpst par preču ievešanu maksājamais PVN.

Par piekto jautājumu
Ar šo jautājumu iesniedzējtiesa būtībā vēlas uzzināt, vai gadījumos, kad prece ir ievesta, pienākums maksāt PVN ir principālam
vai preces galapatērētājam un vai šo pienākumu var sadalīt.
Vispirms ir jāatzīmē, ka, kaut arī PVN nav ietverts ievedmuitas nodokļos Muitas kodeksa 4. panta 10. punkta izpratnē, tas
atbilstoši Sestās direktīvas 2. panta 2. punktam ir jāmaksā, ievedot preces.
Tādēļ, kaut arī piektais jautājums tika uzdots tikai gadījumam, ja atbilde uz ceturto jautājumu izrādītos apstiprinoša, Tiesa
uzskata, ka uz to ir vajadzīgs atbildēt.
Šajā sakarā svarīgi ir norādīt, ka saskaņā ar Sestās direktīvas 21. panta 2. punktu PVN importējot ir jāmaksā personai vai
personām, ko dalībvalsts, kurā preces ir ievestas, noteikusi vai atzinusi par atbildīgām.
Tādēļ uz piekto jautājumu ir jāatbild, ka gadījumā, kad prece tiek ievesta, PVN ir jāmaksā personai vai personām, ko dalībvalsts,
kurā preces ir ievestas, noteikusi vai atzinusi par atbildīgām.

Par tiesāšanās izdevumiem
Attiecībā uz pamata lietas dalībniekiem šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās
izdevumiem. Tiesāšanās izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto lietas dalībnieku tiesāšanās
izdevumi, nav atlīdzināmi.
Ar šādu pamatojumu Tiesa (pirmā palāta) nospriež:
1)
Akta par Čehijas Republikas, Igaunijas Republikas, Kipras Republikas, Latvijas Republikas, Lietuvas Republikas, Ungārijas
Republikas, Maltas Republikas, Polijas Republikas, Slovēnijas Republikas un Slovākijas Republikas pievienošanās nosacījumiem
un pielāgojumiem līgumos, kas ir Eiropas Savienības pamatā, IV pielikuma 5. nodaļas 1. punkts ir interpretējams tādējādi,
ka, lai pārliecinātos, vai tajā minētās eksporta formalitātes ir izpildītas, nav nozīmes, vai ir veiktas Komisijas 1993. gada
2. jūlija Regulas (EEK) Nr. 2454/93, ar ko nosaka īstenošanas noteikumus Padomes Regulai (EEK) Nr. 2913/92 par Kopienas Muitas
kodeksa izveidi, kas grozīta ar Komisijas 2000. gada 15. decembra Regulu (EK) Nr. 2787/2000, 448. pantā paredzētās darbības,
pat ja ir ticis noformēts kravas saraksts;
2)
Padomes 1992. gada 12. oktobra Regula (EEK) Nr. 2913/92 par Kopienas Muitas kodeksa izveidi, kas grozīta ar Eiropas Parlamenta
un Padomes 1996. gada 19. decembra Regulu (EK) Nr. 82/97, un Regula Nr. 2454/93, kas grozīta ar Regulu Nr. 2787/2000, ir piemērojamas
jaunajām dalībvalstīm no 2004. gada 1. maija, tomēr izslēdzot iespēju atsaukties uz Pievienošanās akta IV pielikuma 5. nodaļas
1. punktā paredzēto režīmu, ja attiecībā uz precēm, kuras brīdī, kad jaunās dalībvalstis pievienojās Eiropas Savienībai, tika
transportētas paplašinātajā Kopienā, nav izpildītas tajā paredzētās izvešanas formalitātes;
3)
Regulas Nr. 2913/92, kas grozīta ar Regulu Nr. 82/97, 4. panta 10. punkts ir interpretējams tādējādi, ka ievedmuitas nodokļos
neietilpst par preču ievešanu maksājamais pievienotās vērtības nodoklis;
4)
gadījumā, kad prece tiek ievesta, pievienotās vērtības nodoklis ir jāmaksā personai vai personām, ko dalībvalsts, kurā preces
ir ievestas, noteikusi vai atzinusi par atbildīgām.
[Paraksti]
*
Tiesvedības valoda – latviešu.