CELEX: 62006CJ0230
Tullunion
Gemenskapstransitering
Uppbörd av tullskuld
Behörig medlemsstat
Bevis för att transiteringen har genomförts på ett regelmässigt sätt eller på vilken plats överträdelsen begicks
Tidsfrister
Den huvudansvariges ansvar

Begäran om förhandsavgörande avser tolkningen av artikel 215 i rådets förordning (EEG) nr 2913/92 av den 12 oktober 1992 om
inrättandet av en tullkodex för gemenskapen (EGT L 302, s. 1; svensk specialutgåva, område 2, volym 16, s. 4) (nedan kallad
tullkodexen), artiklarna 378 och 379 i kommissionens förordning (EEG) nr 2454/93 av den 2 juli 1993 om tillämpningsföreskrifter
för förordning nr 2913/92 (EGT L 253, s. 1; svensk specialutgåva, område 2, volym 10, s. 1) (nedan kallad tillämpningsförordningen)
samt tillämpningen av proportionalitetsprincipen.
Begäran har framställts i ett mål mellan Militzer & Münch GmbH (nedan kallad M&M) och ministero delle Finanze rörande uppbörd
av tull.

Tillämpliga bestämmelser
Artikel 96 i tullkodexen har följande lydelse:
”1.      Den huvudansvarige är den ansvarige i fråga om förfarandet för extern gemenskapstransitering. Han skall vara ansvarig för
a)      att varorna företes i oförändrat skick vid bestämmelsetullkontoret inom föreskriven tid och med vederbörlig hänsyn tagen till
de åtgärder som tullmyndigheterna vidtagit för att säkerställa identifiering,
b)      att föreskrifterna beträffande förfarandet för gemenskapstransitering iakttas.
2.      Trots den huvudansvariges skyldigheter enligt punkt 1 skall en fraktförare eller varumottagare som tar emot varor i vetskap
om att de befordras enligt förfarandet för gemenskapstransitering också vara ansvarig för att varorna företes i oförändrat
skick vid bestämmelsetullkontoret inom den föreskrivna tiden och med vederbörlig hänsyn till de åtgärder som tullmyndigheterna
vidtagit för att säkerställa identifiering.”
I artiklarna 203 och 204 i tullkodexen föreskrivs följande:
”Artikel 203
1.      En tullskuld vid import uppkommer genom
–        olagligt undandragande från tullövervakning av importtullpliktiga varor.
2.      Tullskulden uppkommer i det ögonblick då varorna undandras från tullövervakning.
3.      Följande personer skall vara gäldenärer:
–        Den som undandrog varorna från tullövervakning.
–        Var och en som medverkat till detta undandragande och som var medveten om eller rimligen borde ha varit medveten om att varorna
undandrogs från tullövervakning.
–        Var och en som förvärvat eller tagit hand om varorna i fråga och som vid förvärvet eller mottagandet av varorna varit medveten
om eller rimligen borde ha varit medveten om att de undandragits från tullövervakning.
–        Då så är tillämpligt, den person som skall uppfylla de förpliktelser som är förenade med tillfällig förvaring av varorna eller
med användning av det tullförfarande som varorna är hänförda till.
Artikel 204
1.      En tullskuld vid import uppkommer i andra fall än som avses i artikel 203 genom
a)      bristande uppfyllelse av någon av de förpliktelser som är förenade med tillfällig förvaring av importtullpliktiga varor eller
med användning av det tullförfarande som varorna är hänförda till, eller
b)      åsidosättande av ett villkor som reglerar hänförandet av varorna till det aktuella tullförfarandet eller beviljandet av en
nedsatt importtullsats eller nolltullsats på grund av varornas användning för särskilda ändamål,
såvida det inte kan fastställas att dessa försummelser inte haft någon avgörande inverkan på det korrekta genomförandet av
den tillfälliga förvaringen eller tullförfarandet i fråga.
2.      Tullskulden uppkommer antingen vid den tidpunkt då den förpliktelse vars underlåtelse ger upphov till tullskulden inte längre
uppfylls, eller vid den tidpunkt då varorna hänförs till det berörda tullförfarandet, om det fastställs att ett villkor för
hänförandet av varorna till nämnda tullförfarande eller för beviljandet av en nedsatt importtullsats eller nolltullsats på
grund av varornas användning för särskilda ändamål i själva verket inte uppfylldes.
3.      Gäldenären är den person, som beroende på omständigheterna antingen skall uppfylla de förpliktelser som i fråga om tullpliktiga
varor är förenade med tillfällig förvaring eller med användning av det tullförfarande som varorna är hänförda till eller skall
uppfylla de villkor som gäller hänförandet av varorna till detta tullförfarande.”
I artikel 215 i tullkodexen föreskrivs följande:
”1.      En tullskuld anses uppkomma på den plats där de omständigheter inträffar som förorsakar skulden.
2.      När det inte är möjligt att fastställa den plats som avses i punkt 1, skall tullskulden anses ha uppkommit på den plats som
tullmyndigheterna konstaterar vara den plats där omständigheterna kring varorna är sådana att en tullskuld uppkommit.
3.      Om ett tullförfarande inte har avslutats för varor, skall tullskulden anses ha uppkommit på den plats där varorna
–        hänfördes till detta tullförfarande, eller
–        införs till gemenskapen enligt detta förfarande.
4.      Om de upplysningar som är tillgängliga för tullmyndigheterna gör det möjligt för dem att fastställa att tullskulden redan
hade uppkommit då varorna fanns på en annan plats vid ett tidigare tillfälle, skall tullskulden anses ha uppkommit på den
plats som kan fastställas vara den plats där varorna befann sig, då förekomsten av en tullskuld tidigast kan fastställas.”
I artikel 239 i tullkodexen föreskrivs följande:
”1.      Import- eller exporttullar får återbetalas eller efterges i andra fall än de som avses i artiklarna 236–238 och vilka
–        bestäms enligt kommittéförfarandet,
–        följer av omständigheter vid vilka varken oriktigheter eller uppenbar vårdslöshet kan tillskrivas den person det gäller. De
fall vid vilka denna bestämmelse får tillämpas och de närmare reglerna för förfarandet fastställs enligt kommittéförfarandet.
Återbetalning eller eftergift får underkastas särskilda villkor.
2.      Återbetalning eller eftergift av tullar av de skäl som anges i punkt 1 skall beviljas efter ingivande av ansökan till vederbörande
tullkontor inom tolv månader efter den dag då gäldenären underrättades om tullbeloppet.
Tullmyndigheterna får dock tillåta att denna tid överskrids i välgrundade undantagsfall.”
I artikel 378 i tillämpningsförordningen föreskrivs följande:
”1.      Om försändelsen inte har uppvisats på bestämmelsekontoret och platsen för överträdelsen eller oegentligheten inte kan fastställas
och om inte inom den period som fastställs i artikel 379.2 bevis kan framläggas på ett för tullmyndigheterna tillfredsställande
sätt, antingen för att transiteringen genomförts på ett regelmässigt sätt eller på vilken plats överträdelsen eller oegentligheten
verkligen begicks, skall denna överträdelse eller denna oegentlighet, utan att det påverkar tillämpningen av artikel 215 i
kodexen, anses ha begåtts
–        i den medlemsstat som avgångskontoret tillhör,
eller
–        i den medlemsstat som transiteringskontoret vid införselplatsen till gemenskapen tillhör, till vilket transiteringsintyg har
ingetts.
2.      Om inget sådant bevis kan framläggas och denna överträdelse eller oegentlighet därför kan anses ha begåtts i avgångsmedlemsstaten
eller i den införselmedlemsstat som avses i första stycket andra strecksatsen, skall tullar och andra avgifter avseende varorna
i fråga debiteras av den medlemsstaten i enlighet med gemenskapsbestämmelser eller nationella bestämmelser.
…”
Artikel 379 i tillämpningsförordningen har följande lydelse:
”1.      Om en sändning inte har uppvisats vid bestämmelsekontoret och den plats där överträdelsen eller oegentligheten begicks inte
kan fastställas, skall avgångskontoret underrätta den huvudansvarige om detta så snart som möjligt och i varje fall före slutet
av den elfte månaden efter den dag då deklarationen för gemenskapstransitering registrerades.
2.      Den underrättelse som avses i punkt 1 skall särskilt ange den tidsfrist inom vilken bevis kan framläggas på ett för tullmyndigheterna
tillfredsställande sätt, antingen för att transiteringen genomförts på ett regelmässigt sätt eller på vilken plats överträdelsen
eller oegentligheten verkligen begicks […]. Den tidsfristen skall vara tre månader från dagen då den underrättelse som avses
i punkt 1 lämnades. Om detta bevis inte har lämnats vid utgången av den tidsfristen, skall den behöriga medlemsstaten vidta
åtgärder för att driva in de tullar och andra avgifter som är tillämpliga. Om avgångskontoret inte ligger i den medlemsstaten
skall avgångskontoret genast underrätta denna medlemsstat.”
Dessa bestämmelser i artikel 379 i tillämpningsförordningen är i allt väsentligt identiska med bestämmelserna i artikel 11a
i kommissionens förordning (EEG) nr 1062/87 av den 27 mars 1987 om tillämpningsföreskrifter och bestämmelser för att förenkla
reglerna om gemenskapstransitering (EGT L 107, s. 1), i dess lydelse enligt kommissionens förordning (EEG) nr 1429/90 av den 29 maj 1990
(EGT L 137, s. 21) (nedan kallad förordning nr 1062/87). Bestämmelserna fördes senare in i artikel 49 i kommissionens förordning
(EEG) nr 1214/92 av den 21 april 1992 om tillämpningsföreskrifter och förenklingsbestämmelser för systemet för gemenskapstransitering
(EGT L 132, s. 1).
I artikel 905 i tillämpningsförordningen föreskrivs följande:
”1.      Om den beslutande tullmyndighet till vilken en ansökan om återbetalning eller eftergift enligt artikel 239.2 i kodexen har
ingivits inte kan fatta ett beslut på grundval av artikel 899, men ansökan är bestyrkt med bevis som kan ge upphov till en
särskild situation till följd av omständigheter under vilka inget bedrägeri eller klar försumlighet kan tillskrivas personen
i fråga, skall den medlemsstat som denna myndighet tillhör överlämna ärendet till kommissionen för ett avgörande enligt det
förfarande som fastställs i artiklarna 906–909.
Beteckningen ’den berörda personen’ skall tolkas på samma sätt som i artikel 899.
I alla andra fall skall den beslutande tullmyndigheten avslå ansökan.
2.      Det ärende som hänförs till kommissionen skall innehålla alla fakta som behövs för en fullständig utredning av det överlämnade
ärendet.
Så snart som kommissionen tar emot ärendet, skall den underrätta de berörda medlemsstaterna om detta.
Om det visar sig, att de upplysningar som medlemsstaten lämnat inte är tillräckliga för att ett beslut skall kunna fattas
om ärendet i fråga med fullständig kännedom om fakta, får kommissionen begära kompletterande upplysningar.
3.      Utan att avvakta att det förfarande som fastställs i artiklarna 906–909 avslutas, får den beslutande tullmyndigheten, om så
begärs, tillåta att tullformaliteterna som gäller återexport eller förstöring av varorna genomförs innan kommissionen har
fattat ett beslut om ansökan i fråga. Detta tillstånd skall inte ha någon inverkan på det slutliga beslutet om ansökan.”

Tvisten vid den nationella domstolen och tolkningsfrågorna
M&M är ett i Tyskland etablerat företag, som är verksamt som tullombud. Mellan den 23 april och den 16 juli 1993 utfärdade
bolaget 20 T1‑deklarationer för gemenskapstransitering avseende transport av smör med ursprung i Republiken Tjeckien från
Waidhaus (Tyskland) till Venedig och Milano (Italien).
Efter det att tullkontoret i Waidhaus hade tagit emot kopior av deklarationerna för gemenskapstransitering, vilka var försedda
med stämplar och löpnummer från tullkontoren i Venedig och Milano, avslutade detta tullkontor förfarandet för gemenskapstransitering
beträffande de aktuella försändelserna.
Enheten för bedrägeribekämpning vid Guardia di Finanza konstaterade senare att varorna aldrig hade nått fram till bestämmelseorten.
Anledningen till detta var ett bedrägeri som M&M inte haft någon del i och i vilket anställda vid den italienska tullen med
största sannolikhet hade varit inblandade.
Den 17 november 1995 förelade de italienska tullmyndigheterna M&M att betala ett belopp om 4 601 255 310 ITL. Detta belopp
avsåg tull på de varor som hade sänts.
M&M ansökte med stöd av artikel 239 i tullkodexen om eftergift av tullarna. Denna ansökan avslogs av de italienska tullmyndigheterna.
M&M överklagade de italienska tullmyndigheternas beslut till Tribunale di Trento, som lämnade överklagandet utan bifall. M&M
överklagade därefter till Corte d’appello di Trento, som lämnade överklagandet utan bifall. M&M överklagade då till Corte
suprema di cassazione.
Corte suprema di cassazione (utökad sammansättning) meddelade dom i det nationella målet den 27 september 2002 och slog fast
att de italienska myndigheternas beslut att avslå M&M:s ansökan enligt artikel 239 i tullkodexen om eftergift av tullar inte
kunde prövas av domstol, eftersom det ”innefattade politiska överväganden och beslut”. Målet överlämnades till Corte suprema
di cassaziones skatterättsliga avdelning för prövning av överklagandet i övrigt.
Corte suprema di cassazione beslutade under dessa omständigheter att vilandeförklara målet och ställa följande tolkningsfrågor
till domstolen:
”1)      Ska artikel 11a.1 i förordning nr 1062/87, i dess lydelse enligt tillämpningsförordningen, tolkas så att den frist på elva
månader inom vilken avgångskontoret ska underrätta den huvudansvarige om att ett förfarande för gemenskapstransitering av
varor inte har avslutats är tillämplig, när det framkommer att de handlingar som användes för att styrka att bestämmelsekontoret
hade avslutat förfarandet var förfalskade och det inte var enkelt att upptäcka förfalskningen? Är de principer som har slagits
fast av domstolen (dom av den 12 december 2002 i mål C‑395/00, Cipriani, REG 2002, s. I‑11877, och av den 29 april 2004, British
American Tobacco, REG 2004, s. I‑4683) tillämpliga vid tolkningen av ovannämnda bestämmelse? Är det förenligt med proportionalitetsprincipen
att under sådana omständigheter som är i fråga i förevarande mål låta tullombudet bära hela ansvaret för oegentligheter som
begåtts vid ett förfarande för gemenskapstransitering?
2)      Är artikel 11a.2 tillämplig under de omständigheter som beskrivs i fråga 1?
3)      Ska artikel 215.1 i tullkodexen tolkas så att tullkontorets behörighet, under de omständigheter som beskrivs i fråga 1, ska
fastställas på grundval av det kriterium som föreskrivs i artikel 215.1 andra punkten eller det som föreskrivs i artikel 215.1
tredje punkten?”

Prövning av tolkningsfrågorna

Inledande synpunkter
M&M, den italienska regeringen och kommissionen är eniga om att den nationella domstolen har hänvisat till gemenskapsrättsliga
bestämmelser som har upphört att gälla och som således inte är tillämpliga i tiden (
ratione temporis).
De är emellertid oeniga om vilka bestämmelser som ska tillämpas. Enligt den italienska regeringen ska de bestämmelser tillämpas
som var i kraft år 1993 när bedrägeriet begicks. Den behöriga medlemsstaten ska således fastställas enligt artikel 34.2 i
rådets förordning (EEG) nr 2726/90 av den 17 september 1990 om gemenskapstransitering (EGT L 262, s. 1). Den förordningen
upphörde att gälla från och med den 1 januari 1994. Den italienska regeringen har hävdat att frågan huruvida de tidsfrister
som föregår beslutet om uppbörd av tullskulden har iakttagits ska prövas mot bakgrund av bestämmelserna i artikel 49 i förordning
nr 1214/92. Den italienska regeringen anser att det faktum att det i begäran om förhandsavgörande hänvisas till artikel 11a
i förordning nr 1062/87, trots att den förordningen upphörde att gälla den 1 januari 1993, innebär att begäran delvis ska
avvisas.
Domstolen erinrar om att den, för att kunna ge den domstol som har begärt förhandsavgörande ett användbart svar, kan behöva
ta hänsyn till gemenskapsrättsliga normer som den nationella domstolen inte har hänvisat till i den tolknings- eller giltighetsfråga
som den ställt (dom av den 27 mars 1990 i mål C‑315/88, Bagli Pennacchiotti, REG 1990, s. I‑1323, punkt 10, och av den 18 november 1999
i mål C‑107/98, Teckal, REG 1999, s. I‑8121, punkt 39).
Domstolen delar M&M:s och kommissionens bedömning att de bestämmelser som är relevanta i det föreliggande fallet är de bestämmelser
som var i kraft den 17 november 1995, vilket är det datum när de italienska myndigheterna fattade beslutet om uppbörd. Det
är detta besluts lagenlighet som har angripits i målet vid den nationella domstolen.
Tullkodexen och tillämpningsförordningen har varit tillämpliga sedan den 1 januari 1994. Mot bakgrund av vad ovan anförts
gör domstolen följande bedömning: Den nationella domstolen har ställt den första tolkningsfrågans första delfråga och den
andra tolkningsfrågan för att EG‑domstolen ska tolka förutsättningarna för att tillämpa de i artikel 379 i tillämpningsförordningen
föreskrivna tidsfristerna. Den nationella domstolen har ställt den tredje tolkningsfrågan för att EG‑domstolen ska tolka de
i artikel 215 i tullkodexen angivna kriterierna för att fastställa den medlemsstat som är behörig att besluta om uppbörd av
tullskulden. Den nationella domstolen har ställt den första tolkningsfrågans andra delfråga för att EG‑domstolen ska uttala
sig om den huvudansvariges ansvar med hänsyn till proportionalitetsprincipen.
Domstolen anser att det finns anledning att först pröva den tredje tolkningsfrågan rörande fastställandet av vilken medlemsstat
som är behörig att besluta om uppbörd av tullskulden.

Den tredje tolkningsfrågan
M&M och kommissionen anser att den medlemsstat som är behörig att besluta om uppbörd av tullskulden inte ska fastställas enligt
artikel 215 i tullkodexen, utan enligt artikel 378.1 i tillämpningsförordningen, vilken utgör
lex specialis
i fråga om behörigheten att besluta om uppbörd av tullar vid extern gemenskapstransitering. Den behöriga medlemsstaten är
i princip den medlemsstat som avgångskontoret tillhör. Enligt artikel 378.1 i tillämpningsförordningen presumeras detta vara
fallet när sändningen inte har uppvisats vid bestämmelsekontoret och den plats där överträdelsen eller oegentligheten begicks
inte kan fastställas. Dessa förutsättningar är uppfyllda i målet vid den nationella domstolen, eftersom platsen där varorna
undandrogs tullövervakning inte har fastställts och det är utrett att varorna inte visades upp vid bestämmelsekontoret.
Den italienska regeringen anser sig vara behörig enligt artikel 215.2 i tullkodexen, eftersom överträdelsen har begåtts eller
i vart fall konstaterats i Italien.
Det framgår av artikel 215.1 i tullkodexen och av artiklarna 378 och 379 i tillämpningsförordningen att fastställandet av
platsen där tullskulden uppkom gör det möjligt att peka ut vilken medlemsstat som är behörig att besluta om uppbörd av tullarna
(se, för ett liknande resonemang, dom av den 13 december 2007 i mål C‑526/06, Road Air Logistics Customs, REG 2007, s. I‑0000,
punkt 26). Det framgår av artikel 203.2 jämförd med artikel 215.1 i tullkodexen att när det är fråga om ett bedrägeri, vilket
kännetecknas av att överträdelser eller oegentligheter har begåtts, uppkommer tullskulden på den plats där varorna undandrogs
tullövervakning (se, för ett liknande resonemang, bland annat dom av den 1 februari 2001 i mål C‑66/99, D. Wandel, REG 2001,
s. I‑873, punkt 50, och av den 11 juli 2002 i mål C‑371/99, Liberexim, REG 2002, s. I‑6227, punkt 52).
I enlighet med domstolens praxis ska begreppet undandragande från tullövervakning innefatta varje åtgärd eller underlåtenhet
som medför att den behöriga tullmyndigheten, om än tillfälligt, förhindras att få tillgång till varor som är föremål för tullövervakning
och att utföra de kontroller som föreskrivs i artikel 37.1 i tullkodexen (domarna i de ovannämnda målen D. Wandel, punkt 47,
och Liberexim, punkt 55, samt dom av den 12 februari 2004 i mål C‑337/01, Hamann International, REG 2004, s. I‑1791, punkt 31).
Undandragande av en vara från tullövervakning förutsätter endast att objektiva rekvisit är uppfyllda, såsom att varorna till
exempel inte finns fysiskt tillgängliga på godkänd förvaringsplats när tullmyndigheten ska undersöka dem (domarna i de ovannämnda
målen D. Wandel, punkt 48, och Liberexim, punkt 60) eller att varornas T1-dokument tillfälligt avlägsnats (domen i det ovannämnda
målet British American Tobacco, punkt 53).
När det har begåtts flera överträdelser eller oegentligheter i olika medlemsstater är den medlemsstat som är behörig att besluta
om uppbörd av tull den medlemsstat på vars territorium den första överträdelsen eller oegentligheten begicks (se analogt domen
i det ovannämnda målet Liberexim, punkt 57).
Såsom M&M och kommissionen med rätta har påpekat regleras i artikel 378 i tillämpningsförordningen specifikt frågan vilken
medlemsstat som är behörig att besluta om uppbörd av tullar vid extern gemenskapstransitering, och det föreskrivs i den bestämmelsen
en presumtion till förmån för den medlemsstat som avgångskontoret tillhör (dom av den 14 april 2005 i mål C‑104/02, kommissionen
mot Tyskland, REG 2005, s. I‑2689, punkt 86).
I artikel 378.1 i tillämpningsförordningen föreskrivs att om en försändelse inte har uppvisats på bestämmelsekontoret och
platsen för överträdelsen eller oegentligheten inte kan fastställas ska överträdelsen eller oegentligheten, utan att det påverkar
bestämmelserna om fastställandet av platsen för uppkomsten av en tullskuld i artikel 215 i tullkodexen, anses ha begåtts i
den medlemsstat som avgångskontoret tillhör eller i den medlemsstat som transiteringskontoret vid införselplatsen till gemenskapen
tillhör, till vilket transiteringsintyg har ingetts, om inte bevis kan framläggas inom den frist som fastställs i artikel 379.2
i tillämpningsförordningen, antingen för att transiteringen genomförts på ett regelmässigt sätt eller avseende den plats där
överträdelsen eller oegentligheten verkligen begicks (dom av den 20 januari 2005 i mål C‑300/03, Honeywell Aerospace, REG 2005, s. I‑689, punkt 21).
Tillämpningen av det förfarande som föreskrivs i artikel 379 i tillämpningsförordningen förutsätter således att tullmyndigheterna
inte kan fastställa den plats där överträdelsen eller oegentligheten har begåtts (dom av den 14 november 2002 i mål C‑112/01,
SPKR, REG 2002, s. I‑10655, punkt 35).
För att kontrollera huruvida den medlemsstat som beslutat om uppbörd av tull var behörig att göra detta ska det avgöras huruvida
det, vid tidpunkten när det konstaterades att försändelsen inte hade uppvisats på bestämmelsekontoret, gick att fastställa
platsen där överträdelsen eller oegentligheten begåtts. Om så är fallet, innebär bestämmelserna i artiklarna 203.1 och 215.1
i tullkodexen att den medlemsstat som är behörig att besluta om uppbörd av tullskulden är den medlemsstat på vars territorium
den första överträdelse eller oegentlighet som kan kvalificeras som undandragande från tullövervakning begicks.
Om platsen där överträdelsen eller oegentligheten begåtts däremot inte kan fastställas i enlighet med föregående punkt är
den medlemsstat som avgångskontoret tillhör behörig att besluta om uppbörd av tull enligt artiklarna 378 och 379 i tillämpningsförordningen.
I syfte att avgöra huruvida de italienska myndigheterna, i målet vid den nationella domstolen, var behöriga att besluta om
uppbörd av de aktuella tullarna ankommer det på den nationella domstolen att, med hänsyn till samtliga relevanta uppgifter
som var tillgängliga vid tidpunkten när det konstaterades att försändelserna inte hade uppvisats för bestämmelsekontoret,
kontrollera huruvida platsen där den första överträdelse eller den första oegentlighet begicks, vilken kan kvalificeras som
undandragande från tullövervakning, kunde fastställas. Om så inte är fallet innebär den i artikel 378.1 i tillämpningsförordningen
föreskrivna presumtionsregeln till förmån för den medlemsstat som avgångskontoret tillhör att Förbundsrepubliken Tyskland
är den medlemsstat som är behörig att besluta om uppbörd av tullarna.
Denna presumtionsregel kan endast genombrytas och en annan medlemsstat vara behörig om det är styrkt att den första överträdelsen
och den första oegentligheten verkligen har begåtts på den andra medlemsstatens territorium. Bevisningen härför ska läggas
fram på ett sätt som är tillfredsställande för myndigheterna i den medlemsstat som avgångskontoret tillhör och i enlighet
med förfarandet i artikel 379 i tillämpningsförordningen. Detta innebär bland annat att de tidsfrister som föreskrivs i den
bestämmelsen ska iakttas.
Den tredje tolkningsfrågan ska således besvaras på följande sätt. I syfte att kontrollera huruvida den medlemsstat som har
beslutat om uppbörd av tullarna var behörig att göra detta, ankommer det på den nationella domstolen att avgöra huruvida det,
vid tidpunkten när det konstaterades att försändelsen inte hade uppvisats för bestämmelsekontoret, kunde fastställas på vilken
plats överträdelsen eller oegentligheten begåtts. Om detta var fallet, följer det av bestämmelserna i artiklarna 203.1 och
215.1 i tullkodexen att den medlemsstat som är behörig att besluta om uppbörd av tullarna är den medlemsstat på vars territorium
den första överträdelse eller oegentlighet som kan kvalificeras som undandragande från tullövervakning har begåtts. Om platsen
där den första överträdelsen eller oegentligheten begåtts inte kunde fastställas på ovan angivet sätt, är den medlemsstat
som avgångskontoret tillhör behörig att besluta om uppbörd av tullarna i enlighet med bestämmelserna i artiklarna 378 och
379 i tillämpningsförordningen.

Den första tolkningsfrågans första delfråga och den andra tolkningsfrågan
Den nationella domstolen söker få klarhet i huruvida den omständigheten att tullmyndigheterna inte iakttagit tidsfristerna
om elva respektive tre månader, vilka föreskrivs till förmån för den huvudansvarige i artikel 379.1 och 379.2 i tillämpningsförordningen,
innebär hinder för att besluta om uppbörd av tullarna.
Såsom den italienska regeringen och kommissionen har påpekat innebär inte underlåtenheten att iaktta fristen på elva månader
i sig att tullskulden inte kan drivas in hos den huvudansvarige (domarna i de ovannämnda målen SPKR, punkterna 27–33, och
kommissionen mot Tyskland, punkt 69).
Den underrättelse om tremånadersfristen som avgångskontoret enligt artikel 379.2 i tillämpningsförordningen ska lämna till
den huvudansvarige utgör däremot en nödvändig förutsättning för att tullmyndigheterna ska kunna besluta om uppbörd av en tullskuld
(domarna i de ovannämnda målen SPKR, punkt 32, Honeywell Aerospace, punkterna 23 och 24, kommissionen mot Tyskland, punkt 71,
beslut av den 6 april 2006 i mål C‑407/05, Reyniers & Sogama, ej publicerat i rättsfallssamlingen, punkt 22, och dom av den 8 mars 2007
i mål C‑44/06, Gerlach, REG 2007, s. I‑2071, punkt 33).
Domstolen erinrar om att fristerna om elva respektive tre månader har till syfte att säkerställa att de administrativa myndigheterna
tillämpar bestämmelserna om uppbörd av en tullskuld på ett skyndsamt och enhetligt sätt för att ta till vara intresset av
att gemenskapens egna medel snabbt finns tillgängliga (domarna i de ovannämnda målen SPKR, punkt 34, och kommissionen mot
Tyskland, punkterna 69 och 78). Tremånadersfristen har vidare till syfte att skydda den huvudansvariges intressen genom att
denne ges tillräcklig tid att, i förekommande fall, lägga fram bevis för att transiteringen genomförts på ett regelmässigt
sätt eller avseende den plats där överträdelsen eller oegentligheten verkligen begicks (domarna i de ovannämnda målen SPKR,
punkt 38, och Honeywell Aerospace, punkt 24). Tremånadersfristen har även till syfte att förmå den huvudansvarige att inom
en tvingande tidsfrist lägga fram de uppgifter som denne förfogar över – för att skyndsamt kunna bestämma vilken stat som
är behörig att besluta om uppbörd av tullarna (dom av den 21 oktober 1999 i mål C‑233/98, Lensing & Brockhausen, REG 1999,
s. I‑7349, punkt 30).
Det framgår av lydelsen i artiklarna 378 och 379 i tillämpningsförordningen att det endast är avgångskontoret som är skyldigt
att lämna den föreskrivna underrättelsen med iakttagande av tidsfristerna om elva och tre månader, när en försändelse inte
har uppvisats för avgångskontoret och den plats där överträdelsen eller oegentligheten begåtts inte kan fastställas.
Den första tolkningsfrågans första delfråga och den andra tolkningsfrågan ska således besvaras på följande sätt. När en försändelse
inte har uppvisats för avgångskontoret och den plats där överträdelsen eller oegentligheten begåtts inte kan fastställas,
är det endast avgångskontoret som är skyldigt att lämna den föreskrivna underrättelsen, med iakttagande av de i artikel 379.1
och 379.2 i tillämpningsförordningen angivna tidsfristerna om elva och tre månader.

Den första tolkningsfrågans andra delfråga
Den nationella domstolen söker få klarhet i huruvida det är förenligt med proportionalitetsprincipen att ett tullombud, i
egenskap av huvudansvarig, är ansvarig för följderna av en extern gemenskapstransitering vid vilken det förekommit bedrägeri
som denne inte haft del i, eftersom tullskulden, såsom i målet vid den nationella domstolen, kan vara betydligt större än
den ersättning som den huvudansvarige får för sina tjänster.
Kommissionen har ifrågasatt huruvida denna fråga är relevant, eftersom det inte föreskrivs någon begränsning av den huvudansvariges
ansvar i tullbestämmelserna. Kommissionen anser att denna fråga ska förstås så, att den avser en situation där det skulle
kunna vara oskäligt att låta den huvudansvarige bära ansvaret för ett bedrägeri i vilket denne inte haft någon del och vilket
sannolikt begåtts av anställda vid bestämmelsekontoret. Kommissionen har därför föreslagit att domstolen ska gå utöver lydelsen
av tolkningsfrågan och ta i beaktande kriterier som gör det möjligt att medge eftergift av tullarna på grund av skälighetshänsyn,
enligt det förfarande som föreskrivs i artikel 239 i tullkodexen och artiklarna 899–909 i tillämpningsförordningen. De italienska
myndigheterna stod inför en ”särskild situation” och borde därför ha överlämnat ansökan om eftergift till kommissionen i enlighet
med artikel 905 i tillämpningsförordningen.
M&M och kommissionen har tillagt att gemenskapsrättens enhetliga tillämpning och tolkning kräver att tullmyndigheternas beslut
om avslag på ansökningar om eftergift kan bli föremål för en verksam domstolsprövning. De har därför hemställt att domstolen
prövar den dom som meddelades av Corte suprema di cassazione av den 27 september 2002.
Den italienska regeringen anser att det inte strider mot proportionalitetsprincipen att den huvudansvarige görs ansvarig (dom
av den 17 juli 1997 i mål C‑97/95, Pascoal & Filhos, REG 1997, s. I‑4209, och av den 9 mars 2006 i mål C‑293/04, Beemsterboer
Coldstore Services, REG 2006, s. I‑2263). Den italienska regeringen har hävdat att det inte ankommer på domstolen att pröva
den dom som meddelades av Corte suprema di cassazione den 27 september 2002, eftersom det inte ställts någon tolkningsfråga
angående den domen.
Enligt fast rättspraxis krävs enligt proportionalitetsprincipen, som ingår bland gemenskapsrättens allmänna rättsprinciper,
att de åtgärder som föreskrivs i en gemenskapsbestämmelse är ägnade att leda till att det eftersträvade målet uppnås och att
de inte går utöver vad som är nödvändigt för att uppnå detta mål (dom av den 14 december 2004 i mål C‑210/03, Swedish Match,
REG 2004, s. I‑11893, punkt 47, och av den 12 september 2006 i mål C‑479/04, Laserdisken, REG 2006, s. I‑8089, punkt 53).
Den huvudansvarige är ansvarig för förfarandet för extern gemenskapstransitering och är i denna egenskap gäldenär för den
tullskuld som är följden av att föreskrifterna för detta förfarande inte har iakttagits. Syftet med att ålägga den huvudansvarige
ett sådant ansvar är att säkerställa att bestämmelserna om uppbörd av tullskulder tillämpas skyndsamt och enhetligt till skydd
för gemenskapens och medlemsstaternas ekonomiska intressen. Att ålägga den huvudansvarige ansvaret att betala tullskulden
strider inte mot proportionalitetsprincipen, oavsett hur stor denna är i förhållande till den ersättning som den huvudansvarige
får när denne, såsom i målet vid den nationella domstolen, är tullombud.
Den omständigheten att den huvudansvarige är i god tro och att överträdelsen av bestämmelserna för extern gemenskapstransitering
är följden av ett bedrägeri i vilket den huvudansvarige inte har del medför inte heller ett åsidosättande av proportionalitetsprincipen.
I annat fall skulle den huvudansvarige inte ha ett lika starkt incitament att se till att transiteringen genomförs på ett
riktigt sätt (se analogt domen i det ovannämnda målet Pascoal & Filhos, punkterna 51–55).
Domstolen erinrar om att enligt artikel 239 i tullkodexen, vilken utgör generalklausul för skälighetsbedömning, kan den huvudansvarige
ansöka om eftergift av tullarna när tullskulden följer av omständigheter där varken oriktigheter eller uppenbar vårdslöshet
kan tillskrivas denne. I detta syfte införs i artiklarna 899–905 i tillämpningsförordningen ett förfarande för administrativt
samarbete mellan tullmyndigheterna och kommissionen.
Den första tolkningsfrågans andra delfråga ska således besvaras på följande sätt. Det strider inte mot proportionalitetsprincipen
att ett tullombud, i egenskap av huvudansvarig, är ansvarigt för tullskulden.

Rättegångskostnader
Eftersom förfarandet i förhållande till parterna i målet vid den nationella domstolen utgör ett led i beredningen av samma
mål, ankommer det på den nationella domstolen att besluta om rättegångskostnaderna. De kostnader för att avge yttrande till
domstolen som andra än nämnda parter har haft är inte ersättningsgilla.
Mot denna bakgrund beslutar domstolen (tredje avdelningen) följande:
1)
I syfte att kontrollera huruvida den medlemsstat som beslutat om uppbörd av tullarna var behörig att göra detta, ankommer
det på den nationella domstolen att avgöra huruvida det, vid tidpunkten när det konstaterades att försändelsen inte hade uppvisats
för bestämmelsekontoret, kunde fastställas på vilken plats överträdelsen eller oegentligheten begåtts. Om detta är fallet,
följer det av bestämmelserna i artiklarna 203.1 och 215.1 i rådets förordning (EEG) nr 2913/92 av den 12 oktober 1992 om inrättandet
av en tullkodex för gemenskapen att den medlemsstat som är behörig att besluta om uppbörd av tullarna är den medlemsstat på
vars territorium den första överträdelse eller oegentlighet som kan kvalificeras som undandragande från tullövervakning har
begåtts. Om platsen där den första överträdelsen eller oegentligheten begåtts inte kan fastställas på ovan angivet sätt, är
den medlemsstat som avgångskontoret tillhör behörig att besluta om uppbörd av tullarna, i enlighet med bestämmelserna i artiklarna 378
och 379 i kommissionens förordning (EEG) nr 2454/93 av den 2 juli 1993 om tillämpningsföreskrifter för förordning nr 2913/92.
2)
När en försändelse inte har uppvisats för bestämmelsekontoret och den plats där överträdelsen eller oegentligheten begåtts
inte kan fastställas, är det endast avgångskontoret som är skyldigt att lämna den föreskrivna underrättelsen, med iakttagande
av de i artikel 379.1 och 379.2 i förordning nr 2454/93 angivna tidsfristerna om elva och tre månader.
3)
Det strider inte mot proportionalitetsprincipen att ett tullombud, i egenskap av huvudansvarig, är ansvarigt för tullskulden.
Underskrifter
*
Rättegångsspråk: italienska.