CELEX: 62003CJ0293
Pareigūnai
Teisių į senatvės pensiją pervedimas
Europos Bendrijų pareigūnų tarnybos nuostatų VIII priedo 11 straipsnis
Teisė gauti pensiją nesulaukus pensinio amžiaus
Darbo Europos Bendrijose laikotarpių įskaitymas
EB sutarties 10 straipsnis

Prašymas priimti prejudicinį sprendimą susijęs su EB 2, EB 3, EB 17, EB 18, EB 39, EB 40, EB 42 ir EB 283 straipsnių bei 1968 m.
spalio 15 d. Tarybos reglamento (EEB) Nr. 1612/68 dėl laisvo darbuotojų judėjimo Bendrijoje (OL L 257, p. 2) 7 straipsnio
aiškinimu.
Šis prašymas paduotas nagrinėjant bylą tarp G. My ir
Office national des pensions
(toliau – ONP ), kurioje pastaroji atsisakė atsižvelgti į suinteresuotojo asmens Europos Bendrijų institucijoje padarytą profesinę
karjerą, kad pagal Belgijos teisės aktus būtų suteikta teisė išeiti į pensiją nesulaukus pensinio amžiaus.

Teisinis pagrindas

Bendrijos teisės aktai
Pagal Europos Bendrijų pareigūnų tarnybos nuostatų VIII priedo 11 straipsnio 1 ir 2 dalis (toliau – Pareigūnų nuostatai),
kurios galiojo bylos faktinių aplinkybių atsiradimo metu:
„1. Pareigūnas, kuris nutraukia Bendrijų tarnybą, siekdamas:
–        pradėti tarnybą valstybės administracijoje, nacionalinėje arba tarptautinėje organizacijoje, kuri yra sudariusi sutartį su
Bendrijomis,
–        pagal darbo sutartį arba savarankiškai užsiimti veikla, už kurią jis įgyja teisę gauti pensiją pagal sistemą, dėl kurios administracinės
institucijos sudarė susitarimą su Bendrijomis,
turi teisę, kad Bendrijoje ištarnauto laiko pensijos statistinis ekvivalentas būtų perduotas administracijos ar organizacijos
pensijų fondui, kuris jam moka ištarnauto laiko pensiją atsižvelgiant į veiklą, kuria jis užsiėmė pagal sutartį arba savarankiškai.
2. Pareigūnas, kuris tarnybą Bendrijose pradeda:
–        nutraukęs tarnybą valstybės administracijoje, nacionalinėje ar tarptautinėje organizacijoje
arba
–        užsiėmęs veikla pagal darbo sutartį ar savarankiškai,
po paskyrimo turi teisę, kad Bendrijoms būtų perduotas ištarnauto laiko pensijos statistinis ekvivalentas arba vienodo tarifo
išpirkimo vertė, į kurią pareigūnas įgyja teisę dėl tokios tarnybos arba veiklos.
Tokiu atveju institucija, kurioje dirba pareigūnas, atsižvelgdama į jo klasę, nustato, kiek pensijų draudimo stažo, įgyto
tarnybos pagrindu, metų jam bus priskaičiuota pagal Bendrijos pensijų sistemą už ankstesnį jo darbo stažą bei remiantis statistiniu
ekvivalentu arba vienodo tarifo išpirkimo verte.“ (Neoficialus vertimas)

Nacionalinės teisės aktai
Pagal 1991 m. gegužės 21 d. Įstatymo, nustatančio tam tikrus santykius tarp Belgijos pensijų sistemų ir pagal tarptautinę
viešąją teisę veikiančių institucijų pensijų sistemų (1991 m. birželio 20 d.
Moniteur belge
, toliau – 1991 m. Įstatymas), 3 straipsnį:
„Kiekvienas pareigūnas, institucijos sutikimu, turi teisę prašyti, kad institucijai būtų pervesta senatvės pensijos suma,
susijusi su kitomis tarnybomis ir ankstesniais laikotarpiais prieš jam įsidarbinant institucijoje“.
Tačiau remdamasis minėto įstatymo 9 straipsniu suinteresuotasis asmuo gali atsiimti savo prašymą pervesti senatvės pensijos
teises pagal Belgijos sistemą. Sprendimas atsiimti yra galutinis ir neatšaukiamas.
Pagal 1991 m. Įstatymo 2 straipsnio 1 dalies 5 punktą „pareigūnas“ apibrėžiamas kaip „bet kuris personalo narys, kuriam taikoma
institucijos pensijų sistema ir kurio teisių į senatvės pensiją pervedimo nereglamentuoja specialus reglamentas arba susitarimas“.
Pagal 2 straipsnio 1 dalies 1 punktą sąvoka „institucija“ reiškia „Bendrijos institucijas ir Pareigūnų tarnybos nuostatų bei
kitų Europos Bendrijų tarnautojų įdarbinimo sąlygų taikymo tikslu jiems prilygintus organus, taip pat kitas Bendrijos organizacijas,
kurių pensijų sistema suteikia paskirtiems pareigūnams teisę prašyti pervesti teises į senatvės pensiją, įgytas iki jiems
įsidarbinant šioje institucijoje, į institucijos pensijų kasą“.
2003 m. vasario 10 d. Įstatymo, reglamentuojančio teisių į senatvės pensiją pervedimą tarp Belgijos pensijų sistemos ir pagal
viešąją tarptautinę teisę veikiančių institucijų pensijų sistemos (2003 m. kovo 27 d.
Moniteur belge
, toliau – 2003 m. Įstatymas) 14 straipsnis numato galimybę ateityje pareigūnui, paliekančiam tarnybą Europos Bendrijose ir
siekiančiam vykdyti profesinę veiklą Belgijoje, prašyti pervesti į Belgijos sistemą pagal Bendrijos sistemą įgytų teisių į
pensiją statistinį ekvivalentą, arba vienodo tarifo išpirkimo vertę, kuri atitinka į minėtą sistemą sumokėtus mokėjimus.
Pagal 2003 m. Įstatymo 29 straipsnį šis įstatymas įsigalioja 2002 m. sausio 1 d. ir taikomas nuo šios datos paduotiems prašymams
dėl pervedimo.
Be to, 1996 m. gruodžio 23 d. Karaliaus nutarimo dėl 1996 m. liepos 26 d. Įstatymo dėl socialinės apsaugos modernizavimo ir
pensijų teisinių sistemų patikimumo užtikrinimo 15, 16 ir 17 straipsnių įgyvendinimo (1997 m. sausio 17 d.
Moniteur belge
, toliau – Karaliaus nutarimas) 4 straipsnio 2 dalies pirmoji pastraipa nustato:
„Norėdamas gauti senatvės pensiją nesulaukus pensinio amžiaus pagal 1 dalį suinteresuotasis asmuo turi pateikti įrodymus dėl
ne mažesnio kaip 35 metų darbo stažo, kuriuo remiantis jam gali būti suteikta teisė į pensiją pagal šį nutarimą, 1990 m. liepos
20 d. Įstatymą, Karaliaus nutarimą Nr. 50, Belgijos sistemą, skirtą darbininkams, tarnautojams, šachtininkams, jūreiviams
arba savarankiškai dirbantiems asmenims, Belgijos sistemą, taikomą viešosios tarnybos ar nacionalinės Belgijos geležinkelių
įmonės personalui, arba remiantis bet kuria kita Belgijos sistema.“

Pagrindinė byla ir prejudicinis klausimas
G. My, Italijos pilietis, gimęs 1941 m. vasario 20 d., 19 metų mokėjo į Belgijos pagal darbo sutartį dirbančių darbuotojų
socialinės apsaugos sistemą, o nuo 1974 m. birželio 1 d. pradėjo dirbti Europos Bendrijų Tarybos tarnyboje pareigūnu, kuriuo
dirbo iki 2001 m. kovo 31 dienos.
1992 m. kovo mėn. suinteresuotasis asmuo, remdamasis 1991 m. įstatymu, paprašė ONP pervesti Belgijos sistemoje įgytas teises
į pensiją į Europos Bendrijų sistemą. 1992 m. spalio mėn. ši tarnyba jį informavo apie jo pervestinas teises į pensiją.
Tačiau 2000 m. spalio mėn. Taryba informavo minėtą tarnybą, kad G. My nusprendė atsisakyti pervesti savo pagal Belgijos teisės
aktus įgytas teises į senatvės pensiją, remdamasis 1991 m. Įstatymo 9 straipsniu. 2000 m. spalio 17 d. G. My adresuotu laišku
ONP pareiškė, kad ji atsižvelgė į šį atsisakymą.
2000 m. spalio 20 d. G. My pagal Karaliaus nutarimo 4 straipsnio 2 dalį paprašė pasinaudoti teise išeiti į senatvės pensiją
nesulaukus pensinio amžiaus.
2001 m. gegužės 2 d. sprendimu ONP atmetė šį prašymą remdamasi tuo, kad suinteresuotasis asmuo neturėjo 35 metų darbo stažo
Karaliaus nutarimo 4 straipsnio 2 dalies prasme, kad jam galėtų būtų suteikta teisė išeiti į senatvės pensiją nesulaukus pensinio
amžiaus. Tuo klausimu ši tarnyba atsisakė atsižvelgti į G. My 27 darbo Europos Bendrijų institucijoje metus, nes Pareigūnų
tarnybos nuostatuose esanti sistema nebuvo numatyta Belgijos teisės aktuose.
Kadangi
Tribunal du travail de Bruxelles
suabejojo dėl, pirma, 1991 m. Įstatymo atitikties Pareigūnų tarnybos nuostatams ta dalimi, kuria jie neužtikrina teisių į
senatvės pensiją pervedimo iš Bendrijos sistemos į nacionalinę sistemą, taip pat, antra, Karaliaus nutarimo 4 straipsnio 2 dalies
atitikties darbuotojų judėjimo laisvės ir nediskriminacijos principams bei EB sutarties Sąjungos piliečiams garantuojamoms
teisėms ta dalimi, kuria pagal ją neleidžiama atsižvelgti į vykdytą veiklą Bendrijos institucijoje, šis teismas nusprendė
sustabdyti bylos nagrinėjimą ir Teisingumo Teismui užduoti prejudicinį klausimą:
„Ar nacionalinės normos, pavyzdžiui, (1991 m. įstatymas ir Karaliaus nutarimo) 4 straipsnio 2 dalis, arba nuostatų <…> VIII priedo
11 straipsnis neprieštarauja Europos Sąjungos steigimo sutarties 2, 3, 17, 18, 39, 40, 42, 283 straipsniams ir Reglamento
(EEB) Nr. 1612/68 7 straipsniui <…>:
a)      ta dalimi, kuria šios nacionalinės nuostatos ir šie nuostatai neleidžia Europos Sąjungos piliečiui, kaip ir pareiškėjui, savo
profesinę karjerą vykdžiusiam iš pradžių įmonėje arba valstybės viešojoje tarnyboje, vėliau – Europos Sąjungos viešojoje tarnyboje,
arba atvirkščiai, palyginti pensijos naudą, kurią jis galėtų gauti nacionalinėje arba Europos sistemoje, pervesdamas teises,
įgytas kitose sistemose, bei remdamasis šiuo palyginimu paprašyti pervesti šias teises iš nacionalinės sistemos į Europos
sistemą, arba atvirkščiai – iš Europos į nacionalinę;
b)      ta dalimi, kuria šios nuostatos, nustatydamos, kad suinteresuotasis asmuo turi aiškiai atsisakyti pervesti teises iš Belgijos
sistemos į Europos sistemą arba ta linkme nukreipdamos administracinę praktiką, neatlikus minėto palyginimo, klaidina arba
gali suklaidinti suinteresuotąjį darbuotoją; ir
c)      ta dalimi, kuria šios nacionalinės nuostatos neleidžia, suteikiant nacionalinę pensiją nesulaukus pensinio amžiaus, atsižvelgti
į darbo Europos Sąjungos institucijose metus?“

Dėl prejudicinio klausimo

Dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą priimtinumo
Visų pirma Nyderlandų vyriausybė mano, kad prašymas priimti prejudicinį sprendimą yra nepriimtinas, nes nutarime dėl prejudicinio
sprendimo trūksta informacijos apie pagrindinės bylos faktines ir teisines aplinkybes.
Šiuo klausimu primintina, kad pagal nusistovėjusią teismo praktiką, atsižvelgiant į poreikį nacionaliniam teisėjui pateikti
naudingą Bendrijos teisės išaiškinimą, reikia, kad pastarasis apibrėžtų faktines ir teisines aplinkybes, kuriomis pateikiami
jo užduodami klausimai, arba bent paaiškintų faktines prielaidas, kuriomis šie klausimai paremti, kad Teisingumo Teismas galėtų
pateikti naudingus atsakymus, o valstybių narių vyriausybėms ir kitoms suinteresuotosioms šalims būtų suteikta galimybė pateikti
savo pastabas pagal Teisingumo Teismo Statuto 23 straipsnį (žr., visų pirma, 2000 m. balandžio 11 d. Sprendimo
Deliège
, C‑51/96 ir C‑191/97, Rink. p. I‑2549, 30 ir 31 punktus).
Šiuo atveju iš pagrindinėje byloje dalyvaujančių šalių – Graikijos vyriausybės, Nyderlandų vyriausybės ir Komisijos – pateiktų
pastabų matyti, kad nutarime dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą pateikta informacija leidžia joms naudingai priimti
poziciją dėl Teisingumo Teismui pateikto klausimo. Be to, nutartyje dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą pateikta informacija
buvo papildyta bylos medžiaga, kurią pateikė nacionalinis teismas, ir Teisingumo Teismui pateiktomis rašytinėmis pastabomis.
Valstybių narių vyriausybėms ir kitoms suinteresuotosioms šalims buvo pateikta šios informacijos visuma, pakartota posėdžio
pranešime, kuriame pastarosios galėjo prireikus papildyti savo pastabas.
Taigi Nyderlandų Vyriausybės pareikštas prieštaravimas atmestinas.
Antra, ONP mano, kad, įsigaliojus 2003 m. Įstatymui, išnyko prašymo priimti prejudicinį sprendimą objektas, todėl jis yra
nepriimtinas tiek, kiek, jos nuomone, šis įstatymas numato galimybę Europos Bendrijų pareigūnams prašyti pervesti pagal Bendrijos
sistemą įgytas pensijos teises į Belgijos sistemą, o tai leidžia atsižvelgti į pareigūno tarnybos Bendrijos institucijoje
laikotarpius, kad būtų suteikta teisė į nacionalinę senatvės pensiją nesulaukus pensinio amžiaus.
Kaip šiuo klausimu teigė ONP, net jei 2003 m. Įstatymas leidžia atsižvelgti į laikotarpius, kai buvo daromi mokėjimai į Bendrijos
sistemą, net kai, kaip pagrindinėje byloje, suinteresuotasis asmuo neprašė pervesti savo pensijos teisių iš Bendrijos sistemos
į Belgijos sistemą, iš bylos medžiagos matyti, jog G. My 2000 m. spalio 20 d. padavė prašymą išeiti į pensiją nesulaukus pensinio
amžiaus, t. y. likus daugiau nei vieneriems metams iki įsigaliojant 2003 m. Įstatymui. Taigi remiantis 29 straipsniu šis įstatymas
įsigaliojo 2002 m. sausio 1 d. ir pateiktiems prašymams pervesti taikomas tik po šios datos.
Taigi ONP pateiktas prieštaravimas taip pat atmestinas.
Galiausiai Komisija mano, kad dvi pirmos klausimo dalys dėl teisių į pensiją pervedimo iš esmės nėra susijusios su pagrindine
byla, nes ji išimtinai susijusi su tuo, ar turi būti atsižvelgta į suinteresuotojo asmens 27 darbo metus Taryboje, kad jam
būtų suteikta teisė išeiti į pensiją nesulaukus pensinio amžiaus pagal Belgijos teisės aktus. Tik dėl šios pastarosios dalies
reikalingas Teisingumo Teismo atsakymas.
Dėl to reikia pažymėti, kad pagal nusistovėjusią teismo praktiką Teisingumo Teismui ir nacionaliniam teismui bendradarbiaujant
pagal EB 234 straipsnį, tik bylą nagrinėjantis nacionalinio teismo teisėjas, kuriam tenka atsakomybė priimti sprendimą, atsižvelgdamas
į bylos ypatumus, gali įvertinti tai, ar būtina pateikti prašymą priimti prejudicinį sprendimą, kad galėtų priimti savo sprendimą,
bei Teisingumo Teismui pateikiamų klausimų tinkamumą. Vadinasi, kai prejudiciniai klausimai yra susiję su Bendrijos teisės
aiškinimu, Teisingumo Teismas iš esmės turi priimti sprendimą (žr. šiuo klausimu 1995 m. gruodžio 15 d. Sprendimo
Bosman
, C‑415/93, Rink. p. I‑4921, 59 punktą ir 2002 m. vasario 19 d. Sprendimo
Arduino
, C‑35/99, Rink. p. I‑1529, 24 punktą).
Tačiau Teisingumo Teismas taip pat nurodė, kad išimtinėmis aplinkybėmis siekdamas įvertinti, ar byla jam teisminga, jis gali
nagrinėti sąlygas, kuriomis nacionalinis teismas perdavė bylą (žr. šiuo klausimu 1981 m. gruodžio 16 d. Sprendimo
Foglia
, 244/80, Rink. p. 3045, 21 punktą). Teisingumo Teismas gali atsisakyti priimti prejudicinį sprendimą dėl jam nacionalinio
teismo teisėjo pateikto klausimo, tik jeigu yra akivaizdu, kad nacionalinio teismo prašymas išaiškinti Bendrijos teisę niekaip
nesusijęs su pagrindinės bylos faktais ar objektu, kai problema yra hipotetinė, arba kai Teisingumo Teismas neturi faktinės
ar teisinės informacijos, būtinos naudingai atsakyti į jam pateiktus klausimus (pirmiausia žr. minėtų sprendimų
Bosman
61 punktą ir
Arduino
25 punktą).
Taigi, kaip jau buvo konstatuota, pagal pagrindinės bylos medžiagą G. My savo pagal Bendrijos sistemą įgytų teisių į pensiją
pervesti į Belgijos sistemą niekad neprašė, o vien siekė gauti nacionalinę pensiją nesulaukęs pensinio amžiaus. Šiuo klausimu
G. My ginčija ONP atsisakymą atsižvelgti į 27 metų darbo Tarybos pareigūnu stažą, apskaičiuojant 35 tarnybinės karjeros metus,
kaip tai nustatyta Karaliaus nutarimo 4 straipsnio 2 dalyje, nuo kurių priklauso minėtos teisės į pensiją suteikimas.
Darytina išvada, kad pagrindinė byla yra susijusi tik su klausimu, ar Bendrijos teisė įpareigoja Belgijos valdžios institucijas
atsižvelgti į G. My veiklos, vykdytos tiek pagal Belgijos, tiek pagal Bendrijos pensijų sistemą, laikotarpius.
Šiomis sąlygomis į pirmas dvi pateikto klausimo dalis atsakyti nereikia.

Dėl atsižvelgimo į veiklos Europos Bendrijose laikotarpius
Dėl EB 2, EB 3, EB 40 ir EB 283 straipsnių
Kaip Teisingumo Teismas jau nurodė (1987 m. rugsėjo 29 d. Sprendimo
Giménez Zaera
, 126/86, Rink. p. 3697, 11 punktas ir 1992 m. kovo 11 d. Sprendimų
Compagnie commerciale de l’Ouest ir kt
., C‑78/90 iki C‑83/90, Rink. p. I‑1847, 17 ir 18 punktai), EB 2 ir 3 straipsniai nustato bendrus tikslus, kurie aiškinami
kitose Sutarties nuostatose. Jie negali būti taikomi atskirai nuo konkretesnių prejudiciniame klausime minėtų Sutarties nuostatų.
Taip pat EB 40 ir EB 283 straipsniai yra tik teisinis pagrindas, kuriuo remdamasi Taryba atitinkamai priima priemones, reikalingas
įgyvendinti EB 39 straipsniu garantuojamą darbuotojų judėjimo laisvę bei Europos Bendrijų pareigūnų tarnybos nuostatus ir
kitų Europos Bendrijų tarnautojų įdarbinimo sąlygas.
Taigi šioje byloje EB 2, EB 3, EB 40 ir EB 283 straipsniai nėra svarbūs.
Dėl EB 17 ir EB 18 straipsnių
Sąjungos pilietybę nustatantis EB 17 straipsnis tik numato, kad Sąjungos piliečiai naudojasi šios Sutarties suteiktomis teisėmis
bei vykdo jos nustatytas pareigas. Šiuo požiūriu jis negali būti taikomas atskirai nuo konkrečių Sutarties nuostatų, kurios
reglamentuoja Sąjungos piliečių teises ir pareigas.
EB 18 straipsnis tik bendrai nustato teisę kiekvienam Sąjungos piliečiui laisvai judėti ir apsigyventi valstybių narių teritorijoje,
o EB 39 straipsnyje pateikiama konkreti sąvoka, susijusi su darbuotojų judėjimo laisve. Bet kadangi prašymą dėl prejudicinio
sprendimo pateikęs teismas taip pat Teisingumo Teismo klausia dėl pastarosios nuostatos aiškinimo, visų pirma reikia išnagrinėti
šį klausimą (žr. 2002 m. lapkričio 26 d. Sprendimo
Oteiza Olazabal
, C‑100/01, Rink. p. I‑10981, 26 punktą).
Dėl EB 42 straipsnio
EB 42 straipsnis patiki Tarybai uždavinį įsteigti sistemą, leidžiančią darbuotojams įveikti kliūtis, kurios gali atsirasti
dėl socialinės apsaugos srityje priimtų nacionalinių taisyklių. Šią pareigą Taryba iš esmės įvykdė priimdama 1971 m. birželio
14 d. reglamentą (EEB) Nr. 1408/71 dėl socialinės apsaugos sistemų taikymo pagal darbo sutartį dirbantiems asmenims ir jų
šeimos nariams, judantiems Bendrijoje, pakeistą ir atnaujintą 1996 m. gruodžio 2 d. Reglamentu (EB) Nr. 118/97 (OL 1997, L 28,
p. 1).
Taigi, kaip Teisingumo Teismas nusprendė 2000 m. spalio 3 d. Sprendime
Ferlini
(C‑411/98, Rink. p. I‑8081, 41 punktas), Europos Bendrijų pareigūnai negali būti laikomi darbuotojais Reglamento Nr. 1408/71
prasme, nes jiems netaikomi nacionalinės teisės aktai socialinės apsaugos srityje, kaip to reikalauja šio reglamento 2 straipsnio
1 dalis, kurioje apibrėžiama jo taikymo asmenims sritis.
Taigi G. My situacijai netaikomas nei EB 42 straipsnis, nei Reglamentas Nr. 1408/71.
Dėl EB 39 straipsnio ir Reglamento Nr. 1612/68 7 straipsnio
Pagal nusistovėjusią teismų praktiką Europos Bendrijų pareigūnas turi darbuotojo migranto statusą. Iš tikrųjų Bendrijos pilietis,
dirbantis ne savo kilmės valstybėje narėje, nepraranda darbuotojo statuso EB 39 straipsnio 1 dalies prasme dėl to, kad dirba
tarptautinėje organizacijoje, net jeigu jo atvykimo ir apsigyvenimo sąlygas įdarbinimo valstybėje konkrečiai reglamentuoja
tarptautinė konvencija (1989 m. kovo 15 d. Sprendimų
Echternach ir Moritz
, 389/87 bei 390/87, Rink. p. 723, 11 punktas; 1993 m. gegužės 27 d. Sprendimo
Schmid
, C‑310/91, Rink. p. I‑3011, 20 punktas ir minėto sprendimo
Ferlini
42 punktas).
Taigi darbuotojui, kuris yra valstybės narės pilietis, kaip G. My, negali būti atimtos EB 39 straipsniu bei Reglamentu Nr. 1612/68
suteiktos teisės ir socialinės privilegijos (žr. 1983 m. liepos 13 d. Sprendimo
Forcheri
, 152/82, Rink. p. 2323, 9 punktą; minėtų sprendimų
Echternach ir Moritz
12 punktą,
Schmid
22 punktą,
Ferlini
43 punktą).
Tačiau iš bylos medžiagos matyti, kad devynerių metų atvykęs į Belgiją G. My vykdė visą savo profesinę karjerą Belgijos teritorijoje,
iš pradžių dirbdamas pagal darbo sutartis įvairiose Belgijos įmonėse, o vėliau ir iki pat pensinio amžiaus – pareigūnu Tarybos
generaliniame sekretoriate.
Taigi su darbuotojų judėjimo laisve susijusios Sutarties nuostatos, būtent EB 39 straipsnis, negali būti taikomi valstybės
narės išimtinai vidaus situacijose (1997 m. birželio 5 d. Sprendimo
Uecker ir Jacquet
, C‑64/96 ir C‑65/96, Rink. p. I‑3171, 16 punktas ir jame minėti sprendimai).
Siekdama vis dėl to nustatyti ryšį su viena iš EB 39 straipsnyje nurodytų situacijų, Komisija tvirtina, kad veiklos laikotarpis
viešojoje tarptautinėje tarnyboje, šiuo atveju – Europos Sąjungos, turi būti prilygintas valstybės tarnybos, atliktos kitoje
valstybėje narėje, laikotarpiui.
Tokia teisinė fikcija, kaip tai išplaukia iš generalinio advokato išvados 85–89 punktų, negali būti paremta Sutarties nuostatomis,
susijusiomis su darbuotojų judėjimo laisve.
Vadinasi, G. My situacijai taip pat netaikomas EB 39 straipsnis ir Reglamento Nr. 1612/68 7 straipsnis.
Dėl Pareigūnų tarnybos nuostatų VIII priedo 11 straipsnio 2 dalies ir EB 10 straipsnio
Teisių į pensiją pervedimo sistema, kaip nustatyta Pareigūnų tarnybos nuostatų VIII priedo 11 straipsnio 2 dalyje, leidžiančia
koordinuoti nacionalines sistemas ir Bendrijos pensijų sistemą, siekiama palengvinti nacionalinių darbuotojų, dirbančių privačiame
ar viešame sektoriuje, judėjimą į Bendrijos administraciją ir taip užtikrinti, kad Bendrija turėtų kuo geresnes galimybes
pasirinkti kvalifikuotą bei tinkamą patirtį turintį personalą (1981 m. spalio 20 d. Sprendimo
Komisija prieš Belgiją
, 137/80, Rink. p. 2393, 11 ir 12 punktai).
Teisingumo Teismas nusprendė, kad atsisakydama imtis priemonių, reikalingų pervesti į Bendrijos pensijų sistemą pagal nacionalinę
sistemą įgytų teisių į pensiją statistinį ekvivalentą arba vienodo tarifo išpirkimo vertę, kaip tai numatyta Pareigūnų tarnybos
nuostatų VIII priedo 11 straipsnio 2 dalyje, valstybė narė gali apsunkinti nacionalinių pareigūnų, turinčių tam tikrą darbo
stažą, įdarbinimą Bendrijoje, atsižvelgiant į tai, kad dėl tokio perėjimo iš nacionalinės tarnybos į Bendrijos tarnybą iš
jų bus atimtos teisės į pensiją, į kurias jie turėtų teisę, jeigu nebūtų sutikę įsidarbinti Bendrijoje (minėto sprendimo
Komisija prieš Belgiją
19 punktas).
Taigi taip yra ir tuo atveju, kai vertinant, ar pagal jos sistemą atsirado teisė į pensiją nesulaukus pensinio amžiaus, valstybė
narė atsisako atsižvelgti į pagal Bendrijos pensijų sistemą vykdytos veiklos laikotarpius.
Konstatuotina, kad nacionalinės teisės aktai, kaip ir nagrinėjami pagrindinėje byloje, gali apsunkinti profesinę veiklą Europos
Sąjungos institucijoje ir nuo jos atgrasinti, nes priimdamas tokios institucijos pasiūlymą dirbti darbuotojas, anksčiau priklausęs
nacionalinei pensijų sistemai, gali prarasti galimybę pasinaudoti pagal šią sistemą senatvės pensija, į kurią jis turėtų teisę,
jeigu nebūtų sutikęs priimti šio darbo pasiūlymo.
Atsižvelgiant į lojalaus bendradarbiavimo ir pagalbos pareigą, kurią valstybės narės turi Bendrijos atžvilgiu ir kurią išreiškia
EB 10 straipsnyje nustatyta pareiga padėti jai atlikti savo uždavinius, su tuo negalima sutikti.
Taigi į klausimą reikia atsakyti, kad EB 10 straipsnis, siejant jį su Pareigūnų nuostatais, turi būti aiškinamas taip, kad
jis draudžia nacionalinės teisės aktus, pagal kuriuos neleidžiama atsižvelgti į Bendrijos piliečio Bendrijos institucijoje
išdirbtus metus, pagal nacionalinę sistemą jam suteikiant teisę gauti pensiją nesulaukus pensinio amžiaus.
Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, į klausimą dėl EB 18 straipsnio išaiškinimo atsakyti nebūtina.

Dėl bylinėjimosi išlaidų
Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą dėl prejudicinio sprendimo pateikusio teismo nagrinėjamoje
byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti pastarasis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo
Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.
Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (antroji kolegija) nusprendžia:
EB 10 straipsnis, siejant jį su Europos Bendrijų pareigūnų tarnybos nuostatais, turi būti aiškinamas taip, kad jis draudžia
nacionalinės teisės aktus, pagal kuriuos neleidžiama atsižvelgti į Bendrijos piliečio Bendrijos institucijoje išdirbtus metus,
pagal nacionalinę sistemą jam suteikiant teisę gauti pensiją nesulaukus pensinio amžiaus.
Parašai.
*
Proceso kalba: prancūzų.