CELEX: 62002CJ0103
Neizpolnitev obveznosti države
Direktivi 75/442/EGS in 91/689/EGS
Pojem količina odpadkov
Izvzetje iz obveznosti pridobiti dovoljenje

S to tožbo Komisija Evropskih skupnosti zahteva od Sodišča, naj ugotovi, da Italijanska republika s sprejetjem dekreta z dne
5. februarja 1998 o označevanju nenevarnih odpadkov, za katere se uporabljajo poenostavljeni postopki predelave v smislu členov
31 in 33 dekreta-zakona št. 22 z dne 5. februarja 1997, ki
–        krši člena 10 in 11(1), druga alinea, Direktive Sveta 75/442/EGS z dne 15. julija 1975 o odpadkih (UL L 194, str. 39), kot
je bila spremenjena z Direktivo Sveta 91/156/EGS z dne 18. marca 1991 (UL L 78, str. 32, v nadaljevanju: Direktiva 75/442),
ker obratom in podjetjem, ki predelujejo nenevarne odpadke, dopušča, da jim ni treba pridobiti dovoljenja, ne da bi bilo to
izvzetje podrejeno spoštovanju pogojev: 1. o predhodni določitvi maksimalne količine odpadkov in 2. iz člena 4 Direktive 75/442,
kar zadeva količino odpadkov, ki jih obdelajo obrati, ki ne potrebujejo dovoljenja,
–        krši člen 11(1), druga alinea, Direktive 75/442, ker ne določa natančno vrst odpadkov, na katere se nanaša izvzetje iz obveznosti
pridobitve dovoljenja in posledično v določenih primerih tudi s kršitvijo člena 3 Direktive Sveta 91/689/EGS z dne 12. decembra
1991 o nevarnih odpadkih, (UL L 377, str. 20) obratom ali podjetjem, ki predelujejo določene vrste nevarnih odpadkov, dopušča,
da so izvzeti iz dolžnosti na podlagi manj strogih meril, ki so določena za nenevarne odpadke, zaradi pomanjkanja jasnosti
in natančnosti zadevnega dekreta,
–        krši člena 9 in 11 v zvezi s členom 1(e) in (f) Direktive 75/442 in njenih Prilog IIA in IIB, ki sta bili spremenjeni z Odločbo
Komisije 96/350/ES z dne 24. maja 1996 (UL L 135, str. 32), ker nekatere dejavnosti odstranjevanja opredeljuje kot dejavnosti
„revitalizacije okolja“, s čimer tako obratom in podjetjem, ki izvajajo postopke odstranjevanja, z izjemo odstranjevanja njihovih
lastnih odpadkov na mestu izdelave, dopušča, da jim ni treba pridobiti dovoljenja, in sicer na isti podlagi, kot da bi izvajala
postopke predelave,
ni izpolnila obveznosti iz členov 1, 9, 10 in 11 Direktive 75/442 ter iz člena 3 Direktive 91/689.

Pravni okvir

Skupnostna ureditev
Direktiva 75/442
Cilj Direktive 75/442 je zagotoviti odstranjevanje in predelavo odpadkov ter spodbuditi sprejetje ukrepov za omejitev nastajanja
odpadkov, zlasti s pospeševanjem čistih tehnologij in izdelkov, ki se dajo reciklirati in ponovno uporabiti.
Člen 1 navedene direktive določa, kaj pomenijo pojmi „odpadek“, „odstranjevanje“ in „predelava“.
Člen 4 te direktive določa:
„Države članice sprejmejo potrebne ukrepe za zagotovitev take predelave ali odstranjevanja odpadkov, da ne ogrožajo zdravja
ljudi in brez uporabe postopkov ali načinov, ki bi lahko škodovali okolju, predvsem pa:
–        ne predstavljajo tveganja vode, zraka, tal ter rastlin in živali,
–        niso moteči zaradi hrupa ali vonjav,
–        ne vplivajo škodljivo na krajino ali mesta posebnega pomena.
Države članice sprejmejo potrebne ukrepe, da prepovejo puščanje, odmetavanje ali nenadzorovano odstranjevanje odpadkov.“
Členi od 9 do 11 Direktive 75/442 urejajo primer, ko je dovoljenje pristojnega organa potrebno za postopke odstranjevanje
in predelave odpadkov. Ti postopki so navedeni v prilogi IIA in IIB k tej direktivi, kot sta bili spremenjeni z Odločbo 96/350.
Člen 9(1) Direktive 75/442 določa, da mora za izvajanje člena 4 navedene direktive podjetje, ki izvaja postopke, določene
v Prilogi IIA k isti direktivi, pridobiti dovoljenje pristojnega organa.
„Takšno dovoljenje zajema:
–      vrste in količine odpadkov
–      tehnične zahteve,
–      potrebne varnostne ukrepe,
–      mesto odstranjevanja,
–      način obdelave.“
Člen 9(2) Direktive 75/442 določa:
„Dovoljenja je mogoče izdati za določeno obdobje, lahko so obnovljiva, lahko se zanje zahteva izpolnjevanje pogojev in obveznosti
ali se lahko zavrnejo, predvsem če je predvideni način odstranjevanja nesprejemljiv z vidika varstva okolja.“
Člen 10 te direktive o postopkih predelave iz njene priloge IIB določa:
„Za izvajanje člena 4 mora podjetje, ki izvaja ukrepe, navedene v Prilogi IIB, pridobiti dovoljenje.“
Člen 11 navedene direktive določa možnost, ko ni treba pridobiti dovoljenja, ki se uporablja za vse, razen za nevarne odpadke,
ki so predmet posebnih določb:
„1.      […] ni treba pridobiti dovoljenja iz člena 9 ali 10:
a)      podjetjem, ki sama odstranjujejo svoje odpadke na mestu njihovega nastanka;
in
b)       podjetjem, ki predelujejo odpadke.
Ta oprostitev se lahko uporablja le:
–        če so pristojni organi sprejeli splošna pravila za vsako vrsto dejavnosti, ki predpisujejo vrste in količine odpadkov, in
pogoje, pod katerimi za posamezno dejavnost ni treba pridobiti dovoljenja,
in
–        če so vrste ali količine odpadkov in načini odstranjevanja ali predelave takšni, da so izpolnjeni pogoji iz člena 4.
2.      Podjetja, navedena v odstavku 1, se vpišejo v evidenco pri pristojnih organih.
3.      Države članice obvestijo Komisijo o splošnih pravilih, sprejetih na podlagi odstavka 1.“
Direktiva 91/689
Direktiva 91/689 o nevarnih odpadkih v členu 3(1) in (2) določa:
„1.      Odstopanje iz člena 11(1)(a) Direktive 75/442/EGS od zahteve za pridobitev dovoljenja za obrate ali podjetja, ki same odstranjujejo
odpadke, se ne uporablja za nevarne odpadke, ki jih ureja ta direktiva.
2.      V skladu s členom 11(1)(b) Direktive 75/442/EGS lahko država članica napravi izjemo od člena 10 navedene direktive za obrate
ali podjetja, ki predelujejo odpadke, vključene v to direktivo:
–        če država članica sprejme splošna pravila, ki uvrščajo na seznam vrsto in količino odpadkov ter določajo posebne pogoje (mejne
vrednosti za vsebnost nevarnih snovi v odpadkih, mejne vrednosti emisij, vrsto dejavnosti) in druge potrebne zahteve za izvajanje
različnih oblik predelave,
–        če so vrste ali količine odpadkov in metod predelave take, da so skladne s pogoji, določenimi v členu 4 Direktive 75/442/EGS.“

Nacionalna ureditev
Dekret Ministero dell’Ambiente z dne 5. februarja 1998 o označevanju nenevarnih odpadkov, za katere se uporabljajo poenostavljeni
postopki predelave v smislu členov 31 in 33 dekreta-zakona št. 22 z dne 5. februarja 1997 (navadni dodatek št. 72 h GURI št.
88 z dne 16. aprila 1998, v nadaljevanju: Uredba) v nacionalni pravni red prenaša direktivi 91/156 in 91/689.
Člen 5(1) navedenega dekreta, naslovljen „Revitalizacija okolja“, določa:
„Dejavnosti revitalizacije okolja, določene v prilogi 1, pomenijo rehabilitacijo propadajočih območij za proizvodne ali socialne
namene z ukrepi morfološkega preoblikovanja.“
Člen 7 istega dekreta, naslovljen „Količine“, določa:
„1.      Brez vpliva na posebne določbe iz priloge se maksimalne letne količine odpadkov, ki se lahko uporabijo v okviru dejavnosti
predelave, ki jih ureja ta dekret, določijo po letni obdelovalni zmogljivosti naprav, v katerih se dejavnost izvaja, po odbitku
morebiti uporabljenega vhodnega materiala, pri čemer se stremi k temu, da dejavnost ne predstavlja nikakršne nevarnosti za
zdravje ljudi in okolja.
[…]
2.      Glede dejavnosti energetske predelave iz priloge 2 se maksimalna količina odpadkov določi na podlagi grelne moči odpadkov,
nominalne toplotne moči naprav, v katerih se izvaja postopek energetske predelave, in na podlagi ocenjene funkcionalne dobe
za vsako predelovalno napravo.
3.      Letne količine odpadkov, ki so namenjeni predelavi, morajo biti navedene v obvestilu o začetku dejavnosti z natančno navedbo
spoštovanja pogojev, ki so določeni v tem členu.“

Predhodni postopek
Z opominom z dne 28. februarja 2000 je Komisija obvestila italijanske organe, da s sprejetjem dekreta Italijanska republika
ni izpolnila obveznosti iz členov 1, 9, 10 in 11 direktive 75/442 in člena 3 Direktive 91/689.
V skladu s členom 226 Pogodbe ES je Komisija od italijanskih organov zahtevala, naj ji v dveh mesecih od datuma prejema poziva
sporočijo morebitne pripombe.
Ti organi so odgovorili z dvema dopisoma z dne 3. in 26. maja 2000.
Ker je Komisija presodila, da predloženi odgovori italijanskih organov glede določenih vprašanj niso zadovoljivi, je 11. aprila
2001 italijanski vladi poslala obrazloženo mnenje in jo pozvala, naj sprejme ukrepe, ki so potrebni za uskladitev v nadaljnjih
dveh mesecih od vročitve.
Italijanski organi so odgovorili z dopisom z dne 17. avgusta 2001.
Ker Komisija s tem odgovorom ni bila zadovoljna, se je odločila vložiti to tožbo.

Prvi tožbeni razlog: maksimalne količine odpadkov, za katere ni treba pridobiti dovoljenja

Trditve strank
Komisija zatrjuje, da člen 7 Dekreta krši določbe člena 11 Direktive 75/442, ker ne določa maksimalne količine odpadkov, namenjenih
predelavi, za katere ni treba pridobiti dovoljenja, temveč določa relativno količino glede na letno zmogljivost obdelave vsake
zadevne naprave.
Razlaga Italijanske republike naj bi spodkopala cilj varstva človekovega zdravja in okolja iz člena 4 Direktive 75/442 s tem,
da podjetjem dopušča predelavo brez pridobitve dovoljenja, četudi obdelujejo znatno količino odpadkov. Tak pristop naj bi
rednemu postopku za pridobitev dovoljenja odvzel vsakršno praktično uporabo.
Italijanska vlada pa zatrjuje, da države članice niso dolžne določiti absolutnih maksimalnih količin. Besedilo člena 11 Direktive
75/442 naj ne bi vsebovalo nobene izrecne določbe v tem smislu.
Ta vlada po drugi strani trdi, da glede na besedilo navedenega člena 11(1), druga alinea, za to, da ne bi bilo treba pridobiti
dovoljenja, zadošča, da je izpolnjen eden od pogojev iz vsake od odstavkov navedene alinee. Glede na drugi pogoj morajo države
članice, da bi zagotovile spoštovanje zahtev varstva zdravja in okolja, ki so določene v členu 4 Direktive 75/442, določiti
bodisi vrsto bodisi količine zadevnih odpadkov. Beseda „ali“ v stavku „vrste ali količine odpadkov“ naj bi utemeljevala to
analizo.
Kakor hitro je ta pogoj izpolnjen in so torej zahteve iz člena 4 navedene direktive spoštovane, naj ne bi bilo treba izpolniti
prvega pogoja iz prve alinee člena 11(1), druga alinea, iste direktive. Ta dva pogoja naj bi se nanašala na dva različna primera
in bi se torej morala šteti za alternativna na izbiro državi članici, ne pa za kumulativna.
Italijanska vlada zatrjuje, da je cilj določb dekreta v celoti, zlasti tistih o določitvi relativnih maksimalnih količin,
visoka raven varstva okolja in bolje zasledujejo ta cilj kot določitev absolutne maksimalne količine. Dejstvo, da obrati z
veliko zmogljivostjo ne bi mogli predelati odpadkov preko absolutnega praga, in obveznost njihove odstranitve bi bila po mnenju
te vlade sama po sebi v nasprotju s splošnimi načeli Direktive 75/442.

Ocena Sodišča
Da bi ugotovili, ali je Italijanska republika pravilno prenesla Direktivo 75/442, je treba preveriti, ali ta državam članicam
nalaga določitev absolutnih maksimalnih količin odpadkov, namenjenih predelavi, za katere ni potrebno pridobiti dovoljenja,
ali pa lahko države članice določijo relativno količino glede na zmogljivost obdelave vsake naprave. Za ta namen je treba
razčleniti besedilo člena 11(1), druga alinea, Direktive 75/442.
Najprej, iz besedila te določbe izhaja, da se oprostitev od obveznosti pridobitve dovoljenje uporablja, če sta izpolnjena
dva pogoja. Ker je vsak od teh naveden v svoji alinei in ker sta oba povezana z veznikom „in“, ni nobenega dvoma, da sta oba
pogoja kumulativa in ne alternativna, v nasprotju s tem, kar zatrjuje italijanska vlada.
Dalje, treba je opredeliti obseg obveznosti določitve količine, ki je v prvem pogoju, saj ta zavezuje države članice iz istega
naslova kot drugi pogoj.
Ta prvi pogoj izrecno določa, da morajo pristojni organi zato, da za dejavnost ne bi bilo treba pridobiti dovoljenja, sprejeti
pravila za vsako vrsto dejavnosti, ki predpisujejo „vrste in količine odpadkov in zahtevane pogoje“.
Čeprav besede „absolutne maksimalne količine“ niso izrecno uporabljene, iz samega besedila določbe izhaja, da pojem količina
napotuje na najvišji prag, ki se uporabi za vsako vrsto odpadkov, preko katerega postopki predelave ne uživajo izvzetja in
je zanje treba pridobiti dovoljenje.
Poleg tega v prid tej razlagi govori še sistematika celotne Direktive 75/442. Ta direktiva v bistvu vzpostavlja reden postopek,
ki zajema obveznost pridobiti dovoljenje, navedeno v njenih členih 9 in 10. Člen 11 s tem, da določa oprostitev od obveznosti
pod določenimi pogoji, vzpostavlja poenostavljen postopek. Ta, ki odstopa od rednega postopka, mora biti za uporabo in nadzor
tako enostaven, kot je le mogoče, kar ne bi veljalo, če bi bile lahko količine različne glede na vsako napravo.
Trditev italijanske vlade, po mnenju katere naj bi določbe Uredbe bolje zasledovale cilj varstva okolja kot tiste, določene
v Direktivi 75/442, ni upoštevna.
Kot je Sodišče že odločilo, obveznosti zagotoviti polni učinek direktive, skladno z njenim ciljem, ni mogoče razlagati tako,
da državam članicam ni treba sprejeti ukrepov za prenos, ker menijo, da so njihove nacionalne določbe boljše kot zadevne določbe
Skupnosti, in ker iz tega razloga nacionalna pravila bolje zagotavljajo uresničitev cilja, ki ga zasleduje direktiva. V skladu
s sodno prakso Sodišča lahko obstoj nacionalnih pravil povzroči, da je prenos s posebnimi zakonodajnimi ali upravnimi ukrepi
odvečen samo pod pogojem, da ta pravila učinkovito zagotavljajo, da nacionalna uprava v celoti uporablja direktivo (glej zlasti
sodbo z dne 29. aprila 2004 v zadevi Komisija proti Avstriji, C-194/01, Receuil, str. I-4579, točka 39). Zato v tem primeru
države članice ne morejo odstopiti od pravil, ki jih nalaga Direktiva 75/442, s tem, da nadomestijo maksimalne količine po
vrsti odpadkov, ki se lahko predelajo brez dovoljenja, z relativnimi količinami na podlagi zmogljivosti vsake predelovalne
naprave.
Poleg tega je netočno trditi, kot to počne italijanska vlada, da je razlaga Komisije v nasprotju s ciljem Direktive, katerega
rezultat bi moral biti, da bi velike naprave smele predelovati samo manjšo količino odpadkov, ki bi ustrezala maksimalnim
količinam, in ki bi morale odstraniti preostanek. V bistvu tem podjetjem nič ne preprečuje predelave količin odpadkov, večjih
od teh maksimalnih količin, pod pogojem, da to izvajajo z dovoljenjem.
Torej je treba ugotoviti, da Italijanska republika s tem, da v Dekretu ni določila maksimalnih količin odpadkov po njihovi
vrsti, ki se lahko predelajo brez pridobitve dovoljenja, ni izpolnila obveznosti iz členov 10 in 11(1) Direktive 75/442.

Drugi tožbeni razlog: nenatančna določitev vrst odpadkov, za katere ni treba pridobiti dovoljenja

Trditve strank
Komisija očita dvoje: prvič, določeni naslovi tehničnih standardov, navedenih v prilogah 1 in 2 k dekretu, določajo vrste
odpadkov zelo nejasno; drugič, kode evropskega kataloga odpadkov (v nadaljevanju: kode EKO) pogosto niso navedene, oziroma
kadar so, ne ustrezajo opredelitvi iz naslovov tehničnih standardov. Iz tega naj bi izhajalo, da bi lahko bili določeni nevarni
odpadki vključeni v kategorijo nenevarnih odpadkov, kar bi obratom in podjetjem, ki jih obdelujejo, omogočilo, da ne bi potrebovali
dovoljenja, s tem, da bi se oprla na manj stroga merila, določena za nenevarne odpadke.
Komisija ponazori zahtevek z navedbo treh primerov.
Komisija najprej primeroma navaja, da tehnični standard 5.9 iz priloge 1 k dekretu o „koščkih kabla, prevlečenega z optičnimi
vlakni neprevodne, polprevodne ali kovinske vrste“ ne navaja nikakršne kode EKO.
Dalje so pri tehničnem standardu 7.8 iz priloge 1 k dekretu, ki se sklicuje na „odpadke negorljivih materialov, odpadke negorljivih
materialov s poreklom iz peči za visokotermično obdelavo“, navedene številne kode EKO, ki ne omogočajo ugotovitve, ali so
rabljeni materiali za prevleko, ki izhajajo iz metalurških postopkov aluminija, zajeti s tem standardom ali ne, in naj bi
povzročal zmedo med nenevarnimi in nevarnimi odpadki.
Nazadnje, pri tehničnem standardu 3.10 iz priloge 1 k dekretu, ki se sklicuje na „spraznjene baterije na srebrov oksid“, je
navedena napačna koda EKO 160605, ki ustreza kategoriji „druge baterije in akumulatorji“, ki spada med nenevarne odpadke,
namesto da bi ob upoštevanju vsebnosti živega srebra nosilo kodo EKO 160603, ki zajema „suhe baterije z živim srebrom“ in
torej spada v kategorijo nevarnih odpadkov. Komisija v zvezi s tem opozarja, da je bil naslov kode 160603 spremenjen z Odločbo
Komisije 2000/532/ES z dne 3. maja 2000 (UL L 226, str. 3), ki je uvedla pojem „baterije, ki vsebujejo živo srebro“.
Italijanska vlada navaja, da so trije primeri, ki jih je obravnavala Komisija, osamljeni in da je Komisija nepravično na splošno
domnevala, da ni opredelitve ali da gre za napačno opredelitev vrst odpadkov, za katere ni treba pridobiti dovoljenja.
Kar zadeva tehnični standard 3.10 o izpraznjenih baterijah na srebrov oksid, italijanska vlada navaja, da je treba opis standarda
in kode EKO, ki mu je dodeljena, razlagati hkrati s preverjanjem porekla in kemičnih ter fizikalnih lastnosti samih odpadkov.
V tem posebnem primeru naj bi dodelitev kode EKO, ki je namenjena za nenevarne odpadke, popolnoma ustrezala kemičnim in fizikalnim
lastnostim, navedenim v dekretu, torej „jeklenim plaščem, ki vsebujejo okside in/ali nad 1 % srebrove soli, manj kot 9 % cinka
in manj kot 55 % niklja“.

Presoja Sodišča
V okviru tega drugega zahtevka Komisija na splošno očita Italijanski republiki, da ni natančno določila vrst nenevarnih odpadkov,
namenjenih predelavi po poenostavljenem postopku. Tehnični standardi, ki se nanašajo na te vrste odpadkov, naj bi bili določeni
izjemno nejasno, kode EKO pa naj bi bile bodisi opuščene bodisi nepravilno navedene. Komisija ta očitek opira s sklicevanjem
na tri tehnične standarde.
V zvezi s tem je treba ugotoviti, da Komisija navaja samo tri določene primere in ne navaja nikakršnega sredstva, ki bi Sodišču
omogočalo preverjanje utemeljenosti zahtevka v delu, v katerem se nanaša na vse tehnične standarde, iz dekreta. Presoja zahtevka
se mora torej omejiti na navedene tri primere.
Glede tehničnega standarda 5.9 je treba pojasniti, da je italijanska vlada v odgovoru na opomin in obrazloženo mnenje Komisije
tej nemudoma sporočila, da je nameravala v besedilo vnesti kodo EKO in da je potem v odgovoru na tožbo navedla, da so bile
kode EKO ustrezno spremenjene z uporabo Odločbe 2000/532/ES.
Čeprav italijanska vlada poudarja, da je namen kod EKO, ki jih je sprejela, da ustrezajo kodam, določenim v Odločbi 2000/532/ES,
s katero so se morale države članice uskladiti najpozneje 1. januarja 2002, to je po nastanku dejstev, ki so predmet te tožbe,
je treba ugotoviti, da vlada ni zanikala, da je bilo treba v skladu z določbami Direktive 75/442 za zadevne odpadke kodo EKO
sprejeti pred tem datumom.
Treba je ugotoviti, da je očitek Komisije o neizpolnitvi obveznosti glede standarda 5.9, ob tem da Italijanska republika zanj
ob izteku roka, določenega v obrazloženem mnenju, še vedno ni dodelila kode EKO, dokazan.
Kar zadeva očitek Komisije o tehničnem standardu 7.8, je dovolj poudariti, da je italijanska vlada v odgovoru na tožbo navedla,
da je bilo treba uporabljene kode EKO spremeniti čimprej. Iz tega izhaja, da italijanska vlada ni izpodbijala neskladje uporabljenih
kod z zahtevami Direktive 75/442, zaradi česar je neizpolnitev obveznosti glede te norme, ki jo očita Komisija, podana.
Tretji primer se nanaša na tehnični standard 3.10. V zvezi s tem je treba poudariti, da italijanska vlada ni odgovorila na
trditve Komisije, po mnenju katere so zadevne baterije vsebovale živo srebro. Zatrjevala je le, da v opisu tehničnih lastnosti
izdelka v Dekretu ni bilo navedeno živo srebro, kar po njenem mnenju upravičuje uporabo kode EKO za nenevarne odpadke.
Treba je ugotoviti, da je zato, ker so zadevne baterije vsebovale živo srebro, Komisija lahko štela, da je šlo za nevaren
odpadek in da je bila ustrezna koda EKO koda 160603, ki zajema suhe baterije z živim srebrom, in ne koda 160605, ki zajema
druge baterije in akumulatorje in je namenjena za označevanje nenevarnih odpadkov. Kljub temu bi Komisija morala dokazati,
da so zadevne baterije vsebovale živo srebro, kar ne izhaja iz dokumentov, predloženih Sodišču. Ker teh dokazov ni, je treba
zavrniti zahtevek Komisije glede standarda 3.10.
Glede na zgoraj navedeno je treba ugotoviti, da Italijanska republika s tem, da ni natančno določila vrst odpadkov, ki so
zajete z tehničnima standardoma 5.9 in 7.8 priloge 1 k dekretu, ni izpolnila obveznosti iz člena 11(1) Direktive 75/442 in
člena 3 Direktive 91/689.

Tretji tožbeni razlog: definiciji določenih dejavnosti odstranjevanja kot dejavnosti predelave

Trditve strank
Komisija Italijanski republiki očita, da je predstavila postopke odstranjevanja kot postopke predelave in da s tem krši člena
9 in 11 Direktive 75/442 glede ureditve dovoljenja v zvezi s členom 1(e) in (f) iste direktive in njenih prilog IIA in IIB,
ki opredeljujeta te postopke.
Zadevni postopki so navedeni v členu 5 Dekreta. Ti določajo rehabilitacijo propadajočih območij za proizvodne ali socialne
namene z ukrepi morfološkega preoblikovanja in zajemajo pokritje odlagališč.
Komisija meni, da so bili postopki, ki se nanašajo na rehabilitacijo propadajočih območij za proizvodne ali socialne namene,
zaradi ukrepov morfološkega preoblikovanja nepravilno razporejeni v kategorijo R 10 priloge IIB k Direktivi 75/442. Ta kategorija
predvideva raztresanje ali razlivanje po tleh za kmetijske namene ali za ekološko izboljšanje in se po mnenju Komisije nanaša
na uporabo mulja v kmetijstvu.
Glede postopkov pokritja odlagališč, pri katerih gre zgolj za odlaganje odpadkov na že obstoječe odpadke, Komisija poudarja,
da niso prave dejavnosti recikliranja ali predelave, ki bi lahko bili zajeti s točko R 5 priloge IIB k Direktivi 75/442, tako
kot jih je nepravilno uvrstila Italijanska republika. Pokritje odlagališč se po mnenju Komisije umešča v okvir točke D 1 priloge
IIA k isti Direktivi o postopkih odstranjevanja in ki določa „Deponiranje na ali v zemljo (na primer odlaganje na odlagališčih
itd.)“.
Italijanska vlada po drugi strani poudarja, da je umestitev postopkov „revitalizacije okolja“ v kategorijo R 10, „raztresanje
ali razlivanje po tleh v kmetijske namene ali za ekološko izboljšanje“, upravičena. Namen teh postopkov je rehabilitirati
okolje in torej spadajo v to kategorijo. Rehabilitacija okolja se ne sme zamenjavati s postopkom odstranjevanja.
Glede „pokritja odlagališč“ italijanska vlada poudarja, da ta postopek kot ,,revitalizacija okolja“ ni postopek odstranjevanja,
temveč dejavnost rehabilitacije v pravem pomenu.
V repliki je Komisija, opirajoč se na nedavno sodno prakso Sodišča o razliki med „predelavo“ in „odstranjevanjem“, ocenila,
da je za določene postopke morfološkega preoblikovanja iz člena 5 Uredbe mogoče šteti, da spadajo v kategorijo R 10.
Kljub temu Komisija navaja, da uporabe odpadkov in vrtalnih muljev, ki lahko na tono ogljikovodikov vsebujejo do 50 kg plinskih
olj ali 300 kg malo toksičnih olj, ki ustrezajo tehničnima standardoma 7.14 in 7.15, ni mogoče šteti za revitalizacijo okolja.

Presoja Sodišča
Kot izhaja iz odgovora na repliko Komisije, je treba poudariti, da ta navaja zahtevek samo še glede uporabe odpadkov in vrtalnih
muljev, ki ustrezajo tehničnima standardoma 7.14 in 7.15 dekreta. Uporaba teh odpadkov naj po njenem mnenju ne bi  pomenila
postopke predelave, temveč odstranjevanja.
Komisija ne navaja, zakaj uveljavlja zahtevek, kar zadeva te odpadke, in se zadovoljuje z navedbo, da vsebujejo velike količine
ogljikovodikov ali plinskih olj in nizko toksičnih olj. Zdi se tudi, da meni, da zadevni odpadki vsebujejo nevarne snovi,
ki jim preprečujejo, da bi se uporabljala za predelavo.
Sodišče je vendarle razsodilo, da to, ali odpadki so nevarni ali ne, samo po sebi ni upoštevno merilo za presojo, ali je treba
postopek obdelave odpadkov označiti kot „predelavo“ v smislu člena 1(f) Direktive 75/442. Bistvena lastnost postopka predelave
odpadkov je v tem, da je njegov glavni cilj, da odpadki lahko izpolnijo koristno funkcijo s tem, da nadomestijo uporabo drugih
materialov, ki bi jih bilo treba uporabiti za izpolnitev te funkcije, kar omogoča ohranitev naravnih virov (sodba z dne 27.
februarja 2002 v zadevi ASA, C-6/00, Receuil, str. I-1961, točki 68 in 69).
Iz tega sledi, da zgolj dejstvo, da zadevni odpadki vsebujejo ogljikovodike in plinska olja ter nizko toksična olja v večjih
količinah, ne preprečuje, da bi se lahko uporabili za predelavo.
Sicer, kot je poudaril generalni pravobranilec v točki 36 sklepnih predlogov, je Komisija potrdila, da se lahko določeni postopki
revitalizacije okolja in pokritja odlagališče štejejo za postopek predelave, zlasti v okviru tehničnega standarda 4.4. Vendar
so dejavnosti, ki jih zajemata tehnična standarda 7.14 in 7.15, opisane na tem postopkom enak ali skoraj enak način.
Zato je treba ugotoviti, da Komisija ni dokazala, da je Italijanska republika nepravilno postopke odstranjevanja uvrstila
med postopke predelave odpadkov, in je treba njen tretji zahtevek v celoti zavrniti.

Stroški
V skladu s členom 69(2) Poslovnika se neuspeli stranki naloži plačilo stroškov, če so bili ti priglašeni. Kljub temu lahko
v skladu s členom 69(3) Poslovnika Sodišče odloči, da se stroški delijo ali da vsaka stranka nosi svoje stroške, če vsaka
stranka uspe samo deloma. Ker je v tem primeru vsaka stranka uspela deloma, je treba odločiti, da vsaka nosi svoje stroške.
Iz teh razlogov je Sodišče (prvi senat) razsodilo:
1)
Italijanska republika s tem, da v dekretu z dne 5. februarja 1998 o označevanju nenevarnih odpadkov, za katere se uporabljajo
poenostavljeni postopki predelave v smislu členov 31 in 33 dekreta-zakona št. 22 z dne 5. februarja 1997, ni določila maksimalnih
količin odpadkov po njihovi vrsti, ki se jih predelajo brez pridobitve dovoljenja, ni izpolnila obveznosti iz členov 10 in
11(1) Direktive Sveta 75/442/EGS z dne 15. julija 1975 o odpadkih, kot je bila spremenjena z Direktivo Sveta 91/156/EGS z
dne 18. marca 1991.
2)
Italijanska republika s tem, da ni natančno določila vrst odpadkov glede tehničnih standardov 5.9 in 7.8 priloge 1 k navedenemu
dekretu, ni izpolnila obveznosti iz člena 11(1) Direktive Sveta 75/442, kot je bila spremenjena, in člena 3 Direktive Sveta
91/689/EGS z dne 12. decembra 1991 o nevarnih odpadkih.
3)
V preostalem se tožba zavrne.
4)
Vsaka stranka nosi svoje stroške.
Podpisi
*
Jezik postopka: italijanščina.