CELEX: 62002CJ0441
Tagállami kötelezettségszegés
Az EK-Szerződés 8a. cikke és 48. cikke (jelenleg, módosítást követően EK 18. cikk és EK 39. cikk)
A 64/221/EGK, a 73/148/EGK és a 90/364/EGK irányelv
Az 1612/68/EGK rendelet
A tagállamok állampolgárainak szabad mozgása
Közrend
A családi élet tiszteletben tartásához való jog
A tartózkodás tilalmáról és a kiutasításról szóló nemzeti jogszabályok
Közigazgatási gyakorlat
Büntetőjogi felelősséget megállapító ítélet
Kiutasítás

Keresetlevelében az Európai Közösségek Bizottsága annak megállapítását kéri a Bíróságtól, hogy a Németországi Szövetségi Köztársaság
–        mivel jogszabályaiban nem mondta ki kellő egyértelműséggel, hogy uniós polgárokkal szembeni kiutasítási határozatokat nem
lehet olyan indokra alapítani, amely az érintett büntetőjogi felelősségét jogerősen megállapító korábbi ítélet esetén kötelezően
vagy elvi alapon kiutasítást ír elő, illetőleg mivel e pontatlan indokra kiutasítási határorozatokat alapított uniós polgárokkal
szemben;
–        mivel az Európai Gazdasági Közösség tagállamai állampolgárainak beutazásáról és tartózkozdásáról szóló, 1980. január 21-i
törvény (Gesetz über Einreise und Aufenthalt von Staatsangehörigen der Mitgliedstaaten der Europäischen Wirtschaftsgemeinschaft,
BGBl. 1980 I, 116. o., a továbbiakban: Aufenthaltsgesetz/EWG) 12. §‑ának (1) bekezdésébe nem ültette át kellő egyértelműséggel
a szabad mozgás korlátozásával kapcsolatban a közösségi jog által támasztott feltételeket, illetőleg mivel e pontatlan indokra
kiutasítási határozatokat alapított uniós polgárokkal szemben;
–        mivel jogszabályaiban nem mondta ki kellő egyértelműséggel, hogy uniós polgárokkal szembeni kiutasítási határozatokat nem
lehet az általános megelőzést célzó indokra alapítani, illetőleg mivel uniós polgárokkal szemben kiutasítási határozatokat
a más külföldiek elriasztására irányuló szándékával indokolt;
–        uniós polgárokkal szemben olyan kiutasítási határozatokat hozott, amelyek a családi élet tiszteletben tartásához való jog
és a közrend fenntartásának követelménye között nem tartják be a megfelelő arányt, és
–        mivel uniós polgárokkal szemben hozott kiutasítási határozatok azonnali végrehajtását rendelte el, jóllehet nem sürgős esetekről
volt szó,
nem teljesítette az EK 18. és az EK 39. cikkből, a családi élet tiszteletben tartásához való – a közösségi jog alapelvének
minősülő – alapvető jogból, valamint a külföldiek mozgására és tartózkodására vonatkozó, a közérdek, közbiztonság vagy közegészség
által indokolt különleges intézkedések összehangolásáról szóló, 1964. február 25‑i 64/221/EGK tanácsi irányelv (HL 1964. 56.,
850. o.; magyar nyelvű különkiadás 5. fejezet, 1. kötet, 11. o.) 3. és 9. cikkéből, a munkavállalók Közösségen belüli szabad
mozgásáról szóló, 1968. október 15‑i 1612/68/EGK tanácsi rendelet (HL L 257., 2. o.; magyar nyelvű különkiadás 5. fejezet,
1. kötet, 15. o.) 1. cikkéből, a letelepedés és a szolgáltatásnyújtás területén a tagállamok állampolgárainak Közösségen belüli
mozgására és tartózkodására vonatkozó korlátozások eltörléséről szóló, 1973. május 21‑i 73/148/EGK tanácsi irányelv (HL L 172.,
14. o.; magyar nyelvű különkiadás 5. fejezet, 1. kötet, 167. o.) 1., 4., 5., 8. és 10. cikkéből, valamint a tartózkodási jogról
szóló, 1990. június 28‑i 90/364/EGK tanácsi irányelv (HL L 180., 26. o.; magyar nyelvű különkiadás 20. fejezet, 1. kötet,
3. o.) 1. és 2. cikkéből eredő kötelezettségeit.

Jogi háttér

A közösségi szabályozás
A 64/221 irányelv 3. cikke (1) és (2) bekezdésének szövege a következő:
„(1)      A közrendi, illetve közbiztonsági indokok alapján hozott intézkedések kizárólag az érintett személy viselkedésén alapulhatnak.
(2)      Az érintett személlyel szemben korábban hozott büntetőítéletek önmagukban nem szolgálhatnak alapul [helyesen: korábban hozott,
büntetőjogi felelősséget megállapító ítélet önmagában nem szolgálhat alapul] ilyen intézkedésekhez.”
Az említett irányelv 9. cikke ekként rendelkezik:
„(1)      Amennyiben nincs lehetőség jogorvoslatra, vagy a jogorvoslat kizárólag a határozat jogszerűségére vonatkozhat, vagy nem lehet
halasztó hatálya, a közigazgatási hatóság – a sürgős eseteket kivéve – a tartózkodási engedély meghosszabbítását elutasító,
valamint a tartózkodási engedéllyel rendelkező kiutasítását elrendelő határozatot addig nem hozza meg, amíg meg nem kapta
a befogadó ország olyan illetékes hatóságának véleményét, amely előtt az érintett személy az adott ország jogszabályainak
megfelelő módon védheti, illetve képviseltetheti magát.
Ez a hatóság nem lehet azonos azzal, amelyik a tartózkodási engedély meghosszabbításának elutasítása vagy a kiutasítás tárgyában
jogosult dönteni.
(2)      A tartózkodási engedély kiadását, illetve meghosszabbítását elutasító, valamint azok kiadása előtt a kiutasítást elrendelő
határozatokat az érintett kérelmére, vizsgálat céljából az elé a hatóság elé terjesztik [helyesen: hatóság elé kell terjeszteni],
amelynek előzetes véleményét az (1) bekezdés szerint ki kell kérni. Az érintett személy itt személyesen láthatja el védelmét,
kivéve, ha ez nemzetbiztonsági érdekbe ütközik.”
Az 1612/68 rendelet 1. cikke a következőképpen rendelkezik:
„(1)      A tagállamok állampolgárainak, lakóhelyükre tekintet nélkül, joguk van arra, hogy egy másik tagállam területén munkát vállaljanak
és munkát végezzenek, a tagállam állampolgárainak foglalkoztatását szabályozó törvényi, rendeleti vagy közigazgatási rendelkezéseknek
megfelelően.
(2)      Különösen joguk van egy másik tagállam területén az adott állam állampolgáraival azonos feltételekkel munkát vállalni.”
A 73/148 irányelv 1. cikke kimondja:
„(1) A tagállamok ezen irányelv értelmében eltörlik a következő személyek mozgására és tartózkodására vonatkozó korlátozásokat:
a)      egy tagállam azon állampolgárai, akik egy másik tagállamban már letelepedtek, vagy le kívánnak telepedni szolgáltatások nyújtásának
céljából;
b)      a tagállamok azon állampolgárai, akik szolgáltatások címzettjeként a szolgáltatást egy másik tagállamban kívánják igénybe
venni;
c)      ezen állampolgárok házastársai és 21 éven aluli gyermekei, állampolgárságuktól függetlenül;
d)      ezen állampolgárok és házastársaik felmenő és lemenő ági rokonai, amennyiben az előbbiek eltartottjai, állampolgárságuktól
függetlenül.
(2)      A tagállamok a beutazáskor kedvező bánásmódban részesítik az (1) bekezdés a) vagy b) pontjában meghatározott állampolgárok
és az ilyen állampolgárok házastársainak további családtagjait, amennyiben e családtagok az állampolgár vagy házastársának
eltartottjai, vagy a származási országban velük közös háztartásban éltek.”
Az irányelv 4. cikkének szövege a következő:
„(1)      Minden tagállam biztosítja a határozatlan idejű tartózkodás jogát más tagállamok azon állampolgárainak, akik az előbbi tagállam
területén azzal a céllal kívánnak letelepedni, hogy ott önálló vállalkozói tevékenységet folytassanak, amennyiben az e tevékenységekre
vonatkozó korlátozásokat a Szerződés alapján eltörölték.
A tartózkodási jog igazolására okiratot állítanak ki »Tartózkodási engedély az Európai Közösség tagállamának állampolgára
számára« címmel [helyesen: a tartózkodási jogot »Tartózkodási engedély az Európai Közösség tagállamának állampolgára számára«
című okirat igazolja]. Ez az okirat a kibocsátás időpontjától számított legalább öt évig érvényes, és minden további nélkül
megújítható.
A hat egymást követő hónapot meg nem haladó távollét és a tartózkodás katonai szolgálat okán történő megszakítása nem érinti
a tartózkodási engedély érvényességét.
Érvényes tartózkodási engedély nem vonható vissza az 1. cikk (1) bekezdésének a) pontjában említett állampolgártól kizárólag
azért, mert akár betegség, akár baleset következtében átmenetileg munkaképtelenné vált.
Azoknak az első albekezdésben nem említett tagállami állampolgároknak, akik egy másik tagállam területén a tagállam jogszabályai
értelmében tevékenység végzésére jogosultak, [legalább] az adott tevékenység végzésére kiadott engedély érvényességi idejével
azonos időtartamra [szóló,] a tartózkodás jogcímét igazoló okiratot állítanak ki.
Mindazonáltal azok az első albekezdésben említett állampolgárok, akikre tevékenységük változása miatt a továbbiakban az előző
albekezdés rendelkezései érvényesek, tartózkodási engedélyüket egészen annak lejártáig megtartják.
(2)      Szolgáltatásokat nyújtó és igénybe vevő személyek esetében a tartózkodási jog érvényességének időtartama megegyezik a szolgáltatásnyújtás
időtartamával.
Ha ez az időszak a három hónapot meghaladja, az a tagállam, amelynek területén a szolgáltatásokat nyújtják, e jog igazolására
a tartózkodás jogcímét igazoló okiratot állít ki.
Amennyiben ez az időszak a három hónapot nem haladja meg, az a személyazonosító igazolvány vagy útlevél, amellyel az érintett
személy az adott állam területére lépett, elegendő a tartózkodás időtartamára. A tagállam mindazonáltal megkívánhatja az érintett
személytől annak bejelentését, hogy az állam területén tartózkodik.
(3)      Azon családtagok részére, akik a tagállamoknak nem állampolgárai helyesen: akik egyik tagállamnak sem állampolgárai], tartózkodási
okmányt állítanak ki, amelynek érvényességi ideje megegyezik az azon állampolgárnak kiadott okirat érvényességi idejével,
akinek az érintett családtag az eltartottja.”
A 73/148 irányelv 5. cikke szerint:
„A tartózkodási jog az érintett tagállam egész területén érvényes.”
Az említett irányelv 8. cikke értelmében:
„A tagállamok nem térnek el ezen irányelv rendelkezéseitől, kivéve ha azt a közrend, a közbiztonság vagy a közegészségügy
szempontjai indokolják.”
Ugyanezen irányelv 10. cikke a következőképpen rendelkezik:
„(1)      A külföldiek mozgására és tartózkodására vonatkozó, a közrend, a közbiztonság és a közegészség szempontjából indokolt külön
intézkedések összehangolásáról szóló, 1964. február 25‑i tanácsi irányelvet mindaddig alkalmazni kell, amíg a tagállamok ezt
az irányelvet végre nem hajtják.
(2)      Az (1) bekezdésben említett irányelv értelmében kiadott [és a jelen irányelv hatálybalépésekor érvényes] tartózkodási okmányok
a következő lejárati időpontjukig érvényesek maradnak.
A 90/364 irányelv 1. cikke kimondja:
„(1)      A tagállamok tartózkodási jogot biztosítanak a tagállamok olyan állampolgárainak, akik számára a közösségi jog más rendelkezései
nem biztosítják ezt a jogot, továbbá a (2) bekezdésben meghatározott családtagjaiknak, azzal a feltétellel, hogy ők és családtagjaik
teljes körű egészségbiztosítással rendelkeznek a fogadó államban, továbbá elegendő anyagi fedezettel rendelkeznek ahhoz, hogy
elkerüljék, hogy tartózkodási idejük alatt a fogadó tagállam szociális biztonsági rendszerének [helyesen: szociális ellátórendszerére
nézve] terhet jelentsenek.
Az első albekezdésben hivatkozott anyagi fedezet akkor minősül elegendőnek, ha meghaladja azt a szintet, amely alatt a fogadó
állam az állampolgárainak szociális támogatást nyújthat, figyelembe véve a kérelmező, és szükség esetén a (2) bekezdés értelmében
beengedett családtagok személyes körülményeit is [helyesen: és szükség esetén azon családtagok személyes körülményeit is,
akik beutazását a (2) bekezdés alapján engedélyezték].
Amennyiben a második albekezdés nem alkalmazható egy tagállamban, a kérelmező rendelkezésére álló anyagi fedezet akkor minősül
elegendőnek, ha az meghaladja a fogadó állam szociális biztonsági rendszere [helyesen: társadalombiztosítási rendszere] által
juttatott nyugdíj legkisebb összegét.
(2)      A következő személyeknek, tekintet nélkül állampolgárságukra, joguk van a tartózkodási jog jogosultjával egy másik tagállamban
letelepedni:
a)      a házastárs és eltartott egyenesági leszármazóik;
b)      a tartózkodásra jogosult, illetve házastársa eltartott felmenő egyenesági rokonai.”
A 90/364 irányelv 2. cikke szerint:
„(1)      A tartózkodási jog gyakorlását a »tartózkodási engedély az EGK tagállamának állampolgára számára« címen kibocsátott okmány
igazolja, amelynek érvényessége ötéves időtartamra korlátozható, és meghosszabbítható. A tagállamok a tartózkodás első két
évének végén azonban megkövetelhetik az engedély újraérvényesítését, ha azt szükségesnek ítélik. Amennyiben a családtag egyik
tagállamnak sem állampolgára, számára egy ugyanolyan érvényességgel bíró tartózkodási okmányt állítanak ki [helyesen: számára
ugyanolyan érvényességgel bíró okmányt kell kiállítani], mint amilyet annak az állampolgárnak, akinek a jogán jogosult.
A tartózkodási engedély vagy okmány kiadásához a tagállam a kérelmezőtől csupán érvényes személyazonosító igazolvány vagy
útlevél bemutatását kívánhatja meg, továbbá annak bizonyítását, hogy a kérelmező az 1. cikkben megállapított feltételeknek
eleget tesz.
(2)      A 68/360/EGK irányelv 2., 3. cikkét és a 6. cikk (1) bekezdésének a) pontját, valamint (2) bekezdését és a 9. cikkét értelemszerűen
kell alkalmazni ezen irányelv kedvezményezettjeire.
Egy tagállam állampolgárának a tagállam területén tartózkodási joggal rendelkező házastársa és eltartott gyermekei jogosultak
bármely munkavállalói jogviszonyba lépni vagy bármely önálló vállalkozói tevékenységet folytatni az érintett tagállam egész
területén, még akkor is, ha egyik tagállamnak sem állampolgárai.
A tagállamok nem térhetnek el ezen irányelv rendelkezéseitől, kivéve közrendi, közbiztonsági vagy közegészségügyi okok alapján.
Ebben az esetben a 64/221/EGK irányelvet kell alkalmazni.
(3)      Ez az irányelv nem érinti a második lakóingatlan megszerzésére vonatkozó hatályos jogszabályokat.”

A nemzeti szabályozás
A külföldiekről szóló törvény (Ausländergesetz, BGBl. 1990 I, 1354. o.) 2. §‑ának (2) bekezdése értelmében:
„Jelen törvény hatálya csak a közösségi jog és az Aufenthaltsgesetz/EWG eltérő rendelkezése hiányában terjed ki a közösségi
jog alapján szabad mozgást élvező külföldiekre.”
Ugyanezen törvény 45. §‑a értelmében:
„(1)      A külföldi kiutasítható, amennyiben tartózkodása sérti a közbiztonságot és a közrendet vagy a Németországi Szövetségi Köztársaság
egyéb jelentős érdekét.
(2)      A kiutasításról történő határozat meghozatalakor figyelembe kell venni:
1.      a külföldi jogszerű tartózkodásának időtartamát és a szövetségi területen fenntartott, védelemre érdemesíthető személyi, gazdasági
és egyéb kapcsolatait,
2.      a kiutasításnak a külföldinek a szövetségi területen jogszerűen tartózkodó és vele életközösségben élő családtagjait érintő
következnényeit, és
[…]”.
Az Ausländergesetz 46. §‑a így szól:
„A 45. § (1) bekezdés alapján különösen az a külföldi utasítható ki:
[...]
2.      aki – egyszeri vagy kisebb súlyú cselekmények kivételével – jogszabályi rendelkezéseket, illetőleg bírósági vagy közigazgatási
határozatokat sértett meg, vagy pedig a szövetségi területen kívül olyan bűncselekményt követett el, amely a szövetségi területen
szándékos bűncselekménynek minősül,
3.      aki a prostitúcióval kapcsolatos jogszabályi rendelkezést vagy közigazgatási határozatot sértett meg,
4.      aki heroint, kokaint vagy hasonló veszélyt jelentő kábítószert fogyaszt, és nem hajlandó a gyógyulásához szükséges kezelésnek
magát alávetni, vagy kivonja magát az ilyen kezelés alól
[…]”.
Az említett törvény 47. §‑a ekként rendelkezik:
„(1)      A külfödit ki kell utasítani, ha:
1.      egy vagy több szándékos bűncselekmény elkövetése miatt jogerősen legalább három év szabadságvesztésre vagy fiatalkorúra kiszabott
szabadságvesztésre ítélték, vagy öt éven belül szándékos bűncselekmény elkövetése miatt jogerősen összesen legalább három
évet szabadságvesztésre vagy fiatalkorúra kiszabott szabadságvesztésre ítélték, vagy legutóbbi jogerős elítélésekor biztonsági
őrizetét (»Sicherungsverwahrung«) rendelték el, vagy
2.      a kábítószerekről szóló törvényben (Betäubungsmittelgesetz) foglalt szándékos bűncselekmény, illetőleg a köznyugalom […] vagy
a közbiztonság […] elleni bűncselekmény elkövetése miatt jogerősen legalább két év, fiatalkorúra kiszabott szabadságvesztésre
vagy jogerősen szabadságvesztésre ítélték, és a büntetés végrehajtását nem függesztették fel próbaidőre.
(2)      A külföldit általában ki kell utasítani, ha:
1.      egy vagy több szándékos bűncselekmény elkövetése miatt legalább két év, fiatalkorúra kiszabott szabadságvesztésre vagy jogerősen
szabadságvesztésre ítélték, és a büntetés végrehajtását nem függesztették fel próbaidőre,
2.      a kábítószerekről szóló törvény rendelkezéseinek megsértésével, engedély nélkül kábítószert termeszt, előállít, az országba
behoz, onnan kivisz, vagy az ország területén átvisz, kínál, átad, forgalomba hoz, vagy azzal kereskedik, vagy ilyen cselekmény
elkövetésére felbújt vagy elkövetéséhez bűnsegélyt nyújt,
3.      közterületen szervezett, megtiltott vagy feloszlatott összejövetelen vagy felvonuláson személyek sérelmére vagy vagyontárgy
ellen, tettesként vagy részesként erőszakos cselekményt követ el csoportosan oly módon, hogy az veszélyt jelent a közbiztonságra,
[…]
(3)      Azt a külföldit, aki a 48. cikk (1) bekezdése értelmében a kiutasítás ellen fokozott védelemben részesül, az (1) bekezdésben
említett esetekben általában ki kell utasítani. A (2) bekezdésben említett esetekben a külföldi kiutasításáról szóló határozatot
a hatóság mérlegelés alapján hozza meg. A szövetségi területen felnőtt és letelepedési vagy tartózkodási engedéllyel rendelkező
18 és 21 év közötti külföldit érintő kiutasítási határozatot mind az (1), mind a (2) bekezdésben említett esetekben mérlegelés
alapján kell meghozni. Az (1) bekezdés és a (2) bekezdés 1. pontjának rendelkezései kiskorú külföldiekre nem alkalmazhatók.”
Az Ausländergesetz 48. §‑a értelmében:
„(1)      Az a külföldi,
1.      aki tartózkodási engedéllyel rendelkezik,
2.      aki letelepedési engedéllyel rendelkezik, és szövetségi területen született, vagy oda kiskorúként utazott be,
3.      aki letelepedési engedéllyel rendelkezik, és az 1. vagy a 2. pontban meghatározott külföldivel házastársi vagy élettársi életközösségben
él,
4.      aki német családtagjával él életközösségben,
5.      akit menedékkérőként ismertek el, és szövetségi területen külföldi menekülti jogállással rendelkezik, vagy a Németországi
Szövetségi Köztársaság valamely hatósága által a menekültek jogállásáról 1951. július 28‑án kelt megállapodás (Abkommen über
die Rechtsstellung für Flüchtlinge) (BGBl. 1953 II, 559. o.) alapján kiadott útiokmánnyal rendelkezik,
6.      aki a 32a. § alapján kiadott tartózkodási engedéllyel rendelkezik,
csak súlyos közbiztonsági vagy közrendi indok alapján utasítható ki. Súlyos közbiztonsági vagy közrendi indok általában a
47. § (1) bekezdésében foglalt esetekben áll fenn.
(2)      Az a kiskorú külföldi, akinek szülei vagy az őt eltartó szülője jogszerűen tartózkodik a Németországi Szövetségi Köztársaság
területén, csak abban az esetben utasítható ki, ha jelentősebb, súlyos vagy különösen súlyos bűncselekmények többszöri, szándékos
elkövetéséért jogerősen elítélték. A szövetségi területen felnőtt és a szüleivel közös háztartásban élő 18 és 21 év közötti
fiatal felnőtt kizárólag a 47. § (1) bekezdése, (2) bekezdésének 1. pontja vagy (3) bekezdése alapján utasítható ki.
[…]”
Az Aufenthaltsgesetz/EWG 12. §‑a rendelkezése szerint:
„(1)  Amennyiben e törvény lehetővé teszi a szabad mozgást és az előző rendelkezésekben nem ír elő ezt korlátozó intézkedéseket,
a kezdeti beutazási tilalom, az »EK« letelepedési engedély kiadását vagy meghosszabbítását az Ausländergesetz 3. §‑ának (5) bekezdése,
12. §‑a (1) bekezdésének második mondata és 14. §‑a szerint korlátozó intézkedések elrendelése, valamint az 1. §‑ban felsorolt
személyek kiutasítása vagy kitoloncolása csak közrendi, közbiztonsági vagy közegészségügyi indokból történhetik [az Európai
Gazdasági Közösség létrehozásáról szóló szerződés 48. cikkének (3) bekezdése, 56. cikkének (1) bekezdése]. Az »EK« letelepedési
engedéllyel rendelkező külföldi csak súlyos közbiztonsági vagy közrendi indok alapján utasítható ki.
[…]
(3)      Az (1) bekezdésben említett határozatok vagy intézkedések bármelyike csak abban az esetben hozható meg, ha azt a külföldi
személyes viselkedése indokolja. E szabály nem alkalmazható a közegészségügyi okból hozott határozatokra vagy intézkedésekre.
(4)      A büntetőjogi felelősséget megállapító korábbi ítélet önmagában nem elegendő az (1) bekezdésben írt határozatok vagy intézkedések
indokolására.
[…]
(7)      Az »EK« letelepedési engedély kiadásának vagy meghosszabbításának megtagadása, a kiutasítás elrendelése, illetve a kitoloncolást
kilátásba helyező határozat meghozatala esetében meg kell jelölni azt a határidőt, amelyen belül a külföldi köteles elhagyni
a jelen törvény hatálya alá tartozó területet. Sürgős esetek kivételével ez a határidő legalább tizenöt nap, amennyiben az
érintett részére »EK« letelepedési engedélyt még nem adtak ki, és legalább egy hónap, amennyiben az érintett már rendelkezik
»EK« letelepedési engedéllyel.
[…]”
A tagállamok állampolgárainak szabad mozgásáról szóló rendelet (Freizügigkeitsverordnung/EG) 4. §‑ának (2) bekezdése szerint
az Aufenthaltsgesetz/EWG 12. §‑ának (2)–(9) bekezdését megfelelően alkalmazni kell a tagállamok kereső foglalkozást nem folytató
állampolgáraira.
A közigazgatási bírósági rendtartás (Verwaltungsgerichtsordnung, a továbbiakban: VwGO) 80. §‑a (2) és (3) bekezdésének szövege
a következő:
„(2)      A halasztó hatály csak az alábbi esetekben szűnik meg:
[...]
4.      abban az esetben, ha – különösen közérdekből vagy az érintett személy különös méltánylást érdemlő magánérdeke alapján – a
közigazgatási határozatot hozó vagy a fellebbezést elbíráló hatóság elrendeli a határozat azonnali végrehajtását.
A tartományok is rendelkezhetnek úgy, hogy a jogorvoslatnak nincs halasztó hatálya, amennyiben olyan intézkedések ellen irányul,
amelyeket a tartományok szövetségi jogszabály végrehajtására hoznak.
(3)      A (2) bekezdés 4. pontjában írt esetben a közigazgatási határozat azonnali végrehajtásához fűződő különös érdeket írásban
kell indokolni. Nincs szükség különös indokolásra abban az esetben, ha a hatóság közérdekből és megelőzés végett – különösen
az életet, egészséget vagy a tulajdont fenyegető – közvetlen veszélyhelyzet esetén sürgősségi intézkedésként megjelölt intézkedést
hoz.
[...]”

A pert megelőző eljárás
A Bizottság, miután megvizsgálta azt a több tucatnyi petíciót és panaszt, amelyet a Baden-Württemberg tartományban élő olasz
állampolgárok intéztek az Európai Parlamenthez és a Bizottsághoz azokkal az intézkedésekkel kapcsolatban, amelyeket ellenük
a német hatóságok hoztak a közérdekre hivatkozással és amelyek németországi tartózkodásukat érintették, 1998. július 8-án
kelt felszólító levelében felhívta a Németországi Szövetségi Köztársaság figyelmét arra, hogy kétség merült fel bizonyos jogszabályi
rendelkezéseknek és a közigazgatási gyakorlatnak a tagállamokban való tartózkodással kapcsolatos közösségi jogi rendelkezésekkel
való összeegyeztethetőségét illetően.
Mivel a német kormány 1999. március 25‑i válasza nem oszlatta el a Bizottság kétségeit, a Bizottság 2000. július 24‑én indokolással
ellátott véleményt intézett a Németországi Szövetségi Köztársasághoz, amelyben megismételte a felszólító levélben foglalt
kifogásait, és felszólította, hogy a levél közlésétől számított két hónapon belül hozza meg az említett véleménynek való megfeleléshez
szükséges intézkedéseket.
A német kormány 2000. szeptember 26‑án kelt válaszában tagadta a közösségi joggal ellentétes közigazgatási gyakorlat létezését,
de közölte, hogy kész megvizsgálni, hogy a nemzeti szabályozás néhány sajátos területén esetleg szükség van‑e tisztázó jellegű
módosításokra.
A Bizottság, minthogy nem kapott tájékoztatást ilyen tisztázó jellegű módosítások megtételéről, és mivel úgy ítélte meg, hogy
a bejelentett, az említett tisztázó jellegű módosítások megtétele szükségességének megállapítására irányuló vizsgálatok nem
elégségesek az általa megfogalmazott kifogásokban szereplő visszásságok megszüntetésére, a jelen kereset megindítása mellett
döntött.

A keresetről

Az első kifogásról: más tagállam állampolgárának közrendi okból történő kiutasítása esetében a kérdéses személy viselkedésének
a német jogszabályokban és közigazgatási gyakorlatban való elégtelen figyelembevételéről
A felek érvei
A Bizottság előadja, hogy mivel az Ausländergesetz 47. §-ának (1) bekezdése kötelezővé teszi a külföldi kiutasítását (a továbbiakban:
kötelező kiutasítás), a 47. § (2) bekezdése pedig általában kötelezővé teszi a külföldi kiutasítását (a továbbiakban: főszabály
szerinti kiutasítás), ha a külföldit az ott szereplő bűncselekmények miatt elítélték, az illetékes hatóság semmilyen mérlegelési
jogkörrel nem rendelkezik a határozathozatal során.
A Bizottság kiemeli, hogy az Ausländergesetz 47. §‑ának (1) és (2) bekezdése általános jelleggel szól a „külföldiekről”, ezért
a tagállami állampolgárokra is vonatkozik. Az Olasz Köztársaság által támogatott Bizottság álláspontja szerint azonban e rendelkezés
a közösségi állapolgárokra vonatkozó részében közvetlenül és kiküszöbölhetetlenül ellentétes a 64/221 irányelv 3. cikkének
(1) és (2) bekezdésével. E cikk szerint ugyanis a kiutasítási határozat kizárólag az érintett személy viselkedésén alapulhat,
és a büntetőjogi felelősséget megállapító korábbi ítélet önmagában nem szolgálhat alapul ilyen határozathoz, miközben az Ausländergesetz
47. §‑ának (1) és (2) bekezdése megfosztja az illetékes hatóságokat attól a mérlegelési jogkörtől, amelyre az esetek egymástól
független elbírálásához szükségük van, és a mérlegelési jogkör helyébe olyan, a jogalkotó által adott általános értékelést
léptet, amely kizárólag az érintett állampolgár büntetőjogi felelősségének korábbi megállapításához kapcsolódik. A Bizottság
úgy ítéli meg, hogy az Ausländergesetz 47. §‑ának (1) és (2) bekezdése ellentmond az Aufenthaltsgesetz/EWG 12. §‑a (3) és
(4) bekezdésének, noha a német kormány szerint az Ausländergesetz 47. §‑ának (1) és (2) bekezdése ez utóbbi rendelkezések
pontosítására szolgál.
Ez az ellentmondásos jogi helyzet a Bizottság szerint nyilvánvalóan problémákat von maga után a nemzeti szabályozás gyakorlati
alkalmazása során, és így a közösségi joggal ellentétes határozatok meghozatalához vezet. A Bizottság szerint amikor a hatóság
a kiutasítási határozatot az Ausländergesetz 47. §‑ára alapítja, az ellentétes a közösségi joggal, és a közösségi jog sérelme
különösen nyilvánvaló azokban az esetekben, amikor a hatóságok a határozatban kifejezetten arra hivatkoznak, hogy a büntetőjogi
felelősséget megállapító ítélet megléte miatt nem rendelkeznek olyan mérlegelési jogkörrel, amely lehetővé tenné számukra,
hogy eltekintsenek a kiutasítástól. A Bizottság úgy véli, hogy a német jogszabályokban szükség lenne olyan tisztázó jellegű
módosításra, amely nem hagy semmiféle kétséget a közösségi jog követelményeinek figyelembevételét illetően.
A Bizottság hozzáteszi, hogy jelen keresetének nem tárgya egyéni esetek vizsgálata, továbbá hogy a keresetlevelében említett
esetekre csak példaként és a közösségi joggal ellentétes közigazgatási gyakorlat általános jellegének bemutatása végett hivatkozott,
mivel e közigazgatási gyakorlat a közösségi szabályozásban foglalt követelmények nem kellően egyértelmű átültetésén alapul.
A Bizottság szerint az említett példákból világosan kitűnik, hogy a hibás határozatok nem elszigetelt esetek, hanem ellenkezőleg:
számos alkalommal megtörténtek, így – területenként eltérő mértékben – a közösségi joggal összeegyeztethetetlen gyakorlathoz
vezetnek.
A német kormány előadja, hogy a tagállami állampolgárok kiutasítását nem csupán az Ausländergesetz 47. §‑a szabályozza, hanem
– a kereső tevékenységet folytató uniós polgárokat illetően – az Aufenthaltsgesetz/EWG 12. §‑a, valamint a 12. § alkalmazását
a kereső tevékenységet nem folytató uniós polgárokra kiterjesztő Freizügigkeitsverordnung/EG 4. §‑a is.
A német kormány azonban úgy véli, hogy az Aufenthaltsgesetz/EWG 12. §‑a világosan kimondja, hogy a vizsgálatot egyénenként
kell lefolytatni az érdekelt személyes viselkedésének értékelése útján, továbbá hogy a büntetőjogi felelősséget megállapító
korábbi ítélet önmagában nem elegendő a kiutasítás indokolására. A német kormány szerint ez a rendelkezés, amely szinte szó
szerint átvette a 64/221 irányelv 3. cikke (1) és (2) bekezdését, kellően egyértelműen és pontosan ülteti át az irányelv rendelkezéseit
a belső jogba. Úgy véli, hogy – a Bizottság által képviselt állásponttal ellentétben – az Ausländergesetz 47. §-ának és az
Aufenthaltsgesetz/EWG 12. §-ának együttes alkalmazása önmagában nem teremt bizonytalan és ellentmondásos jogi helyzetet. Az
Ausländergesetz 2. §‑ának (2) bekezdése ugyanis világosan kimondja, hogy az Aufenthaltsgesetz/EWG rendelkezései megelőzik
az Ausländergesetz szabályait, így a kötelező kiutasításban [Ausländergesetz 47. § (1) bekezdés] vagy a főszabály szerinti
kiutasításban [Ausländergesetz 47. § (2) bekezdés] álló jogkövetkezményt a német kormány szerint csak akkor alkalmazzák a
közösségi jog alapján szabad mozgást élvező külföldiekre, ha az említett 12. § feltételei fennállnak. Ezért a 64/221 irányelv
3. cikkének a német jogba való, nem kellően egyértelmű átültetésére alapított kifogást a német kormány álláspontja szerint
el kell utasítani.
Arra a kifogásra, miszerint a Németországi Szövetségi Köztársaság kiutasítási határozatokat alapított „erre a bizonytalan
jogalapra”, a német kormány azt válaszolja, hogy nincs olyan közigazgatási gyakorlat, amely ellentétes lenne a közösségi joggal,
és hogy a Bizottság – noha erre köteles lenne – nem képes bizonyítani ilyen gyakorlat meglétét.
A német kormány hozzáteszi, hogy nem lehet persze kizárni azt, hogy néhány esetben az illetékes közigazgatási hatóságok nemcsak
a belső jogot, hanem az azt megelőző közösségi jogot sértő határozattal szüntették meg más tagállamok állampolgárainak tartózkodását.
Mindazonáltal a Bizottság keresetlevelében szereplő ötvenegy eset – azon kívül, hogy nem mindegyik vezetett kiutasítási vagy
visszairányítási intézkedéshez – kilenc évre oszlik el, és a tizenhat tartományból csak hármat érint. Ezért a német kormány
úgy véli, hogy a kifogásolt intézkedések nem mutatnak olyan állandóságot és általánosságot, amely a közigazgatási gyakorlat
fennállását bizonyítaná. A német kormány álláspontja szerint a Bizottság kifogása lényegében azon a feltételezésen alapul,
hogy a keresetlevélben hivatkozott eseteken kívül is születtek a közösségi szabályozással ellentétes határozatok, ami viszont
nem bizonyított.
A Bíróság álláspontja
Amint arra a Bíróság a C‑503/03. sz., Bizottság kontra Spanyolország ügyben 2006. január 31‑én hozott ítéletében (az EBHT-ban
még nem tették közzé, 43. pont) emlékeztetett, a tagállami állampolgároknak a valamely másik tagállam területére való beutazáshoz
és ott-tartózkodáshoz való joga nem feltétlen. A közösségi jog által előírt vagy megengedett korlátozások egyikeként a 64/221
irányelv 2. cikke lehetővé teszi, hogy a tagállamok közrendi vagy közbiztonsági okból megtagadják a többi tagállam állampolgárainak
a felségterületükre való beléptetését.
A közösségi jogalkotó azonban szigorú korlátok közé szorította az ilyen indokokra való tagállami hivatkozást. A 64/221 irányelv
3. cikkének (1) bekezdése úgy rendelkezik, hogy a közrendi, illetve közbiztonsági indokok alapján hozott intézkedések kizárólag
az érintett személy viselkedésén alapulhatnak; a (2) bekezdésben értelmében pedig az érintett személlyel szemben korábban
hozott, büntetőjogi felelősséget megállapító ítélet önmagában nem szolgálhat alapul ilyen intézkedésekhez. Az érintett személlyel
szemben korábban hozott, büntetőjogi felelősséget megállapító ítéletet csak akkor lehet figyelembe venni, ha az ítéletet megalapozó
körülmények olyan személyes magatartásra utalnak, amely az elbírálás időpontjában is veszélyezteti a közrendet (a 30/77. sz.
Bouchereau-ügyben 1977. október 27‑én hozott ítélet [EBHT 1977., 1999. o.] 28. pontja, a C‑348/96. sz. Calfa-ügyben 1999. január
19‑én hozott ítélet [EBHT 1999., I‑11. o.] 24. pontja és a Bizottság kontra Spanyolország ügyben hozott ítélet [hivatkozás
fent] 44. pontja).
A Bíróság mindig hangsúlyozta, hogy a személyek szabad mozgásának alapelvétől való eltérést szolgáló közrendi kifogást megszorítóan
kell értelmezni, és annak tartalmát a tagállamok nem határozhatják meg egyoldalúan (a 36/75. sz. Rutili-ügyben 1975. október
28‑án hozott ítélet [EBHT 1975., 1219. o.] 27. pontja, a Bouchereau-ügyben hozott ítélet [hivatkozás fent] 33. pontja, a Calfa-ügyben
hozott ítélet [hivatkozás fent] 23. pontja, a C‑482/01. és C‑493/01. sz., Orfanopoulos és Oliveri ügyekben 2004. április 29‑én
hozott ítélet [EBHT 2004., I‑5257. o.] 64. és 65. pontja, valamint a Bizottság kontra Spanyolország ügyben hozott ítélet [hivatkozás
fent] 45. pontja).
Az állandó ítélkezési gyakorlat szerint a nemzeti hatóságnak a közrend fogalmára történő hivatkozása minden esetben azt feltételezi,
hogy – a társadalmi rend bármely jogsértés által megvalósított megzavarásán túl – a közrend olyan valóságos és kellően súlyos
veszélyeztetése álljon fenn, amely sérti a társadalom valamely alapvető érdekét (a Rutili-ügyben hozott ítélet 28. pontja,
a Bouchereau-ügyben hozott ítélet 35. pontja, az Orfanopoulos és Oliveri ügyekben hozott ítélet 66. pontja, valamint a Bizottság
kontra Spanyolország ügyben hozott ítélet 46. pontja [hivatkozások fent]).
A Bizottság első kifogását e megfontolásokkal összhangban kell vizsgálni. E kifogás két részből áll: az elsőt a közösségi
állampolgárok közrendi okból történő kiutasítására vonatkozó közösségi jogi szabályoknak a belső jogba való hibás átültetésére
alapítja a Bizottság, a második pedig a közigazgatás ezzel kapcsolatos gyakorlatára vonatkozik.
–       Az állítólagos hibás átültetésről
Az Ausländergesetz 47. §‑a értelmében a külföldit, tehát bárkit, aki nem rendelkezik német állampolgársággal nem rendelkezik
[Ausländergesetz 1. § (2) bekezdés], ki kell utasítani (kötelező kiutasítás), amennyiben a 47. § (1) bekezdésében felsorolt
bűncselekmények miatt jogerősen az ott felsorolt büntetések valamelyikére ítélték; a külföldit pedig általában ki kell utasítani
(főszabály szerinti kiutasítás), amennyiben a 47. § (2) bekezdésének 1. pontjában felsorolt bűncselekmények valamelyike miatt
az ott felsorolt büntetések valamelyikére ítélték.
Az Ausländergesetz 47. §‑a (1) bekezdésének és (2) bekezdése 1. pontjának rendelkezései önmagukban – mivel a büntetőjogi felelősséget
megállapító korábbi ítélet alapján közösségi állampolgárok kiutasításához vezetnek, anélkül hogy módszeresen figyelembe vennék
a bűncselekmény elkövetőjének személyes viselkedését, illetőleg az elkövető személyében rejlő, a közrendet fenyegető veszélyt
– nem felelnek meg a közösségi jog követelményeinek (az Ausländergesetz 47. §‑a (1) bekezdésének 2. pontjával kapcsolatban
lásd az Orfanopoulos és Oliveri ügyekben hozott ítélet [hivatkozás fent] 59. és 69–71. pontját).
Mindazonáltal – amint azt a német kormány helyesen fejtette ki – az Aufenthaltsgesetz/EWG különös szabályozásként alkalmazandó
az EK-Szerződés alapján a szabad mozgást élvező tagállami állampolgárokra. Az Ausländergesetz 2. §‑ának (2) bekezdése szerint
ugyanis e törvényt csak akkor kell alkalmazni a közösségi jog alapján szabad mozgást élvező külföldiekre, ha a közösségi jog
és a többi tagállam kereső tevékenységet folytató állampolgárait érintő Aufenthaltsgesetz/EWG nem tartalmaz attól eltérő rendelkezéseket.
Egyébiránt a Freizügigkeitsverordnung/EG 4. §‑ának (2) bekezdése a kereső tevékenységet nem folytató tagállami állampolgárokra
is kiterjeszti az Aufenthaltsgesetz/EWG 12. §‑a (2)–(9) bekezdésének alkalmazását.
Ebből az következik, hogy az Aufenthaltsgesetz/EWG mint különös törvény (
lex specialis
) rendelkezései megelőzik az Ausländergesetz (
lex generalis
) rendelkezéseit azokban az esetekben, amelyeket az Aufenthaltsgesetz/EWG sajátosan szabályoz (a közösségi irányelveket illetően
lásd a C‑444/00. sz., Mayer Parry Recycling ügyben 2003. június 19‑én hozott ítélet [EBHT 2003., I‑6163. o.] 57. pontját).
Márpedig az Aufenthaltsgesetz/EWG 12. §‑a (3) és (4) bekezdésének szövege szerint a közösségi jog alapján szabad mozgást élvező
külföldi csak akkor utasítható ki, ha az érintett személyes viselkedése ezt indokolja; a büntetőjogi felelősséget megállapító
korábbi ítélet önmagában nem elegendő a kiutasítás indokolására.
Egyébiránt noha igaz, hogy a nemzeti törvényi, rendeleti vagy közigazgatási rendelkezések tényleges hatását a nemzeti bíróságok
által történő értelmezésük figyelembevételével kell megállapítani (lásd különösen a C‑129/00. sz., Bizottság kontra Olaszország
ügyben 2003. december 9‑én hozott ítélet [EBHT 2003., I‑14637. o.] 30–33. pontját), jelen esetben a Bizottság nem állítja,
hogy a kérdéses szabályozással kapcsolatban olyan eltérő bírói értelmezések merültek volna fel, amelyeket figyelembe lehetne
venni, és amelyek közül egyes értelmezések az említett szabályozásnak a közösségi joggal összeegyeztethető alkalmazására,
más értelmezések pedig a közösségi joggal összeegyeztethetetlen alkalmazására vezetnének, és így e szabályozás nem teljesen
egyértelmű ahhoz, hogy biztosítsa a szabályozásnak a közösségi joggl összeegyeztethető alkalmazását.
E körülmények között alaptalan a Bizottságnak az a kifogása, miszerint a közösségi jog megsértése valósul meg azzal, hogy
a német szabályozás nem tiltja kellő egyértelműséggel, hogy a többi tagállamnak a közösségi jog alapján szabad mozgást élvező
valamely állampolgárát önmagában a büntetőjogi felelősségét megállapító korábbi ítélet alapján, illetve anélkül utasítsák
ki a Németországi Szövetségi Köztársaság területéről, hogy figyelembe vennék a bűncselekmény elkövetőjének személyes viselkedését,
illetőleg az elkövető személyében rejlő, a közrendet fenyegető veszélyt.
–       A közösségi joggal állítólag ellentétes közigazgatási gyakorlatról
A kereseti kérelmekből kitűnik, hogy első kifogásával a Bizottság – a közösségi jog szabályainak a belső jogba való hibás
átültetésének megállapításán túl – azt is el akarja érni, hogy a Bíróság kimondja: a közösségi jog szabályainak megsértésével
„kiutasítási határozatokat” hoztak.
A Bíróság már több alkalommal kimondta, hogy a Bizottság kérheti tőle olyan kötelezettségszegés megállapítását, miszerint
az adott esetben nem sikerült elérni az adott irányelvben meghatározott célt (lásd különösen a C‑20/01. és C‑28/01. sz., Bizottság
kontra Németország ügyekben 2003. április 10‑én hozott ítélet [EBHT 2003., I‑3609. o.] 30. pontját, a C‑157/03. sz., Bizottság
kontra Spanyolország ügyben 2005. április 14-én hozott ítélet [EBHT 2005., I‑2911. o.] 44. pontját, valamint a Bizottság kontra
Spanyolország ügyben 2006. január 31‑én hozott ítélet [hivatkozás fent] 59. pontját).
Amint az a jelen ítélet 27. pontjából kitűnik, az e ponthoz kapcsolódó kereseti kérelmek bő megfogalmazása ellenére a Bizottság
a Bíróság előtti eljárás során hangsúlyozta, hogy keresete nem arra irányul, hogy kifogásainak vizsgálata keretében a Bíróság
egyedi esetekben felmerülő kérdésekkel foglalkozzék, hanem annak nyilvánvalóvá tételére, hogy a német szabályozás nem ülteti
át kielégítően a közösségi jog követelményeit, ami a közösségi joggal ellentétes közigazgatási gyakorlathoz vezet. A Bizottság
ezzel összefüggésben néhány esetre utal, amelyeket azonban csak példaként, illetőleg a Németországi Szövetségi Köztársasággal
szemben általa felhozott jellemző határozatok és közigazgatási gyakorlat bemutatása végett idéz fel. Az a tény, hogy a Bizottság
konkrét eseteket idéz, egyáltalán nem zárja ki, hogy más esetek is felhozhatók a közösségi jog megsértésére.
A Bíróság ítélkezési gyakorlata szerint még ha az alkalmazandó nemzeti szabályozás önmagában összeegyeztethető is a közösségi
joggal – amint az a jelen ítélet 39–43. pontjából kitűnik –, a kötelezettségszegés a közösségi jogot sértő közigazgatási gyakorlat
fennállásából is fakadhat (lásd különösen a C‑278/03. sz., Bizottság kontra Olaszország ügyben 2005. május 12‑én hozott ítélet
[EBHT 2005., I‑3747. o.] 13. pontját).
E tekintetben elöljáróban emlékeztetni kell arra, hogy az állandó ítélkezési gyakorlatnak megfelelően a kötelezettségszegés
megállapítása iránti eljárásban a Bizottságot terheli annak bizonyítása, hogy a hivatkozott kötelezettségszegés fennáll, valamint
az e feltételezés vizsgálatához szükséges bizonyítékoknak a Bíróság előtti bemutatása, a Bizottság azonban nem alapíthatja
keresetét akármilyen vélelemre (lásd különösen a C‑287/03. sz., Bizottság kontra Belgium ügyben 2005. május 12‑én hozott ítélet
[EBHT 2005., I‑3761. o.] 27. pontját).
Ami közelebbről a valamely nemzeti rendelkezés végrehajtásával kapcsolatos kifogást illeti, a Bíróság kimondta, hogy a tagállami
kötelezettségszegés bizonyításához a tagállami rendelkezés tartalmát érintő tagállami kötelességszegés megállapítása iránti
kereset esetén megkövetelttől eltérő természetű bizonyítékok benyújtása szükséges, és hogy ilyen körülmények között a kötelezettségszegést
csak akkor lehet megállapítani, ha a tagállam terhére róható kifogásolt közigazgatási és/vagy ítélkezési gyakorlat iratokkal
kellőképpen és részletesen alátámasztható (a Bizottság kontra Belgium ügyben hozott ítélet [hivatkozás fent] 28. pontja).
A Bíróság azt is kimondta, hogy még ha a közösségi jog követelményeivel ellentétes közigazgatási gyakorlatban álló tagállami
magatartás megvalósíthatja is az EK 226. cikk szerinti kötelezettségszegést, ennek megállapításához az szükséges, hogy e közigazgatási
gyakorlat bizonyos fokú állandóságot és általánosságot mutasson (lásd a C‑387/99. sz., Bizottság kontra Németország ügyben
2004. április 29‑én hozott ítélet [EBHT 2004., I‑3751. o.] 42. pontját, a C‑494/01. sz., Bizottság kontra Írország ügyben
2005. április 26‑án hozott ítélet [EBHT 2005., I‑3331. o.] 28. pontját és a Bizottság kontra Belgium ügyben hozott ítélet
[hivatkozás fent] 29. pontját).
Márpedig a Bizottság nem bizonyította, hogy Németországban a Bíróság ítélkezési gyakorlatában megkövetelt jellemzőkkel rendelkező
közigazgatási gyakorlat alakult volna ki.
Keresetlevelében a Bizottság néhány olyan eset felsorolására szorítkozott, amelyekben véleménye szerint a közösségi jog követelményeit
sértő közigazgatási határozatot hoztak, azonban a kérdéses határozatokat nem tárta a Bíróság; keresetlevelében csupán egyes
határozatok rövid kivonatát közölte. A Bizottság ily módon nyilvánvalóan elmulasztotta benyújtani a Bírósághoz az állítólagos
kötelezettségszegés fennállásának vizsgálatához szükséges bizonyítékokat, és ez annál is inkább így van, mivel a német kormány
– néhány esetben a Bizottság keresetlevelében felhozott határozatok ellen az érintettek (a Condo-, a Ferri-, a Gaudino-, a
Guaglianone-, a Marchese- és a Procopio-ügy) által benyújtott panaszok alapján hozott határozatokra hivatkozva – konkrét érvekkel
vitatja a benyújtott adatok megbízhatóságát.
Egyébként a Bizottság által felhozott körülbelül ötven határozatot – a keresetlevélből kitűnő adatok szerint – 1992 decembere
(Torsello-ügy) és 2001 januárja (Sulimanov-ügy) között, vagyis körülbelül kilenc év alatt hozták. Ezért a Bíróságnak nem áll
módjában a közösségi joggal ellentétes, általános és állandó közigazgatási gyakorlatra következtetni, mivel a Bizottság, amely
keresetét semmiféle vélelemre nem alapíthatja, elmulasztotta előadni a német kormány azon nyilatkozatának megcáfolásához szükséges
bizonyítékot, miszerint elszigetelt határozatokról van szó, nem pedig általános és állandósult gyakorlatról.
Ez a következtetés annál is kézenfekvőbb, mivel a német kormány állítása szerint az Ausländergesetzhez kiadott általános közigazgatási
előírások (Allgemeine Verwaltungsvorschrift zum Ausländergesetz), amelyeket a német közigazgatás részére adtak ki, és rá nézve
kötelező, úgy rendelkeznek egyrészt, hogy az Aufenthaltsgesetz/EWG 12. cikkének (1) bekezdése alapján a közrendi okból történő
kiutasításra csak akkor kerül sor, ha a külföldi személyes viselkedésével rászolgál erre az intézkedésre, és a büntetőjogi
felelősséget megállapító korábbi ítélet nem elegendő a kiutasítás indokolására, másrészt hogy az Aufenthaltsgesetz/EWG 12. cikkének
(3) bekezdése szerint a kiutasítást csak a külföldi személyes viselkedésével lehet indokolni, és a kiutasításra csak a speciális
prevenció céljából és a társadalom alapvető érdekét ténylegesen és kellően súlyosan veszélyeztető esetben kerülhet sor.
Következésképpen – bár a német kormány nem vitatja, hogy a közösségi jog követelményeinek megfelelő figyelembevétele nélkül
esetleg születtek elszigetelt kiutasítási határozatok – a Bizottságnak a közösségi joggal összeegyeztethetetlen közigazgatási
gyakorlatra alapított kifogását – mint alaptalant – el kell utasítani.
Ezért az első kifogást teljes egészében el kell utasítani.

A második kifogásról: más tagállam tartózkodási engedéllyel rendelkező állampolgárának kiutasítása esetében a közrend súlyos
veszélyeztetése fennállásának a német jogszabályokban és közigazgatási gyakorlatban való elégtelen figyelembevételéről
Az elfogadhatóságról
–       A felek érvei
A német kormány ellenkérelmében előadja, hogy a Bizottság a Németországi Szövetségi Köztársaságnak nemcsak azt rója fel, hogy
hiányosan teljesítette a 64/221 irányelv belső jogba való átültetésére vonatkozó kötelezettségét, hanem azt is, hogy a közösségi
szabályozással ellentétes közigazgatási gyakorlatot alakított ki. A német kormány szerint azonban indokolással ellátott véleményében
a Bizottság a közösségi jog szabályainak az Aufenthaltsgesetz/EWG 12. §‑ának (1) bekezdésében történt nem egyértelmű átültetésének
megemlítésére szorítkozott, és e rendelkezés vonatkozásában nem rótt a német kormány terhére az említett szabályozással állítólag
ellentétes közigazgatási gyakorlatot. A német kormány ezért úgy véli, hogy a vele szemben felhozott második kifogás elfogadhatatlan,
minthogy a Bizottság kérelme ilyen közigazgatási gyakorlat megállapítására irányul, hiszen az állandó ítélkezési gyakorlat
szerint a Bizottság nem hivatkozhat a pert megelőző szakaszban felhozotthoz képest új tényre vagy körülményre.
A Bizottság visszautasítja a kereset bármiféle kiterjesztését állító alperesi kifogást; előadja, hogy az általa megfogalmazott
első három kifogás főként azért bírálja a külföldiek kiutasításával kapcsolatos német jogi helyzetet, mert a gyakorlatban
a néha ellentmondó rendelkezések egyidejű létezése, amely a jogalkalmazói fórumok számára félreértések forrása, rendszeresen
a közösségi joggal összeegyeztethetetlen kiutasítási határozatokhoz vezet. A Bizottság szerint ugyanúgy, ahogy a jogi helyzet
pontatlansága éppen e rendelkezések egyidejű létezéséből ered, az ezek alapján hozott kiutasítási határozatok szükségszerűen
az említett három kifogáshoz kapcsolódnak, és ezért nem választhatók el azoktól.
–       A Bíróság álláspontja
Az állandó ítélkezési gyakorlat szerint (lásd különösen a C‑365/97. sz., Bizottság kontra Olaszország ügyben 1999. november
9‑én hozott ítélet [EBHT 1999., I‑7773. o.] 23. pontját), a Bizottság által a tagállamhoz intézett felszólító levél, majd
a Bizottság által kiadott, indokolással ellátott vélemény körülhatárolja a per tárgyát; a kereset ezért nem terjeszthető ki.
Az ugyanis, hogy az érintett tagállam előterjesztheti észrevételeit, a Szerződésben rögzített lényeges biztosíték abban az
esetben is, ha a tagállam úgy ítéli meg, hogy nem kíván élni vele; e biztosíték fenntartása pedig a tagállami kötelezettségszegés
megállapítása iránti eljárás szabályszerűségének lényeges eleme.
Következésképpen a Bizottság indokolással ellátott véleményének és keresetének ugyanazokon a kifogásokon kell alapulniuk,
mint amelyeken a pert megelőző eljárást elindító felszólító levél alapul (a C‑191/95. sz., Bizottság kontra Németország ügyben
1998. szeptember 29‑én hozott ítélet [EBHT 1998., I‑5449. o.] 55. pontja). Mivel az indokolással ellátott véleményt és a keresetetet
ugyanazokra az indokokra és jogalapokra kell alapítani, a Bíróság nem vizsgálhat olyan kifogást, amely az indokolással ellátott
véleményben nem szerepel (a 76/86. sz., Bizottság kontra Németország ügyben 1989. május 11‑én hozott ítélet [EBHT 1989., 1021. o.]
8. pontja), és az indokolással ellátott véleménynek tartalmaznia kell azoknak az okoknak az összefüggő és részletes előadását,
amelyek a Bizottságot arra a meggyőződésre juttatták, hogy az érintett tagállam nem teljesítette a Szerződésből eredő valamely
kötelezettségét (lásd különösen a C‑350/02. sz., Bizottság kontra Hollandia ügyben 2004. június 24‑én hozott ítélet [EBHT 2004.,
I‑6213. o.] 20. pontját).
Ezzel szemben nem várható el minden esetben a felszólító levélben, az indokolással ellátott vélemény rendelkező részében és
a keresetlevélben megfogalmazott kifogások tökéletes egyezése, amennyiben a jogvita tárgyának nem a kiterjesztésére vagy a
módosítására, hanem éppen ellenkezőleg, a szűkítésére kerül sor (a Bizottság kontra Németország ügyben 1998. szeptember 29‑én
hozott ítélet [hivatkozás fent] 56. pontja; a Bizottság kontra Olaszország ügyben 1999. november 9‑én hozott ítélet [hivatkozás
fent] 25. pontja és a C‑177/04. sz., Bizottság kontra Franciaország ügyben 2006. március 14‑én hozott ítélet [az EBHT-ban
még nem tették közzé] 37. pontja).
Jelen esetben a második, a közösségi joggal ellentétes közigazgatási gyakorlat fennállására alapított kifogás első része lényegében
megfelel az indokolással ellátott vélemény IV. pontjában megfogalmazott kifogásnak, miszerint a Bizottság azt rója fel a Németország
Szövetségi Köztársaságnak, hogy olyan esetekben hozott kiutasítási határozatokat, amelyekben nem volt bizonyított a közrend
olyan valóságos és kellően súlyos veszélyeztetésének fennállása, amely sérti a társadalom valamely alapvető érdekét. Ehhez
hozzáadódik az a tény, hogy az indokolással ellátott véleménynek a „Közrend veszélyeztetése” című részében a Bizottság pontosan
arra hivatkozik, hogy Németországban létezik olyan „közigazgatási gyakorlat”, amely az Aufenthaltsgesetz/EWG 12. §‑a (1) bekezdése
első mondatának a közösségi jogban a szabad mozgás korlátozása megengedésének feltételeit figyelemen kívül hagyó értelmezésén
alapul.
Emiatt nem írható a Bizottság terhére, hogy a pert megelőző eljárás során felhozott kifogásainak pontos megfogalmazását nem
vette át a keresetlevelében előadott kereseti kérelmeinek szövegébe, mert ügyelt a kereseti kérelmek és a kifogások részletes
kifejtése során előadottak egyezőségére.
Az alperes ellen felhozott második kifogással szemben emelt elfogadhatatlansági kifogást ezért el kell utasítani.
A kifogás érdeméről
–       A felek érvei
A Bizottság álláspontja szerint a szabad mozgás közrendi okból való korlátozására vonatkozó közösségi szabályok átültetésére
hivatott Aufenthaltsgesetz/EWG megfogalmazása a 12. § (1) bekezdésében lévő – a jelen ügyben döntő fontosságú – szabályt illetően
nem elég egyértelmű. Miközben ugyanis e rendelkezés első mondata kimondja, hogy a szabad mozgást élvező külföldi tartózkodásának
megtagadása „csak közrendi, közbiztonsági vagy közegészségügyi indokból történhetik”, a rendelkezés második mondata az „EK”
letelepedési engedéllyel rendelkező külföldit illetően kimondja, hogy az csak súlyos közbiztonsági vagy közrendi indok alapján
utasítható ki. A Bizottság úgy véli, hogy a kérdéses rendelkezés felépítése megtévesztő, mert úgy lehet érteni – és amint
a közigazgatási gyakorlat mutatja, úgy is értik –, hogy a szabad mozgást élvező, de „EK” letelepedési engedéllyel nem rendelkező
külföldi kiutasításához elegendő az egyszerű közbiztonsági vagy közrendi ok, és hogy a súlyos ok fennállását a szabályozás
csak az „EK” letelepedési engedéllyel rendelkező külföldi esetében követeli meg.
A Bizottság előadása szerint sok olyan határozat született, amely az Aufenthaltsgesetz/EWG 12. §‑a (1) bekezdésének első mondata
szerinti közrend hibás értelmezésén alapul. E határozatok olykor kifejezetten olyan megállapítást tartalmaznak, hogy nem kell
súlyos közrendi ok fennállását vizsgálni, hiszen annak megléte csak a rendelkezés második mondata szerinti esetben, vagyis
az „EK” letelepedési engedéllyel rendelkező külföldi esetében vizsgálandó. Ezen állítás alátámasztására a Bizottság hét esetet
idéz fel példaként.
A Bizottság szerint a német jogi helyzetet és közigazgatási gyakorlatot e tekintetben pontossá és egyértelművé kell tenni
annak érdekében, hogy a legkisebb kétség sem maradjon azt a követelményt illetően, miszerint a kiutasítás feltétele – a tartózkodásra
jogosító engendély időtartamától függetlenül – az, hogy az érintett személyes viselkedése a közrend olyan valóságos és kellően
súlyos veszélyeztetésére utaljon, amely sérti a társadalom valamely alapvető érdekét (lásd különösen a Bouchereau-ügyben hozott
ítélet [hivatkozás fent] 33–35. pontját).
A német kormány álláspontja ezzel szemben az, hogy az Aufenthaltsgesetz/EWG 12. §‑ának (1) bekezdése kellő egyértelműséggel
ülteti át a szabad mozgással kapcsolatos közösségi szabályozásból eredő követelményeket.
Azzal a kifogással kapcsolatban, miszerint Németországban a közösségi joggal ellentétes közigazgatási gyakorlat létezik, a
német kormány előadja, hogy – feltételezve akár, hogy a második kifogás eme része elfogadható – érthetetlen számára, hogy
a Bizottság miként juthatott a keresetlevelében számba vett húsznál kevesebb eset alapján arra a következtetésre, hogy az
ország egész területén módszeresen ilyen közigazgatási gyakorlatot követnek.
–       A Bíróság álláspontja
Az állítólagos hibás átültetésről
Amint arra a Bíróság a jelen ítélet 35. pontjában emlékeztetett, az állandó ítélkezési gyakorlat szerint a nemzeti hatóságnak
a közrend fogalmára történő hivatkozása minden esetben azt feltételezi, hogy – a társadalmi rend bármely jogsértés által megvalósított
megzavarásán túl – a közrend olyan valóságos és kellően súlyos veszélyeztetése álljon fenn, amely sérti a társadalom valamely
alapvető érdekét.
Az Aufenthaltsgesetz/EWG 12. §‑a (1) bekezdésének első mondata úgy rendelkezik, hogy más tagállamok közösségi jog alapján
szabad mozgást élvező állampolgárainak kiutasítása csak közrendi, közbiztonsági vagy közegészségügyi indokból történhetik,
és zárójelben utal a EK-Szerződés 48. cikkének (3) bekezdésére, valamint 56. cikkének (jelenleg, módosítást követően az EK 46. cikk)
(1) bekezdésére. Az Aufenthaltsgesetz/EWG 12. §‑a (1) bekezdésének második mondata szerint az „EK” letelepedési engedéllyel
rendelkező külföldi csak súlyos közbiztonsági vagy közrendi indok alapján utasítható ki.
Noha a közösségi elsődleges jogra az Aufenthaltsgesetz/EWG 12. §‑a (1) bekezdésének első mondatában történő utalás elégségesnek
tekinthető annak előírására, hogy a közrend fogalmát a Szerződés – 64/221 irányelvvel végrehajtott és a Bíróság ítélkezési
gyakorlatában pontosított – említett cikkeiben található ugyanezen fogalomnak megfelelően kell értelmezni, az említett nemzeti
szabályozás második mondata azonban azzal, hogy hozzáteszi: a letelepedési engedéllyel rendelkező külföldi csak „súlyos” közbiztonsági
vagy közrendi indok alapján utasítható ki, a tartózkodási engedéllyel rendelkező közösségi állampolgárok vonatkozásában kétséget
ébreszt a közösségi jog követelményeinek helyes figyelembevételét illetően.
Márpedig az állandó ítélkezési gyakorlat szerint az irányelvek rendelkezéseit vitathatatlanul kötelező hatállyal és a jogbiztonság
követelményét kielégítő egyediséggel, pontossággal és egyértelműséggel kell átültetni (lásd különösen a C‑159/99. sz., Bizottság
kontra Olaszország ügyben 2001. május 17‑én hozott ítélet [EBHT 2001., I‑4007. o.] 32. pontját és a C‑415/01. sz., Bizottság
kontra Belgium ügyben 2003. február 27‑én hozott ítélet [EBHT 2003., I‑2081. o.] 21. pontját).
Ebből az következik, hogy az Aufenthaltsgesetz/EWG 12. §‑ának (1) bekezdése a tartózkodási engedéllyel rendelkező közösségi
állampolgárok vonatkozásában nem ülteti át kellő egyértelműséggel a jelen ítélet 70. pontjában felidézett ítélkezési gyakorlatból
eredő követelményeket; ezen ítélkezési gyakorlat értelmében a kiutasítás csak abban az esetben indokolt, ha a közrend olyan
valóságos és kellően súlyos veszélyeztetése áll fenn, amely sérti a társadalom valamely alapvető érdekét.
Ezt az értékelést nem kérdőjelezik meg az Ausländergesetzhez kiadott általános közigazgatási előírások, amelyeket a német
kormány azon állítása alátámasztására hoz fel, miszerint a nemzeti szabályozás megfelel a jogbiztonság követelményének.
E tekintetben elegendő emlékeztetni arra, hogy a jogbiztonság elve megköveteli a közösségi jog alkalmazása során hozott nemzeti
intézkedések megfelelő nyilvánosságát, hogy az azok által érintett jogalanyok megismerhessék a közösségi jog hatálya alá tartozó
területen meglévő jogaik és kötelességeik terjedelmét (lásd különösen a Bizottság kontra Belgium ügyben 2003. február 27‑én
hozott ítélet [hivatkozás fent] 21. pontját). Márpedig az említett közigazgatási előírások esetén nem ez a helyzet, hiszen
bizonyos, hogy ezek belső használatra szólnak, címzettjük a közigazgatás, céljuk pedig az, hogy a közigazgatás meghatározott
kérdésekben egységes értelmezést alakítson ki.
E körülményekből az következik, hogy a második kifogás első része alapos.
A közösségi joggal állítólagosan ellentétes közigazgatási gyakorlatról
A Bíróság a jelen ítélet 49. és 50. pontjában emlékeztetett arra, hogy ami a valamely nemzeti rendelkezés végrehajtásával
kapcsolatos kifogást illeti, a tagállami kötelezettségszegés bizonyításához a kizárólag a tagállami rendelkezés tartalmát
érintő tagállami kötelességszegés megállapítása iránti kereset esetén megkövetelttől eltérő természetű bizonyítékok benyújtása
szükséges. Ilyen körülmények között a kötelezettségszegést csak akkor lehet megállapítani, ha a tagállam terhére róható kifogásolt
közigazgatási és/vagy ítélkezési gyakorlat iratokkal kellőképpen és részletesen alátámasztható. Még ha a közösségi jog követelményeivel
ellentétes közigazgatási gyakorlatban álló tagállami magatartás megvalósíthatja is az EK 226. cikk szerinti kötelezettségszegést,
ennek megállapításához az szükséges, hogy e közigazgatási gyakorlat bizonyos fokú állandóságot és általánosságot mutasson.
Márpedig a Bizottság csupán tizenhét esetet sorolt fel, amelyekben a közösségi jog követelményeinek figyelmen kívül hagyásával
hoztak közigazgatási határozatokat, ám e határozatokat nem tárta a Bíróság elé, és nem csatolta e határozatok bármiféle olyan
kivonatát sem, amelyek álláspontját alátámaszthatták volna. A Bizottság ily módon nyilvánvalóan elmulasztotta benyújtani a
Bírósághoz az állítólagos kötelezettségszegés fennállásának vizsgálatához szükséges bizonyítékokat, és ez annál is inkább
így van, mivel a német kormány – többek között a Bizottság keresetlevelében felhozott két eset (a Moffa- és a Nardelli-ügy)
tekintetében a közösségi jog követelményeinek figyelembevételét igazoló határozatkivonatokra hivatkozva – konkrét érvekkel
vitatja a benyújtott adatok megbízhatóságát.
A második kifogás második részét – mint alaptalant – önmagában ezen ok miatt el kell utasítani.

A harmadik kifogásról: kiutasítás esetében az általános megelőzéssel kapcsolatos szempontoknak a német jogszabályokban és
közigazgatási gyakorlatban való figyelembevételéről
Az elfogadhatóságról
–       A felek érvei
A német kormány álláspontja szerint az indokolással ellátott vélemény nem tartalmazott az általános megelőző intézkedések
tilalmára vonatkozó német szabályozás egyértelműségének hiányára alapított kifogást, ezért a harmadik kifogásnak ezt a részét
elfogadhatatlannak kell nyilvánítani.
A Bizottság ez ellen azt hozza fel, hogy a felszólító levélben kifejtette: az Ausländergesetz 47. §-ának (1) és (2) bekezdését
jogalapul felhívó összes határozat – e rendelkezések általános megelőző jellege miatt – szükségképpen jogellenes megelőző
jelleggel rendelkezik, ezért megsérti a közösségi jogot. Az indokolással ellátott vélemény fenntartja és megerősíti ezt a
kifogást, ezért az ellene felhozott alperesi kifogást el kell utasítani.
–       A Bíróság álláspontja
Az indokolással ellátott véleménynek és a Bizottság keresetének ugyanazokon az indokokon és jogalapokon kell nyugodniuk (lásd
különösen a jelen ítélet 60. pontját). A jelen esetben ez teljesül.
Amint azt indítványának 111. és 112. pontjában a főtanácsnok kifejtette, a harmadik kifogás azon követelménynek a belső jogba
hibás átültetésre vonatkozó része, amely követelmény szerint általános megelőzési szempontok nem indokolhatják közösségi állampolgárok
kiutasítását, lényegében megfelel az indokolással ellátott vélemény III. potjában található kifogásnak, amelyben a Bizottság
azt rója fel a Németországi Szövetségi Köztársaságnak, hogy jogszabályaiban nem jelezte kellő egyértelműséggel, hogy az uniós
polgárokat érintő kiutasítási határozat nem alapítható olyan jogalapra, amely a büntetőjogi felelősség jogerős megállapítása
esetén kötelező vagy főszabály szerinti kiutasítást ír elő. Ehhez adódik, hogy az indokolással ellátott vélemény „Elrettentés”
című részében, a Bizottság éppen azt a körülményt hozza fel, hogy az Ausländergesetz 47. §‑ára alapított összes határozat
– e rendelkezés általános megelőző jellege miatt – szükségképpen jogellenes megelőző jelleggel rendelkezik, tehát az indokolással
ellátott vélemény eme részében a Bizottság közvetlenül a kifogásolt nemzeti jogszabályokat érinti.
Emiatt nem írható a Bizottság terhére, hogy a pert megelőző eljárás során felhozott kifogásainak pontos megfogalmazását nem
vette át a keresetlevelében előadott kereseti kérelmeinek szövegébe, mert ügyelt a kereseti kérelmek és a kifogások részletes
kifejtése során előadottak egyezőségére.
Az alperes ellen felhozott harmadik kifogással szemben emelt részleges elfogadhatatlansági kifogást ezért el kell utasítani.
A kifogás érdeméről
–       A felek érvei
A Bizottság álláspontja szerint az Ausländergesetz 47. §-ának (1) és (2) bekezdésében foglalt kiutasítási szabályozás általános
megelőzési célokat szolgál, mivel a kötelező vagy a főszabály szerinti kiutasítás célja az, hogy a többi külföldit elrettentse
attól, hogy ugyanolyan vagy hasonló természetű bűncselekményeket kövessenek el, mint amelyeket a kiutasított külföldiek követtek
el. A Bizottság szerint a dolog természeténél fogva, a rendelkezés célja alapján az e rendelkezések alapján hozott valamennyi
határozat tartalmaz jogellenes általános megelőzési elemet, ezért önmagában ezen ok miatt ellentétes a közösségi joggal. Az
Aufenthaltsgesetz/EWG 12. §‑ára való utalás, amely csupán kiegészítő jellegű, a Bizottság szerint nem változtat semmit azon
a körülményen, hogy az említett határozatokat olyan jogalapra alapították, amelynek alkalmazása az általa követett általános
megelőzési cél miatt összeegyeztethetetlen a közösségi joggal.
A Bizottság előadja, hogy számos határozat kifejezetten utal erre a kötelező kiutasítással elérni kívánt általános megelőzési
célra, anélkül, hogy a határozatok indokolásából kitűnne, hogy azokat a különös megelőzés (speciális prevenció) szempontjai
önmagukban is megalapozták volna. Mindesetre néhány határozat esetében a Bizottság szerint nem észlelhető ilyen különbségtétel,
mivelhogy e határozatok egymás mellett és kumulatív indokolásként sorolják fel az általános és a különös megelőzés szempontjait,
ami arra utal, hogy az intézkedést mindkét fajta megfontolásra alapítják. Ezenkívül a határozatok indokolásában különleges
fontosságot tulajdonítanak az általános megelőzés hatásának. A Bizottság szerint ebből az következik, hogy e közigazgatási
gyakorlatban a kérdéses határozatokat általános megelőzési megfontolásokra is alapítják, ezért tehát ez a gyakorlat ellentétes
a közösségi joggal (a C‑340/97. sz. Nazli-ügyben 2001. február 10‑én hozott ítélet [EBHT 2001., I‑957. o.] 63. pontja).
A Bizottság szerint e tekintetben világosan tisztázni kell a német jogi helyzetet és közigazgatási gyakorlatot, hogy semmiféle
kétség nem merüljön fel a nemzeti szabályozás alkalmazásával kapcsolatban. A közösségi kötelezettségek pontatlan és nem egyértelmű
átültetése nem felelne meg a 64/221 irányelv helyes átültetésének követelményeinek.
Ami a nemzeti szabályozás egyértelműségének hiányára alapított kifogást illeti, a német kormány azzal vág vissza, hogy e szabályozás
világosan és egyértelműen kimondja, hogy a közösségi állampolgárok nem utasíthatók ki az általános megelőzésre alapított indokolással.
A német kormány szerint a Bizottság nem veszi figyelembe azt a tényt, hogy a közösségi állampolgárokat érintő kiutasítási
határozatok jogalapja nem kizárólag az Ausländergesetz 47. §‑a, a határozatoknak tiszteletben kell tartaniuk az Aufenthaltsgesetz/EWG
12. §‑ának rendelkezéseit is, amelyeknek alkalmazása kötelező, és amelyek megelőzik az Ausländergesetz 47. §‑át. A német kormány
szerint az általános megelőzés csak a harmadik országok állampolgáraival szemben előírás.
A közösségi joggal ellentétes közigazgatási gyakorlat fennállására alapított kifogást illetően a német kormány vitatja az
egyedi határozatok olyan sorozatát, amelyet ilyen közigazgatási gyakorlatnak lehetne tekinteni. A Bizottság által említett
néhány esetből szerinte nem lehet mindennapos és általános, a közösségi joggal ellentétes közigazgatási gyakorlatra következtetni.
Hozzá kell tenni, hogy a német kormány álláspontja szerint az Ausländergesetzhez kiadott általános közigazgatási előírásokból
(amelyek – mivel jogilag kötik a közigazgatási szerveket működésük során – döntő jelentőséggel bírnak annak a kérdésnek az
eldöntésekor, hogy létezik‑e valamilyen közigazgatási gyakorlat) kitűnik, hogy a közigazgatási szerv a közösségi állapolgárokat
érintő kiutasítási határozatot nem indokolhatja a kiutasítás más külföldi állapolgárokra gyakorolt elrettentő hatásával.
Az a körülmény, hogy a német közigazgatási hatóságok a speciális prevenciós okokon túl általános megelőzési okokra is hivatkoznak,
a német kormány szerint tökéletesen összhangban van a 64/221 irányelv 3. §‑ának (1) bekezdésével, hiszen csupán az ebben a
rendelkezésben foglalt azon kötelezettség betartásáról van szó, miszerint a határozatot az érintett személyére és viselkedésére
vonatkozólag megfelelően meg kell indokolni.
–       A Bíróság álláspontja
Az állítólagos hibás átültetésről
A Bíróság ítélkezési gyakorlatának megfelelően a közösségi joggal ellentétes valamely tagállam állampolgárának kiutasítása,
ha e kiutasítás célja más külföldiek elrettentése, azaz, ha a kiutasítás az „általános megelőzésre” vonatkozó indokokon alapul
(lásd különösen a 67/74. sz. Bonsignore-ügyben 1975. február 26‑án hozott ítélet [EBHT 1975., 297. o.] 7. pontját és a Nazli-ügyben
hozott ítélet [hivatkozás fent] 59. pontját), különösen akkor, ha az intézkedést önmagában a büntetőjogi felelősséget megállapító
korábbi ítélet alapján, a bűncselekmény elkövetője személyes viselkedésének vagy annak a veszélynek a figyelembevétele nélkül
mondták ki, amelyet az elkövető személye jelent a közrendre nézve (a Calfa-ügyben hozott ítélet [hivatkozás fent] 27. pontja).
Amint az a jelen ítélet 39–43. pontjában kifejtésre került, mivel az Aufenthaltsgesetz/EWG az Ausländergesetz-hez képest különös
törvény (
lex specialis
), a szabályozási tárgya körébe tartozó helyzetekben megelőzi ez utóbbi rendelkezéseit.
Márpedig az Aufenthaltsgesetz/EWG 12. §‑a (3) bekezdésének első mondata szerint a közösségi jog alapján szabad mozgást élvező
közösségi állampolgárokkal szemben csak akkor rendelhető el kiutasítás, ha azt a külföldi személyes viselkedése indokolja.
Ebből az következik, hogy az említett személyi körrel szemben tilos az általános megelőzésre hivatkozó kiutasítás.
Egyébiránt, amint ez az első kifogás tárgyalásánál már szerepel (lásd a jelen ítélet 42. pontját), a Bizottság jelen esetben
nem állítja, hogy a kérdéses szabályozással kapcsolatban olyan eltérő bírói értelmezések merültek volna fel, amelyeket figyelembe
lehetne venni, és amelyek közül egyes értelmezések az említett szabályozásnak a közösségi joggal összeegyeztethető alkalmazására,
más értelmezések pedig a közösségi joggal összeegyeztethetetlen alkalmazására vezetnének, és így e szabályozás nem teljesen
egyértelmű ahhoz, hogy biztosítsa a szabályozásnak a közösségi joggal összeegyeztethető alkalmazását.
Ezért nem alapos a Bizottságnak az a kifogása, miszerint a közösségi jog sérült amiatt, hogy – a Bizottság szerint – a német
szabályozás más tagállamoknak a közösségi jog alapján szabad mozgást élvező állampolgárainak a német területről való kiutasítása
esetében nem tiltja elég egyértelműen az általános megelőzéssel kapcsolatos szempontok figyelembevételét.
A közösségi joggal állítólag ellentétes közigazgatási gyakorlatról
Rá kell mutatni arra, hogy a Bizottság keresetlevelében néhány olyan eset felsorolására szorítkozott, amelyekben a kiutasítási
határozatot részben általános megelőzéssel indokolják, azonban e határozatokat nem tárta a Bíróság elé, csupán egyes határozatok
kivonatát csatolta. A Bizottság ily módon nyilvánvalóan elmulasztotta benyújtani a Bírósághoz az állítólagos kötelezettségszegés
fennállásának vizsgálatához szükséges bizonyítékokat, és ez annál is inkább így van, mivel a német kormány – néhány esetben
a Bizottság keresetlevelében felhozott határozatok ellen az érintettek által (a Condo- és a Procopio-ügy) benyújtott panaszok
alapján hozott határozatokra hivatkozva – konkrét érvekkel vitatja a benyújtott adatok megbízhatóságát.
Egyébként a Bizottság által felhozott tizenegy határozatot – a keresetlevélből kitűnő adatok szerint – 1993 márciusa (Sassano-ügy)
és 1997 novembere (Pugliese-ügy) között, vagyis körülbelül öt év alatt hozták. Ezért a Bíróságnak nem áll módjában a közösségi
joggal ellentétes, általános és állandó közigazgatási gyakorlatra következtetni, mivel a Bizottság, amely keresetét semmiféle
vélelemre nem alapíthatja, elmulasztotta előadni a német kormány azon nyilatkozatának megcáfolásához szükséges bizonyítékot,
miszerint elszigetelt határozatokról van szó, nem pedig általános és állandósult gyakorlatról.
Ez a következtetés annál is kézenfekvőbb, mivel a német kormány állítása szerint az Ausländergesetz-hez kiadott általános
közigazgatási előírások kimondják, hogy kiutasításra csak speciális prevenció céljából és a társadalom alapvető érdekét ténylegesen
és kellően súlyosan veszélyeztető esetben kerülhet sor.
Következésképpen – bár a német kormány nem vitatja, hogy a 64/221 irányelv követelményeinek megfelelő figyelembevétele nélkül
esetleg születtek elszigetelt kiutasítási határozatok – a jelen ítélet 48–50. pontjában idézett ítélkezési gyakorlatra tekintettel
a Bizottságnak a közösségi joggal összeegyeztethetetlen közigazgatási gyakorlatra alapított kifogását – mint alaptalant –
el kell utasítani.
Ezért a harmadik kifogást teljes egészében el kell utasítani.

A negyedik kifogásról: a családi élet tiszteletben tartásához való alapvető jognak a kiutasítási határozatok meghozatala során
történő elégtelen figyelembevételéről
A felek érvei
A Bizottság előadja, hogy a tagállamok a tagállami állampolgároknak a 64/221 irányelvben szabályozott közrendi okból történő
kiutasítása esetén nemcsak a személyek szabad mozgásának alapvető elvét kötelesek figyelembe venni, hanem e kiutasításnak
az alapvető jogokra, különösen – az emberi jogok és alapvető szabadságok védelméről Rómában, 1950. november 4‑én aláírt európai
egyezmény (a továbbiakban: EJEE) 8. cikkében biztosított – a családi élet tiszteletben tartásához való jogra gyakorolt kihatását;
e jog tiszteletben tartását a Bíróságnak biztosítania kell (lásd különösen a C‑60/00. sz. Carpenter-ügyben 2002. július 11‑én
hozott ítélet [EBHT 2002., I‑6279. o.] 41. pontját).
A Bizottság e tekintetben néhány olyan esetre hivatkozik, amelyekben a német közigazgatási hatóságok szerinte különösen durván
és nyilvánvalóan megsértették az arányosság elvét. Két esetet említ, amelyekben a német hatóságok nem vizsgálták az arányosság
kérdését, öt esetet, amelyekben az arányosságot azért nem vizsgálták, mert úgy ítélték meg, hogy a büntetőjogi felelősséget
megállapító korábbi ítélet alapján történő kiutasításhoz nem szükséges ez a vizsgálat, továbbá tizennégy esetet, amelyekben
nem vették kellő mértékben figyelembe a családi élet védelmére vonatkozó alapvető jogot.
A német kormány álláspontja szerint a Bizottságnak nem sikerült bizonyítania, hogy létezik olyan közigazgatási gyakorlat,
amely nem mérlegeli együtt a családi élet védelmére vonatkozó jogot és a közrend fenntartásának szükségességét. A német kormány
véleménye szerint nem bizonyított, hogy van ilyen közigazgatási gyakorlat, mivel önmagában abból a körülményből, hogy születtek
olyan kiutasítási határozatok, amelyek indokolása hallgat az érintettek családi kötelékeiről, nem lehet arra következtetni,
hogy általános közigazgatási gyakorlatról van szó.
A német kormány szerint a Bizottság előadásával ellentétben a közösségi állampolgárok kiutasítását szabályozó rendelkezések,
nevezetesen az Ausländergesetz 48. §‑a és az Aufenthaltsgesetz/EWG 12. §‑a, majdnem kötelezően megkövetelik a kiutasítás arányosságának
értékelését, valamint a házasság és a családi élet védelme elsőrendű fontosságának figyelembevételét. A német kormány előadja,
hogy a német alaptörvény (Grundgesetz) 6. cikke értelmében a házasság és a család az állam különleges védelme alatt áll, és
a közigazgatási hatóságok feladata, hogy a jogszabályok alkalmazása során figyelembe vegyék ezt az alkotmányi előírást. A
német kormány úgy ítéli meg, hogy a Bizottság tévesen rója fel a közigazgatási hatóságoknak az arányosság értékelésének elmulasztását;
azokban az esetekben pedig, amelyekben a Bizottság a kiutasítási határozatok aránytalanságára következtet, az általa alkalmazott
szempontok maguk is hibásak, ami szinte elkerülhetetlenül hamis következtetésekhez vezet.
A Bíróság álláspontja
A Bíróság ítélkezési gyakorlata szerint a nemzeti hatóságoknak minden esetben a közösségi jog általános elveinek tiszteletben
tartásával kell vizsgálniuk, hogy valamely személy viselkedése ténylegesen sérti‑e a közrendet, illetőleg, hogy adott esetben
hol húzódik a felmerülő jogos érdekek közötti igazságos egyensúly (a Orfanopoulos és Oliveri ügyekben hozott ítélet [hivatkozás
fent] 95. pontja).
E tekintetben figyelembe kell venni azokat az alapvető jogokat, amelyek tiszteletben tartását a Bíróság biztosítja. A Szerződésben
biztosított alapvető szabadságokat korlátozó nemzeti intézkedést csak akkor lehet a közérdekkel indokolni, ha a kérdéses intézkedés
figyelembe veszi ezeket a jogokat (ilyen értelemben lásd a C‑260/89. sz. ERT-ügyben 1991. június 18‑án hozott ítélet [EBHT 1991.,
I‑2925. o.] 43. pontját, a C‑368/95. sz. Familiapress ügyben 1997. június 26‑án hozott ítélet [EBHT 1997., I‑3689. o.] 24. pontját,
a Carpenter-ügyben hozott ítélet [hivatkozás fent] 40. pontját, valamint az Orfanopoulos és Oliveri ügyekben hozott ítélet
[hivatkozás fent] 97. pontját).
Ezzel összefüggésben a közösségi jogban – a Szerződésben biztosított alapvető szabadságok gyakorlásával kapcsolatos akadályok
kiküszöbölése érdekében –elismerést nyert a közösségi állampolgárok családi élete védelme biztosításának fontossága. Különösen
nyilvánvaló, hogy valamely személynek abból az országból történő eltávolítása, amelyben közeli rokonai laknak, beavatkozást
jelenthet az érintettnek a családi élet tiszteletben tartásához való, az EJEE 8. cikkében biztosított jogába, amely azon alapvető
jogok közé tartozik, amelyek – a Bíróság töretlen ítélkezési gyakorlata értelmében – a közösségi jogrend védelme alatt állnak
(lásd különösen az Orfanopoulos és Oliveri ügyekben hozott ítélet [hivatkozás fent] 98. pontját). Az ilyen beavatkozás sérti
az EJEE-t, mivel nem felel meg a 8. cikk (2) bekezdésében foglalt követelményeknek, vagyis nem „törvényben meghatározott”,
és nem az e bekezdésben felsorolt jogszerű cél miatt kerül rá sor, és nem „demokratikus társadalomban […] szükséges”, tehát
nem indokolja kényszerítő társadalmi igény, és nem arányos a jogszerűen követett céllal (lásd különösen az Emberi Jogok Európai
Bíróságának a Boultif kontra Svájc ügyben 2001. augusztus 2‑án hozott ítéletének [
Recueil des arrêts et décisions
2001‑IX.] 39., 41. és 46. §‑át, valamint a Carpenter-ügyben hozott ítélet [hivatkozás fent] 42. pontját).
A Bizottság nem bizonyította, hogy Németországban létezik a családi élet tiszteletben tartásához való jog védelmével kapcsolatos
követelményekkel ellentétes gyakorlat, amely rendelkezik a Bíróság ítélkezési gyakorlatában megkövetelt állandó és általános
jelleggel.
Keresetlevelében a Bizottság néhány olyan eset felsorolására szorítkozott, amelyekben véleménye szerint nem kellőképpen vagy
egyáltalán nem vették figyelembe a családi élet tiszteletben tartásához való jogot, a kérdéses határozatokat azonban nem tárta
a Bíróság elé tárta; keresetlevelében csupán egyes határozatok rövid kivonatát közölte. Meg kell állapítani, hogy a Bizottság
nyilvánvalóan elmulasztotta benyújtani a Bírósághoz az állítólagos kötelezettségszegés fennállásának vizsgálatához szükséges
bizonyítékokat, és ez annál is inkább így van, mivel a német kormány (különösen a Solimando-ügyben, a Racabulto-ügyben és
a Condo-ügyben) konkrét érvekkel vitatja a Bizottságnak azt az állítását, miszerint a Bizottság által idézett egyik esetben
sem vették figyelembe a családi élet tiszteletben tartásához való jogot.
Egyébként a Bizottság által felhozott huszonegy határozatot – a keresetlevélből kitűnő adatok szerint – 1992 decembere (Torsello-ügy)
és 2001 márciusa (Theodoridis-ügy) között, vagyis körülbelül kilenc év alatt hozták. Ezért a Bíróságnak nem áll módjában a
közösségi joggal ellentétes, általános és állandó közigazgatási gyakorlatra következtetni, mivel a Bizottság, amely keresetét
semmiféle vélelemre nem alapíthatja, elmulasztotta előadni a német kormány azon nyilatkozatának megcáfolásához szükséges bizonyítékot,
miszerint elszigetelt határozatokról van szó, nem pedig általános és állandósult gyakorlatról.
Következésképpen – bár a német kormány nem vitatja, hogy a családi élet tiszteletben tartására vonatkozó jog követelményeinek
megfelelő figyelembevétele nélkül esetleg születtek elszigetelt kiutasítási határozatok – a jelen ítélet 48–50. pontjában
idézett ítélkezési gyakorlatra tekintettel a Bizottságnak a közösségi joggal összeegyeztethetetlen közigazgatási gyakorlatra
alapított kifogását – mint alaptalant – el kell utasítani.

Az ötödik kifogásról: a kiutasítási határozatok azonnali végrehajtásának a sürgősségi helyzet hiánya ellenére történő rendszeres
elrendeléséről
A felek érvei
A Bizottság előadja, hogy amennyiben a kiutasítás ellen benyújtott jogorvoslat kizárólag a határozat jogszerűségére vonatkozik,
vagy nincs halasztó hatálya, a 64/221 irányelv 9. cikke (1) bekezdésének első albekezdése – „a sürgős eseteket kivéve” – megköveteli
a befogadó ország valamely független hatósága előtti eljárást, amely hatóságnak véleményt kell adnia. A Bizottság álláspontja
az, hogy mivel a külföldiekre vonatkozó német jog nem ismer az előbb említett rendelkezésben foglaltaknak megfelelő különleges
eljárást, a közösségi állampolgárt sújtó kiutasítás esetén a halasztó hatályt – a 64/221 irányelv említett rendelkezése szerinti
„sürgős esetben” – csak a VwGO 80. §‑a (2) bekezdésének 4. pontja alapján kiadott rendelkezés zárhatja ki.
A Bizottság szerint ilyen sürgős eset csak akkor képzelhető el, ha a közérdek valós, fenyegető és súlyos veszélyeztetése megelőzésének
egyetlen módja az azonnali végrehajtás. Mivel az azonnali kiutasítás sérti a szabad mozgásra vonatkozó alapvető jogot és a
családi élet tiszteletben tartásához való alapvető jogot, az illetékes hatóság kötelessége – az eléje terjesztett minden konkrét
ügyben – annak bizonyítása, hogy az előírt feltételek fennállnak. A Bizottság álláspontja szerint az arányosság elve megköveteli,
hogy a kiutasítás azonnali végrehajtását – legalábbis a fogadó tagállamban régóta lakó tagállami állampolgárok tekintetében
– csak kivételesen, kizárólag súlyos és elismerten sürgős esetben rendeljék el.
A Bizottság álláspontja szerint a VwGO 80. §‑a (2) bekezdésének 4. pontja értelmében a panaszt vagy a hatályon kívül helyezés
iránti kérelmet benyújtó külföldi kiutasításának halasztó hatálya csak abban az esetben zárható ki, ha a kiutasítás azonnali
végrehajtására vonatkozó különleges érdek áll fenn. Jóllehet ennek a „különleges érdeknek” meg kell haladnia a kiutasítást
indokoló érdeket, a német közigazgatási gyakorlat rendszeresen, majdnem automatikusan és megfelelő indoklás nélkül megállapítja
a kiutasítás azonnali végrehajtása indokoltságát. A Bizottság szerint az eléje terjesztett esetek vizsgálata alapján egyáltalán
nem lehet arra a következtetésre jutni, hogy a közigazgatási hatóságok figyelembe vették volna a közösségi jogban az azonnali
végrehajtás foganatosításához megkövetelt sürgősségi feltételt. A Bizottság e tekintetben tizenhét olyan esetet említ meg,
amelyek nem felelnek meg a közösségi szabályozás követelményeinek. Az azonnali végrehajtás szinte rendszeres alkalmazásán
kívül – a Bizottság szerint – meg kell állapítani, hogy a közösségnek az azonnali végrehajtásra vonatkozó sajátos érdeke,
amely szükségszerűen meghaladja a kiutasítás indokoltságát alátámasztó általános érdekét, inkább tömör kijelentés, mint konkrét
bizonyítás.
Ezért a Bizottság úgy ítéli meg, hogy a német jogi helyzetet és közigazgatási gyakorlatot világosá kell tenni annak érdekében,
hogy a legkisebb kétséget sem hagyjanak e tekintetben.
A német kormány ez ellen azt hozza fel, hogy az azonnali végrehajtás elrendelésére csak a végrehajtáshoz szükséges sajátos
feltételek fennállása esetén kerülhet sor. Az – egymástól független – kiutasítási, illetve az azonnali végrehatást elrendelő
határozatok közötti gyakori párhuzamosság szinte szükségszerűen abból a körülményből ered, hogy a kiutasításhoz szükséges
nagyon szigorú feltételeket teljesítő közösségi állampolgárok szinte minden esetben teljesítik a kiutasítási határozat azonnali
végrehajtását lehetővé tevő feltételeket is.
A német kormány hozzáteszi, hogy a kiutasítási határozathoz kapcsolódóan az azonnali végrehajtás elrendelése nem ütközik a
közösségi jog által előírt eljárásjogi biztosítékokba. Egyrészt a többi tagállam állampolgárai a német állampolgárok részére
a közigazgatási aktusok ellen nyitva álló jogorvoslatok igénybevételével védekezhetnek a kiutasítási határozat ellen, másrészt
mindig lehetőségük van arra, hogy jogorvoslatukra halasztó hatályt kérjenek (a VwGO 80. §‑ának (5) bekezdése). A német jog
– a német kormány szerint – így megfelel a 64/221 irányelv 9. cikkének (1) bekezdésében meghatározott, a jogorvoslat felfüggesztő
hatályával kapcsolatos minimális feltételeknek.
Összefoglalva: a német kormány szerint a kiutasítás ellen a Németországi Szövetségi Köztársaság által nyújtott széleskörű
eljárásjogi védelem jóval meghaladja a 64/221 irányelv 9. cikkében előírt minimális biztosítékokat, és megfelelően biztosítja
a közösségi polgároknak a közösségi jogra alapított alanyi jogainak hatékony védelmét. A német kormány előadja egyrészt, hogy
a sérelmes közigazgatási aktus jogszerűségét és célszerűségét elvileg – még kiutasítás esetén is – a bírósági felülvizsgálatra
irányuló keresetet megelőző eljárásban a közigazgatási hatóság vizsgálja. Ez az eljárásjogi védelem akkor is fennmarad, ha
a kiutasítási határozat azonnali végrehajtását rendelték el. Másrészt úgy érvel, hogy mindig mód van közigazgatási bírósági
felülvizsgálatra, még abban az esetben is, ha nincs ilyen megelőző eljárás. A német kormány előadása szerint a közigazgatási
bíróság hivatalból állapítja meg a meghatározó tényállási elemeket, és a kiutasítási határozatot teljeskörű – mind alaki,
mind érdemi – vizsgálatnak veti alá.
A Bíróság álláspontja
Emlékeztetni kell arra, hogy a 64/221 irányelv 9. cikke (1) bekezdése rendelkezéseinek célja az, hogy minimális eljárásjogi
biztosítékot nyújtson a kiutasított számára. Ez a cikk, amely három esetben alkalmazandó – éspedig bírósági jogorvoslati lehetőség
hiányában, abban az esetben, ha a kereset nem irányul a határozat jogszerűsége ellen, vagy ha a keresetnek nincs halasztó
hatálya – a határozat meghozatalára hivatott illetékes hatóságtól eltérő hatáskörrel rendelkező hatóság közreműködését írja
elő. Sürgős eset kivételével a közigazgatási hatóság csak a hatáskörrel rendelkező másik hatóság véleményének beszerzését
követően hozhatja meg határozatát (lásd különösen az Orfanopoulos és Oliveri ügyekben hozott ítélet [hivatkozás fent] 105. pontját).
A Bizottság nem bizonyította, hogy Németországban a 64/221 irányelv 9. cikkének (1) bekezdéséből eredő követelményekkel ellentétes,
a Bíróság ítélkezési gyakorlatában megkövetelt állandó és általános jellemzőkkel rendelkező közigazgatási gyakorlat alakult
volna ki.
A Bizottság keresetlevelében néhány olyan eset felsorolására szorítkozott, amelyekben véleménye szerint kiutasítási határozatot
hoztak a kérdéses határozatokat azonban nem tárta a Bíróság; keresetlevelében csupán egyes határozatok rövid kivonatát közölte.
A Bizottság ezzel kapcsolatban is nyilvánvalóan elmulasztotta benyújtani a Bírósághoz az állítólagos kötelezettségszegés fennállásának
vizsgálatához szükséges bizonyítékokat, és ez annál is inkább így van, mivel a német kormány vitatja a Bizottságnak azt az
állítását, miszerint a Bizottság elé tárt esetekből nem lehet arra következtetni, hogy a német hatóságok figyelembe vették
volna a közösségi jog által megkövetelt, a határozat azonnali végrehajtását megelőzően alkalmazandó sürgősségi szempontot.
Egyébként a Bizottság által felhozott tizenhét határozatot – a keresetlevélből kitűnő adatok szerint – 1993 augusztusa (Clarizia-ügy)
és 2000 júliusa (Moffa-ügy) között, vagyis hét év alatt hozták. Ezért a Bíróságnak nem áll módjában a közösségi joggal ellentétes,
általános és állandó közigazgatási gyakorlatra következtetni, mivel a Bizottság, amely keresetét semmiféle vélelemre nem alapíthatja,
elmulasztotta előadni a német kormány azon nyilatkozatának megcáfolásához szükséges bizonyítékot, miszerint a Bizottság által
állítottak szerinti általános és állandósult gyakorlat nem létezik.
Következésképpen a Bizottságnak a közösségi joggal összeegyeztethetetlen közigazgatási gyakorlat fennállására alapított kifogását
a jelen ítélet 48–50. pontjában említett ítélkezési gyakorlat alapján – mint alaptalant – el kell utasítani.
Az összes eddigi megfontolás alapján meg kell állapítani, hogy a Németországi Szövetségi Köztársaság – mivel a személyek szabad
mozgása korlátozásának vonatkozásában a közösségi jog által előírt feltételeket nem ültette át kellő egyértelműséggel az Aufenthaltsgesetz/EWG
12. §‑ának (1) bekezdésébe – nem teljesítette az EK 39. cikkből, a 64/221 irányelv 3. cikkéből, valamint a 73/148 irányelv
10. cikkéből eredő kötelezettségeit.

A költségekről
Az eljárási szabályzat 69. cikkének 2. §‑a alapján a Bíróság a pervesztes felet kötelezi a költségek viselésére, ha a pernyertes
fél ezt kérte. A Bizottságot, mivel az általa felhozott jogalapok lényeges része tekintetében pervesztes lett, a Németországi
Szövetségi Köztársaság kérelmének megfelelően kötelezni kell a költségek viselésére. Ugyanezen cikk 4. §‑a első bekezdésének
alkalmazásával az eljárásba beavatkozó tagállamok maguk viselik saját költségeiket.
A fenti indokok alapján a Bíróság (első tanács) a következőképpen határozott:
1)
A Bíróság megállapítja, hogy a Németországi Szövetségi Köztársaság – mivel a személyek szabad mozgása korlátozásának vonatkozásában
a közösségi jog által előírt feltételeket nem ültette át kellő egyértelműséggel az Európai Gazdasági Közösség tagállamai állampolgárainak
beutazásáról és tartózkozdásáról szóló, 1980. január 21‑i törvény (Gesetz über Einreise und Aufenthalt von Staatsangehörigen
der Mitgliedstaaten der Europäischen Wirtschaftsgemeinschaft) 12. §‑ának (1) bekezdésébe – nem teljesítette az EK 39. cikkből,
a külföldiek mozgására és tartózkodására vonatkozó, a közérdek, közbiztonság vagy közegészség által indokolt különleges intézkedések
összehangolásáról szóló, 1964. február 25‑i 64/221/EGK tanácsi irányelv 3. cikkéből, valamint a letelepedés és a szolgáltatásnyújtás
területén a tagállamok állampolgárainak Közösségen belüli mozgására és tartózkodására vonatkozó korlátozások eltörléséről
szóló, 1973. május 21‑i 73/148/EGK tanácsi irányelv 10. cikkéből eredő kötelezettségeit.
2)
A Bíróság a keresetet ezt meghaladó részében elutasítja.
3)
A Bíróság az Európai Közösségek Bizottságát kötelezi a költségek viselésére.
4)
Az Olasz Köztársaság maga viseli saját költségeit.
Aláírások
*
Az eljárás nyelve: német.