CELEX: 62002CJ0346
Biztosítás
Harmadik »nem-életbiztosítási« irányelv
Bonus-malus rendszer

Az Európai Közösségek Bizottsága a keresetében annak megállapítását kéri, hogy a Luxemburgi Nagyhercegség a díjtételekre automatikusan
és kötelező jelleggel ható
bonus-malus
rendszer bevezetésével és hatályban tartásával, amely rendszer minden, a Luxemburgi Nagyhercegség területén természetes személyek
által megkötött gépjármű-biztosítási szerződésre alkalmazandó – a Luxemburgban székhellyel rendelkező biztosító társaságok
és a tevékenységüket fióktelepeik vagy szolgáltatásnyújtás útján ott gyakorló biztosítóintézetek közötti különbségre való
tekintet nélkül –, illetve az életbiztosítás körén kívül eső közvetlen biztosításra vonatkozó törvényi, rendeleti és közigazgatási
rendelkezések összehangolásáról és a 73/239/EGK irányelv, valamint a 88/357/EGK irányelv módosításáról szóló, 1992. június
18‑i 92/49/EGK tanácsi irányelv (harmadik nem-életbiztosítási irányelv) (HL L 228., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 6. fejezet,
1. kötet, 346. o.) 6. cikke (3) bekezdésében, 29. cikkében és 39. cikkében rögzített díjszabás szabadságának és a biztosítási
díjtáblák és szerződések előzetes vagy rendszeres ellenőrzése eltörlésének elvének megsértésével nem teljesítette az említett
irányelvből eredő kötelezettségeit.

A jogi háttér

A közösségi szabályozás
A 92/49 irányelvnek „A biztosítási tevékenység megkezdése” címet viselő II. címe alatt található 6. cikk a következőképpen
rendelkezik:
„A 72/239/EGK irányelv 8. cikkének helyébe a következők lépnek:
»8. cikk
[…]
(3) Ezen irányelv egyetlen rendelkezése sem akadályozza a tagállamokat abban, hogy a biztosítóintézetek alapító okiratának
és alapszabályának jóváhagyási kötelezettségét és a felügyeleti jogkör jogszerű gyakorlásához szükséges bármely más dokumentum
benyújtásának kötelezettségét előíró törvényi, rendeleti és közigazgatási rendelkezéseket hatályban tartsanak, illetve bevezessenek.
A tagállamok ugyanakkor nem hozhatnak olyan rendelkezéseket, amelyek előzetes jóváhagyatási vagy rendszeres tájékoztatási
kötelezettségét írnak elő az általános és különös biztosítási szerződési feltételekkel, a biztosítási díjtáblákkal és a nyomtatványokkal,
valamint olyan egyéb nyomtatott dokumentumokkal kapcsolatosan, amelyeket a vállalkozás a biztosítottakkal bonyolítandó ügyletei
során kíván használni.
A tagállamok nem tarthatnak fenn és nem vezethetnek be a biztosítási díjak emelésére vonatkozóan előzetes tájékoztatási vagy
jóváhagyatási kötelezettséget, kivéve, ha azok az általános árellenőrzési rendszerek részét képezik.
[…]«”
A 92/49 irányelvnek „A biztosítási tevékenységre irányadó feltételek összehangolása” címet viselő III. címe alatt található
29. cikk értelmében:
„A tagállamok nem hozhatnak olyan rendelkezéseket, amelyek az általános vagy különös szerződési feltételek, a biztosítási
díjtáblák és nyomtatványok, valamint az olyan egyéb nyomtatott dokumentumok előzetes jóváhagyatásának vagy azokról való rendszeres
tájékoztatásnak a kötelezettségét írják elő, amelyeket a vállalkozás a biztosítottakkal bonyolítandó ügyletei során kíván
használni. A tagállamok csak a szerződési feltételekről és az egyéb dokumentumokról történő nem rendszeres tájékoztatási kötelezettséget
írhatnak elő a biztosítási szerződésekre vonatkozó nemzeti jogszabályaik betartásának ellenőrzése céljából, és ez a követelmény
nem képezheti a biztosítóintézet tevékenysége folytatásának előfeltételét.
A tagállamok nem tarthatnak fenn és nem vezethetnek be a tervezett biztosítási díjemelésekre vonatkozóan előzetes tájékoztatási
vagy jóváhagyatási kötelezettséget, kivéve, ha azok az általános árellenőrzési rendszerek részét képezik.”
A 92/49 irányelvnek „A letelepedés jogára és a szolgáltatásnyújtás szabadságára vonatkozó rendelkezések” címet viselő IV.
címe alá tartozó 39. cikk (2) és (3) bekezdése kimondja:
„(2) A fióktelep szerinti tagállam vagy a szolgáltatásnyújtás helye szerinti tagállam nem hozhat olyan rendelkezéseket, amelyek
az általános vagy különös szerződési feltételek, a biztosítási díjtáblázatok és nyomtatványok, valamint olyan egyéb nyomtatott
dokumentumok előzetes jóváhagyatásának vagy az azokról való rendszeres tájékoztatás kötelezettségét írják elő, amelyeket a
vállalkozás a biztosítottakkal bonyolítandó ügyletei során kíván használni. Ezek a tagállamok csak a szerződési feltételekről
és az egyéb dokumentumokról történő nem rendszeres tájékoztatási kötelezettséget írhatnak elő a területükön a letelepedés
joga vagy a szolgáltatásnyújtás szabadsága alapján biztosítási tevékenységet folytatni kívánó vállalkozások számára a biztosítási
szerződésekre vonatkozó nemzeti jogszabályaik betartásának ellenőrzése céljából, és ez a követelmény nem képezheti a biztosítóintézet
tevékenysége folytatásának előfeltételét.
(3) A fióktelep szerinti tagállam vagy a szolgáltatásnyújtás szerinti tagállam nem tarthat fenn és nem vezethet be biztosítási
díjak emelésére vonatkozóan előzetes tájékoztatási vagy jóváhagyatási kötelezettséget, kivéve ha azok az általános árellenőrzési
rendszerek részét képezik.”

A nemzeti szabályozás
A kötelező gépjármű-felelősségbiztosításról és a kötelező gépjármű-felelősségbiztosítási szerződések feltételeinek meghatározásáról
szóló 1976. április 7‑i módosított törvény 17. cikkének (2) és (3) bekezdését végrehajtó 1994. december 20‑i nagyhercegi rendelet
(Mémorial A 1994., 2776. o., a továbbiakban: rendelet) többek között olyan, a biztosítási díjak összegének meghatározására
szolgáló rendszert vezetett be a nemzeti szabályozásba, amelynek értelmében a több évig balesetmentesen közlekedők számára
csökkentik, míg a káreseményt okozóknak megemelik a biztosítási díj összegét.
A rendelet 3. cikkének értelmében:
„A biztosítási szerződéshez tilos olyan záradékot csatolni, amelynek célja vagy eredménye [az,]:
[…]
(5)   hogy megakadályozza a lenti 7. és 8. cikkbe foglalt
bonus-malus
skála szerint megkötött szerződés alkalmazását.”
A rendelet 7. cikke előírja az általában Luxemburgban tartott gépjárművekre vonatkozóan természetes személy által megkötött
minden gépjármű-felelősségbiztosítási szerződésre alkalmazandó kötelező szempontokat.
E rendszer értelmében a rendszerbe újonnan belépő biztosított a
bonus-malus
skála 11. osztályába sorolandó (0% bonus). A biztosítási időszak során a kármenetesség egy osztállyal alacsonyabbra történő
besorolást eredményez. A
bonus-malus
skála legalacsonyabb osztálya a „‑3”; ennek elérése esetén a biztosított csupán az alapdíj 45%-át fizeti.
Ezzel szemben a megfigyelési időszak során bekövetkező minden káresemény 3 szinttel való emelkedést eredményez. A
bonus-malus
skála maximumát a 22. szint adja, ennek elérésekor a biztosított az alapdíj 250%‑át fizeti.
A kötelező
bonus-malus
skála csak a természetes személyek által megkötött szerződésekre érvényes. Másrészt a
bonus-malus
rendszer csupán a kötelező gépjármű-felelősségbiztosítás díját érinti. A gépjármű-biztosítás teljes díjának egyéb összetevői
– úgy mint az üvegkárral, lopással és gyújtogatással kapcsolatos kockázatok, valamint a jogvédelem – nem tartoznak e rendszer
alá.

A jogvitát megelőző eljárás
A Bizottság 2001. július 25‑én felszólító levelet küldött a Luxemburgi Nagyhercegségnek, amelyben megállapította, hogy a biztosítási
díjak megállapításának rendszere sérti a 92/49 irányelv egyes rendelkezéseit, különösen a 6. cikk (3) bekezdését, a 29. cikket
és a 39. cikket.
Mivel az említett felszólító levél válasz nélkül maradt, a Bizottság 2001. december 20‑án egy indokolással ellátott véleményt
intézett a Luxemburgi Nagyhercegséghez, amelyben felszólította a tagállamot, hogy az értesítéstől számított két hónapon belül
tegye meg a megfelelő intézkedéseket annak érdekében, hogy megfeleljen e véleménynek.
A luxemburgi kormány 2002. március 6‑i levelében válaszolt az említett indokolással ellátott véleményre. Elismerve, hogy a
díjszabás szabadságának elve a 92/49 irányelvből ered, a luxemburgi kormány hangsúlyozta, hogy az alapdíj megállapítása a
biztosítóintézetek szabad belátására van bízva. E válaszában azt is kiemelte, hogy a
bonus-malus
rendszer a fogyasztók védelmét és a balesetek megelőzését szolgálja.
A Bizottság, mivel úgy vélte, hogy a luxemburgi hatóságok nem hozták meg a 92/49 irányelv alapján fennálló kötelezettségeknek
való megfelelés érdekében szükséges intézkedéseket, végül e kereset benyújtása mellett döntött.

Az ügy érdeméről

A felek érvelése
A Bizottság úgy ítéli meg, hogy a luxemburgi
bonus-malus
rendszer ellentétben áll egyrészt a 92/49 irányelv rendelkezéseiből következő díjszabás szabadságának elvével, amely megtiltja
a tagállamok számára, hogy valamely biztosítóintézet által e tagállamok területén bevezetni szándékozott biztosítási díjakra
vagy azok emelésére vonatkozóan értesítési, előzetes jóváhagyatási vagy rendszeres tájékoztatási kötelezettséget írjanak elő,
másrészt ugyanezen irányelv céljával, amely a biztosítási termékek Közösségen belüli szabad terjesztését írja elő. A Bizottság
úgy ítéli meg, hogy értelmezését megerősíti a Bíróság C‑296/98. sz., Bizottság kontra Franciaország ügyben 2000. május 11‑én
hozott ítélete (EBHT 2000., I‑3025. o.), és a C‑59/01. sz., Bizottság kontra Olaszország ügyben 2003. február 25‑én hozott
ítélete (EBHT 2003., I‑1759. o.).
A Bizottság nem vitatja annak lehetőségét, hogy a tagállamok olyan skálát vezessenek be, amely figyelembe veszi a biztosítottak
káreseménnyel való érintettségét, vagy akár egységes
bonus-malus
rendszert fogadjanak el. A Bizottság véleménye szerint azonban az ilyen rendszerek, amint automatikus következményekkel járnak
a biztosítási díjra nézve, ellentétben állnak a 92/49 irányelvvel, és a luxemburgi
bonus-malus
rendszer esetében éppen ez a helyzet.
A Bizottság elismeri, hogy Luxemburgban a biztosítók elvileg szabadon állapíthatják meg a biztosítási alapdíj összegét. Ugyanakkor,
úgy ítéli meg, hogy a díjszabás szabadsága elvének tiszteletben tartásához az szükséges, hogy a biztosítóintézetek nemcsak
az alapdíjat, hanem a biztosítási díj minden más összetevőjét is szabadon állapítsák meg.
A díjszabás szabadságának elve azonban igen látszólagos maradna, ha a biztosítóintézetek a biztosítási díjat csak az előre
meghatározott előírások alapján módosíthatnák olyan alapvető szempont tekintetében, mint a biztosított káreseménnyel való
érintettsége. Ez annál is inkább igaz, mivel az előírt díjmódosítás nem csekély hatást fejtene ki a biztosítási díj mértékére,
hiszen meg is duplázhatná a díj összegét.
A – fent hivatkozott – Bizottság kontra Olaszország ügyben hozott ítélet 29. pontjára hivatkozva a luxemburgi kormány azt
állítja, hogy a szabályozás megfelel a díjszabás szabadsága elvének, mert nem írja elő sem azt, hogy a biztosítóintézetek
által alkalmazott díjtáblákat illetően – azok alkalmazását megelőzően – tájékoztatni kelljen valamely felügyeleti vagy ellenőrző
hatóságot, sem azt, hogy e hatóság köteles lenne jóváhagyni az említett díjtáblákat azok használatát megelőzően.
Az említett kormány hangsúlyozza, hogy a
bonus-malus
rendszer lehetővé teszi a biztosítási díjnak a biztosított előélete alapján, illetve a biztosított felelősségének megállapításával
járó káresemények száma alapján történő módosítását. A biztosítási díj utólagos személyre szabásának olyan rendszeréről van
szó, amely csupán a biztosítási díj változását érinti. Ez a rendszer viszont a gépjármű-biztosítási díjtáblák egyes elemeinek
meghatározása terén a legteljesebb szabadságot engedi a biztosítók számára.

A Bíróság álláspontja
Amint azt a Bíróság a – fent hivatkozott – Bizottság kontra Olaszország ügyben hozott ítéletének 29. pontjában megjegyezte:
a közösségi jogalkotó a díjszabás szabadságának elvét kívánta garantálni az életbiztosítás körén kívül eső biztosítások –
ideértve a kötelező biztosítást, így a kötelező gépjármű-felelősségbiztosítást is – területén. Ahogy azt a Bíróság a fent
hivatkozott ítélet ugyanazon 29. pontjában kifejtette, ez az elv magába foglalja minden olyan rendszer tilalmát, amely előzetes
vagy rendszeres tájékoztatási, illetve jóváhagyatási kötelezettséget ír elő azokkal a biztosítási díjtáblákkal kapcsolatosan,
amelyeket a biztosító a biztosítottakkal bonyolítandó ügyletei során kíván használni. A 92/49 irányelv által elismert egyetlen
kivétel ezen elv alól az „általános árellenőrzési rendszer” keretében történő, a „biztosítási díjak emelésére” vonatkozó előzetes
tájékoztatási és jóváhagyatási kötelezettség.
A – fent hivatkozott – Bizottság kontra Olaszország ügyben hozott ítéletben a Bíróság úgy ítélte meg, hogy a díjszabás szabadságának
elvével ellentétes az az árrögzítési rendszer, amely – az olasz állam területén bekövetkező káreseményekre vonatkozó kötelező
gépjármű-felelősségbiztosítási szerződések keretében – befolyásolja mind a biztosítási díjak megállapítását, mind pedig azok
módosítását (a Bizottság kontra Olaszország ügyben hozot – fent hivatkozott – ítélet 32. és 48. pontja).
A jelen kereset tárgyát képező luxemburgi
bonus-malus
rendszer – a biztosítóintézetek díjtábláira gyakorolt hatását illetően – más természetű, mint a – fent hivatkozott – Bizottság
kontra Olaszország ügyben hozott ítélet tárgyát képező olasz szabályozás. Ez a rendszer valóban hatással van a biztosítási
díjak módosítására. Ugyanakkor nem vezet oda, hogy a díjszabásokat közvetlenül az állam határozza meg, hiszen a biztosítóintézetek
szabadon határozhatják meg az alapdíjak mértékét. Ezen körülmények között a luxemburgi
bonus-malus
rendszer nem hasonlítható a díjtáblák jóváhagyásához kötött rendszerhez, amely, amint azt a Bíróság a – fent hivatkozott
– Bizottság kontra Olaszország ügyben hozott ítéletének 29. pontjában megállapította, sérti a díjszabás szabadságának elvét.
A nem-életbiztosítás körében a díjszabás területének teljes harmonizációja, amely kizárja a díjtáblák befolyásolására alkalmas
nemzeti intézkedéseket, a közösségi jogalkotó egyértelműen kinyilvánított ez irányú akarata hiányában nem vélelmezhető.
Következésképpen nem fogadható el az az érvelés, amelyre a Bizottság a keresetét alapozza, és amely fenntartja, hogy a luxemburgi
bonus-malus
rendszer – annak ellenére, hogy az alapdíj meghatározása teljesen szabadon történik – ellentétes a díjszabás szabadságának
elvével csupán amiatt, hogy hatással van a biztosítási díjak kialakítására.
Másfelől, a Bizottság nem állítja, hogy ez a rendszer az előzetes vagy rendszeres tájékoztatás követelményét vezetné be azokkal
a biztosítási díjtáblákkal kapcsolatosan, amelyeket a biztosító a biztosítottakkal bonyolítandó ügyletei során kíván használni.
Ebből következik, hogy a Bizottság nem bizonyította, hogy a
bonus-malus
rendszer bevezetésével és hatályban tartásával a Luxemburgi Nagyhercegség a 92/49 irányelv 6. , 29. és 39. cikkében rögzített,
a díjszabás szabadságának és a biztosítási díjtáblák és szerződések előzetes vagy rendszeres ellenőrzése eltörlésének elvét
sértő módon járt el.
Mivel a Bizottság az indokolással ellátott vélemény és a jelen kereset tárgyát az előző pontban említett rendelkezésekből
következő díjszabás szabadsága elve és a biztosítási díjtáblák és szerződések előzetes és rendszeres ellenőrzésének eltörlését
rögzítő elv megsértésének megállapítására korlátozta, a keresetet el kell utasítani.

A költségekről
Az eljárási szabályzat 69. cikkének 2. §‑a alapján a Bíróság a pervesztes felet kötelezi a költségek viselésére, ha a pernyertes
fél ezt kérte. A Bizottságot, mivel pervesztes lett, a Luxemburgi Nagyhercegség kérelmének megfelelően kötelezni kell a költségek
viselésére.
A fenti indokok alapján, a Bíróság (nagytanács) a következőképpen határozott:
1)
A keresetet elutasítja.
2)
Az Európai Közösségek Bizottságát kötelezi a költségek viselésére.
Aláírások
*
Az eljárás nyelve: francia.