CELEX: 62007FJ0045
Offentligt hverv
Tjenestemænd

Ved stævning indgået til Personalerettens Justitskontor med telefax den 16. maj 2007 (idet originalen blev indleveret den
21.5.2007) har Wolfgang Mandt i det væsentlige nedlagt påstand om annullation af den afgørelse, som ansættelsesmyndigheden
ved Europa-Parlamentet (herefter »ansættelsesmyndigheden«) traf den 8. februar 2007 om at meddele afslag på den klage, som
han havde indgivet over Parlamentets afgørelse af 8. september 2006, hvorved det besluttede med virkning fra den 1. april
2006 at nedsætte den efterladtepension, som han oppebar i sin egenskab af efterladt ægtefælle efter afdøde Gisela Mandt, født
Neumann (herefter »afdøde Gisela Neumann«), der var tidligere tjenestemand ved Europa-Parlamentet, med 50%. Årsagen til denne
nedsættelse var, at Parlamentet ved afgørelse af samme dato, dvs. den 8. september 2006, på grundlag af en ansøgning fra afdøde
Kurt-Wolfgang Braun-Neumann om ligeledes i egenskab af efterladt ægtefælle til afdøde Gisela Neumann at få tildelt efterladtepension,
havde besluttet med virkning fra den 1. april 2006 at udbetale en sådan pension til ham med 50%.

Retsforskrifter
Artikel 79 i vedtægten for tjenestemænd i Den Europæiske Union (herefter »vedtægten«) bestemmer:
»En tjenestemands eller forhenværende tjenestemands efterladte ægtefælle er i henhold til de i kapitel 4 i bilag VIII fastsatte
betingelser berettiget til efterladtepension lig med 60% af alderspensionen eller den invaliditetsydelse, som ægtefællen oppebar
eller, uafhængigt af tjenestens længde eller af tjenestemandens alder, ville have været berettiget til, hvis tjenestemanden
ved sin død havde haft krav derpå.
[…]«
I artikel 18 i bilag VIII til vedtægten er følgende fastsat:
»Den længstlevende ægtefælle efter en tidligere tjenestemand, der har oppebåret alderspension, har, med forbehold af bestemmelserne
i artikel 22, for så vidt ægteskabet blev indgået, inden tjenesten ophørte, og det har bestået i mindst et år, ret til pension
svarende til 60% af den alderspension, som ægtefællen oppebar på sin dødsdag. Den mindste pension er 35% af den sidste grundløn;
pensionen kan dog i intet tilfælde være større end den alderspension, som ægtefællen oppebar på sin dødsdag.
[…]«
Artikel 22 i bilag VIII til vedtægten bestemmer:
»Såfremt en tjenestemand efterlader sig en ægtefælle og samtidig børn fra et tidligere ægteskab eller andre ydelsesberettigede
pårørende, beregnes den samlede pension som efterladtepension til en efterladt ægtefælle, der skal forsørge personer, over
for hvem der består forsørgerpligt, og pensionen fordeles forholdsmæssigt mellem de persongrupper, som kommer i betragtning,
i forhold til de pensionsydelser, som ville være blevet tillagt de forskellige grupper hver for sig.
[…]«
Artikel 27 i bilag VIII til vedtægten har følgende indhold:
»En tjenestemands eller tidligere tjenestemands fraskilte ægtefælle har ret til efterladtepension i henhold til bestemmelserne
i dette kapitel, såfremt den pågældende ved sin tidligere ægtefælles død godtgør for sit eget vedkommende at være berettiget
til et underholdsbidrag fra ham, således som fastsat enten ved retsafgørelse eller ved en officielt registreret og fuldbyrdet
aftale mellem de tidligere ægtefæller.
Efterladtepensionen må dog ikke overstige det underholdsbidrag, der blev udbetalt på tidspunktet for den tidligere ægtefælles
død; pensionen tilpasses efter bestemmelserne i vedtægtens artikel 82.
Den fraskilte ægtefælle fortaber sin ret, hvis den pågældende indgår nyt ægteskab inden den tidligere ægtefælles død. Hvis
den pågældende efter ægtefællens død indgår nyt ægteskab, finder artikel 26 anvendelse på den pågældende.«
Artikel 28 i bilag VIII til vedtægten har følgende ordlyd:
»Efterlader tjenestemanden sig flere fraskilte ægtefæller, der har ret til en efterladtepension, eller en eller flere fraskilte
ægtefæller og en længstlevende ægtefælle, der er berettiget til efterladtepension, deles pensionen i forhold til hvert ægteskabs
varighed. Betingelserne i artikel 27, stk. 2 og 3, finder anvendelse.«
[…]«

Sagens faktiske omstændigheder
Afdøde Gisela Neumann, der i sin tid var tjenestemand ved Europa-Parlamentet, og afdøde Kurt-Wolfgang Braun-Neumann, der er
tyske statsborgere, giftede sig i Straubing (Tyskland) den 3. maj 1993 og bosatte sig i Andenne (Belgien). Ifølge sagsøgeren
havde Kurt-Wolfgang Braun-Neumann begået strafbare handlinger, hvorefter han blev fængslet og senere indlagt på et psykiatrisk
hospital.
Samlivet mellem afdøde Kurt-Wolfgang Braun-Neumann og dennes hustru var begrænset til korte perioder i løbet af det år, der
fulgte efter ægteskabets indgåelse. Ægteskabet blev opløst ved en udeblivelsesdom afsagt af Tribunal de première instance
de Namur (Belgien) den 6. september 1995, som angiveligt var retskraftig i det pågældende land.
Den anmodning om anerkendelse i Tyskland af skilsmissedommen fra retten i Namur, som afdøde Gisela Neumann havde indgivet,
blev i sidste instans ved kendelse af 11. oktober 1999 afslået af Bayerisches Oberstes Landesgericht. Afslaget på anerkendelse
var hovedsageligt begrundet i en tilsidesættelse af afdøde Kurt-Wolfgang Braun-Neumanns ret til forsvar under den procedure,
der førte til afsigelsen af skilsmissedommen, da stævningen ikke blev forkyndt rettidigt for ham på grund af hans fængselsophold
i Tyskland.
Den 25. april 2000 indgik sagsøgeren ægteskab med afdøde Gisela Neumann i New York (Amerikas Forenede Stater).
I 2001 gik afdøde Gisela Neumann på pension og oppebar i den anledning alderspension. Hun bosatte sig herefter – ifølge sagsøgeren
i april 2002 – i Tyskland. Af et »certificat de résidence historique« fra Andenne kommune, som sagsøgeren fremlagde efter
retsmødet (jf. denne doms præmis 33), fremgår det imidlertid, at hun kun havde adresse i Belgien.
I 2003 anlagde afdøde Kurt-Wolfgang Braun-Neumann en skilsmissesag i Tyskland med påstand om opløsning af ægteskabet med afdøde
Gisela Neumann.
Gisela Neumann afgik ved døden den 25. juli 2004 i Tyskland.
Den 11. august 2004 fremsatte sagsøgeren ansøgning om efterladtepension, hvilken ansøgning blev anerkendt af Parlamentet den
23. september 2004 med virkning fra den 1. november 2004.
Ved afgørelse af 25. august 2004 tog Amtsgericht-Familiengericht-Merzig afdøde Kurt-Wolfgang Braun-Neumanns skilsmissepåstand
til følge, men retten fastslog efterfølgende ved kendelse af 21. januar 2005, at skilsmissesagen måtte anses for bortfaldet,
da ægteskabet mellem afdøde Gisela Neumann og afdøde Kurt-Wolfgang Braun-Neumann blev opløst ved førstnævntes dødsfald den
25. juli 2004.
I parret Braun-Neumanns »familiebog«, der førtes af den kompetente tyske myndighed, blev der imidlertid den 19. januar 2005
tilføjet en bemærkning om, at hustruen »også var gift« med sagsøgeren med angivelse af tid og sted for ægteskabet. En tilsvarende
bemærkning om afdøde Gisela Neumanns første ægteskab blev desuden tilføjet i parret Mandt-Neumanns »familiebog« den 6. april
2006.
Ved kendelse af 25. januar 2006 fastslog Amtsgericht Siegen – for hvilken der var blevet anlagt en sag af Landrat des Kreises
Siegen-Wittgenstein Standesamtsaufsicht (tilsynsmyndighed for civilstandsregistreringer, Tyskland) – desuden, at afdøde Gisela
Neumanns dødsattest skulle ændres, således at ikke blot Wolfgang Mandt var anført som ægtefælle, men ligeledes afdøde Kurt-Wolfgang
Braun-Neumann. En berigtiget dødsattest blev udfærdiget den 23. marts 2006.
Ifølge Parlamentet ansøgte afdøde Kurt-Wolfgang Braun-Neumann den 29. marts 2006 om efterladtepension i sin egenskab af efterladt
ægtefælle til afdøde Gisela Neumann. Som led i ansøgningen fremlagde han kendelsen af 25. januar 2006 fra Amtsgericht Siegen
og den som følge af denne kendelse ændrede dødsattest.
Ved skrivelse af 8. september 2006 meddelte ansættelsesmyndigheden afdøde Kurt-Wolfgang Braun-Neumann, at den havde besluttet
at tilkende ham 50% af efterladtepensionen efter afdøde Gisela Neumann med virkning fra den 1. april 2006. Ved skrivelse af
samme dato oplyste ansættelsesmyndigheden sagsøgeren om, at den efterladtepension, som han fik udbetalt fuldt ud, ville blive
nedsat med 50% med virkning fra den 1. april 2006, idet de resterende 50% fra denne dato ville blive udbetalt til afdøde Kurt-Wolfgang
Braun-Neumann i dennes egenskab af efterladt ægtefælle til afdøde Gisela Neumann. I samme skrivelse meddelte Parlamentet sagsøgeren,
at afdøde Gisela Neumann i henhold til civilstandsregistret ved sin død både var gift med ham og med afdøde Kurt-Wolfgang
Braun-Neumann, idet det tilføjede, at det ligeledes havde gennemgået skilsmissedommen fra Tribunal de première instance de
Namur og dommen fra Bayerisches Oberstes Landesgericht. Den 18. oktober 2006 fastsatte Parlamentet afdøde Kurt-Wolfgang Braun-Neumanns
rettigheder, idet han blev tildelt 50% af efterladtepensionen efter afdøde Gisela Neumann med virkning fra den 1. april 2006.
Sagsøgeren anfægtede den for ham bebyrdende afgørelse af 8. september 2006 i form af en klage, som hans repræsentant indgav
ved skrivelse af 13. september 2006 som suppleret ved skrivelse af 5. oktober 2006. Sagsøgeren redegjorde ligeledes detaljeret
for sine synspunkter over for Parlamentet ved skrivelser af henholdsvis 30. september og 4. oktober 2006. Ved afgørelse af
8. februar 2007 afslog ansættelsesmyndigheden sagsøgerens klage, idet den henviste til disse fire skrivelser.
Afdøde Kurt-Wolfgang Braun-Neumann anlagde efter at have fået delvist medhold i sin klage vedrørende efterbetaling af halvdelen
af efterladtepensionen for perioden fra den 1. august 2004 til den 31. marts 2006 sag ved Personaleretten i det væsentlige
med påstand om efterbetaling med virkning fra den 1. august 2004 af den anden halvdel af pensionen. Ved kendelse af 23. maj
2008 afviste Personaleretten sagen (Braun-Neumann mod Parlamentet, sag F-79/07, Sml. Pers. I-A-1, s. 181, og II-A-1, s. 957).
Den appel, som afdøde Kurt-Wolfgang Braun-Neumann havde iværksat til prøvelse af denne kendelse, blev ikke taget til følge
ved kendelse afsagt af Retten i Første Instans den 15. januar 2009, Braun-Neumann mod Parlamentet (sag T-306/08 P, Sml. Pers.
I-B-1, s. 1, og II-B-1, s. 1).

Parternes påstande og retsforhandlingerne
Sagsøgeren har nedlagt følgende påstande:
–        Ansættelsesmyndighedens afgørelse af 8. februar 2007 annulleres.
–        Parlamentet tilpligtes med virkning fra 1. april 2006 at udbetale ham yderligere 50% af efterladtepensionen efter hans hustru,
afdøde Gisela Neumann, og at fortsætte med at betale dette beløb til ham hver måned.
Sagsøgeren har desuden fremsat følgende anmodning for Personaleretten:
–        Tysk tillades som processprog i henhold til artikel 35, stk. 2, litra c), i procesreglementet for Retten i Første Instans.
Selv om sagsøgeren i indledningen til stævningen ligeledes ansøgte om fri proces, har han ikke desto mindre i stævningens
centrale indhold anført, at hans ansøgning herom først fremsættes senere. Sagsøgeren har imidlertid ikke efterfølgende fremsat
en sådan ansøgning.
Parlamentet har nedlagt følgende påstande:
–        Sagen afvises delvist.
–        I øvrigt frifindes Parlamentet.
–        Der træffes afgørelse om sagens omkostninger efter gældende ret.
Ved skrivelser af 30. november 2007 og 30. april 2008 anmodede Personaleretten i henhold til procesreglementets artikel 55
og 56 parterne om at udtale sig og fremsætte bemærkninger til visse aspekter af tvisten. Parterne efterkom disse foranstaltninger
med henblik på sagens tilrettelæggelse inden for de fastsatte frister.
Ved skrivelser af 24. oktober 2008 meddelte Personaleretten parterne, at den agtede i henhold til procesreglementets artikel
111, stk. 1, at opfordre nu afdøde Kurt-Wolfgang Braun-Neumann til at intervenere i sagen og anmodede parterne om at fremsætte
bemærkninger herom. Sagsøgeren meddelte Personaleretten, at han afstod fra at fremsætte bemærkninger hertil. Parlamentet oplyste
inden for den fastsatte frist, at det principielt ikke havde indvendinger mod en sådan opfordring.
Ved skrivelse af 21. november 2008 anmodede Personaleretten nu afdøde Kurt-Wolfgang Braun-Neumann om at udtale sig om den
opfordring til at intervenere i sagen, som den fremsatte. Nu afdøde Kurt-Wolfgang Braun-Neumann svarede, at han ønskede at
intervenere i sagen til støtte for Parlamentets påstande.
Ved skrivelser af 16. december 2008 spurgte Personaleretten parterne, om de ønskede, at visse sagsakter, som de anså for hemmelige
eller fortrolige, ikke blev tilstillet afdøde Kurt-Wolfgang Braun-Neumann. Parlamentet meddelte Personaleretten inden for
den fastsatte frist, at dette ikke var tilfældet, mens sagsøgeren ikke besvarede Personalerettens forespørgsel.
Ved kendelse afsagt af Personalerettens præsident den 3. marts 2009, der blev forkyndt for parterne den 4. marts 2009, fik
nu afdøde Kurt-Wolfgang Braun-Neumann tilladelse til at intervenere i sagen til støtte for Parlamentets påstande.
I sit interventionsindlæg indgivet den 20. april 2009 nedlagde nu afdøde Kurt-Wolfgang Braun-Neumann en påstand om frifindelse.
Ved skrivelser af 30. april 2009 meddelte Personaleretten hovedparterne, at de kunne besvare interventionsindlægget inden
for rammerne af den mundtlige forhandling.
Under retsmødet anmodede hovedparterne og den intervenerende part om at kunne fremlægge nye dokumenter og processkrifter inden
for rammerne af proceduren. Ved retsmødets afslutning anførte Personalerettens præsident, at der ikke var anledning til at
afslutte den mundtlige forhandling.
Ved skrivelser af 17. juni 2009 meddelte Personaleretten parterne, at de havde mulighed for inden for en bestemt frist at
fremlægge de dokumenter, som de havde omtalt under retsmødet. Sagsøgeren og nu afdøde Kurt-Wolfgang Braun-Neumann fremsendte
forskellige dokumenter pr. post. Nu afdøde Kurt-Wolfgang Braun-Neumann fremlagde for det første en skrivelse, som sagsøgeren
den 22. september 1997 havde sendt til ham, hvori sagsøgeren forlangte, at nu afdøde Kurt-Wolfgang Braun-Neumann ophørte med
at chikanere »hans kone« (»meine Frau«), for det andet en afgørelse fra Amtsgericht Nürnberg af 10. december 1999, hvorved
afdøde Gisela Neumann var blevet dømt til at betale et månedligt underholdsbidrag på 400 DEM til sin mand, for det tredje
en udeblivelsesdom fra Landgericht Koblenz af 27. november 2007, hvorved afdøde Gisela Neumanns søn var blevet dømt til at
betale 150 000 EUR som tvangsarv til sagsøgeren, og for det fjerde en skrivelse fra Staatsanwaltschaft Siegen (anklagemyndigheden
i Siegen) af 16. februar 2006 til afdøde Kurt-Wolfgang Braun-Neumann med oplysning om, at den anmeldelse for bigami, som han
havde indgivet mod sagsøgeren den 17. marts 2005, ville blive henlagt som følge af forældelse.
Den 10. juli 2009 traf Personaleretten desuden foranstaltninger med henblik på tilrettelæggelse af den supplerende procedure,
som blev efterkommet inden for den fastsatte frist.
Den 11. september 2009 fastsatte Personaleretten fristen for parternes fremsættelse af eventuelle bemærkninger til fremlæggelsen
og indholdet af de i denne doms præmis 33 nævnte dokumenter til den 25. september 2009. Kun sagsøgeren fremsatte sådanne bemærkninger,
idet han bl.a. anførte, at han ikke har erindring om skrivelsen af 22. september 1997, og gjorde gældende, at afgørelsen fra
Landgericht Koblenz af 27. november 2007 er et resultat af fejlagtige oplysninger afgivet af afdøde Kurt-Wolfgang Braun-Neumann.
Repræsentanten for den intervenerende part har underrettet Personaleretten om, at Kurt-Wolfgang Braun-Neumann afgik ved døden
den 9. oktober 2009, og har fremsendt en kopi af dødsattesten.
Den 12. november 2009 fastsatte Personaleretten fristen, dels for at hovedparterne kunne fremsætte deres eventuelle bemærkninger
med hensyn til betydningen af Kurt-Wolfgang Braun-Neumanns dødsfald for denne sag, dels for at Kurt-Wolfgang Braun-Neumanns
repræsentant kunne oplyse Personaleretten om, hvorvidt dennes ydelsesberettigede pårørende ønskede at videreføre sagen, til
den 26. november 2009.
Ved skrivelse indleveret til Personalerettens Justitskontor den 12. november 2009 meddelte Parlamentet Personaleretten, at
det som følge af Kurt-Wolfgang Braun-Neumanns dødsfald ved afgørelse af 11. november 2009 havde tilpasset beløbet for Wolfgang
Mandts efterladtepension, således at han med virkning fra den 1. november 2009 oppebærer hele efterladtepensionen efter afdøde
Gisela Neumann.
Ved skrivelse indgået til Personalerettens Justitskontor den 25. november 2009 har sagsøgeren fremsat bemærkninger til betydningen
af Kurt-Wolfgang Braun-Neumanns dødsfald for denne sag. Han er navnlig af den opfattelse, at Kurt-Wolfgang Braun-Neumanns
dødsfald ikke medfører en anden retlig bedømmelse af sagen. Den omstændighed, at sagsøgeren nu oppebærer hele efterladtepensionen,
må dog betragtes som et indicium til støtte for hans påstande. Parlamentet anerkender nemlig nu atter skilsmissen mellem afdøde
Gisela Neumann og afdøde Kurt-Wolfgang Braun-Neumann samt gyldigheden af ægteskabet mellem Wolfgang Mandt og afdøde Gisela
Neumann. Sagsøgeren har heraf udledt, at hans ret til fuld udbetaling af efterladtepensionen ligeledes gjaldt tidligere, nemlig
i perioden mellem Gisela Neumanns dødsfald og sagsanlægget, og i hvert fald mellem den 1. august 2004 og den 1. april 2006.
Den 26. november 2009 fremsatte Parlamentet sine bemærkninger til betydningen af Kurt-Wolfgang Braun-Neumanns dødsfald for
denne sag, idet det navnlig anførte, at spørgsmålet om, hvorvidt Wolfgang Mandt skal kvalificeres som eneste efterladte ægtefælle,
eller om efterladtepensionen skulle deles mellem Wolfgang Mandt og afdøde Kurt-Wolfgang Braun-Neumann, efter Parlamentets
opfattelse fortsat er uafklaret efter sidstnævntes død.
Ved skrivelse indgået til Personalerettens Justitskontor den 26. november 2009 oplyste repræsentanten for den intervenerende
part, dels at det fremgår af afdøde Kurt-Wolfgang Braun-Neumanns testamente, at Shirley Meyer er hans eneste universalarving,
dels at hun i denne egenskab ønsker at succedere i hans status som intervenient i denne sag. Skrivelsen fra repræsentanten
for den intervenerende part var bilagt en kopi af testamente af 7. januar 2008 og af retsmødeprotokol fra Amtsgericht Merzig
– den kompetente skifteret – af 3. november 2009. I samme skrivelse gav repræsentanten for den intervenerende part tilsagn
om efterfølgende at ville fremsende sin nye fuldmagt, hvilket han gjorde den 9. december 2009.
Den 5. januar 2010 blev den mundtlige forhandling afsluttet og sagen optaget til dom.

Tvistens genstand
Sagsøgeren har nedlagt påstand om annullation af ansættelsesmyndighedens afgørelse af 8. februar 2007, hvorved hans klage
blev afslået. Det skal i denne henseende bemærkes, at påstande rettet mod et afslag på en klage har den virkning retligt at
få prøvet den akt, der indeholder det klagepunkt, som har været genstand for klagen, og derfor som sådanne er uden selvstændigt
indhold (Domstolens dom af 17.1.1989, sag 293/87, Vainker mod Parlamentet, Sml. s. 23, præmis 8, dom afsagt af Retten i Første
Instans den 10.12.1992, sag T-33/91, Williams mod Revisionsretten, Sml. II, s. 2499, præmis 23, dom af 6.4.2006, sag T-309/03,
Camós Grau mod Kommissionen, Sml. II, s. 1173, præmis 43, og Personalerettens dom af 4.6.2009, sag F-11/08, Mölling mod Europol,
Sml. Pers. I-A-1, s. 159, og II-A-1, s. 899, præmis 27). I denne sag var sagsøgerens klage, der blev afslået af ansættelsesmyndigheden
den 8. februar 2007, rettet mod afgørelsen af 8. september 2006, hvorved efterladtepensionen efter afdøde Gisela Neumann med
virkning fra den 1. april 2006 blev nedsat med 50%. Da afgørelsen af 8. februar 2007 ikke har noget selvstændigt indhold,
for så vidt som den blot bekræfter afgørelsen af 8. september 2006, oven i købet med en begrundelse, der i det væsentlige
blot gengiver – men som dog er mere detaljeret – begrundelsen for denne afgørelse, må det følgelig lægges til grund, at søgsmålet
kun er anlagt til prøvelse af den for sagsøgeren bebyrdende afgørelse af 8. september 2006 (herefter »den anfægtede afgørelse«).
For så vidt angår sagsøgerens anmodning om, at tysk tillades som processprog, bemærkes, at processproget i henhold til artikel
35, stk. 1 og 2, i procesreglementet for Retten i Første Instans, der fandt anvendelse på sagen på tidspunktet for stævningens
indgivelse, vælges af sagsøgeren – blandt Den Europæiske Unions 23 officielle sprog – medmindre andet er bestemt i reglementets
artikel 35, stk. 2, litra a)-c), der ikke finder anvendelse i denne sag. Under alle omstændigheder er det i henhold til artikel
29 i Personalerettens procesreglement, der har været gældende siden den 1. november 2007, de regler om sprogordningen, der
er fastsat i procesreglementet for Retten i Første Instans, dvs. artikel 35, stk. 1 og 2, i dette reglement, der finder anvendelse
for Personaleretten. I det foreliggende tilfælde er det således ikke fornødent, at Personaleretten træffer afgørelse vedrørende
sagsøgerens anmodning om, at tysk tillades som processprog, da sagsøgeren kan vælge tysk som processprog, hvilket han da også
har gjort.
Det kan desuden konstateres, at Kurt-Wolfgang Braun-Neumanns dødsfald, der fandt sted den 9. oktober 2009, ikke medfører,
at tvisten for Personaleretten mister sin genstand, bortset fra den del af påstanden mod Parlamentet, der vedrører perioden
efter den 31. oktober 2009. Sagsøgeren har nemlig efter denne dato oppebåret efterladtepensionen efter afdøde Gisela Neumann
fuldt ud (jf. denne doms præmis 38). Sagsøgerens påstand mod Parlamentet mister således, for så vidt som den refererer til
denne periode, sin genstand. Den bevarer derimod fuldt ud sin genstand for så vidt angår perioden før Kurt-Wolfgang Braun-Neumanns
død.

Om annullationspåstanden

Parternes argumenter
Til støtte for sin annullationspåstand har sagsøgeren gjort gældende, at den anfægtede afgørelse er i strid med EU-retten.
Han har fremsat ni klagepunkter som led i sin argumentation.
Det første klagepunkt kan opdeles i to led. Dels er afdøde Gisela Neumanns og sagsøgerens rettigheder blevet indskrænket derved,
at den kendelse, der blev afsagt af Bayerisches Oberstes Landesgericht den 11. oktober 1999, ikke kunne appelleres, bl.a.
til Bayerischer Verfassungsgerichtshof (jf. denne doms præmis 9). Dels er den pågældende kendelse støttet på fejlagtige præmisser,
og den er desuden i strid med gældende ret på tidspunktet for dens afsigelse, navnlig EU-retten. Det fremgår nemlig for det
første ikke af kendelsen, om Bayerisches Oberstes Landesgericht har efterprøvet afdøde Kurt-Wolfgang Braun-Neumanns påstande
vedrørende forløbet af skilsmissesagen for Tribunal de première instance de Namur. Desuden blev tilsigelsen til at give møde
for retten i Namur forkyndt for afdøde Kurt-Wolfgang Braun-Neumann i overensstemmelse med de gældende internationale procesretlige
regler, hvorfor han havde tilstrækkelig tid mellem modtagelsen af denne tilsigelse den 4. august 1995 og retten i Namurs skilsmissedom
af 6. september 1995 til at afgive et indlæg for denne ret, idet afdøde Kurt-Wolfgang Braun-Neumann desuden ikke, i modsætning
til hvad han angiveligt har hævdet, appellerede skilsmissedommen.
Med det andet klagepunkt har sagsøgeren dels under henvisning til artikel 27 i overenskomsten mellem Forbundsrepublikken Tyskland
og Kongeriget Belgien vedrørende gensidig anerkendelse og fuldbyrdelse på det civil- og handelsretlige område af retsafgørelser,
voldgiftskendelser og autoriserede retsakter, der blev undertegnet i Bonn den 30. juni 1958, og som var gældende på tidspunktet
for retten i Namurs afsigelse af skilsmissedommen, dels under henvisning til sine bemærkninger vedrørende det første klagepunkt
gjort gældende, at afdøde Kurt-Wolfgang Braun-Neumann ikke udeblev, mens sagen verserede for retten i Namur, og selv hvis
man antog dette, havde han alligevel adgang til at forsvare sig.
Med det tredje klagepunkt har sagsøgeren hævdet, at den anfægtede afgørelse er i strid med Rådets forordning (EF) nr. 2201/2003
af 27. november 2003 om kompetence og om anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser i ægteskabssager og i sager vedrørende
forældreansvar og om ophævelse af forordning (EF) nr. 1347/2000 (EUT L 338, s. 1), da der ikke foreligger nogen grunde som
omhandlet i artikel 22 i forordning nr. 2201/2003 til ikke at anerkende skilsmissedommen fra retten i Namur.
Med det fjerde klagepunkt har sagsøgeren forsvaret gyldigheden af skilsmissedommen fra retten i Namur under henvisning til,
at stedet for ægteparret Neumanns sidste bopæl var i Belgien, uagtet de fejlagtige oplysninger, som afdøde Kurt-Wolfgang Braun-Neumann
angiveligt i ond tro afgav om dette sted under den sag for Bayerisches Oberstes Landesgericht, der førte til kendelsen af
11. oktober 1999.
Det femte klagepunkt vedrører den omstændighed, at den anfægtede afgørelse henviser til den kendelse, som Amtsgericht Siegen
afsagde den 25. januar 2006, selv om denne kendelse ifølge sagsøgeren ikke er relevant for spørgsmålet om anerkendelse af
skilsmissedommen fra retten i Namur, og den desuden må være en nullitet i Den Europæiske Union, hvor samtidigt ægteskab med
to personer ikke er tilladt.
Med det sjette klagepunkt har sagsøgeren gjort gældende, at ægteskabet mellem afdøde Gisela Neumann og afdøde Kurt-Wolfgang
Braun-Neumann varede i mindre end ét år, og at sidstnævnte derfor, henset til bestemmelserne i artikel 18 i bilag VIII til
vedtægten, ikke kan påberåbe sig en ret til at oppebære efterladtepension.
Det syvende klagepunkt er støttet dels på den omstændighed, at afgørelsen af 8. februar 2007, hvorved sagsøgeren fik afslag
på sin klage, henviser til bestemmelser i tysk ret, nemlig §§ 23 og 29 i Ehegesetz (ægteskabsloven), der ikke længere var
gældende på det tidspunkt, hvor afgørelsen blev truffet, dels på, at der er anledning til at anse det ægteskab, der blev indgået
mellem afdøde Kurt-Wolfgang Braun-Neumann og afdøde Gisela Neumann, som en nullitet, henset til den uvidenhed, som hun befandt
sig i på daværende tidspunkt med hensyn til sin mands personlighed og de strafbare forhold, som han var blevet dømt for, selv
om sagsøgeren medgav, at han ikke havde beføjelse til at anfægte det pågældende ægteskab.
I relation til det ottende klagepunkt har sagsøgeren gjort opmærksom på, at Parlamentet lagde til grund, at afdøde Gisela
Neumann var skilt i vedtægtens forstand fra det tidspunkt, hvor skilsmissedommen fra retten i Namur havde fået retskraft,
med alle de økonomiske konsekvenser, som dette indebærer. Efter at hun var blevet gift med sagsøgeren, anså Parlamentet hende
på ny for at være en gift kvinde »med alle deraf følgende forhøjelser og nedsættelser med hensyn til rettigheder, indtægter
og pensioner«. Under disse omstændigheder har Parlamentet skabt en berettiget forventning hos afdøde Gisela Neumann og sagsøgeren
om deres status som ægtefæller.
Med det niende klagepunkt har sagsøgeren – ved at hævde, at den blotte status af efterladt ægtefælle i henhold til artikel
18 i bilag VIII til vedtægten er tilstrækkelig til, at vedkommende skal have tildelt 100% af efterladtepensionen – givet udtryk
for den opfattelse, at han kan påberåbe sig en sådan status og således få ret til udbetaling af hele pensionen. I sin kendelse
af 25. januar 2006 drager Amtsgericht Siegen nemlig ikke den omstændighed i tvivl, at han gyldigt indgik ægteskab med afdøde
Gisela Neumann i New York.
Parlamentet har bestridt sagsøgerens forskellige klagepunkter og har i det væsentlige gjort gældende, at Unionens retsinstanser
ikke er kompetente til at kontrollere hverken nationale retsafgørelser eller nationale myndigheders handlinger. Parlamentet
er herved af den opfattelse, at de fejl, der muligvis er begået af de tyske retter, ikke kan påberåbes af sagsøgeren for Personaleretten,
og at ansættelsesmyndigheden var nødsaget til at tage hensyn til dødsattesten som ændret af den kompetente myndighed og følgelig
til at ændre fastsættelsen af sagsøgerens pensionsrettigheder. Parlamentet har ligeledes påpeget, at forordning nr. 2201/2003
ikke fandt anvendelse den 6. september 1995, som er datoen for retten i Namurs afsigelse af skilsmissedommen. Parlamentet
har desuden anført, at Ehegesetz’ §§ 23 og 29 ganske vist er blevet ophævet, men at de under alle omstændigheder er blevet
erstattet af § 1313 i Bürgerliches Gesetzbuch (den tyske civillovbog, herefter »BGB«), der har samme indhold. Med hensyn til
varigheden af ægteskabet mellem afdøde Gisela Neumann og afdøde Kurt-Wolfgang Braun-Neumann har Parlamentet desuden gjort
gældende, at selv hvis det blev lagt til grund, at dette ægteskab blev opløst ved skilsmissedommen fra retten i Namur, har
ægteskabet mellem dem alligevel varet to år, da de blev viet den 3. maj 1993. Parlamentet har endelig anført, at sagsøgeren,
henset til princippet om overensstemmelse mellem klage og søgsmål, ikke for første gang i stævningen kan påberåbe sig princippet
om beskyttelse af den berettigede forventning.
I sit interventionsindlæg har afdøde Kurt-Wolfgang Braun-Neumann i det væsentlige gentaget Parlamentets argumenter, men har
navnlig tilføjet to betragtninger. Det gøres dels subsidiært gældende, at den omstændighed alene, at Parlamentet har udbetalt
hele efterladtepensionen til sagsøgeren, ikke kan anses for et bindende løfte fra administrationens side, eftersom en simpel
udbetaling ikke kan give modtageren nogen berettiget forventning om lovligheden af en ydelse. Da der for hver tjenestemand
kun kan gælde én ret til pension, foretog Parlamentet dels med rette en fordeling mellem de to efterladte ægtefæller af efterladtepensionen
efter afdøde Gisela Neumann.

Rettens bemærkninger
Med de fem første klagepunkter og med det syvende klagepunkt har sagsøgeren reelt bestridt afdøde Kurt-Wolfgang Braun-Neumanns
status som efterladt ægtefælle. Med det sjette klagepunkt forudsætter sagsøgeren, at afdøde Kurt-Wolfgang Braun-Neumann har
status som efterladt ægtefælle, men foreholder Parlamentet, at det har tilsidesat artikel 18 i bilag VIII til vedtægten, for
så vidt som afdøde Kurt-Wolfgang Braun-Neumann ikke har haft status som ægtefælle i den minimumsperiode på ét år, der er foreskrevet
i bestemmelsen. Det ottende klagepunkt vedrører en tilsidesættelse af princippet om den berettigede forventning. Med det niende
klagepunkt har sagsøgeren endelig gjort gældende, at der foreligger en fejlagtig anvendelse af artikel 18 i bilag VIII til
vedtægten, for så vidt som Parlamentet – idet det har anerkendt hans status som efterladt ægtefælle – burde tildele ham hele
efterladtepensionen på trods af, at afdøde Kurt-Wolfgang Braun-Neumann er blevet tillagt samme status.
Det fremgår af det i de foregående præmisser anførte, at sagsøgerens argumentation i det væsentlige kan sammenfattes til to
anbringender.
Det første anbringende vedrører en tilsidesættelse af artikel 18 i bilag VIII til vedtægten og består af tre led. Det første
led, der svarer til sagsøgerens fem første klagepunkter og det syvende klagepunkt, er støttet på en anfægtelse af selve afdøde
Kurt-Wolfgang Braun-Neumanns status som efterladt ægtefælle. Andet led af dette anbringende er forbundet med det sjette klagepunkt
og vedrører det forhold, at ægteskabet mellem afdøde Gisela Neumann og afdøde Kurt-Wolfgang Braun-Neumann ikke opfyldte betingelsen
i den ovennævnte bestemmelse om, at ægteskabet skal have varet i mindst ét år. Det tredje led, der hviler på det niende klagepunkt,
vedrører størrelsen af den efterladtepension, der skal udbetales til en efterladt ægtefælle efter en afdød tjenestemand, i
tilfælde af at denne status ligeledes indrømmes en anden person.
Det andet anbringende, der svarer til det ottende klagepunkt, vedrører en tilsidesættelse af princippet om den berettigede
forventning.
Det første anbringende vedrørende en tilsidesættelse af artikel 18 i bilag VIII til vedtægten
–       Det første anbringendes første led vedrørende anfægtelsen af selve afdøde Kurt-Wolfgang Braun-Neumanns status som efterladt
ægtefælle
Ifølge retspraksis følger det af kravene om en ensartet anvendelse af EU-retten og af lighedsprincippet, at ordlyden af en
EU-retlig bestemmelse, der ikke indeholder nogen udtrykkelig henvisning til medlemsstaternes ret med hensyn til fastlæggelsen
af dens betydning og rækkevidde, normalt skal undergives en selvstændig fortolkning i hele Unionen, og denne fortolkning skal
søges under hensyntagen til bestemmelsens kontekst og formålet med den pågældende ordning (jf. i denne retning Domstolens
dom af 18.1.1984, sag 327/82, Ekro, Sml. s. 107, præmis 11, samt dom afsagt af Retten i Første Instans den 18.12.1992, sag
T-43/90, Díaz García mod Parlamentet, Sml. II, s. 2619, præmis 36, og den 22.2.2006, sag T-342/04, Adam mod Kommissionen,
Sml. Pers. I-A-2, s. 23, og II-A-2, s. 107, præmis 32). Det fremgår imidlertid ligeledes af den nævnte retspraksis, at selv
om der ikke foreligger nogen udtrykkelig henvisning, kan anvendelsen af EU-retten i givet fald indebære en henvisning til
medlemsstaternes ret, navnlig hvis Unionens retsinstanser ikke i EU-retten eller i almindelige EU-retlige principper kan finde
elementer, der gør det muligt for dem ved selvstændig fortolkning at fastlægge indholdet og rækkevidden heraf.
Dette er bl.a. tilfældet med hensyn til begreber, der vedrører personers civilstand, og familieretlige begreber (jf. i denne
retning Domstolens dom af 17.4.1986, sag 59/85, Reed, Sml. s. 1283, præmis 15, og navnlig af 31.5.2001, forenede sager C-122/99 P
og C-125/99 P, D og Sverige mod Rådet, Sml. I, s. 4319, præmis 34-38), da Unionens retsorden ikke indeholder skrevne regler
på området. Domstolen har i denne forbindelse særligt fastslået, at gyldigheden af en aftale om betaling af et underholdsbidrag
som betingelse for tildeling af efterladtepensionen til en fraskilt ægtefælle henhører under national ret i henhold til artikel
27 i bilag VIII til vedtægten (dom afsagt af Retten i Første Instans den 21.4.2004, sag T-172/01, M mod Domstolen, Sml. II,
s. 1075, præmis 72 og 73).
Det skal imidlertid fortsat afgøres, hvordan henvisningen til national ret skal forstås, når det er en økonomisk fordel i
vedtægten, der er omtvistet, og indrømmelsen af denne fordel afhænger af tjenestemandens ægteskabelige stilling, der bedømmes
forskelligt af to nationale retsordener.
Man kan navnlig i den foreliggende sag rejse det spørgsmål, om det er et ræsonnement hidrørende fra den internationale privatret
og følgelig på grundlag af den nationale lovgivning, der udpeges ved et sådant ræsonnement, at den kompetente retsinstans
i Unionen skal afgøre, om en person kan kvalificeres som »efterladt ægtefælle«. Ikke blot indlysende krav til en smidig forvaltning,
men ligeledes og først og fremmest retlige betragtninger er imidlertid til hinder for et ræsonnement hidrørende fra den internationale
privatret.
Selv om Unionens retsorden indeholder instrumenter henhørende under den internationale privatret af betydning for spørgsmålet
om personers civilstand, bl.a. forordning nr. 2201/2003, må det nemlig for det første konstateres, at denne forordning kun
giver yderst begrænset støtte til at udpege den relevante nationale retsorden, når en tjenestemands ægteskabelige stilling
bedømmes vidt forskelligt efter to medlemsstaters nationale lovgivning. Først bemærkes, at det i forordning nr. 2201/2003
er fastsat, at afgørelser om opløsning af et ægteskab uden videre skal anerkendes, og der kun foreligger domme, hvor denne
forordning er anvendt, dvs. domme om anerkendelse af ægteskabers opløsning (domme, som Unionens kompetente retsinstans kan
støtte sig på under udøvelse af sin kompetence som omhandlet i denne doms præmis 64), i det omfang anerkendelsen af en sådan
opløsning er omtvistet, og en af parterne anlægger sag ved den kompetente domstol. Dernæst skal det påpeges, at en sag om
anerkendelse af afgørelser om opløsning af et ægteskab kan munde ud i nationale domme, hvis udfald varierer afhængigt af,
hvilken medlemsstats retsorden den pågældende retsinstans henhører under. Endelig kan den ovennævnte forordning ikke anvendes
på afgørelser, der er truffet i tredjelande, og den kan kun påberåbes for medlemsstaterne, med undtagelse af Danmark, vedrørende
afgørelser, der truffet i disse stater.
For det andet bemærkes, at selv om de i foregående præmis nævnte instrumenter i EU-retten kan være af betydning for spørgsmålet
om personers civilstand, forholder det sig ikke desto mindre således, at de hovedsageligt indeholder værnetingsregler. Derimod
indeholder Unionens retsorden på dens nuværende udviklingstrin i sig selv ingen lovkonfliktregler vedrørende personers civilstand.
Det er imidlertid ubestridt, at de nationale retsregler ikke stemmer overens på dette område. Selv om alle de nationale lovkonfliktregler
forsøger at henføre spørgsmål om personers civilstand under den retsorden, som den pågældende er tættest forbundet med, er
der nemlig nogle regler, der anser den relevante tilknytningsfaktor i denne forbindelse for at være statsborgerskabet, andre
lægger vægt på bopælen, og atter andre har valgt en mellemløsning.
Henset til dels manglen på et fuldstændigt EU-retligt regelsæt vedrørende international privatret, dels til de divergerende
nationale ordninger vedrørende international privatret ville en administrativ unionsmyndigheds udpegning med henblik på anvendelsen
af en bestemmelse i afledt ret – såsom vedtægtens artikel 79 eller artikel 18 i bilag VIII hertil – af den nationale retsorden,
der alene er »kompetent« til at fastlægge en persons civilstand, således være en særligt kompleks og juridisk set i høj grad
usikker opgave, og dertil kommer, at der skal tages hensyn til de administrative krav og nødvendigheder (jf. i denne retning
generaladvokat Warners forslag til afgørelse i den sag, der gav anledning til Domstolens dom af 5.2.1981, sag 40/79, P mod
Kommissionen, Sml. s. 382 ff.). Unionens retsinstanser bør ligeledes afholde sig fra et sådant forehavende, der ville svare
til en judiciel lovgivning (generaladvokat Warners forslag til afgørelse, s. 383).
I den foreliggende sag har Parlamentet for at afgøre, om afdøde Kurt-Wolfgang Braun-Neumann skulle tillægges status som efterladt
ægtefælle, uden udtrykkeligt at underbygge sit standpunkt med en argumentation henhørende under international privatret hovedsageligt
støttet sig på betragtninger vedrørende materiel ret og et enkelt lands lovgivning, nemlig Tysklands, der åbenbart udviste
en tæt forbindelse med såvel afdøde Kurt-Wolfgang Braun-Neumanns situation som med tvisten i sin helhed.
Afdøde Kurt-Wolfgang Braun-Neumann var nemlig tysk statsborger og var bosat i Tyskland. Desuden er det ikke blot i dette land,
at ægteskabet med afdøde Gisela Neumann blev indgået, men denne kvinde, efter hvilken han hævder at være efterladt ægtefælle,
var også tysk statsborger, og hun flyttede – efter at have boet i Belgien, mens hun var erhvervsaktiv – tilsyneladende til
Tyskland, da hun gik på pension. Selv om sagsøgeren efter retsmødet har fremlagt en belgisk bopælsattest vedrørende afdøde
Gisela Neumann, hvoraf det fremgår, at hun til sin død havde adresse i Belgien, må det nemlig konstateres, at det dels er
sagsøgeren selv, der i sit svar af 9. juni 2008 på de foranstaltninger med henblik på sagens tilrettelæggelse, som Personaleretten
havde truffet, erkendte, at afdøde Gisela Neumann havde bosat sig i Tyskland i april 2002, dels at bopælsattester er af ringe
bevisværdi, for så vidt som de udstedende myndigheder ikke kontrollerer, hvor den pågældende rent faktisk er bosat (jf. i
denne retning Personalerettens dom af 8.4.2008, sag F-134/06, Bordini mod Kommissionen, Sml. Pers. I-A-1, s. 87, og II-A-1,
s. 435, præmis 76). Denne anden person, der hævder at have status som efterladt ægtefælle efter afdøde Gisela Neumann, nemlig
sagsøgeren, var tilmed også tysk statsborger og bosat i dette land.
Henset til disse snævre bånd med Tyskland, og uden at det er fornødent at afgøre, om Tyskland var det land, som afdøde Kurt-Wolfgang
Braun-Neumann var forholdsmæssigt tættest forbundet med, eller som tvisten i sin helhed er tættest forbundet med, hvilket
i øvrigt er højst sandsynligt, kunne Parlamentet med føje henholde sig til materiel ret og til den tyske retsorden for at
besvare spørgsmålet om, hvorvidt afdøde Kurt-Wolfgang Braun-Neumann skulle tillægges status som efterladt ægtefælle.
Det kan desuden ikke bestrides, at afdøde Kurt-Wolfgang Braun-Neumanns ægteskabelige status ligeledes i langt hovedparten
af de nationale retsordener ville skulle afgøres efter tysk materiel ret, og det ville være tysk ret, der ville blive lagt
til grund i denne medlemsstats retsorden.
Der kan imidlertid ikke herske nogen rimelig tvivl om, at afdøde Kurt-Wolfgang Braun-Neumann efter tysk materiel ret og efter
den tyske retsorden efter Gisela Neumanns død og indtil sin egen død har haft status som hendes efterladte ægtefælle.
Det er for det første ubestridt, at afdøde Kurt-Wolfgang Braun-Neumann indgik ægteskab med afdøde Gisela Neumann den 3. maj
1993 i Tyskland og dermed erhvervede status som hendes ægtefælle fra denne dato.
Det er desuden ubestridt, at Bayerisches Oberstes Landesgericht som et resultat af den sag, som afdøde Gisela Neumann anlagde
i Tyskland med henblik på at få anerkendt skilsmissedommen fra retten i Namur, afviste at anerkende denne dom i den tyske
retsorden.
Det er desuden ligeledes ubestridt, at Amtsgericht-Familiengericht-Merzig ved kendelse af 21. januar 2005 fastslog, at den
skilsmissesag, som afdøde Kurt-Wolfgang Braun-Neumann havde anlagt ved den pågældende ret mod afdøde Gisela Neumann, og som
den 25. august 2004 blev afsluttet med en skilsmissedom, var en nullitet, da ægteskabet var blevet opløst ved Gisela Neumanns
død den 25. juli 2004.
Endvidere påbød Amtsgericht Siegen ved kendelse af 25. januar 2006 at ændre afdøde Gisela Neumanns dødsattest, således at
afdøde Kurt-Wolfgang Braun-Neumann ud over sagsøgeren, der allerede var påført denne, ligeledes blev anført som ægtefælle.
Den ændrede dødsattest, der både angiver sagsøgeren og afdøde Kurt-Wolfgang Braun-Neumann som afdøde Gisela Neumanns ægtefæller,
blev udstedt den 23. marts 2006.
Desuden opretholdt de kompetente tyske myndigheder ikke blot familiebogen for ægteparret afdøde Kurt-Wolfgang Braun-Neumann
og afdøde Gisela Neumann efter sidstnævntes ægteskab med sagsøgeren i år 2000, men de tilførte ligeledes dette ægtepars familiebog
en bemærkning om, at afdøde Gisela Neumann »også var gift« med afdøde Kurt-Wolfgang Braun-Neumann.
Det følger af det i ovenstående præmisser anførte, at ægteskabet mellem afdøde Gisela Neumann og afdøde Kurt-Wolfgang Braun-Neumann
ifølge den materielle ret og den tyske retsorden eksisterede indtil Gisela Neumanns død den 25. juli 2004, og at afdøde Gisela
Neumann og afdøde Kurt-Wolfgang Braun-Neumann i det mindste set ud fra denne materielle ret og denne retsorden indtil denne
dato må anses for ægtefæller, hvorfor afdøde Kurt-Wolfgang Braun-Neumann siden den 25. juli 2004 har kunnet påberåbe sig status
som efterladt ægtefælle efter afdøde Gisela Neumann som omhandlet i vedtægtens artikel 79.
De argumenter, som sagsøgeren har fremført til støtte for sit anbringende om, at afdøde Kurt-Wolfgang Braun-Neumann ikke har
status som efterladt ægtefælle, kan ikke afkræfte denne konklusion.
Dette gælder navnlig for så vidt angår sagsøgerens bemærkninger om grundene til, at ægteskabet mellem afdøde Gisela Neumann
og afdøde Kurt-Wolfgang Braun-Neumann efter sagsøgerens opfattelse må anses for en nullitet. Det kan nemlig fastslås, at dette
ægteskab aldrig er blevet anfægtet ved en retsinstans.
Den omstændighed, at afgørelsen af 8. februar 2007 om afslag på sagsøgerens klage henviser til bestemmelser i tysk ret, der
ikke længere var gældende på det tidspunkt, hvor den blev truffet, kan desuden hverken påvirke afdøde Kurt-Wolfgang Braun-Neumanns
status som efterladt ægtefælle eller gøre afgørelsen ugyldig. Som Parlamentet har anført uden at blive modsagt af sagsøgeren
på dette punkt, forholder det sig nemlig dels således, at selv om Ehegesetz’ §§ 23 og 29, som der henvistes til i den anfægtede
afgørelse, blev ophævet, blev de under alle omstændigheder erstattet af BGB’s § 1313, hvis indhold i det væsentlige er det
samme, dels fremgår det af afgørelsen, at de omhandlede bestemmelser langt fra udgør det grundlag, som ansættelsesmyndigheden
støttede sig på ved afvisningen af klagen, idet de kun er nævnt som nationale referencebestemmelser i relation til anfægtelse
af et ægteskabs gyldighed i den tyske retsorden.
Hvad angår spørgsmålet om gyldigheden af skilsmissedommen fra retten i Namur bemærkes, at selv om det er korrekt, at dens
gyldighed ikke er omtvistet i den belgiske retsorden, må det blot konstateres, at dens gyldighed i Belgien ikke siger noget
om dens gyldighed i andre nationale retsordener, navnlig i Tyskland, hvor den som nævnt ikke er blevet anerkendt.
Sagsøgerens kritik af, dels at skilsmissedommen fra retten i Namur ikke blev anerkendt i den tyske retsorden, dels af Amtsgericht
Siegens kendelse af 25. januar 2006 (jf. henholdsvis denne doms præmis 49 og 51) kan ej heller tiltrædes. Det tilkommer nemlig
hverken Unionens retsinstanser eller Unionens institutioner, når de anvender vedtægten, at kontrollere den materielle rigtighed
af de afgørelser, der træffes af de nationale retter, navnlig i en situation som den foreliggende. Endelig henhører skilsmissedommen
fra retten i Namur ikke under det tidsmæssige anvendelsesområde for forordning nr. 1347/2000 og nr. 2201/2003, som sagsøgeren
har påberåbt sig.
Da sagsøgerens argumentation med henblik på at bestride afdøde Kurt-Wolfgang Braun-Neumanns status som efterladt ægtefælle
således er blevet forkastet, skal det yderligere bemærkes, at Parlamentets anerkendelse af hans status som efterladt ægtefælle
hverken står i et modsætningsforhold til, at sagsøgeren tildeles samme status, eller er uforenelig med Unionens offentlige
orden.
For det første må det konstateres, at den tyske retsorden udtrykkeligt og på forskellig vis (jf. bl.a. denne doms præmis 77
og 78) samtidigt har indrømmet såvel sagsøgeren som afdøde Kurt-Wolfgang Braun-Neumann status som ægtefælle til afdøde Gisela
Neumann. Herved bemærkes desuden, at Parlamentet har indtaget det standpunkt, at et ægteskab, selv om det er indgået i strid
med de gældende forbud, efter tysk ret bevarer sin gyldighed, indtil det annulleres ved en retsafgørelse.
For det andet og for alle tilfældes skyld bemærkes, at den omstændighed, at en institution i Unionen, henset til ovenstående
betragtninger, tillægger to personer status som efterladt ægtefælle efter en og samme afdøde tidligere tjenestemand med henblik
på tildeling af en økonomisk fordel, på ingen måde, end ikke stiltiende, udgør en accept på unionsplan af samtidigt ægteskab,
idet en sådan accept ville være af en sådan karakter, at man må rejse et spørgsmål om overensstemmelse med højere retsprincipper
og retsregler, bl.a. om hver af de berørte personer skulle drage nytte af hele den økonomiske fordel, der er fastsat for »den«
efterladte ægtefælle (jf. om dette sidste spørgsmål denne doms præmis 99-102). I den foreliggende sag har den berørte institution
under alle omstændigheder blot draget konsekvenserne af anvendelsen af den nationale familieret.
Det skal desuden uanset ovenstående betragtninger påpeges, at anerkendelse af afdøde Kurt-Wolfgang Braun-Neumanns status som
efterladt ægtefælle med henblik på anvendelse af vedtægtens artikel 79 og artikel 18 i bilag VIII til vedtægten er i overensstemmelse
med formålet med disse bestemmelser, hvilket er at kompensere den efterladte ægtefælle for indkomsttab som følge af tjenestemandens
eller den tidligere tjenestemands død, idet efterladtepensionen, henset til dette formål, udgør en erstatningsindkomst (jf.
Personalerettens dom af 21.10.2009, sag F-74/08, Ramaekers-Jørgensen mod Kommissionen, Sml. Pers. I-A-1, s. 411, og II-A-1,
s. 2229, præmis 53 og 70). Afdøde Kurt-Wolfgang Braun-Neumann blev nemlig ved Amtsgericht Nürnbergs dom af 10. december 1999
tilkendt et månedligt underholdsbidrag på 400 DEM, som han ikke længere kunne oppebære efter Gisela Neumanns død. Efterladtepensionen
gjorde det således muligt i overensstemmelse med dens formål at kompensere for denne indtægts bortfald.
Det følger heraf, at det første anbringendes første led vedrørende anfægtelsen af selve afdøde Kurt-Wolfgang Braun-Neumanns
status som efterladt ægtefælle skal forkastes.
–       Første anbringendes andet led vedrørende den i artikel 18 i bilag VIII til vedtægten fastsatte betingelse om, at ægteskabet
skal have varet i mindst ét år
Sagsøgeren har gjort gældende, at ægteskabet mellem afdøde Gisela Neumann og afdøde Kurt-Wolfgang Braun-Neumann varede mindre
end ét år, og at sidstnævnte således ikke har krav på efterladtepension, da betingelsen i artikel 18 i bilag VIII til vedtægten
ikke er opfyldt.
I denne forbindelse kan det konstateres, at bestemmelserne i artikel 18 i bilag VIII til vedtægten er klare og præcise og
ikke efterlader nogen fortolkningstvivl. Ved at bestemme, at den længstlevende ægtefælle efter en tidligere tjenestemand,
der har oppebåret alderspension, har ret til efterladtepension »for så vidt ægteskabet […] har bestået i mindst et år«, fastsætter
denne bestemmelse nemlig sikkert og utvetydigt, at mindstevarigheden på ét år vedrører ægteskabets eksistens og ikke, som
sagsøgeren synes implicit at antage, eksistensen af et samliv mellem ægtefællerne.
Selv hvis det lægges til grund, at afdøde Gisela Neumann, der den 3. maj 1993 indgik ægteskab med afdøde Kurt-Wolfgang Braun-Neumann,
hvorefter han flyttede sammen med hende i Andenne, forlod ægtefællernes bopæl, således som sagsøgeren har hævdet uden at blive
modsagt, allerede i juli 1993, forholder det sig følgelig ikke desto mindre således, at deres skilsmisse inden for rammerne
af den belgiske retsorden først blev fastslået den 6. september 1995, dvs. efter mere end to års ægteskab. Som anført i forbindelse
med gennemgangen af det første anbringendes første led kunne deres ægteskab efter tysk ret først anses for at være blevet
opløst ved Gisela Neumanns død den 25. juli 2004.
Den betingelse om, at ægteskabet skal have varet i mindst ét år, der er fastsat i artikel 18 i bilag VIII til vedtægten, er
derfor under alle omstændigheder opfyldt for så vidt angår det ægteskab, der blev indgået mellem afdøde Gisela Neumann og
afdøde Kurt-Wolfgang Braun-Neumann.
Dette led af det første anbringende skal derfor ligeledes forkastes.
–       Første anbringendes tredje led vedrørende størrelsen af den efterladtepension, der udbetales til en efterladt ægtefælle i
tilfælde af, at en anden person tillægges samme status
Med det første anbringendes tredje led rejses spørgsmålet, om Parlamentet gyldigt kunne nedsætte størrelsen af den efterladtepension,
der er tildelt sagsøgeren, med 50% med den begrundelse, at afdøde Kurt-Wolfgang Braun-Neumann ligeledes havde ret til efterladtepension
i henhold til vedtægtens artikel 79 som følge af hans status som efterladt ægtefælle efter afdøde Gisela Neumann.
Det er ubestridt, at EU-lovgiver ikke har forestillet sig en situation som den foreliggende, hvor to personer med henblik
på at opnå ret til efterladtepension påberåber sig status som efterladt ægtefælle efter samme tidligere tjenestemand, der
har oppebåret alderspension, idet de begge henviser til vielsesattester og retsafgørelser fra forskellige stater (eller endog
fra samme stat), med den virkning at denne status, henset til de fremlagte dokumenter, rent faktisk synes at kunne tillægges
dem begge. Bestemmelserne i vedtægtens artikel 79 og artikel 18 i bilag VIII hertil tager ikke hensyn til en sådan situation
og angiver blot, at den efterladte ægtefælle efter en tidligere tjenestemand er berettiget til efterladtepension uden yderligere
at anvise den nærmere fremgangsmåde ved tildeling af efterladtepensionen i et tilfælde som det, der er beskrevet i denne præmis,
dvs. i et tilfælde som det foreliggende.
I mangel af en vedtægtsbestemmelse vedrørende den nærmere fremgangsmåde for tildeling af efterladtepension i et sådant tilfælde
tilkom det Parlamentet at fastlægge en metode til løsning af det problem, som det var stillet over for, hvilket det gjorde
ved at beslutte at foretage en ligelig deling af efterladtepensionen mellem sagsøgeren og afdøde Kurt-Wolfgang Braun-Neumann.
Sagsøgeren har bestridt Parlamentets standpunkt, idet han har gjort gældende, at han, i det omfang han opfylder betingelserne
i artikel 18 i bilag VIII til vedtægten, har krav på den fulde efterladtepension, og at hans rettigheder ikke kan berøres
af Parlamentets afgørelse om at udstrække rettighederne efter artikel 18 i bilag VIII til vedtægten til en anden person, der
ifølge Parlamentet ligeledes er efterladt ægtefælle efter afdøde Gisela Neumann.
Sagsøgerens standpunkt, der ville medføre, at det beløb, der udbetales i efterladtepension som følge af en enkelt tjenestemands
eller ansats dødsfald, ville overstige 100% af pensionsbeløbet, således som dette beløb er fastsat ved bestemmelserne i vedtægtens
artikel 79 og artikel 18 i bilag VIII til vedtægten, kan ikke tiltrædes.
For det første bemærkes, at selv om vedtægten ikke indeholder bestemmelser om tilfælde, hvor to personer påberåber sig status
som efterladt ægtefælle, regulerer den dog i artikel 28 i bilag VIII hertil den ofte forekommende situation, hvor en tjenestemand
efterlader sig flere fraskilte ægtefæller, der har ret til en efterladtepension, eller en eller flere fraskilte ægtefæller
og en længstlevende ægtefælle, der er berettiget til efterladtepension. I en sådan situation er det udtrykkeligt fastsat i
vedtægten, at beløbet skal deles i forhold til hvert ægteskabs varighed. En deling af efterladtepensionen er ligeledes udtrykkeligt
fastsat i artikel 22 i bilag VIII til vedtægten, såfremt en tjenestemand efterlader sig en ægtefælle og samtidigt børn fra
et tidligere ægteskab eller andre ydelsesberettigede pårørende. Det er ganske vist korrekt, at disse bestemmelser teoretisk
set kan fortolkes modsætningsvist og ikke analogt; Personaleretten er imidlertid af den opfattelse, at den regel, der er fastsat
i ovennævnte bestemmelser, hvorefter én og kun én efterladtepension kan tildeles, ligeledes må anvendes på vedtægtens artikel
79 og artikel 18 i bilag VIII hertil. Disse bestemmelsers tavshed med hensyn til en situation, hvor flere personer stiller
krav om den pågældende ydelse, kan kun tilskrives den usædvanlige karakter af denne situation og ikke lovgivers ønske om at
tildele to, eller endog tre, fulde efterladtepensioner efter den samme tjenestemand eller ansatte.
For det andet bemærkes, at eftersom tjenestemanden kun har ret til en enkelt pension fra Unionen, når han pensioneres (og
det samme gælder med hensyn til en efterladtepension, når den skal deles mellem flere berettigede i henhold til artikel 22
og 28 i bilag VIII til vedtægten), må det forholde sig tilsvarende ved anvendelse af vedtægtens artikel 79 og artikel 18 i
bilag VIII hertil i tilfælde af, at tjenestemanden efterlader sig to ægtefæller.
For det tredje bemærkes – uafhængigt af spørgsmålet om, hvorvidt den retspraksis, som Parlamentet har påberåbt sig, hvorefter
bestemmelser, der giver ret til økonomiske ydelser, skal fortolkes strengt, finder anvendelse i denne sag – at en anerkendelse
af, at en status som efterladt ægtefælle uden videre udløser ret til at oppebære en fuld efterladtepension, med den virkning,
at institutionen, når der er flere personer, som ovennævnte status kan tillægges, bliver nødt til at udbetale dobbelt, eller
endog tredobbelt, efterladtepension, vanskeligt ville kunne forenes med forpligtelsen til en forsvarlig økonomisk forvaltning
af og kontrol med institutionernes budgetudgifter, hvilket må have højeste prioritet inden for Unionen.
Da det samlede beløb, der skal udbetales til de personer, der har status som efterladt ægtefælle, således ikke kan overskride
100% af det beløb, der er fastsat i vedtægtens artikel 79 og i artikel 18 i bilag VIII til vedtægten, opstår spørgsmålet om,
hvordan dette beløb skal deles mellem de pågældende personer.
Det er korrekt, at også andre delingsmetoder end den, som Parlamentet har anvendt, dvs. en ligedeling mellem sagsøgeren og
afdøde Kurt-Wolfgang Braun-Neumann, kunne have været anvendt. Personaleretten er imidlertid af den opfattelse, at den metode,
der er blevet anvendt i den foreliggende sag, ikke er i strid med ordlyden og opbygningen af samt formålet med bestemmelserne
i vedtægtens artikel 79 og artikel 18 i bilag VIII hertil og heller ikke med hele bilagets kapitel om efterladtepension, hvilket
gælder så meget desto mere som kriteriet om ægteskabets varighed som omhandlet i artikel 28 i bilag VIII til vedtægten dels
vanskeligt vil kunne overføres på et tilfælde som det foreliggende, dels ville være i strid med formålet med vedtægtens artikel
79.
Varigheden af ægteskabet mellem afdøde Gisela Neumann og afdøde Kurt-Wolfgang Braun-Neumann er nemlig omtvistet og afhænger
af udpegningen af den nationale retsorden, der skal lægges til grund for fastsættelsen heraf, hvilket som nævnt i denne doms
præmis 68 er en særligt kompleks og højst usikker opgave.
Forudsat at kriteriet om ægteskabets varighed kan bruges som målestok, er det desuden den nationale retsorden, som for hver
efterladt ægtefælle er mest gunstig for den pågældende med henblik på anvendelse af dette kriterium, dvs. den belgiske retsorden
for sagsøgeren og den tyske retsorden for afdøde Kurt-Wolfgang Braun-Neumann, der skal anvendes, hvilket indebærer, at sagsøgerens
ægteskab har varet fire år og tre måneder, hvorimod afdøde Kurt-Wolfgang Braun-Neumanns ægteskab har varet 11 år og lidt mere
end to måneder. En fordeling af efterladtepensionen, der giver afdøde Kurt-Wolfgang Braun-Neumann en højere procentsats end
den, som sagsøgeren har ret til, ville imidlertid være åbenbart i strid med formålet med vedtægtens artikel 79 som nævnt i
denne doms præmis 88. Ikke blot varede samlivet mellem afdøde Gisela Neumann og afdøde Kurt-Wolfgang Braun-Neumann kun et
par måneder, men dette ægteskab har tilmed været genstand for flere skilsmissesager, dels den, som afdøde Gisela Neumann anlagde
ved retten i Namur, og som blev afsluttet med en skilsmissedom i 1995, dvs. kun to år efter ægteskabets indgåelse, dels den
sag, der blev anlagt i 2003, og som blev erklæret for en nullitet som følge af Gisela Neumanns dødsfald (jf. denne doms præmis
15 og 76). Sidstnævnte sag blev anlagt af afdøde Kurt-Wolfgang Braun-Neumann, der ikke desto mindre har krævet hele efterladtepensionen
udbetalt i forbindelse med et søgsmål for nærværende ret, der ikke blev taget til følge ved kendelse af 23. maj 2008, Braun-Neumann
mod Parlamentet (jf. denne doms præmis 21).
Af alle disse grunde forekommer det fordelingskriterium, som Parlamentet har anvendt, ikke at være ugyldigt, og sagsøgerens
klagepunkt vedrørende størrelsen af den efterladtepension, der udbetales til en efterladt ægtefælle i tilfælde af, at en anden
person tillægges samme status, bør derfor forkastes.
Det andet anbringende vedrørende en tilsidesættelse af princippet om beskyttelse af den berettigede forventning
Ifølge sagsøgeren har Parlamentet fremkaldt en berettiget forventning hos ham og afdøde Gisela Neumann om deres status som
ægtefæller. Parlamentet har påstået dette anbringende afvist under henvisning til tilsidesættelse af reglen om overensstemmelse
mellem klagen og søgsmålet.
Det er korrekt, at den regel om overensstemmelse mellem klagen og søgsmålet, som Parlamentet har påberåbt sig, og hvis manglende
opfyldelse ville medføre, at anbringendet om tilsidesættelse af princippet om beskyttelse af den berettigede forventning skal
afvises, blev udviklet i retspraksis op igennem 1970’erne. Denne regel går i det væsentlige ud på, at der skal være overensstemmelse
mellem genstanden for og årsagen til stævningen og genstanden for og årsagen til klagen (jf. bl.a. Domstolens dom af 1.7.1976,
sag 58/75, Sergy mod Kommissionen, Sml. s. 1139, præmis 31-33, og af 20.3.1984, forenede sager 75/82 og 117/82, Razzouk og
Beydoun mod Kommissionen, Sml. s. 1509, præmis 9). I den efterfølgende retspraksis blev begrebet »årsag« forbundet med begrebet
»klagepunkter« (jf. Domstolens dom af 7.5.1986, sag 52/85, Rihoux m.fl. mod Kommissionen, Sml. s. 1555, præmis 12 og 14, og
af 19.11.1998, sag C-316/97 P, Parlamentet mod Gaspari, Sml. I, s. 7597, præmis 17 og 18), og flere domme synes desuden hovedsageligt
at støtte sig på dette sidste begreb ved prøvelsen af reglen om overensstemmelse (jf. Domstolens dom af 14.3.1989, sag 133/88,
Del Amo Martinez mod Parlamentet, Sml. s. 689, præmis 10, og dom afsagt af Retten i Første Instans den 31.5.2005, sag T-284/02,
Dionyssopoulou mod Rådet, Sml. Pers. I-A, s. 131, og II, s. 597, præmis 62).
Ifølge ovennævnte retspraksis er reglen om overensstemmelse begrundet i selve formålet med den administrative procedure, nemlig
at gøre det muligt for administrationen at genoverveje sin afgørelse og således nå frem til en udenretlig løsning, der i de
fleste domme benævnes »mindelig bilæggelse«, af de tvister, der opstår mellem tjenestemændene og administrationen. For at
en sådan procedure kan opfylde sit formål, er det ifølge samme retspraksis nødvendigt, at ansættelsesmyndigheden er i stand
til på en tilstrækkeligt præcis måde at få kendskab til den kritik, som de pågældende retter mod den anfægtede afgørelse.
Da den administrative klageprocedure imidlertid har en uformel karakter, og de pågældende på dette trin kan handle uden bistand
fra en advokat, fremgår det af fast retspraksis, at administrationen ikke bør fortolke klagerne restriktivt, men tværtimod
indtage en smidig holdning ved behandlingen af dem (dommen i sagen Del Amo Martinez mod Parlamentet, præmis 11, og dom afsagt
af Retten i Første Instans den 13.4.2005, sag T-353/03, Nielsen mod Rådet, Sml. Pers. I-A, s. 95, og II, s. 443, præmis 23).
Det er således navnlig blevet fastslået, at selv om de påstande, der er nedlagt for Unionens retsinstanser, kun kan have samme
genstand som dem, der er anført i klagen, og kun må indeholde »klagepunkter«, som hviler på samme grundlag som de i klagen
anførte, kan disse klagepunkter imidlertid uddybes for Unionens retsinstanser ved fremførelse af anbringender og argumenter,
som ikke nødvendigvis figurerer i klagen, men som står i nøje forbindelse med den (Domstolens dom af 26.1.1989, sag 224/87,
Koutchoumoff mod Kommissionen, Sml. s. 99, præmis 10, dom afsagt af Retten i Første Instans den 8.6.1995, sag T-496/93, Allo
mod Kommissionen, Sml. Pers. I-A, s. 127, og II, s. 405, præmis 26, dommen i sagen Dionyssopoulou mod Rådet, præmis 62, og
Personalerettens dom af 18.5.2009, forenede sager F-138/06 og F-37/08, Meister mod KHIM, Sml. Pers. I-A-1, s. 131, og II-A-1,
s. 727, præmis 145).
Selv om Unionens retsinstanser, efter at reglen om overensstemmelse mellem klagen og søgsmålet blev opstillet, ikke altid
har anvendt denne regel med den samme fleksibilitet (med hensyn til tilfælde, hvor denne regel er blevet anvendt strengt,
måske som følge af den forbindelse, der er etableret mellem begrebet tvistens grundlag og grundlaget for klagepunkterne, henvises
til Domstolens dom af 13.12.2001, sag C-446/00 P, Cubero Vermurie mod Kommissionen, Sml. I, s. 10315, præmis 12, 13 og 16,
dom afsagt af Retten i Første Instans den 28.5.1998, forenede sager T-78/96 og T-170/96, W mod Kommissionen, Sml. Pers. I-A,
s. 239, og II, s. 745, præmis 62-64, og Personalerettens kendelse af 11.12.2007, sag F-60/07, Martin Bermejo mod Kommissionen,
Sml. Pers. I-A-1, s. 407, og II-A-1, s. 2259, præmis 36-39), forekommer den smidige fortolkning af den pågældende regel at
være i overensstemmelse med såvel formålet med den administrative procedure som nævnt i denne doms præmis 110 som med de bestemmelser
om sagsomkostninger, der finder anvendelse under den administrative procedure.
Dels lettes den udenretlige bilæggelse af tvisten, der udgør formålet med den administrative procedure, nemlig i høj grad
af fraværet af retlig formalisme under denne procedure. Det er i øvrigt derfor, at det efter retspraksis ikke kræves, at de
klagepunkter, som tjenestemanden har fremsat til støtte for sin klage, formuleres på en juridisk måde (dom afsagt af Retten
i Første Instans den 5.11.1997, sag T-12/97, Barnett mod Kommissionen, Sml. Pers. I-A, s. 313, og II, s. 863, præmis 68, og
dommen i sagen Nielsen mod Rådet, præmis 26). Hvis reglen om overensstemmelse mellem klagen og søgsmålet blev fortolket og
anvendt strengt, ville tjenestemanden imidlertid af frygt for, at tvistens rammer blev fastlagt definitivt under den administrative
procedure, blive tilskyndet til allerede på dette trin at søge advokatbistand, skønt formålet med en sådan fase i højere grad
er at undgå et søgsmål end at forberede det. Ved at søge advokatbistand ville sagsøgeren gøre den administrative procedure
mere omstændelig, hvilket åbenbart ville modvirke dens formål.
Dels skal de udgifter, som tjenestemanden har afholdt før sagens anlæg, anses for udgifter, der ikke kan kræves erstattet
(kendelse afsagt af Retten i Første Instans den 10.1.2002, sag T-80/97 DEP, Starway mod Kommissionen, Sml. II, s. 1, præmis
25, og den 7.12.2004, sag T-251/00 DEP, Lagardère og Canal+ mod Kommissionen, Sml. II, s. 4217, præmis 21 og 22), i modsætning
til hvad der gælder for de udgifter, der opstår under selve den judicielle procedure, dvs. den, der indledes ved sagens anlæg.
Formålet med denne sondring skal bl.a. søges i lovgivers ønske om netop at tilskynde tjenestemanden til at undlade at antage
advokatbistand i den administrative fase.
En smidig fortolkning af kravet om overensstemmelse mellem klagen og søgsmålet er i endnu højere grad fornøden på nuværende
tidspunkt.
For det første er en sådan fortolkning nemlig et naturligt led i den retspraksis, der afspejler den stadig stigende vægt,
der tillægges princippet om en effektiv domstolsbeskyttelse, som et af Unionens almindelige retsprincipper, der udspringer
af medlemsstaternes fælles forfatningstraditioner, og som er forankret i artikel 6 og 13 i den europæiske konvention til beskyttelse
af menneskerettigheder og grundlæggende frihedsrettigheder, undertegnet i Rom den 4. november 1950, hvilket princip i øvrigt
er blevet bekræftet ved artikel 47 i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder (jf. i denne retning Domstolens
dom af 3.9.2008, forenede sager C-402/05 P og C-415/05 P, Kadi og Al Barakaat International Foundation mod Rådet og Kommissionen,
Sml. I, s. 6351, præmis 335), der i henhold til artikel 6, stk. 1, TEU har samme juridiske værdi som traktaterne. Selv om
den afgørende betydning, som dette princip har for et retsfællesskab, begrunder en vid fortolkning af primærretlige bestemmelser
om Domstolens kompetence til at afgøre præjudicielle spørgsmål inden for rammerne af EU-traktaten i dens affattelse før Lissabontraktatens
ikrafttrædelse (jf. bl.a. Domstolens domme af 27.2.2007, sag C-354/04 P, Gestoras Pro Amnistía m.fl. mod Rådet, Sml. I, s. 1579,
præmis 53, og sag C-355/04 P, Segi m.fl. mod Rådet, Sml. I, s. 1657, præmis 53, samt dom af 3.5.2007, sag C-303/05, Advocaten
voor de Wereld, Sml. I, s. 3633, præmis 18), skal det pågældende princip nemlig ligeledes inden for tjenestemandsretten begrunde
en fortolkning af reglen om overensstemmelse mellem klage og søgsmål, der så vidt muligt kan lette de vanskeligheder, som
denne regel påfører sagsøgeren med hensyn til de anbringender og argumenter, som den pågældendes repræsentant har ret til
at fremsætte i sin stævning. Selv om yderligere vanskeligheder, såsom dem, der har relation til fremlæggelse af nye beviser
og nye anbringender (jf. artikel 42 og 43 i Personalerettens procesreglement), er forbundet med procedurens forskriftsmæssige
forløb for Personaleretten og således ikke krænker princippet om en effektiv domstolsbeskyttelse, kan dette princip nemlig
miste megen af sin vægt i tilfælde af, at den advokat, der repræsenterer sagsøgeren, afskæres fra at fremsætte anbringender,
der kunne vise sig at være afgørende for tvistens udfald, med den begrundelse, at sagsøgeren ikke selv havde tænkt på at fremsætte
disse anbringender under den administrative procedure.
For det andet løber tjenestemanden efter ikrafttrædelsen af Rådets afgørelse 2004/752/EF, Euratom af 2. november 2004 om oprettelse
af en ret for EU-personalesager (EUT L 333, s. 7) (herefter »afgørelsen om oprettelse af Personaleretten«), herunder af artikel
7, stk. 5, i bilag I hertil, hvori det er fastsat, at det pålægges den tabende part at betale sagens omkostninger, hvis der
er nedlagt påstand herom, en højere økonomisk risiko set i forhold til den tid, hvor reglen om overensstemmelse mellem klage
og søgsmål blev udviklet i retspraksis, og tjenestemanden var fritaget for at betale sagsomkostninger til institutionen, såfremt
den vandt sagen. Denne nye regel, der blev fastsat ved afgørelsen om oprettelse af Personaleretten, bringer ganske vist ordningen
med fordeling af sagsomkostninger i tjenestemandssager i overensstemmelse med de øvrige sager, der behandles af Unionens retsinstanser,
men det bør ikke desto mindre haves for øje, at disse øvrige sager både for så vidt angår annullation og erstatning ikke nødvendigvis
først indledes, efter at der har fundet en administrativ procedure sted, og ikke er stillet over for vanskeligheder, der svarer
til dem, der følger af overensstemmelsesreglen. Som kompensation for den nye økonomiske risiko, som afgørelsen om oprettelse
af Personaleretten indebærer for tjenestemænd, der ønsker at indbringe en sag for Personaleretten, et det således rimeligt
og udtryk for god retspleje at afbøde de vanskeligheder, de er stillet over for, ved navnlig at gøre det muligt for deres
repræsentant ikke at begrænse sig til den kritik, som tjenestemanden er fremkommet med i klagen, idet vedkommende oftest ikke
er jurist og under alle omstændigheder ikke optræder i egenskab af jurist og endnu mindre i egenskab af advokat.
For det tredje har såvel udviklingen i den administrative sagsbehandling som anerkendelsen af en grundlæggende ret til iværksættelse
af effektive retsmidler for en domstol gradvist svækket en af hovedbegrundelserne for den regel om overensstemmelse mellem
klage og søgsmål, der er opstillet i retspraksis allerede fra begyndelsen af 1970’erne, nemlig hensynet til at fremme indgåelsen
af udenretlige forlig som nævnt i denne doms præmis 110. Først bemærkes, at selv om proceduren med en forudgående indgivelse
af en klage utvivlsomt fortsat effektivt udfylder en funktion bestående i filtrering af klagerne og giver administrationen
mulighed for, før sagen indbringes for Personaleretten, at berigtige eventuelle fejl eller forsvare lovligheden af sine afgørelser,
kan man nemlig rejse spørgsmålet om, hvorvidt den administrative procedure fortsat giver anledning til en aktiv og konkret
bestræbelse på at søge en mindelig bilæggelse af tvisterne. Det er i øvrigt den utilstrækkelige forekomst af forlig, der udgør
begrundelsen for, at der i afgørelsen om oprettelse af Personaleretten er blevet lagt særlig vægt på mulighederne for en mindelig
bilæggelse af tvisterne på ethvert trin af sagen for Retten for EU-personalesager. Dernæst gælder, at selv om garantien for
en effektiv prøvelse for Personaleretten som et udtryk for princippet om effektiv domstolsbeskyttelse som omhandlet i denne
doms præmis 116 udøves i kraft af – navnlig processuelle – regler, der regulerer anvendelsen og udstrækningen heraf, kan den,
henset til den grundlæggende karakter af denne rettighed, ikke være alt for strengt underordnet formålene med den forudgående
administrative procedure, uden at der gøres kraftigt indgreb i denne rettighed. Den udenretlige bilæggelse af tvisterne, uanset
hvor ønskelig en sådan løsning måtte være, er ikke en grundlæggende rettighed og kan følgelig ikke berettige, at de muligheder
for retslig prøvelse, der står åbne for tjenestemændene, indskrænkes i væsentligt omfang.
Henset til ovenstående betragtninger må det konstateres, at reglen om overensstemmelse mellem klage og søgsmål i overensstemmelse
med den i præmis 109 nævnte retspraksis kun kan finde anvendelse i det ene tilfælde, hvor søgsmålet ændrer genstanden for
og årsagen til klagen, idet begrebet »årsagen« til klagen skal fortolkes vidt. Efter en sådan fortolkning skal der i en sag
som den foreliggende, hvor der er nedlagt påstand om annullation af ansættelsesmyndighedens afgørelse af 8. september 2006,
ved »tvistens årsag« forstås sagsøgerens anfægtelse af den pågældende forvaltningsakts indre lovlighed eller, alternativt,
anfægtelse af dens ydre lovlighed, hvilken sondring gentagne gange er blevet anerkendt i retspraksis (Domstolens dom af 2.4.1998,
sag C-367/95 P, Kommissionen mod Sytraval og Brink’s France, Sml. I, s. 1719, præmis 67, samt Personalerettens dom af 21.2.2008,
sag F-31/07, Putterie-De-Beukelaer mod Kommissionen, Sml. Pers. I-A-1, s. 53, og II-A-1, s. 261, præmis 57 ff., der er appelleret
til Den Europæiske Unions Ret under sagsnummer T-160/08 P, og af 11.9.2008, sag F-135/07, Smadja mod Kommissionen, Sml. Pers.
I-A-1, s. 299, og II-A-1, s. 1585, præmis 40, der er appelleret til Den Europæiske Unions Ret under sagsnummer T-513/08 P).
Med forbehold af eventuelle ulovlighedsindsigelser og ufravigelige procesforudsætninger vil der følgelig normalt kun kunne
være tale om ændringer af tvistens årsag og dermed afvisning som følge af tilsidesættelse af reglen om overensstemmelse mellem
klage og søgsmål, såfremt sagsøgeren, idet han i klagen kun kritiserer den formelle gyldighed af den for ham bebyrdende forvaltningsakt,
herunder de proceduremæssige aspekter, i stævningen fremsætter materielle anbringender, eller i den modsatte situation, hvor
sagsøgeren efter kun i sin klage at have bestridt det materielle indhold af den for ham bebyrdende forvaltningsakt indgiver
en stævning, der indeholder anbringender vedrørende aktens formelle gyldighed, herunder de proceduremæssige aspekter.
For så vidt angår ulovlighedsindsigelser bemærkes, at selv om de vedrører en anden retlig årsag end den, der fremgår af klagen,
ville en afvisning heraf på grund af tilsidesættelse af reglen om overensstemmelse mellem klage og sagsanlæg bryde ligevægten
mellem beskyttelsen af tjenestemandens ret til domstolsprøvelse og formålet med den administrative procedure, og en sådan
afvisning ville udgøre en uforholdsmæssig og uberettiget sanktion over for tjenestemanden. På grund af en ulovlighedsindsigelses
iboende juridiske karakter samt det ræsonnement, der får den pågældende til at søge efter og rejse en sådan indsigelse, kan
det nemlig ikke forlanges af den tjenestemand eller den ansatte, der indgiver klagen, og som ikke nødvendigvis råder over
de relevante juridiske kvalifikationer, at vedkommende skal fremsætte en sådan indsigelse under den administrative procedure,
idet hans søgsmål i modsat fald vil blive afvist. Dette gælder så meget desto mere som fremsættelse af en ulovlighedsindsigelse
under den administrative procedure næppe vil kunne medføre, at tjenestemanden får medhold i klagen på dette trin, fordi det
er usandsynligt, at administrationen skulle vælge at undlade at anvende en gældende bestemmelse, der eventuelt er i strid
med en trinhøjere regel, med det ene formål at gøre det muligt at opnå et udenretligt forlig.
Det følger af ovenstående betragtninger, og navnlig af betragtningerne i præmis 119-121, at sagsøgerens fremsættelse i stævningen
af anbringendet vedrørende en tilsidesættelse af princippet om den berettigede forventning på ingen måde er i strid med reglen
om overensstemmelse mellem klage og søgsmål. Ved i klagen at kritisere grundene til Parlamentets afgørelse om at nedsætte
den efterladtepension, som han modtog i sin egenskab af efterladt ægtefælle, med 50%, hvilken afgørelse var støttet på, at
der fandtes en anden efterladt ægtefælle, bestred sagsøgeren nemlig åbenbart den anfægtede retsakts materielle lovlighed.
Anbringendet vedrørende den berettigede forventning er imidlertid helt åbenbart et anbringende vedrørende lovligheden af den
materielle afgørelse. Anbringendet kan således antages til realitetsbehandling.
Da anbringendet vedrørende tilsidesættelse af princippet om beskyttelse af den berettigede forventning kan antages til realitetsbehandling,
skal det behandles i realiteten.
Hvad angår realiteten og idet der ses bort fra den omstændighed, at sagsøgeren har påberåbt sig den berettigede forventning
med hensyn til Parlamentets anerkendelse af hans status som ægtefælle efter afdøde Gisela Neumann og ikke en berettiget forventning
i relation til efterladtepensionen og slet ikke i relation til hans eventuelle ret til at oppebære hele pensionen, må det
imidlertid fastslås, at de betingelser, der er opstillet i retspraksis for at kunne gøre krav på beskyttelse af den berettigede
forventning (dom afsagt af Retten i Første Instans den 27.2.1996, sag T-235/94, Galtieri mod Parlamentet, Sml. Pers. I-A,
s. 43, og II, s. 129, præmis 63 og 65, og den 16.3.2005, sag T-329/03, Ricci mod Kommissionen, Sml. Pers. I-A, s. 69, og II,
s. 315, præmis 79, samt Personalerettens dom af 21.2.2008, sag F-4/07, Skoulidi mod Kommissionen, Sml. Pers. I-A-1, s. 47,
og II-A-1, s. 229, præmis 79, og af 4.11.2008, sag F-126/07, Van Beers mod Kommissionen, Sml. Pers. I-A-1, s. 355, og II-A-1,
s. 1929, præmis 70), ikke er opfyldt i det foreliggende tilfælde, da sagsøgeren ikke kan støtte ret på præcise, ubetingede
og overensstemmende forsikringer fra administrationens side.
For det første kan administrationens udbetaling af økonomiske ydelser til den pågældende, selv om den finder sted i flere
år, ikke i sig selv anses for at udgøre præcise, ubetingede og overensstemmende forsikringer som omhandlet i den i foregående
præmis nævnte retspraksis. I modsat fald ville enhver afgørelse truffet af administrationen om afvisning af for fremtiden
og eventuelt med tilbagevirkende kraft at udbetale en ydelse, som den pågældende med urette har fået udbetalt i flere år,
nemlig automatisk blive annulleret af Unionens retsinstanser under henvisning til en tilsidesættelse af princippet om beskyttelse
af den berettigede forventning og ville medføre, at navnlig vedtægtens artikel 85 om tilbagesøgning af fejlagtigt udbetalte
beløb i vidt omfang ville miste sin effektive virkning. Udbetalingen af husstandstillæg til afdøde Gisela Neumann som følge
af hendes ægteskab med sagsøgeren og dernæst af efterladtepension til sagsøgeren har ikke i sig selv kunnet fremkalde en berettiget
forventning hos ham for så vidt angår anerkendelse af hans egenskab af ægtefælle og af lovligheden af disse udbetalinger,
når Parlamentet ikke havde givet ham nogen forsikringer i den retning.
For det andet kan den omstændighed, at Parlamentet, efter at retten i Namurs dom var blevet retskraftig, anså afdøde Gisela
Neumann for at være fraskilt i vedtægtens forstand (med alle de deraf følgende økonomiske konsekvenser, dvs. bl.a. den omstændighed,
at hun ikke længere fik udbetalt husstandstillæg), og dernæst som gift med sagsøgeren (som følge af hvilket ægteskab hun atter
oppebar husstandstillæg), henset til de særlige omstændigheder i denne sag, ikke anses for at kunne fremkalde en berettiget
forventning hos sagsøgeren med hensyn til en fremtidig udbetaling af hele efterladtepensionen.
Analogt med det, der gælder for vedtægtens artikel 85 (jf. denne doms præmis 125), er det nemlig ubestrideligt, at det ikke
tilkommer administrationen ved en institution af egen drift og for sit eget vedkommende at foranstalte undersøgelser af udviklingen
i tjenestemændenes civilstand, da den blot skal tage de oplysninger, der afgives af de berørte, ad notam, såfremt de beviser,
der tilvejebringes ved fremlæggelse af officielle dokumenter og retsafgørelser, tilsiger det. Det er på grundlag af disse
oplysninger og dokumenter, at administrationen må drage de relevante økonomiske konsekvenser og træffe de tilsvarende afgørelser.
Dette er tilfældet i den foreliggende sag, idet Parlamentet, således som det fremgår af gennemgangen af sagen, blot tog de
oplysninger, som afdøde Gisela Neumann afgav, og den dokumentation, som hun fremlagde til støtte herfor, ad notam, hvilket
skete løbende i takt med ændringerne i hendes personlige situation. Som Parlamentet anførte under retsmødet uden at blive
modsagt af sagsøgeren, var det derimod hverken bekendt med den sag, som afdøde Gisela Neumann anlagde den 16. december 1996
ved Bayerisches Staatsministerium der Justiz, eller med afgørelsen af 11. oktober 1999 fra Bayerisches Oberstes Landesgericht,
hvorved retten afviste at anerkende retten i Namurs skilsmissedom i Tyskland, og heller ikke engang med den skilsmissesag,
som afdøde Kurt-Wolfgang Braun-Neumann efterfølgende anlagde i 2003 ved Amtsgericht-Familiengericht-Merzig.
Hvis Parlamentet havde rådet over disse oplysninger, ville det sandsynligvis have truffet en anden afgørelse i relation til
sagsøgeren eller i det mindste have rejst tvivl om hans ægteskabelige situation.
Den manglende videregivelse til Parlamentet af de ovennævnte oplysninger og dokumenter kan tilskrives afdøde Gisela Neumann
og i det mindste fra tidspunktet for hendes død sagsøgeren. Det er nemlig usandsynligt, at sagsøgeren, der, som det fremgår
af den skrivelse af 22. september 1997, der var bilagt de dokumenter, som afdøde Kurt-Wolfgang Braun-Neumann fremlagde efter
retsmødet (jf. denne doms præmis 33), allerede dannede par med afdøde Gisela Neumann i 1997 og var bekendt med afdøde Kurt-Wolfgang
Braun-Neumanns eksistens, kan have været uvidende om det ægteskab, der blev indgået i 1993 mellem sidstnævnte og afdøde Gisela
Neumann, eller om kendelsen af 11. oktober 1999 fra Bayerisches Oberstes Landesgericht, hvorved retten afviste at anerkende
retten i Namurs skilsmissedom i Tyskland. Det er således højst sandsynligt, at sagsøgeren på det tidspunkt, hvor han ansøgte
Parlamentet om at få udbetalt efterladtepensionen, dvs. den 11. august 2004, var vidende om, at der muligvis fandtes en anden
person, der eventuelt kunne fremsætte krav over for institutionen om at få tillagt status som efterladt ægtefælle og kræve
efterladtepension. I denne sammenhæng skal yderligere henvises dels til den anmeldelse for bigami af 17. marts 2005, som afdøde
Kurt-Wolfgang Braun-Neumann indgav mod sagsøgeren, der ifølge skrivelsen fra Staatsanwaltschaft Siegen af 16. februar 2006
(jf. denne doms præmis 33) bestred de forhold, som han var anklaget for, hvilket indebærer, at han var blevet informeret herom,
dels til sagen for Amtsgericht Siegen, som sagsøgeren var repræsenteret part i, hvorfor han givetvis må have haft kendskab
til selve ordlyden af kendelsen af 25. januar 2006, hvori der udtrykkeligt henvises til ovennævnte kendelse afsagt af Bayerisches
Oberstes Landesgericht. Såvel den procedure, der gav anledning til anmeldelsen for bigami, som den, der mundede ud i ovennævnte
kendelse af 25. januar 2006, kan tidsfæstes til en periode, der ligger et godt stykke forud for det tidspunkt, hvor afdøde
Kurt-Wolfgang Braun-Neumann ansøgte Parlamentet om at få udbetalt efterladtepension. Under disse omstændigheder hersker der
ingen tvivl om, at sagsøgeren med føje måtte påregne, at afdøde Kurt-Wolfgang Braun-Neumann en dag ville fremsætte krav over
for Parlamentet om at få udbetalt efterladtepension i sin egenskab af efterladt ægtefælle.
Af samtlige disse grunde skal anbringendet vedrørende tilsidesættelse af princippet om den berettigede forventning forkastes,
idet det desuden i denne forbindelse bemærkes, at Parlamentet, selv efter at have tildelt afdøde Kurt-Wolfgang Braun-Neumann
50% af efterladtepensionen efter afdøde Gisela Neumann med tilbagevirkende kraft fra den 1. august 2004, besluttede ikke at
afkræve sagsøgeren det med urette udbetalte, dvs. de 50% af efterladtepensionen, som han havde oppebåret for meget mellem
den 1. august 2004 og den dato, hvorpå den anfægtede afgørelse fik virkning.
Det følger af ovenstående bemærkninger, at annullationspåstanden og følgelig påstanden om, at Parlamentet tilpligtes med tilbagevirkende
kraft fra den 1. april 2006 at betale sagsøgeren 50% yderligere af efterladtepensionen efter afdøde Gisela Neumann og fortsat
at udbetale dette beløb månedligt indtil oktober 2009, ikke kan tages til følge.

Sagens omkostninger
I henhold til procesreglementets artikel 122 finder bestemmelserne i dette reglements kapitel 8, andet afsnit, om sagsomkostninger
kun anvendelse på sager, der er anlagt ved Personaleretten fra tidspunktet for dette reglements ikrafttrædelse, dvs. den 1.
november 2007. De relevante bestemmelser i procesreglementet for Retten i Første Instans finder fortsat tilsvarende anvendelse
på sager, der verserede for Personaleretten før denne dato.
I henhold til artikel 87, stk. 2, i procesreglementet for Retten i Første Instans pålægges det den tabende part at betale
sagens omkostninger, hvis der er nedlagt påstand herom. I henhold til samme reglements artikel 88 bærer institutionerne i
tvister mellem Fællesskaberne og deres ansatte imidlertid selv deres omkostninger.
I henhold til artikel 87, stk. 4, tredje afsnit, i procesreglementet for Retten i Første Instans kan Retten træffe afgørelse
om, at intervenienter skal bære deres egne omkostninger.
Da sagsøgeren i det foreliggende tilfælde har tabt sagen, bør det pålægges hver hovedpart at bære sine egne omkostninger.
Selv om Personaleretten af egen drift har opfordret den intervenerende part til at intervenere i denne sag, er det imidlertid
ubestridt for det første, at den i besvarelse heraf anmodede om at intervenere til støtte for Parlamentets påstande, og dernæst
at denne intervention har sikret varetagelsen af dens interesser under sagen, og endelig og hovedsageligt at den således kunne
gøre sine rettigheder gældende over for sagsøgerens påstande, hvilket har været til dens fordel, idet dens intervention ikke
har været uden indflydelse på Personalerettens argumentation, der mundede ud i, at sagsøgerens påstande ikke blev taget til
følge. Af disse grunde bestemmes, at den intervenerende part bærer sine egne omkostninger.
På grundlag af disse præmisser
udtaler og bestemmer
PERSONALERETTEN (plenum):
1)
Det er ufornødent at træffe afgørelse vedrørende påstandene om, at Parlamentet udbetaler hele efterladtepensionen til Wolfgang
Mandt, for så vidt som disse påstande vedrører perioden efter den 31. oktober 2009.
2)
I øvrigt frifindes Europa-Parlamentet.
3)
Hver part, herunder den intervenerende part, bærer sine egne omkostninger.
Mahoney
Gervasoni
Kreppel
Tagaras

Van Raepenbusch
Afsagt i offentligt retsmøde i Luxembourg den 1. juli 2010.
W. Hakenberg

P. Mahoney
Justitssekretær

Præsident
*
Processprog: tysk.