CELEX: 62008TJ0069
Сближаване на законодателствата
Директива 2001/18/ЕО
Национални разпоредби, дерогиращи мярка за хармонизиране
Решение на Комисията за отхвърляне
Липса на съобщаване в предвидения в член 95, параграф 6, първа алинея ЕО срок от шест месеца

Правна уредба
Член 100 а от Договора за ЕО (впоследствие след изменение член 95 ЕО) предвижда в параграф 4:
„Когато след приемането на мярка за хармонизиране от Съвета, с квалифицирано мнозинство, държава членка счита за необходимо
да прилага национални разпоредби поради особено важни нужди, посочени в член 36 [от Договора за ЕО, впоследствие след изменение
член 30 ЕО], или отнасящи се до защита на околната среда или на работната среда, тя уведомява Комисията за тези разпоредби.
Комисията потвърждава включените разпоредби, след като е проверила, че те не са средство за произволна дискриминация или прикрито
ограничение върху търговията между държавите членки.
Чрез дерогация от процедурата, определена в членове 169 и 170 [от Договора за ЕО, впоследствие след изменение членове 226
ЕО и 227 ЕО], Комисията или всяка държава членка могат директно да сезират Съда на Европейските общности, ако тя счита, че
друга държава членка неправомерно използва правомощията, предвидени в този член“.
Договорът от Амстердам, влязъл в сила на 1 май 1999 г., изменя съществено член 100а от Договора за ЕО. Член 95 ЕО предвижда:
„1. Чрез дерогация от член 94 [ЕО] и освен ако в този договор не е предвидено друго, следващите разпоредби се прилагат за
постигане на целите, заложени в член 14 [ЕО]. Съветът, в съответствие с процедурата по член 251 [ЕО], след консултация с Икономическия
и социален комитет, приема мерките за сближаване на законовите, подзаконовите или административните разпоредби на държавите
членки, които имат за цел създаването или функционирането на вътрешния пазар.
2. Параграф 1 не се прилага за данъчни разпоредби, за разпоредби, отнасящи се до свободното движение на хора, нито пък за
тези, отнасящи се до правата и интересите на заетите лица.
3. В своите предложения, предвидени в параграф 1, в областта на здравето, сигурността, защитата на околната среда и закрилата
на потребителите, Комисията приема за база високо равнище на закрила, като взема под внимание, по-специално, всяко ново развитие,
основаващо се на научните факти. В рамките на съответните си правомощия, Европейският парламент и Съветът също ще полагат
усилия да постигнат тази цел.
4. Ако след приемането от Съвета или от Комисията на дадена мярка за хармонизиране, една държава членка счете за необходимо
да запази националните си разпоредби, на основание значими нужди, посочени в член 30 [ЕО] или отнасящи се до защитата на околната
или работната среда, тя уведомява Комисията за тях и посочва основанията за тяхното запазване.
5. Освен това, без да се накърняват разпоредбите на параграф 4, ако след приемането от Съвета [или от Комисията] на мярка
за хармонизиране, държава членка счете за необходимо да въведе национални разпоредби, основаващи се на нови научни доказателства,
свързани със защитата на околната или работната среда поради специфичен проблем на тази държава членка, който е възникнал
след приемането на мярката за хармонизиране, тя уведомява Комисията за предприетите мерки и за основанията за тяхното приемане.
6. В срок от шест месеца след уведомяванията, посочени в параграфи 4 и 5, Комисията одобрява или отхвърля въпросните национални
разпоредби, след като установи дали те представляват или не представляват средство за произволна дискриминация или прикрито
ограничение на търговията между държавите членки, и дали препятстват или не препятстват функционирането на вътрешния пазар.
При липса на решение на Комисията в този срок националните разпоредби, посочени в параграфи 4 и 5, се считат за одобрени.
Когато това е оправдано поради сложността на въпроса и при липса на опасност за човешкото здраве, Комисията може да уведоми
заинтересованата държава членка, че срокът, посочен в настоящия параграф, може да бъде продължен за нов период от шест месеца“.
Член 254 ЕО гласи:
„1. Регламентите, директивите и решенията, приети в съответствие с процедурата, предвидена в член 251 [ЕО], се подписват от
председателя на Европейския парламент и от председателя на Съвета, и се публикуват в
Официален вестник на Европейския съюз
. Те влизат в сила на датата, посочена в тях или при липса на такава дата, на двадесетия ден следващ този на тяхното публикуване.
2. Регламентите на Съвета и на Комисията, а също така директивите на тези институции, които са адресирани до всички държави
членки се публикуват в
Официален вестник на Европейския съюз
. Те влизат в сила на датата, посочена в тях или при липса на такава дата, на двадесетия ден следващ този на тяхното публикуване.
3.      Останалите директиви и решения се съобщават на онези, до които са адресирани и произвеждат действие от момента на съобщаване“.

Обстоятелства в основата на спора
Директива 2001/18/ЕО на Европейския парламент и на Съвета от 12 март 2001 година относно съзнателното освобождаване на генетично
модифицирани организми в околната среда и за отмяна на Директива 90/220/ЕИО на Съвета (ОВ L 106, стр. 1; Специално издание
на български език, 2007 г., глава 15, том 7, стр. 75) е приета на основание член 95 ЕО. Според член 1 от нея тя има за цел
да сближи законите, подзаконовите актове и административните разпоредби на държавите членки и да защити човешкото здраве и
околната среда, от една страна, когато се осъществява съзнателно освобождаване на генетично модифицирани организми (наричани
по-нататък „ГМО“) в околната среда за всяка друга цел освен пускане на пазара в рамките на Европейската общност, и от друга
страна, когато ГМО се пускат на пазара като продукт или като съставка на продукт в рамките на Общността.
С писмо от 13 април 2007 г. съгласно член 95, параграф 5 ЕО Република Полша уведомява Комисията на Европейските общности за
членове 111 и 172 от полски проектозакон (наричан по-нататък „проектозаконът“) за ГМО като дерогации от разпоредбите на Директива
2001/18.
Съдържащите се в проектозакона дерогации са следните:
–        задължение, наложено на лицето, искащо разрешение за съзнателното освобождаване на ГМО в околната среда, да представи писмени
декларации от лицата, стопанисващи земеделски стопанства в съседство с местоположението на съзнателно освобождаване, че не
възразяват срещу освобождаването, както и удостоверение от кмета на общината, населеното място или града, удостоверяващо,
че в местния план за пространствено развитие е предвидена възможност за съзнателно освобождаване предвид необходимостта от
защита на местната околна среда, природата и културния ландшафт на съответната зона (член 111, параграф 2, точки 5 и 6 от
проектозакона);
–        забрана за отглеждането на генетично модифицирани растения на националната територия, като обаче съществува възможност за
отглеждане на тези растения в зони, специално предназначени от министъра, отговарящ за земеделието (член 172 от проектозакона).
С писмо от 9 юли 2007 г., адресирано до Постоянното представителство на Република Полша в Европейския съюз, генералният секретариат
на Комисията потвърждава, че е получил уведомление от Република Полша съгласно член 95, параграф 5 ЕО. В това писмо Комисията
по-специално посочва, че ще разгледа това уведомление в срок от шест месеца, считано от 17 април 2007 г., а именно първият
работен ден след получаването на искането от Комисията, и че тя би могла да продължи този срок с нов период от шест месеца
съгласно член 95, параграф 6, трета алинея ЕО, ако това се окаже оправдано поради сложността на въпроса и при липса на опасност
за човешкото здраве.
На 26 юли 2007 г. Комисията публикува в
Официален вестник на Европейския съюз
известие за отправеното от Република Полша уведомление съгласно член 95, параграф 5 ЕО (ОВ C 173, стр. 8).
На 12 октомври 2007 г. Комисията приема чрез ускорена писмена процедура E/2254/2007 Решение C (2007) 4697, което съгласно
член 95, параграф 6 ЕО отхвърля дерогациите от разпоредбите на Директива 2001/18, за които Република Полша е отправила уведомление
(наричано по-нататък „обжалваното решение“).
Член 1 обжалваното решение предвижда, че „[ч]лен 111, параграф 2, [точки] 5 и 6 и член 172 от проектозакона […], [за които
Полша е отправила уведомление] в съответствие с член 95, параграф 5 […] ЕО, се отхвърлят“.
С електронно писмо от 12 ноември 2007 г. Комисията изпраща на Република Полша препис от обжалваното решение. Това писмо има
следното съдържание:
„Уважаема [госпожо], това е решението на Комисията относно полското уведомление, което решение е прието и съобщено на Република
Полша на 12 октомври 2007 г. […]“
С електронно писмо от 30 ноември 2007 г. Република Полша отговаря на Комисията следното:
„Уважаеми [господине],
Във връзка с последната ни кореспонденция (и Вашето електронно писмо по-долу), държа да Ви попитам дали Комисията официално
е изпратила отговора си на полските власти относно полското уведомяване във връзка с проектозакона за ГМО. Ние можем да приемем
документите, приложени към Вашето последно електронно писмо, само като проекторешение на Комисията (от 11 октомври 2007 г.),
което е било предмет на писмената процедура в Комисията, проведена на следващия ден.
Надявам се и двамата съзнаваме, че в случай на липса на официален отговор на Комисията, от това произтичат определени последици
за последващата процедура съгласно Договора.
Благодаря Ви за Вашия отговор и за изясняването на този въпрос“.
На 4 декември 2007 г. Комисията съобщава обжалваното решение на Република Полша съгласно член 254 ЕО.
С електронно писмо от 5 декември 2007 г. Република Полша пита Комисията дали е получила потвърждение, че обжалваното решение
действително е било прието и съобщено на Република Полша. С електронно писмо от същата дата Комисията отговаря, че обжалваното
решение действително е било съобщено предния ден.
С писмо от 20 декември 2007 г., адресирано до заместник постоянния представител на Република Полша в Европейския съюз, заместник
генералният секретар на Европейската комисия посочва по-специално следното:
„Относно предоставянето на проектозакона за генетично модифицираните организми, получен на 13 април 2007 г., на 12 октомври
2007 г. Комисията приема решение, с което се отхвърля този проект, тъй като не са представени нови научни доказателства съгласно
член 95, параграф 5 ЕО.
Поради техническа грешка информацията не е достигнала до Полша в деня на приемането на горепосоченото решение. След като установява,
че информацията не е достигнала до адресата, на 4 декември 2007 г. Комисията изпраща решението си на Полша. […]
Въпреки забавянето на информацията, Комисията моли Полша да се съобрази със съдържанието на решението, прието в посочения
в член 95, параграф 6 ЕО срок от шест месеца, и да се въздържа от приемането на какъвто и да е правен акт, съдържащ дерогации
от разпоредбите на Директива 2001/18. Позволяваме си да напомним и че държавите членки не могат да се позовават на формални
основания, за да обосноват нарушения на определени съществени аспекти на общностното право, нито да възпрепятстват функционирането
на вътрешния пазар“.
На 19 януари 2008 г. обжалваното решение е публикувано в
Официален вестник на Европейския съюз
(ОВ L 16, стр. 17).
В периода от 12 октомври до 4 декември 2007 г. Република Полша не е приела проектозакона.

Производство и искания на страните
На 12 февруари 2008 г. Република Полша подава настоящата жалба в секретариата на Общия съд.
С молби, подадени в секретариата на Общия съд, съответно на 14 май, 23 май, 26 май и 30 май 2008 г., Кралство Дания, Чешката
република, Република Гърция и Република Австрия искат да встъпят в подкрепа на исканията на Република Полша.
С определение от 4 юли 2008 г. председателят на осми състав на Общия съд допуска встъпването на държавите, посочени в точка 19
по-горе.
На 20 август и на 17 септември 2008 г. Чешката република и Република Австрия съответно представят своите писмени становища
при встъпване. Главните страни представят своите становища във връзка с посочените писмени становища при встъпване. Република
Гърция не е представила писмено становище при встъпване.
С молба, подадена в секретариата на Общия съд на 12 март 2009 г., Кралство Дания иска да оттегли молбата си за встъпване.
С определение от 20 април 2009 г. председателят на осми състав на Общия съд уважава тази молба.
Република Полша моли Общия съд:
–        да отмени обжалваното решение,
–        да осъди Комисията да заплати съдебните разноски.
Комисията моли Общия съд:
–        да отхвърли жалбата,
–        да осъди Република Полша да заплати съдебните разноски.
Чешката република моли Общия съд:
–        да отмени обжалваното решение,
–        да осъди Комисията да заплати съдебните разноски.
Република Австрия моли Общия съд:
–        да отмени обжалваното решение,
–        да осъди Комисията да заплати съдебните разноски.
Въз основа на доклад на съдията докладчик Общият съд (осми състав) решава да започне устната фаза на производството и в рамките
на процесуално-организационните действия, предвидени в член 64 от Процедурния си правилник, да постави писмено въпрос на Комисията,
на който същата отговаря в определения срок.
С писма, подадени в секретариата на Общия съд съответно на 3 август, 18 септември и 2 октомври 2009 г., Република Австрия,
Република Гърция и Чешката република уведомяват Общия съд, че няма да бъдат представлявани в съдебното заседание.
Устните състезания между главните страни и отговорите на поставените от Общия съд устни въпроси са изслушани в съдебното заседание
от 28 октомври 2009 г.

От правна страна
Република Полша изтъква три правни основания в подкрепа на жалбата си, изведени съответно от нарушение на член 95, параграф 6
ЕО във връзка с член 254, параграф 3 ЕО, от нарушение на съществено процесуално изискване и от нарушение на принципа на правната
сигурност.
В началото следва да се разгледа първото от тези правни основания.
Доводи на страните
Република Полша, подкрепена от Чешката република и от Република Австрия, твърди, че е нарушен член 95, параграф 6 ЕО във връзка
с член 254, параграф 3 ЕО.
На първо място, Република Полша поддържа, че предвиденият в член 95, параграф 6 ЕО срок е императивен, тъй като съществена
материалноправна последица от неговото изтичане е това, че националните разпоредби, за които е отправено уведомление, се считат
за одобрени.
Първо, императивният характер на този срок представлявал израз на волята на държавите членки. Така при влизането в сила на
Договора от Амстердам възможността за приемане на национални разпоредби, съдържащи дерогации от хармонизираните мерки, зависела
от одобряването на тези разпоредби от Комисията. Мълчанието на Комисията обаче се разглеждало като израз на мълчаливо съгласие
за приемането на националните мерки.
Второ, императивният характер на този срок, както и одобряването на националните разпоредби след изтичането му, също били
потвърдени от Съда в неговото Решение от 13 септември 2007 г. по дело Land Oberösterreich и Австрия/Комисия (C‑439/05 P и
C‑454/05 P, Сборник, стр. I‑7141, точки 40 и 41). Тъй като Комисията не съобщила на Република Полша решението за одобряване
или отхвърляне на националните разпоредби в предвидения в член 95, параграф 6, първа алинея ЕО срок от шест месеца и тъй като
не я уведомила за евентуалното продължаване на този срок съгласно член 95, параграф 6, трета алинея ЕО, членове 111 и 172
от проектозакона се считали следователно за одобрени от 14 октомври 2007 г.
Трето, Република Полша твърди, че ако член 95, параграф 6 ЕО изрично посочва задължение за уведомяване за националните разпоредби,
без да направи същото за решението на Комисията, то е защото член 254, параграф 3 ЕО установява такова задължение за всички
общностни решения, но не и за националните разпоредби. Освен това общностният съд вече е използвал термините „приемане на
решението“ в широк смисъл, за да посочи както вътрешното приемане, така и съобщаването на решението (Решение на Съда от 18 юни
2002 г. по дело Испания/Комисия, C‑398/00, Recueil, стр. I‑5643, точка 34 и Решение по дело Land Oberösterreich и Австрия/Комисия,
точка 36 по-горе, точка 37).
На второ място, Република Полша, подкрепена от Чешката република и Република Австрия, твърди, че само датата на съобщаването
на решението на неговите адресати е определяща, за да произведе то действие.
Така, първо, самото приемане на дадено решение не пораждало никакво правно действие по отношение на неговите адресати. Напротив,
по смисъла на член 254, параграф 3 ЕО дадено решение произвежда действие едва от момента, в който им е съобщено, тоест от
момента, в който неговите адресати имат възможност да узнаят съдържанието му. Следователно приемането на 12 октомври 2007 г.
на обжалваното решение нямало никакво значение за спазването на предвидения в член 95, параграф 6 ЕО срок от шест месеца.
В настоящия случай обжалваното решение било съобщено на Република Полша на 4 декември 2007 г., тоест след изтичането на предвидения
в член 95, параграф 6 ЕО срок от шест месеца. Република Полша не е разбрала за приемането на обжалваното решение на 12 октомври
2007 г., нито е узнала неговото съдържание, тъй като посоченото решение представлявало само вътрешен акт на Комисията. Ето
защо обжалваното решение не e могло да породи никакво правно действие и следователно не e могло да попречи на националните
разпоредби да произведат действие съгласно член 95, параграф 6, втора алинея ЕО от момента на изтичането на предвидения в
първата алинея на тази разпоредба срок от шест месеца.
Второ, обжалваното решение било съобщено на 4 декември 2007 г. съгласно член 254 ЕО, по силата на който решенията произвеждат
действие от момента на съобщаването им на техните адресати. По аргумент на противното, решенията не произвеждали действие,
преди да бъдат съобщени на техните адресати. Този анализ бил потвърден от Съда в неговото Решение от 25 януари 1979 г. по
дело Racke (98/78, Recueil, стр. 69, точка 15), и впоследствие уточнен в Решение по дело Испания/Комисия, точка 37 по-горе.
Що се отнася до препращането от Комисията към Решение на Съда от 14 юли 1972 г. по дело Imperial Chemical Industries/Комисия
(48/69, Recueil, стр. 619), Решение на Съда от 14 юли 1972 г. по дело Geigy/Комисия (52/69, Recueil, стр. 787) и Решение от
29 май 1974 г. по дело König (185/73, Recueil, стр. 607), Република Полша поддържа, че тези дела били свързани с нередовното
съобщаване или публикуване на актове на общностното право. Нито едно от тези дела обаче не се отнасяло до нарушаването на
член 95, параграф 6 ЕО или на подобна разпоредба, определяща срок за съобщаване или публикуване на даден акт и свързваща със
„съществени материалноправни последици“ изтичането на посочения срок. Безспорно Решение по дело König, посочено по-горе, се
отнасяло до срок, предвиден в Договора. За разлика от него обаче, посоченият в член 95, параграф 6 ЕО срок бил „материалноправен
срок“. Следователно за Република Полша несвоевременното съобщаване на обжалваното решение имало „съществени материалноправни
последици“, а именно че националните разпоредби се считат за одобрени.
Трето, в Решение по дело Испания/Комисия, точка 37 по-горе (точка 31), относно решение в областта на държавните помощи, Съдът
постановил, че приемането на разглежданото решение не можело да доведе до прекъсване на срока от петнадесет работни дни, предвиден
в член 4, параграф 6 от Регламент (EО) № 659/1999 на Съвета от 22 март 1999 година за установяване на подробни правила за
прилагането на член [88] ЕО (ОВ L 83, стр. 1; Специално издание на български език, 2007 г., глава 8, том 1, стр. 41), тъй
като от член 254, параграф 3 ЕО следвало, че решенията се съобщават на онези, до които са адресирани, и произвеждат действие
от момента на съобщаване. В допълнение, в това съдебно решение Съдът посочил, че задължението за съобщаване произтича от общата
разпоредба, съдържаща се в член 254, параграф 3 ЕО, и че въпросът дали всички решения произвеждат действие зависи от тяхното
съобщаване.
Четвърто, съгласно член 230, пета алинея ЕО жалба за отмяна срещу дадено решение можело да бъде подадена едва от момента на
неговото съобщаване, което изключвало възможността дадено решение да произведе действие преди съобщаването, в противен случай,
в хипотезата на липса на съобщаване или на несвоевременно съобщаване на дадено решение, би бил невъзможен какъвто и да е съдебен
контрол на законосъобразността на решението (заключение на генералния адвокат Alber към Решение по дело Испания/Комисия, точка 37
по-горе, Recueil, стр. I‑5646, точка 69). В такава хипотеза Република Полша поддържа, че би попаднала в парадоксално положение,
тъй като щяла да бъде обвързана от обжалваното решение от 12 октомври 2007 г., без да може да подаде жалба срещу това решение
преди неговото съобщаване от Комисията на 4 декември 2007 г.
Комисията поддържа, че доводите на Република Полша са неоснователни.
На първо място, Комисията посочва, че е изпълнила задължението си, произтичащо от член 95, параграф 6 ЕО, като е приела обжалваното
решение в определения срок.
Първо, що се отнася до ratio legis на член 95, параграф 6 ЕО, Комисията напомня, че член 100а, параграф 4 от Договора за ЕО
не е предвиждал никакъв срок, в който тя е длъжна да разгледа разпоредбите, за които я е уведомила държава членка, и които
дерогират разпоредбите на общностните директиви за вътрешния пазар. Комисията била длъжна само, в съответствие с нейното задължение
за лоялно сътрудничество по смисъла на член 10 ЕО, да действа с цялата изисквана грижа и в най-кратки срокове. Въведеният
с Договора от Амстердам член 95, параграф 6, втора алинея ЕО налагал определена дисциплина в областта на проверката. Основавайки
се на Решение на Съда от 1 юни 1999 г. по дело Kortas (C‑319/97, Recueil, стр. I‑3143, точки 36—38), Комисията поддържа, че
тази разпоредба обаче визира липсата на решение на Комисията, а не липсата на съобщаване на решението.
Второ, независимо от несвоевременното съобщаване на обжалваното решение, Комисията отхвърлила членове 111 и 172 от проектозакона
и приела обжалваното решение на 12 октомври 2007 г., тоест преди изтичането на срока от шест месеца от уведомлението относно
разглежданите национални разпоредби. Следователно Комисията изпълнила задължението си по член 95, параграф 6 ЕО. Ето защо
съобщаването на обжалваното решение след изтичането на срока от шест месеца (тъй като приемането на обжалваното решение на
12 октомври 2007 г. не е оспорено от Република Полша) не било в състояние да породи правната фикция, предвидена в член 95,
параграф 6, втора алинея ЕО, която може да възникне само в случай на бездействие на Комисията. Последната поддържа, че ако
задължението да съобщи решенията си в срок от шест месеца от уведомлението относно националните разпоредби произтичаше ясно
от член 95, параграф 6 ЕО и ако националните разпоредби се считаха за одобрени при липсата на съобщаване на нейното решение
в този срок, позоваването на член 254, параграф 3 ЕО от Република Полша щяло да бъде излишно. Според Комисията евентуалното
мълчаливо одобряване на националната правна уредба след изтичането на срок от шест месеца от уведомлението за нея, в случай
на липса на съобщаване на решението ѝ в този срок, е трябвало да бъде изрично предвидено в член 95, параграф 6 ЕО. Освен това
в Решение по дело Испания/Комисия, точка 37 по-горе (точка 30), Съдът постановил, че актът, приет от членовете на Комисията
в хода на ускорената писмена процедура съгласно член 12 от вътрешния правилник на Комисията и заверен с подписа на генералния
секретар, е придобил в самия ден на неговото приемане характер на решение на Комисията по смисъла на член 249 ЕО. Същото важало
и за настоящото дело.
Трето, според Комисията Република Полша изглежда поддържа, че забавеното съобщаване на обжалваното решение от 12 октомври
2007 г. е довело до възникването на второ решение, тоест на actus contrarius, с което се отхвърля твърдяното одобряване на
дерогациите, предложени с проектозакона, за който е отправено уведомление. Този начин на разсъждение обаче бил явно погрешен
и противоречал на самото съдържание на жалбата, тъй като Република Полша не оспорва, че обжалваното решение е прието на 12 октомври
2007 г.
Четвърто, тълкуването на Комисията било подкрепено от текста на член 95, параграф 6, първа и трета алинея ЕО, които посочвали
именно „уведомяване“, за разлика от втората алинея на тази разпоредба. Така според Комисията буквалното тълкуване на член 95,
параграф 6 ЕО позволявало да се приеме, че единственото условие, което следва да спази, за да е изпълнила задължението си
за проверка, е да приеме решението си в определения ѝ срок от шест месеца. Това тълкуване било потвърдено от Съда в неговото
Решение по дело Land Oberösterreich и Autriche/Комисия, точка 36 по-горе (точки 37 и 40). Освен това Република Полша признавала,
че изискването за съобщаване в срока от шест месеца би намалило действителното време, с което Комисията разполага, за да приеме
решението, което е в ущърб на процедурата по проверка и на задължението за мотивиране на посоченото решение. Това тълкуване
се налагало и с оглед на целта на член 95, параграф 6 ЕО, която била да се определи времева рамка, в която Комисията трябва
да се произнесе по националните разпоредби, за които е уведомена, с оглед дерогиране на мерките за хармонизиране на вътрешния
пазар.
На второ място, Договорът за ЕО предвиждал, че макар съобщаването на дадено решение на Комисията да има значение за въпроса
дали то произвежда действие по отношение на своите адресати, както и върху определянето на началото на срока за обжалване,
това съобщаване не влияе върху валидността на посоченото решение.
Първо, в Решение по дело Imperial Chemical Industries/Комисия, точка 42 по-горе (точка 39) Съдът приел, че нередностите в
процедурата по съобщаване на дадено решение, осъществена съгласно член 254, параграф 3 ЕО, са външни по отношение на акта
и следователно не могат да го опорочат. В настоящия случай породеното от техническа грешка закъснение при съобщаването на
обжалваното решение можело да представлява такава нередност. Освен това в Решение по дело Geigy/Комисия, точка 42 по-горе
(точка 18) Съдът разгледал въпроса за съобщаването с оглед на предвидения в член 230 ЕО срок за обжалване. След като установил,
че нередностите при съобщаването не са попречили на жалбоподателя да подаде жалба, Съдът приел изведеното от нарушение на
член 254, параграф 3 ЕО правно основание за недопустимо поради липсата на правен интерес. Освен това в Решение по дело König,
точка 42 по-горе (точки 6—8), Съдът установил, че закъснението при публикуването на регламент не засяга неговата валидност,
а само датата, от която този акт може да бъде прилаган и да породи правно действие. Накрая в Решение от 23 ноември 1999 г.
по дело Португалия/Съвет (C‑149/96, Recueil, стр. I‑8395, точка 54) Съдът посочил също, че несвоевременното публикуване на
решение на Съвета в
Официален вестник на Европейския съюз
не засяга валидността на този акт.
Второ, препращането от жалбоподателя към Решение по дело Испания/Комисия, точка 37 по-горе, не отчитало специфичния контекст
и правните последици от предвидената в член 95, параграф 6 ЕО процедура. Така според Комисията член 95, параграф 6 ЕО се отнася
до явна дерогация от правилата на вътрешния пазар, която е въведена в проект на правна уредба на държава членка, но която
може да бъде допусната при определени условия. Липсата на съобщаване обаче в срока от шест месеца на решение, прието по силата
на разглежданата разпоредба, не можело да доведе до незаконосъобразност на това решение, тъй като в противен случай Комисията
щяла да бъде лишена от всякаква възможност за последващ съдебен контрол върху националните дерогиращи разпоредби, което със
сигурност нямало да бъде в съответствие с намерението на авторите на Договора. Напротив, в Решение по дело Испания/Комисия,
точка 37 по-горе, отмяната на спорното решение поради неговото съобщаване след изтичането на определения срок довело само
до нова правна квалификация на проекта за държавна помощ, запазвайки по този начин възможността на Комисията за съдебен контрол.
Освен това Решение по дело Испания/Комисия, точка 37 по-горе, се отнасяло до напълно различна от настоящото дело фактическа
и правна обстановка. По-конкретно изискването за незабавно съобщаване на дадено решение, прието въз основа на Регламент № 659/1999,
било изрично предвидено в член 25 от посочения регламент, какъвто не бил случаят, що се отнася до член 95, параграф 6 ЕО и
до член 254, параграф 3 ЕО. Следователно съображенията на Съда нямали абсолютен характер.
Трето, правните последици от съобщаването на 4 декември 2007 г. на обжалваното решение се състояли, от една страна, в това,
че започва да тече срокът за обжалване, предвиден в член 230, пета алинея ЕО, и от друга страна, в противопоставимостта на
обжалваното решение на Република Полша. В настоящия случай Комисията посочва, от една страна, че Република Полша не е приела
членове 111 и 172 от проектозакона нито през периода, предхождащ съобщаването на обжалваното решение, нито след неговото съобщаване,
и от друга страна, че в подкрепа на жалбата си жалбоподателят изтъква само съобщаването на 4 декември 2007 г. на обжалваното
решение. От съдебната практика обаче следвало, че посоченото съобщаване не засягало валидността на обжалваното решение, а
представлявало единствено пречка за неговата противопоставимост на Република Полша за периода от 12 октомври 2007 г. до 4 декември
2007 г. Освен това можело да се приеме, че Република Полша е знаела за отхвърлянето на проектозакона преди официалното съобщаване
на обжалваното решение.
Съображения на Общия съд
В началото следва да се напомни, че Договорът за ЕО има за цел постепенното установяване на вътрешния пазар, който обхваща
пространство без вътрешни граници, в което свободното движение на стоки, хора, услуги и капитали е осигурено. За тази цел
Договорът за ЕО предвижда приемането на мерки относно сближаването на законодателствата на държавите членки. В рамките на
развитието на първичното право Единният европейски акт включва в този Договор нова разпоредба — член 100а от Договора за ЕИО
(Решение на Съда от 20 март 2003 г. по дело Дания/Комисия, C‑3/00, Recueil, стр. I‑2643, точка 56), която при влизането в
сила на Договора от Амстердам на 1 май 1999 г. е заменена с член 95 ЕО.
Така Договорът от Амстердам въвежда изменения в част трета, дял V, глава 3 от Договора за ЕО относно сближаването на законодателствата
на държавите членки (Решение на Съда от 21 януари 2003 г. по дело Германия/Комисия, C‑512/99, Recueil, стр. I‑845, точка 38).
Съгласно член 100а, параграф 4 от Договора за ЕО — разпоредба, приложима преди влизането в сила на Договора от Амстердам —
когато след приемането на мярка за хармонизиране държава членка счита за необходимо да прилага национални разпоредби поради
нужди, посочени в член 36 от Договора за ЕО, или отнасящи се до защита на околната или на работната среда, тя уведомява Комисията
за тях. Последната потвърждава съответните разпоредби, след като е проверила, че те не са средство за произволна дискриминация
или прикрито ограничение на търговията между държавите членки (Решение на Съда от 17 май 1994 г. по дело Франция/Комисия,
C‑41/93, Recueil, стр. I‑1829, точка 27 и Решение по дело Германия/Комисия, точка 56 по-горе, точка 39). Държавата членка
може да прилага националните разпоредби, за които е уведомила съгласно член 100а, параграф 4 от Договора за ЕО, едва след
като е получила от Комисията решение, което ги потвърждава (Решение по дело Франция/Комисия, посочено по-горе, точка 30).
Член 100а, параграф 4 от Договора за ЕО не предвижда никакъв срок, в който Комисията трябва да потвърди разпоредбите, за които
е уведомена. Съдът обаче счита, че липсата на срок в това отношение не освобождава Комисията от задължението да действа, в
рамките на своята отговорност, с цялата изисквана грижа (Решение по дело Kortas, точка 47 по-горе, точка 34).
Член 95 ЕО, който по силата на Договора от Амстердам заменя и изменя член 100а от Договора от ЕО, прави разлика в зависимост
от това дали разпоредбите, за които е отправено уведомление, са национални разпоредби, които съществуват преди хармонизирането,
или са национални разпоредби, които съответната държава членка желае да въведе. В първия случай, предвиден в член 95, параграф 4
ЕО, запазването на съществуващи преди това национални разпоредби трябва да бъде на основание значими нужди, посочени в член 30
ЕО или отнасящи се до защитата на околната или работната среда. Във втория случай, предвиден в член 95, параграф 5 ЕО, държавите
членки са длъжни да представят за одобряване от Комисията всички национални дерогиращи разпоредби, които считат за необходими
(Решение на Съда от 6 ноември 2008 г. по дело Нидерландия/Комисия, C‑405/07 P, Сборник, стр. I‑8301, точка 51). В такава хипотеза
въвеждането на нови национални разпоредби трябва да бъде основано на нови научни доказателства, свързани със защитата на околната
или работната среда поради специфичен проблем на тази държава членка, който е възникнал след приемането на мярката за хармонизиране
(Решение по дело Германия/Комисия, точка 56 по-горе, точка 40).
Следва да се подчертае, че съгласно член 95, параграф 6, втора алинея ЕО националните дерогиращи разпоредби се считат за одобрени,
ако Комисията не се произнесе в срок от шест месеца след уведомяванията, посочени в параграфи 4 и 5 от тази разпоредба. Освен
това по силата на член 95, параграф 6, трета алинея ЕО продължаването на този срок не е възможно, когато въпросът не е сложен
и има опасност за човешкото здраве (Решение по дело Land Oberösterreich и Австрия/Комисия, точка 36 по-горе, точка 40).
Така от тази разпоредба е видно, че общностният законодател е счел за необходимо в Договора от Амстердам да наложи на Комисията
определен срок, за да осъществи проверката на националните разпоредби, за които е уведомена (вж. в този смисъл Решение по
дело Kortas, точка 47 по-горе, точка 33).
Според съдебната практика от член 95, параграф 6, втора алинея ЕО действително следва, че авторите на Договора са искали както
с оглед на интереса на уведомяващата държава членка от сигурност относно приложимите правила, така и в интерес на доброто
функциониране на вътрешния пазар, предвидената в този член процедура да бъде приключена бързо (вж. в този смисъл Решение по
дело Дания/Комисия, точка 55 по-горе, точка 49 и Решение по дело Land Oberösterreich и Австрия/Комисия, точка 36 по-горе,
точки 40 и 41, Решение на Общия съд от 5 октомври 2005 г. по дело Land Oberösterreich и Австрия/Комисия, T‑366/03 и T‑235/04,
Recueil, стр. II‑4005, точка 43).
В настоящия случай е установено, че обжалваното решение е съобщено на Република Полша на 4 декември 2007 г., тоест след предвидения
в член 95, параграф 6, първа алинея ЕО срок от шест месеца.
В това отношение обаче Комисията посочва, че обжалваното решение е прието на 12 октомври 2007 г., тоест преди изтичането на
предвидения в член 95, параграф 6, втора алинея ЕО срок от шест месеца и че следователно тя е изпълнила задължението си по
тази разпоредба.
В подкрепа на това твърдение Комисията е представила няколко документа относно процедурата по приемане на обжалваното решение,
а именно копие от докладна записка за членовете на Комисията от 9 октомври 2007 г. относно ускорената писмена процедура E/2254/2007
за целите на приемането на обжалваното решение, копие от допълнение към тази докладна записка от 11 октомври 2007 г. (на което
има печат „ОДОБРЕНО НА 12 ОКТОМВРИ 2007 г. SGAII — 11 ч.“) и копие от докладна записка за членовете на Комисията от 12 октомври
2007 г., озаглавена „Одобряване на писмените процедури“, с която директорът на канцеларията на генералния секретариат на Комисията
съобщава на членовете на Комисията, че последната по-специално е приела обжалваното решение на 12 октомври 2007 г. чрез писмената
процедура.
От тези документи е видно, че членовете на Комисията действително са били призовани да вземат решение на 12 октомври 2007 г.
чрез ускорена писмена процедура по предложението на генерална дирекция „Околна среда“ за одобряване на проекторешението на
Комисията относно проектозакона.
Противно на твърденията на Комисията обаче, приемането на обжалваното решение на тази дата не би могло да доведе до прекъсване
на предвидения в член 95, параграф 6, първа алинея ЕО срок от шест месеца. Всъщност съгласно член 254, параграф 3 ЕО обжалваното
решение произвежда действие от момента на съобщаването му на неговия адресат, в случая — Република Полша (вж. в този смисъл
Решение на Съда от 8 март 1979 г. по дело Salumificio di Cornuda, 130/78, Recueil, стр. 867, точка 23 и Решение от 20 ноември
2008 г. по дело Foselev Sud-Ouest, C‑18/08, Сборник, стр. I‑8745, точка 18).
Безспорно, както отбелязва Комисията, член 95, параграф 6, втора алинея ЕО визира, за разлика от трета алинея от тази разпоредба,
„липса[та] на решение“ на Комисията. Следва да се направи извод обаче, че — що се отнася до решение, чийто предмет е да възпрепятства
приемането на национални разпоредби, за които държава членка е уведомила Комисията — моментът, от който произвежда действие,
което задължително трябва да съвпада с прекъсването на предвидения в член 95, параграф 6, първа алинея ЕО срок от шест месеца,
не може да предхожда датата, на която то става противопоставимо на тази държава членка, тоест датата на неговото съобщаване
(вж. по аналогия Решение по дело Испания/Комисия, точка 37 по-горе, точка 32). Впрочем в това отношение в хода на съдебното
заседание, в отговор на въпрос на Общия съд Комисията твърди, че след влизането в сила на Договора от Амстердам нито едно
решение на Комисията, прието на основание на член 95, параграф 6 ЕО, не е било съобщено на съответната държава членка след
срока от шест месеца, посочен в първата алинея на тази разпоредба.
Следователно с оглед на изложените по-горе съображения член 95, параграф 6, втора алинея ЕО, който визира „липса[та] на решение
на Комисията в […] срок[а] [от шест месеца, посочен в първата алинея на тази разпоредба]“, не може да бъде тълкуван в смисъл,
че самото приемане на решението прекъсва срока, независимо от неговото съобщаване. Всъщност, както посочва Република Полша,
по принцип съответната държава членка няма информация относно вътрешния процес по вземане на решения на Комисията. Следователно,
ако прекъсването на срока се основава на вземането на решение, а не на съобщаването му на съответната държава членка, този
срок би се удължил по отношение на последната (вж. в този смисъл заключение на генералния адвокат Alber към Решение по дело
Испания/Комисия, точка 37 по-горе, точки 66 и 67).
Този извод не може да бъде поставен под въпрос от довода на Комисията, че е станала „техническа грешка“ при съобщаването на
обжалваното решение, поради това че последното е било изпуснато от подготвения от генералния секретариат на Комисията списък
с решения, които следва да бъдат съобщени, тъй като вината за такава грешка е изключително на Комисията.
От тези съображения следва, че обжалваното решение от 12 октомври и съобщено на полските власти едва на 4 декември 2007 г.
е прието след предвидения в член 95, параграф 6, първа алинея ЕО срок от шест месеца. Следователно от момента на изтичането
на посочения срок проектозаконът се счита за одобрен и поради това не може да бъде отхвърлен от Комисията с обжалваното решение.
От всички изложени по-горе съображения следва, че настоящото правно основание трябва да бъде уважено и че обжалваното решение
следва да се отмени.

По съдебните разноски
Съгласно член 87, параграф 2 от Процедурния правилник загубилата делото страна се осъжда да заплати съдебните разноски, ако
е направено такова искане. Тъй като Комисията е загубила делото, тя следва да бъде осъдена да заплати съдебните разноски в
съответствие с исканията на Република Полша.
Съгласно член 87, параграф 4 от Процедурния правилник Чешката република, Република Гърция и Република Австрия понасят направените
от тях съдебни разноски.
По изложените съображения
ОБЩИЯТ СЪД (осми състав)
реши:
1)
Отменя Решение 2008/62/ЕО на Комисията от 12 октомври 2007 година относно членове 111 и 172 от полския проектозакон за генетично
модифицираните организми, нотифицирани от Република Полша в съответствие с член 95, параграф 5 [ЕО], като дерогации от разпоредбите
на Директива 2001/18/ЕО на Европейския парламент и на Съвета относно съзнателното освобождаване на генетично модифицирани
организми в околната среда.
2)
Европейската комисия понася направените от нея съдебни разноски, както и съдебните разноски, направени от Република Полша.
3)
Чешката република, Република Гърция и Република Австрия понасят направените от тях съдебни разноски.
Martins Ribeiro
Papasavvas
Dittrich
Постановено в открито съдебно заседание в Люксембург на 9 декември 2010 година.
Подписи
*
Език на производството: полски.