CELEX: 62003CJ0410
Valstybės įsipareigojimų neįvykdymas
Direktyva 1999/95/EB
Jūrininkų darbo valandos laivuose
Neperkėlimas per nustatytą terminą

1       Europos Bendrijų Komisija Teisingumo Teismo prašo pripažinti, kad nepriėmusi 1999 m. gruodžio 13 d. Europos Parlamento ir
Tarybos direktyvą 1999/95/EB dėl jūrininkų darbo valandoms į Bendrijos uostus įplaukusiuose laivuose taikomų nuostatų įgyvendinimo
(OL L 14, 2000, p. 29) įgyvendinančių įstatymų ir kitų teisės aktų arba bet kuriuo atveju nepranešusi apie juos Komisijai,
Italijos Respublika neįvykdė įsipareigojimų pagal šią direktyvą.
2       Italijos Respublika prašo atmesti Komisijos ieškinį kaip nepagrįstą.

Teisinis pagrindas

Bendrijos teisės aktai
3       1999 m. birželio 21 d. Tarybos direktyva 1999/63/EB dėl Europos bendrijos laivų savininkų asociacijos (ECSA) ir Europos Sąjungos
transporto darbuotojų profesinių sąjungų federacijos (FST) susitarimo dėl jūreivių darbo laiko organizavimo (OL L167, p. 33)
siekiama įgyvendinti minėtą susitarimą, esantį šios direktyvos priede (toliau – susitarimas), kuris atspindi tam tikras 1996 m.
spalio 22 d. Tarptautinės darbo organizacijos (toliau – TDO) priimtos Konvencijos Nr. 180 dėl jūrininkų darbo valandų ir laivų
įgulų komplektavimo nuostatas.
4       Susitarimo 4 punktas nurodo:
„Nepažeidžiant 5 punkto, įprastinė jūreivio darbo valandų norma paprastai nustatoma remiantis aštuonių valandų darbo diena
su viena poilsio diena per savaitę ir poilsiu valstybinių švenčių dienomis. Valstybės narės gali nustatyti tam tikrą tvarką
tvirtinti ar įregistruoti kolektyvines sutartis, kurios įprastines jūreivių darbo valandas nustato ne mažiau palankiai.“ (Pataisytas
vertimas)
5       Susitarimo 5 punktas numato:
„1. Darbo arba poilsio laiko trukmė – tai:
a) arba maksimalus darbo valandų skaičius, kuris:
i)      per bet kurias 24 valandas neturi viršyti keturiolikos valandų; ir
ii)      per bet kurias septynias dienas neturi viršyti 72 valandų;
b) arba minimalus poilsio valandų skaičius, kuris:
i)      per bet kurias 24 valandas turi būti ne trumpesnis kaip dešimt valandų; ir
ii)      per bet kurias septynias dienas turi būti ne trumpesnis kaip 77 valandos.
2.      Poilsio valandos gali būti dalijamos į ne daugiau kaip du laikotarpius, kurių vienas turi būti ne trumpesnis kaip šešios valandos,
o tarpas tarp dviejų paeiliui einančių poilsio laikotarpių neturi viršyti 14 valandų.
3.      Laivo įgulos patikrinimai pagal sąrašą, gaisro gesinimo ir gelbėjimosi mokymai, nustatyti pagal nacionalinius įstatymus ir
kitus teisės aktus bei tarptautinius dokumentus, turi būti atliekami taip, kad poilsio laikas būtų kuo mažiau trikdomas ir
kad nebūtų sukeliamas nuovargis.
4.      Tais atvejais, kai jūreivis budi namuose, pvz., kai yra neprižiūrima tam tikra įrengimų dalis, šiam jūreiviui suteikiamas
pakankamas kompensuojamojo poilsio laikas, jeigu įprastinis poilsio laikas buvo sutrikdytas iškvietimais į darbą.
5.      Dėl šio punkto 3 ir 4 dalių, jei nėra kolektyvinės sutarties ar arbitražo sprendimo arba jei kompetentinga institucija nusprendžia,
kad tokios sutarties ar sprendimo nuostatos yra nepakankamos, ši kompetentinga institucija turi nustatyti tokias nuostatas,
kurios minėtiems jūreiviams užtikrintų pakankamą poilsį.
6.      Valstybės narės, deramai atsižvelgdamos į bendruosius darbuotojų saugos ir sveikatos apsaugos principus, gali taikyti nacionalinius
įstatymus, kitus teisės aktus ar tam tikrą tvarką, pagal kurią kompetentingos institucijos tvirtintų arba įregistruotų kolektyvines
sutartis, leidžiančias šio punkto 1 ir 2 dalyse nustatytai darbo ir poilsio trukmei taikyti išimtis. Kiek įmanoma, šios išimtys
turi atitikti nustatytas normas, tačiau jas taikant galima atsižvelgti į dažnesnius ar ilgesnius atostogų laikotarpius, taip
pat į budintiems arba trumpais reisais plaukiojančiame laive dirbantiems jūreiviams suteikiamas kompensuojamąsias atostogas.
7.      Lengvai prieinamoje vietoje iškabinamas darbo laive tabelis, kuriame prie kiekvienos pareigybės pateikiamas:
a)      darbo jūroje ir uoste grafikas; bei
b)      maksimalus darbo valandų arba minimalus poilsio valandų skaičius, kuris yra nustatytas valstybėse narėse galiojančiuose įstatymuose,
kituose teisės aktuose ar kolektyvinėse sutartyse.
8.      Šio punkto 7 dalyje nurodytas tabelis turi būti standartinės formos ir surašytas atitinkamo laivo darbo kalba arba kalbomis
ir anglų kalba.“
6       Susitarimo 8 punktas išdėstytas taip:
„1.      Kad būtų galima kontroliuoti, ar laikomasi 5 punkto nuostatų, yra daromi įrašai apie jūreivių kasdienio darbo arba poilsio
valandas. Jūreiviui išduodamas įrašų apie jį (ar ją) nuorašas, kurį pasirašo kapitonas arba kapitono įgaliotas asmuo ir pats
jūreivis.
2.      Yra nustatoma atitinkama tvarka, kaip daryti ir saugoti laive tokius įrašus, taip pat nurodant, kokiais laiko tarpais turi
būti užrašoma ši informacija. Įrašų apie jūreivių darbo arba poilsio valandas forma nustatoma atsižvelgiant į visas prieinamas
tarptautines normas. Ši forma surašoma 5 punkto 8 dalyje nurodyta kalba.
3.      Su šiuo susitarimu susijusių atitinkamų nacionalinės teisės aktų nuostatų bei atitinkamų kolektyvinių sutarčių nuorašai saugomi
laive ir yra lengvai prieinami įgulai.“
7       Pagal susitarimo 9 punktą:
„8 punkte nurodyti įrašai tikrinami ir tvirtinami parašu reikiamais laiko tarpais, kad būtų galima kontroliuoti, ar yra laikomasi
darbo ir poilsio valandas reglamentuojančių ir šį susitarimą įgyvendinančių nuostatų.“
8       Direktyvos 1999/95 ketvirtoje konstatuojamojoje dalyje nurodyta, kad susitarimas taikomas jūrininkams kiekviename valstybiniame
ir privačiame jūrų laive, registruotame bet kurios valstybės narės teritorijoje ir paprastai naudojamame komercinėje jūrų
laivyboje.
9       Pagal Direktyvos 1999/95 penktą konstatuojamąją dalį šios direktyvos tikslas – Direktyvos 1999/63 nuostatas, atspindinčias
TDO konvencijos Nr. 180 nuostatas, taikyti visiems į Bendrijos uostą įplaukusiems laivams, nepaisant to, su kokia vėliava
jie plauktų, kad būtų nustatytos ir pašalintos visos aplinkybės, aiškiai keliančios pavojų jūrininkų saugai ar sveikatai.
10     Direktyvos 1999/95 1 straipsnis nurodo:
„1.      Šios direktyvos tikslas – siekiant gerinti laivybos saugą, jūrininkų darbo sąlygas bei sveikatą ir saugą laivuose, nustatyti
mechanizmą, kuriuo būtų galima patikrinti ir užtikrinti, kad į valstybių narių uostus įplaukusiuose laivuose laikomasi Direktyvos 1999/63/EB
reikalavimų.
2.      Valstybės narės imasi atitinkamų priemonių užtikrinti, kad laivuose, kurie nėra registruoti jų teritorijoje arba plaukioja
ne su jų vėliava, būtų laikomasi prie Direktyvos 1999/63/EB kaip priedo pridėto susitarimo 1–12 punktų nuostatų.“
11     Direktyvos 1999/95 3 straipsnis „Pranešimų parengimas“ numato:
„Nepažeisdama 1 straipsnio 2 dalies, jei valstybė narė, į kurios uostą savanoriškai, plaukdamas įprastiniu maršrutu arba norėdamas
atlikti tam tikras operacijas, atplaukia laivas, gauna skundą, kurio ji nelaiko aiškiai nepagrįstu, arba įrodymu, kad tame
laive nesilaikoma Direktyvoje 1999/63/EB nurodytų standartų, ji parengia šalies, kurioje tas laivas yra įregistruotas, vyriausybei
adresuotą pranešimą, o tais atvejais, kai pagal 4 straipsnį atlikus tikrinimą gaunama atitinkamų įrodymų, valstybė narė imasi
būtinų priemonių užtikrinti, kad įgulos saugai ar sveikatai bet kokios aiškiai pavojingos sąlygos laive būtų pašalintos.
Pranešimą ar skundą pateikusio asmens tapatybė neturi būti atskleista tokio laivo kapitonui arba savininkui.“
12     Pagal Direktyvos 1999/95 4 straipsnį „Tikrinimas ir išsamesnis tikrinimas“:
„1.      Atlikdamas tikrinimą, siekiant gauti įrodymų, jog laive nesilaikoma Direktyvos 1999/63/EB reikalavimų, inspektorius nustato,
ar:
–       laivo darbo kalba ar kalbomis ir anglų kalba pagal I priede pateikto pavyzdžio formą arba kitokią lygiavertę formą yra sudarytas
ir laive lengvai prieinamoje vietoje paviešintas darbo laive tabelis,
–       laivo darbo kalba ar kalbomis ir anglų kalba pagal II priede pateikto pavyzdžio formą arba kitokią lygiavertę formą yra sudarytos
ir laive laikomos jūrininkų darbo valandų ar poilsio valandų suvestinės, taip pat ar yra įrodymų, kad tas suvestines patvirtino
laivo įregistravimo valstybės kompetentinga institucija.
2.      Jei buvo gautas skundas arba inspektorius, remdamasis savo paties stebėjimais laive, mano, jog jūrininkai gali būti pernelyg
pavargę, inspektorius atlieka išsamesnį tikrinimą pagal šio straipsnio 1 dalį, kad, atsižvelgdamas į kitus su laivo veikla
susijusius įrašus, nustatytų, ar užfiksuotos darbo valandos arba poilsio laikotarpiai atitinka Direktyvoje 1999/63/EB nustatytus
standartus ir ar buvo tinkamai jų laikomasi.“
13     Direktyvos 1999/95 5 straipsnis „Trūkumų pašalinimas“ išdėstytas taip:
„1.      Jei tikrinimo arba išsamesnio tikrinimo metu pasirodo, kad laive nesilaikoma Direktyvos 1999/63/EB reikalavimų, valstybė narė
imasi būtinų priemonių užtikrinti, kad visos sąlygos laive, aiškiai keliančios pavojų jūrininkų saugai arba sveikatai, būtų
pašalintos. Uždraudimas išplaukti iš uosto, kol trūkumai bus pašalinti arba jūrininkai bus pakankamai pailsėję, gali būti
viena iš tokių priemonių.
2.      Jei yra aiškių įrodymų, kad pirmos ar ją pakeičiančios budėjimo pamainos budintis personalas yra pernelyg pavargęs, valstybė
narė užtikrina, kad laivas neišplauktų iš uosto, kol trūkumai bus pašalinti arba atitinkami jūrininkai bus pakankamai pailsėję.“
14     Direktyvos 1999/95 6 straipsnis „Paskesnės procedūros“ nustato:
„1.      Jei pagal 5 straipsnio nuostatas laivui uždraudžiama išplaukti iš uosto, valstybės narės kompetentinga institucija kapitonui,
savininkui arba valdytojui, valstybės, su kurios vėliava laivas plaukioja ar kurioje jis yra įregistruotas, administracijai
arba konsului, arba, jo nesant, artimiausiam tos valstybės diplomatiniam atstovui praneša apie 4 straipsnyje nurodyto tikrinimo
rezultatus, inspektoriaus priimtus sprendimus ir prireikus – apie reikalingus veiksmus padėčiai ištaisyti.
2.      Atliekant tikrinimą pagal šią direktyvą turėtų būti dedamos visos pastangos, kad laivas nebūtų neteisingai sulaikytas. Jei
laivas neteisingai sulaikomas, savininkas arba valdytojas turi teisę į padarytos žalos ar nuostolių atlyginimą. Kiekvienu
tariamo neteisingo sulaikymo atveju įrodinėjimo pareiga tenka laivo savininkui arba valdytojui.“
15     Pagal tos pačios direktyvos 7 straipsnį „Teisė apskųsti sprendimą“:
„1.      Laivo savininkas arba valdytojas, arba jo atstovas valstybėje narėje turi teisę apskųsti kompetentingos institucijos priimtą
sprendimą dėl sulaikymo. Apeliacinis skundas nėra priežastis sulaikymą atidėti.
2.      Valstybės narės šiam tikslui pagal savo nacionalinės teisės aktus nustato ir laikosi atitinkamos tvarkos.
3.      Kompetentinga institucija tinkamai praneša šio straipsnio 1 dalyje minimo laivo kapitonui apie teisę apskųsti sprendimą.“
16     Šios direktyvos 8 straipsnis „Administracinis bendradarbiavimas“ numato:
„1.      Valstybės narės imasi reikalingų priemonių, kad, laikantis sąlygų, atitinkančių 1995 m. birželio 19 d. Direktyvos 95/21/EB
dėl tarptautinių laivo saugos, taršos prevencijos bei gyvenimo ir darbo laive sąlygų standartų taikymo užtikrinimo Bendrijos
uostus naudojančioje ir valstybių narių jurisdikcijoje esančiuose vandenyse vykstančioje laivyboje (uostų valstybinės kontrolės)
(OL L 157, p. 1) 14 straipsnyje numatytas sąlygas, atitinkamos jų ir kitų valstybių narių kompetentingos institucijos bendradarbiautų,
siekdamos užtikrinti veiksmingą šios direktyvos taikymą, ir apie tokias priemones praneša Komisijai.
2.      Informacija apie priemones, kurių buvo imtasi laikantis 4 ir 5 straipsnių, skelbiama tokia tvarka, kokia yra nustatyta Direktyvos
95/21/EB 15 straipsnio pirmojoje pastraipoje.“
17     Direktyvos 1999/95 9 straipsnis „Nepalankesnio“ režimo sąlyga“ nurodo:
„Tikrindamos valstybės, nepasirašiusios TDO konvencijos Nr. 180 arba TDO konvencijos Nr. 147 protokolo, teritorijoje įregistruotą
laivą arba laivą, plaukiojantį su tokios valstybės vėliava, valstybės narės, šiai konvencijai ir protokolui įsigaliojus, užtikrina,
kad tokiems laivams ir jų įguloms taikomas režimas nebūtų palankesnis už tą, kuris taikomas laivui, plaukiojančiam su vėliava
tos valstybės, kuri yra TDO konvencijos Nr. 180 arba TDO konvencijos Nr. 147 protokolo, arba abiejų šių dokumentų šalis.“
18     Direktyva 1999/95 10 straipsnio 1 dalyje numato, kad valstybės narės įstatymais ir kitais teisės aktais įtvirtina nuostatas,
būtinas, kad šios direktyvos būtų pradėta laikytis ne vėliau kaip nuo 2002 m. birželio 30 d. Pagal to paties straipsnio 3 dalį
valstybės narės nedelsdamos praneša Komisijai visas šios direktyvos taikymo srityje priimamas nacionalinės teisės nuostatas.
Komisija apie jas informuoja kitas valstybes nares.

Nacionalinės teisės aktai
19     1999 m. liepos 27 d. Įstatyminio dekreto Nr. 271 dėl nuostatų, reglamentuojančių laivo darbuotojų saugą ir sveikatą nacionaliniuose
prekybiniuose žvejybos laivuose, suderinimo su 1998 m. gruodžio 31 d. Įstatymu Nr. 485 (dekreto legislativo n 271, recante
adeguamento della normativa sulla sicurezza e salute dei lavoratori marittimi a bordo delle navi mercantili da pesca nazionali,
a norma della legge 31 dicembre 1998, n 485, 1999 m. rugpjūčio 9 d. GURI Nr. 151 paprastasis priedas, toliau – įstatyminis
dekretas) 2 straipsnyje numatyta, kad jis taikomas laivo darbuotojams visuose naujuose ir naudotuose laivuose ar prekybiniuose
laivuose, skirtuose jūrinei laivybai arba žvejybai, taip pat laivuose ar prekybiniuose laivuose, kuriems laikinai netaikomas
vėliavos režimas, greituose laivuose ir kilnojamose platformose.
20     Įstatyminio dekreto 11 straipsnio 1 ir 3–10 dalys nurodo:
„1.      „Darbo valandos laive“ – tai laiko tarpas, per kurį laivo darbuotojai turi atlikti darbą, susijusį su laivyba. Į darbo laiką
laive, be įprastinės laivybos veiklos bei veiklos uostuose, įskaitoma:
a)      iškvietimai į darbą skubiu gaisro gesinimo atveju, evakuacija iš laivo bei visa kita veikla, numatyta saugos nuostatose bei
Londono konvencijoje dėl žmonių gyvybės jūroje išsaugojimo, kuri nurodyta 1980 m. gegužės 23 d. Įstatyme Nr. 313 ir jos pakeitimuose,
bendrai vadinamuose SOLAS konvencijomis;
b)      kapitono nurodymu vykdomos veiklos, susijusios su laivybos sauga, pavojaus įgulai ar laivui atveju;
c)      sveikatos bei darbo saugos laive mokymai, susiję su atliekamu darbu;
d)      įprastinė laivo priežiūros veikla;
e)      kapitono nurodymu vykdomos veiklos pagalbos kitiems prekybiniams ar žvejybiniams laivams ar asmenims teikimo atveju.
<…>
3.      Nepažeidžiant kitų nacionalinių šakos lygio kolektyvinių sutarčių nuostatų, prekybinių ir žvejybinių laivų darbuotojų darbo
valandos paprastai yra aštuonių valandų darbo diena su viena poilsio diena per savaitę ir poilsiu valstybinių švenčių dienomis.
4.      Darbo arba poilsio laiko trukmė laivuose yra ši:
a)      maksimalus darbo valandų skaičius, kuris:
1)      per bet kurias 24 valandas neturi viršyti 14 valandų;
2)      per bet kurias 7 dienas neturi viršyti 72 valandų;
arba
b)      minimalus poilsio valandų skaičius:
1)      per bet kurias 24 valandas turi būti ne trumpesnis kaip 10 valandų;
2)      per bet kurias 7 dienas turi būti ne trumpesnis kaip 77 valandos.
5.      Poilsio valandos gali būti dalijamos į ne daugiau kaip du laikotarpius, kurių vienas turi būti ne trumpesnis kaip šešios valandos,
o tarpas tarp dviejų paeiliui einančių poilsio laikotarpių neturi viršyti 14 valandų.
6.      1 dalies a, b, c, d ir e punktuose numatyta veikla turi būti atliekama taip, kad poilsio laikas būtų kuo mažiau trikdomas
ir kad nebūtų sukeliamas nuovargis.
7.      Tais atvejais, kai laivo darbuotojas budi namuose, šiam darbuotojui suteikiamas pakankamas kompensuojamojo poilsio laikas,
jeigu įprastinis poilsio laikas buvo sutrikdytas iškvietimais į darbą.
8.      Laivų, plaukiojančių trumpus atstumus, ir specialių laivų, naudojamų uosto paslaugoms, kolektyvinė sutartis gali nukrypti
nuo 4 ir 5 dalyse numatytų nuostatų, atsižvelgiant į dažnesnius arba ilgesnius poilsio laikotarpius arba į budintiems jūreiviams
ar jūreiviams, kurie dirba laive, suteiktą kompensuojamą poilsio laiką.
9.      Kiekviename nacionaliniame prekybiniame ir žvejybiniame laive lengvai prieinamoje vietoje turi būti iškabintas darbo laive
tabelis, surašytas italų ir anglų kalbomis bei nurodantis darbo padalijimą laive, ir jame prie kiekvienos kategorijos ir pareigybės
turi būti pateikiamas:
a)      darbo jūroje ir uoste grafikas;
b)      maksimalus darbo valandų arba minimalus poilsio valandų skaičius, kuris yra nustatytas šiame dekrete ar galiojančiose kolektyvinėse
sutartyse.
10.      Kolektyvinės sutarties kopija laikoma laive ir ji turi būti prieinama bet kuriam darbuotojui laive ir kontrolės įstaigoms.“
21     Įstatyminio dekreto 18 straipsnio 1 dalis numato, kad „siekiant kontroliuoti šio dekreto nuostatų taikymą, 2 straipsnyje numatytiems
laivams taikomi šie patikrinimai:
<…>
c)      atsitiktiniai patikrinimai:
<…>
5)      kitų valstybių laivams ar prekybiniams laivams“.
22     Pagal įstatyminio dekreto 21 straipsnio 1 ir 3 dalis:
„1.      Siekiant patikrinti, ar darbo aplinka atitinka nustatytas normas, ir kiekvienu atveju, kai tai reikalinga, kompetentingos
jūrų institucijos savo iniciatyva arba kompetentingos vietos sveikatos padalinio (Azienda unità sanitaria locale), profesinių
sąjungų atstovų, laivo savininkų ar jūrininkų prašymu atlieka atsitiktinius patikrinimus laive, kaip tai numato 18 straipsnio
1 dalies c punktas. Be to, patikrinimo tiesiogiai gali paprašyti ir darbuotojai, tarpininkaujant 16 straipsnyje numatytam
atstovui, atsakingam už darbo aplinkos apsaugą.
<…>
3.      Atsitiktiniai patikrinimai laivuose ar kitų valstybių prekybiniuose laivuose vykdomi pagal Susitarimo memorandume dėl valstybių,
į kurių uostus įplaukia laivai, kontrolės nustatytą tvarką.“

Ikiteisminė procedūra
23     Negavusi jokio pranešimo apie Italijos Respublikos priimtus Direktyvą 1999/95 įgyvendinančius teisės aktus, Komisija pradėjo
EB 226 straipsnyje numatytą procedūrą. Komisija, pateikusi šiai valstybei narei oficialų įspėjimą ir paprašiusi pateikti jai
savo pastabas, 2002 m. gruodžio 19 d. laišku išsiuntė jai pagrįstą nuomonę, teigdama, kad per nustatytą terminą direktyva
nebuvo perkelta į nacionalinę teisę, bei nurodydama Italijos Respublikai per du mėnesius nuo jos gavimo imtis būtinų priemonių,
kad į ją būtų tinkamai atsižvelgta.
24     2003 m. vasario 14 d. atsakyme Italijos valdžios institucijos informavo Komisiją, kad rengiamas įstatyminis dekretas.
25     2003 m. liepos 1 d. laišku Italijos valdžios institucijos nurodė, kad buvo imtasi administracinių priemonių, nustatančių darbo
padalijimo laive tabelį ir darbo valandų suvestinę atitinkamai pagal Direktyvos 1999/95 I ir II priedus.
26     Negavusi jokios kitos informacijos iš Italijos valdžios institucijų, Komisija pareiškė šį ieškinį.

Dėl ieškinio

Šalių argumentai
27     Komisija tvirtina, kad 2003 m. liepos 1 d. jai adresuotame laiške Italijos valdžios institucijos nenurodė jokios priemonės,
kuri nustatytų Direktyvos 1999/95 3–9 straipsniuose reikalaujamas taisykles. Tabelio ir suvestinės parengimas, jos manymu,
daugiausia galėtų būti šios direktyvos 4 straipsnyje numatytus įsipareigojimus atitinkančių taisyklių parengiamojo pobūdžio
priemonės. Italijos Respublika dar nepriėmė minėtą direktyvą įgyvendinančių priemonių arba bent jau nepateikė jų Komisijai.
28     Italijos vyriausybė tvirtina, kad Direktyva 1999/95 buvo siekiama įtvirtinti Direktyvos 1999/63 nuostatų laikymosi kontrolės
ir patikrinimo mechanizmą. Pagrindinės šios direktyvos nuostatos Italijoje buvo įgyvendintos įstatyminio dekreto 11 straipsniu.
Italijos administracinės institucijos administracinėmis priemonėmis jau parengė darbo padalijimo laive tabelį ir darbo valandų
suvestinę, kurie atitinka Direktyvos 1999/95 I ir II prieduose pateiktus pavyzdžius. Italijos vyriausybė tvirtina, kad prireikus
bet kokia papildoma įgyvendinimo priemonė bus įtraukta į 2003 m. spalio 31 d. Bendrijos įstatymą Nr. 306, kurio B priede bus
įterpta Direktyva 1999/63.
29     Italijos vyriausybė, remdamasi įstatyminio dekreto 2 ir 18 straipsniais, atsiliepime į ieškinį priduria, kad jau įgyvendintas
Direktyvos 1999/63 nuostatų laikymosi kontrolės ir patikrinimo mechanizmas taikomas ne tik su Italijos vėliava plaukiojantiems
laivams, bet visiems į Bendrijos uostus įplaukiantiems laivams. Taigi pagrindinės Direktyvos 1999/95 nuostatos jau perkeltos
į nacionalinę teisę.

Teisingumo Teismo vertinimas
Pirminės pastabos
30     Pirmiausia reikia priminti, kad įsipareigojimo neįvykdymas turi būti vertinamas atsižvelgiant į valstybės narės padėtį pagrįstoje
nuomonėje nustatyto termino pabaigoje (žr. būtent 2001 m. rugsėjo 11 d. Sprendimo
Komisija prieš Vokietiją
, C‑71/99, Rink. p. I‑5811, 29 punktą ir 2001 m. spalio 11 d. Sprendimo
Komisija prieš Austriją
, C‑110/00, Rink. p. I‑7545, 13 punktą). Todėl Teisingumo Teismas negali atsižvelgti į 2003 m. spalio 31 d. Bendrijos įstatymą
Nr. 306.
31     Atsižvelgiant į tai, kad Komisija, grįsdama savo ieškinį, kaltina Italijos vyriausybę tik tuo, kad pastaroji neįrodė, jog
ji ėmėsi Direktyvos 1999/95 3–9 straipsniuose įtvirtintus valstybių narių įsipareigojimus atitinkančių priemonių, ieškinys
turi būti nagrinėjamas tik dėl šių nuostatų.
Dėl Direktyvos 1999/95 4 straipsnio
32     Primintina, kad pagal Teisingumo Teismo praktiką, siekiant užtikrinti visapusišką direktyvos teisinį, o ne tik faktinį įgyvendinimą,
valstybės narės turi įtvirtinti tikslų teisinį pagrindą atitinkamoje srityje (1991 m. vasario 28 d. Sprendimo
Komisija prieš Italiją
, C‑360/87, Rink. p. I‑791, 13 punktas ir 2003 m. lapkričio 27 d. Sprendimo
Komisija prieš Prancūziją
, C‑429/01, dar nepaskelbtas Rinkinyje, 40 punktas).
33     Reikia pripažinti, kad įstatyminis dekretas neįvykdo šio reikalavimo tiek, kiek jis susijęs su Direktyvos 1999/95 4 straipsniu.
34     Ši nuostata numato specialius tikrinimus, siekiant gauti įrodymų, jog laive nesilaikoma Direktyvos 1999/63 reikalavimų. Ji
išsamiai nurodo, ką reikia patikrinti, o „išsamesnio“ tikrinimo metu ypač reikalauja atlikti kryžminę patikrą tarp darbo ar
poilsio valandų suvestinės ir kitų su atitinkamo laivo eksploatacija susijusių įrašų.
35     Įstatyminis dekretas tokių reikalavimų nenustato.
36     Todėl ieškinio dalis, susijusi su Direktyvos 1999/95 4 straipsniu, yra pagrįsta.
Dėl Direktyvos 1999/95 3 straipsnio
37     Direktyvos 1999/95 3 straipsnio pirmoji pastraipa numato dvi valstybių narių pareigas. Pirma – valstybė narė, gavusi skundą
arba įrodymų, kad tame laive nesilaikoma Direktyvoje 1999/63 nurodytų standartų, turi parengti šalies, kurioje tas laivas
yra įregistruotas, vyriausybei adresuotą pranešimą.
38     Iš nusistovėjusios Teisingumo Teismo praktikos matyti, kad valstybė narė neprivalo perkelti nuostatos, kuri susijusi tik su
santykiais tarp valstybės narės ir Komisijos ar kitų valstybių narių (žr. 2003 m. lapkričio 20 d. Sprendimo
Komisija prieš Prancūziją
, C‑296/01, dar nepaskelbtas Rinkinyje, 92 punktą ir pirmiau nurodyto 2003 m. lapkričio 27 d. Sprendimo
Komisija prieš Prancūziją
68 punktą).
39     Reikia priminti, kad remiantis nusistovėjusia teismo praktika, kiekviena valstybė narė, kuriai skirta direktyva, savo vidaus
teisės sistemoje privalo imtis visų reikalingų priemonių direktyvos pilnam poveikiui užtikrinti siektino tikslo atžvilgiu
(žr. būtent 1999 m. birželio 17 d. Sprendimo
Komisija prieš Italiją
, C‑336/97, Rink. p. I‑3771, 19 punktą; 2001 m. kovo 8 d. Sprendimo
Komisija prieš Prancūziją
, C‑97/00, Rink. p. I‑2053, 9 punktą ir 2002 m. gegužės 7 d. Sprendimo
Komisija prieš Švediją
, C‑478/99, Rink. p. I‑4147, 15 punktą).
40     Pagal Direktyvos 1999/95 antrą ir septintą konstatuojamąsias dalis šia direktyva siekiama gerinti jūrininkų gyvenimo ir darbo
sąlygas laivuose bei saugą jūroje. Šalies, kurioje tas laivas yra įregistruotas, vyriausybei adresuotas pranešimas skirtas
tam, kad būtų nustatytos aplinkybės, aiškiai keliančios pavojų įgulos narių saugai ar sveikatai. Juo siekiama nedelsiant panaikinti
šį pavojų ir jis susijęs ne tik su paprasčiausia pareiga informuoti. Taigi šios normos pilno poveikio užtikrinimas reikalauja
jos perkėlimo.
41     Todėl Komisijos ieškinys turi būti patenkintas tiek, kiek jis apima šį įsipareigojimą.
42     Pagal Direktyvos 1999/95 3 straipsnio pirmojoje pastraipoje numatytą antrą pareigą, tuo atveju, kai pagal 4 straipsnį atlikus
tikrinimą gaunama atitinkamų įrodymų, kad tame laive nesilaikoma Direktyvoje 1999/63 nurodytų standartų, valstybė narė privalo
imtis priemonių trūkumams pašalinti. Kadangi, kaip nurodyta šio sprendimo 36 punkte, šis 4 straipsnis nebuvo perkeltas į Italijos
teisę, Komisijos ieškinys taip pat pagrįstas tiek, kiek jis susijęs su minėta pareiga.
43     Direktyvos 1999/95 3 straipsnio antroji pastraipa numato, kad skundą pateikusio asmens tapatybė neturi būti atskleista tokio
laivo kapitonui arba savininkui.
44     Nė viena iš vidaus teisės nuostatų, kuriomis rėmėsi Italijos vyriausybė, nenumato šio draudimo.
45     Todėl šiuo atžvilgiu ieškinys pagrįstas.
Dėl Direktyvos 1999/95 5 straipsnio
46     Ši nuostata konkrečiai numato, kad jei nustatomos pavojų keliančios sąlygos, galima, o tam tikromis aplinkybėmis ir reikia
imtis priemonių joms pašalinti, uždraudžiant atitinkamam laivui išplaukti iš uosto, kol trūkumai bus pašalinti.
47     Akivaizdu, kad vidaus teisės nuostatos, kuriomis rėmėsi Italijos vyriausybė, nenumato tokių priemonių.
48     Todėl ieškinys pagrįstas tiek, kiek jis susijęs su Direktyvos 1999/95 5 straipsniu.
Dėl Direktyvos 1999/95 6 straipsnio
49     Direktyvos 1999/95 6 straipsnio 1 dalis numato, kad valstybės narės kompetentinga institucija privalo pranešti, jei pagal
5 straipsnio nuostatas laivui uždraudžiama išplaukti iš uosto.
50     Ši informacija turi būti pateikiama, pirma, kapitonui, savininkui arba valdytojui ir, antra, valstybės, su kurios vėliava
laivas plaukioja ar kurioje jis yra įregistruotas, administracijai arba konsului, arba, jo nesant, artimiausiam tos valstybės
diplomatiniam atstovui.
51     Nacionalinės teisės aktai, kuriais rėmėsi Italijos vyriausybė, nenumato pareigos informuoti šiuo klausimu.
52     Tačiau šio sprendimo 38 punkte nurodyta, kad valstybė narė iš esmės neprivalo perkelti nuostatos, kuri susijusi tik su santykiais
tarp valstybių narių.
53     Reikia pabrėžti, kad šiuo atveju pareiga informuoti valstybės, su kurios vėliava laivas plaukioja ar kurioje jis yra įregistruotas,
administraciją arba konsulą, arba, jo nesant, artimiausią tos valstybės diplomatinį atstovą, yra tiesioginė šios valstybės
atsakomybės pagal viešąją tarptautinę teisę išraiška.
54     Be to, iš 1982 m. gruodžio 10 d. Montego Bay pasirašytos Jungtinių tautų jūrų teisės konvencijos, įsigaliojusios 1994 m. lapkričio
16 d. ir patvirtintos 1998 m. kovo 23 d. Tarybos sprendimu 98/392/EB (OL L 179, p. 1) 94 straipsnio 1 dalies, susijusios su
valstybės, su kurios vėliava laivas plaukioja, pareigomis, matyti, kad kiekviena valstybė veiksmingai vykdo savo jurisdikciją
ir kontrolę administraciniais, techniniais ir socialiniais klausimais laivuose, plaukiojančiuose su jos vėliava. Konkrečiai
kalbant, pagal šio straipsnio 2 dalies b punktą ir 3 dalies b punktą kiekviena valstybė, remdamasi savo vidaus teisės normomis,
įgyvendina jurisdikciją kiekvienam su jos vėliava plaukiojančiam laivui, taip pat laivo kapitonui, pareigūnams ir įgulos nariams,
kiek tai susiję su laivo administraciniais, techniniais bei socialiniais klausimais, ir kiekviena valstybė su jos vėliava
plaukiojančiuose laivuose imasi tinkamų priemonių jų saugumui jūroje užtikrinti, susijusių su laivų įgulos komplektavimu,
jos darbo sąlygomis ir apmokymu, atsižvelgdama į taikytinus tarptautinius aktus.
55     Iš šio straipsnio 6 dalies matyti, kad valstybė, su kurios vėliava plaukioja laivas, turėdama aiškų pagrindą manyti, jog nebuvo
tinkamai vykdoma laivo kontrolė, išnagrinėja šį klausimą ir, jei reikia, imasi visų priemonių padėčiai ištaisyti.
56     Taigi informacija, numatyta Direktyvos 1999/95 6 straipsnio 1 dalyje, tiesiogiai siekiama užtikrinti saugumą jūroje akivaizdaus
pavojaus atveju. Šios nuostatos pilno poveikio užtikrinimas reikalauja jos perkėlimo į vidaus teisę.
57     Todėl ieškinys pagrįstas tiek, kiek jis susijęs su Direktyvos 1999/95 6 straipsnio 1 dalimi.
58     Direktyvos 1999/95 6 straipsnio 2 dalis nustato taisykles, reglamentuojančias asmenų, susijusių su patikrinimais pagal šią
direktyvą, finansinių interesų apsaugą. Vidaus teisės nuostatose, kuriomis rėmėsi Italijos vyriausybė, nėra šioms taisyklėms
adekvačių priemonių.
59     Taigi ieškinys pagrįstas tiek, kiek jis susijęs su Direktyvos 1999/95 6 straipsnio 2 dalimi.
Dėl Direktyvos 1999/95 7 straipsnio.
60     Dėl šio kaltinimo primintina, kad pagal nusistovėjusią Teisingumo Teismo praktiką perkeliant direktyvą į vidaus teisę šių
nuostatų nebūtina formaliai ir pažodžiui perkelti į aiškias ir specialias teisės normas, gali pakakti bendro teisinio konteksto,
jeigu jis pakankamai aiškiai ir tiksliai užtikrina visapusišką direktyvos veiksmingumą, tam, kad kai direktyva siekia privatiems
asmenims sukurti teises, jie žinotų savo teisių apimtį ir prireikus galėtų jomis remtis nacionaliniuose teismuose (1991 m.
vasario 28 d. Sprendimo
Komisija prieš Vokietiją
C‑131/88, Rink. p. I‑825, 6 punktas ir 2001 m. lapkričio 15 d. Sprendimo
Komisija prieš Italiją
, C‑49/00, Rink. p. I‑8575, 21 ir 22 punktai).
61     Be to, nė viena iš vidaus teisės nuostatų, kuriomis rėmėsi Italijos vyriausybė, nenumato nei teisės apskųsti kompetentingos
nacionalinės institucijos priimtą sprendimą dėl laivo sulaikymo, nei jos pareigos pranešti apie šią teisę atitinkamo laivo
kapitonui.
62     Todėl Komisijos ieškinys pagrįstas tiek, kiek jis susijęs su Direktyvos 1999/95 7 straipsniu.
Dėl Direktyvos 1999/95 8 straipsnio
63     Šios direktyvos 8 straipsnio 1 dalis apima tik santykius tarp valstybių narių ir jų santykius su Komisija. Tačiau šio sprendimo
38 punkte numatyta, kad tokios nuostatos iš esmės neturi būti perkeltos.
64     Tačiau, atsižvelgiant į tai, kad valstybės narės privalo užtikrinti visapusišką Bendrijos teisės laikymąsi, Komisija turi
teisę įrodyti, kad direktyvos, kuri reglamentuoja šiuos santykius, nuostatos laikymasis reikalauja imtis atitinkamų perkėlimo
į nacionalinę teisės sistemą priemonių (žr. pirmiau nurodytų 2003 m. lapkričio 20 d. Sprendimo
Komisija prieš Prancūziją
92 punktą ir 2003 m. lapkričio 27 d. Sprendimo
Komisija prieš Prancūziją
68 punktą).
65     Šiuo atveju Komisija nepateikė argumentų, kuriais įrodytų, kad Italijos valdžios institucijos nesilaiko valstybių narių įsipareigojimų
pagal Direktyvos 1999/95 8 straipsnio 1 dalį.
66     Todėl Komisijos ieškinys tiek, kiek jis susijęs su šiuo klausimu, turi būti atmestas.
67     Tačiau ieškinys yra pagrįstas tiek, kiek jis susijęs su Direktyvos 1999/95 8 straipsnio 2 dalyje numatytu įsipareigojimu paskelbti,
nes nei viena iš nuostatų, kuriomis rėmėsi Italijos vyriausybė, nenumato šio įsipareigojimo vidaus teisėje.
Dėl Direktyvos 1999/95 9 straipsnio
68     Vidaus teisės nuostatos, kuriomis rėmėsi Italijos vyriausybė, nenumato jokios „ne palankesnio“ režimo sąlygos Direktyvos 1999/95
9 straipsnio prasme.
69     Taigi ieškinys pagrįstas tiek, kiek jis susijęs su šia nuostata.
70     Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, visų pirma reikia pripažinti, kad nepriėmusi Direktyvos 1999/95 3–7 straipsnius, 8 straipsnio
2 dalį ir 9 straipsnį įgyvendinančių įstatymų ir kitų teisės aktų arba bet kuriuo atveju nepranešusi apie juos Komisijai,
Italijos Respublika neįvykdė įsipareigojimų pagal šią direktyvą ir, antra, atmesti kitą ieškinio dalį.

Dėl bylinėjimosi išlaidų
71     Pagal Procedūros reglamento 69 straipsnio 2 dalį pralaimėjusiai šaliai nurodoma padengti bylinėjimosi išlaidas, jeigu laimėjusi
šalis to prašė. Kadangi Komisija prašė priteisti bylinėjimosi išlaidas ir Italijos Respublika iš esmės pralaimėjo bylą, pastaroji
turi jas padengti.
Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (ketvirtoji kolegija) nusprendžia:
1.
Nepriėmusi 1999 m. gruodžio 13 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 1999/95/EB dėl jūrininkų darbo valandoms į Bendrijos
uostus įplaukusiuose laivuose taikomų nuostatų įgyvendinimo 3–7 straipsnius, 8 straipsnio 2 dalį ir 9 straipsnį įgyvendinančių
įstatymų ir kitų teisės aktų arba bet kuriuo atveju nepranešusi apie juos Komisijai, Italijos Respublika neįvykdė įsipareigojimų
pagal šią direktyvą.
2.
Atmesti kitą ieškinio dalį.
3.
Priteisti iš Italijos Respublikos bylinėjimosi išlaidas.
Parašai.
*
Proceso kalba: italų.