CELEX: 62004CJ0356
Direktyvos 84/450/EEB ir 97/55/EB
Klaidinanti reklama
Lyginamoji reklama
Leistinumo sąlygos
Bendro didelių parduotuvių tinklų nustatytų kainų lygio palyginimas
Prekių asortimento kainos palyginimas

Prašymas priimti prejudicinį sprendimą susijęs su 1984 m. rugsėjo 10 d. Tarybos direktyvos 84/450/EEB dėl valstybių narių
įstatymų ir kitų teisės aktų dėl klaidinančios reklamos suderinimo (OL L 205, p. 17), iš dalies pakeistos 1997 m. spalio 6 d.
Europos Parlamento ir Tarybos direktyva 97/55/EB (OL L 290, p. 18, toliau – Direktyva), 3 a straipsnio 1 dalies a, b ir c punktų
išaiškinimu.

Teisinis pagrindas
Direktyvos 1 straipsnis nustato:
„Šia direktyva siekiama apsaugoti vartotojus, prekybos, verslo, amatų ar kita profesine veikla užsiimančius asmenis ir plačiosios
visuomenės interesus nuo klaidinančios reklamos ir jos nesąžiningų pasekmių bei nustatyti sąlygas, kuriomis lyginamoji reklama
yra leistina.“
Pagal Direktyvos 2 straipsnio 2 punktą klaidinanti reklama suprantama kaip:
„<...> bet kokia reklama, kuri savo pateikimu ar kitokiu būdu apgaudinėja ar gali apgauti asmenis, kuriems ji skirta ir kuriuos
ji pasiekia, ir kuri dėl savo apgaulingo pobūdžio gali daryti poveikį jų ekonominiam elgesiui ar dėl tų pačių priežasčių kenkia
ar gali pakenkti konkurentui.“
Direktyvos 2 straipsnio 2 a punkte lyginamoji reklama apibrėžiama kaip:
„<...> bet kokia reklama, kuri aiškiai ar netiesiogiai nurodo konkurentą, arba konkurento siūlomas prekes ar paslaugas.“
Direktyvos 3 straipsnis įtvirtina:
„Sprendžiant, ar reklama yra klaidinanti, privaloma atsižvelgti į visus jos bruožus, ir ypač į joje esančią informaciją apie:
a)      prekių ar paslaugų ypatybes, tokias kaip prieinamumas, pobūdis, atlikimas, sudėtis, pagaminimo ar pateikimo metodas ir data,
tinkamumas skirtam tikslui, panaudojimas, kiekis, instrukcija, geografinė ar komercinė kilmė, tai, kokių rezultatų galima
tikėtis jas naudojant, ar prekių arba paslaugų testų ar patikrinimų rezultatai ir esminiai bruožai;
b)      kainą ar metodus, kaip apskaičiuojama kaina, ir sąlygas, kuriomis tiekiamos prekės ir teikiamos paslaugos;
c)      reklamuotoją, jo požymius ir teises, tokius kaip jo tapatybė ir turtas, jo kvalifikacijos ir pramoninių, komercinių ar intelektinių
teisių nuosavybė, jo apdovanojimai ir pasižymėjimai.“
Direktyvos 3 a straipsnio 1 dalyje numatyta:
„Lyginamoji reklama, susijusi su palyginimu, leidžiama, jeigu įvykdytos šios sąlygos:
a)      ji nėra klaidinanti pagal 2 straipsnio 2 punktą, 3 straipsnį <...>;
b)      ji lygina prekes ir paslaugas, kurios skirtos tam pačiam poreikiui tenkinti arba kurių paskirtis tokia pati;
c)      ji objektyviai palygina vieną ar kelias šių prekių ir paslaugų esmines, svarbias, patikrinamas ir tipines savybes, tarp kurių
gali būti ir kaina;
<...>“ (Pataisytas vertimas)
Direktyvos 4 straipsnio 1 dalyje nustatyta:
„1.      Valstybės narės užtikrina, kad ginant vartotojų, konkurentų ir plačiosios visuomenės interesus, egzistuotų pakankami ir veiksmingi
būdai kovoti su klaidinančia reklama ir užtikrinti nuostatų dėl lyginamosios reklamos laikymąsi.
<...>“
Pagal Direktyvos 6 straipsnį:
„Valstybės narės privalo teismams ir administracinėms institucijoms suteikti įgaliojimus, kurie 4 straipsnyje minėtose civilinėse
ir administracinėse bylose leistų jiems:
a)      reikalauti, kad reklamuotojas pateiktų įrodymų dėl reklamoje padarytų faktinių pareiškimų tikslumo, jei atsižvelgiant į reklamuotojo
ar kitos bylos šalies teisėtus interesus toks reikalavimas tikros bylos aplinkybėmis atrodo tikslingas, o lyginamosios reklamos
atveju – reikalauti, kad reklamuotojas tokius įrodymus pateiktų per trumpą laiką;
ir
b)      laikyti, kad faktiniai pareiškimai yra netikslūs, jei pagal a punktą reikalaujami įrodymai nėra pateikti arba jei teismas
ar administracinė institucija juos laiko nepakankamais.“ (Pataisytas vertimas)

Pagrindinė byla ir prejudiciniai klausimai
Bendrovės
Lidl Belgium GmbH & Co KG
(toliau –
Lidl
) ir
Etablissementen Franz Colruyt NV
(toliau –
Colruyt
) kiekviena valdo didelių parduotuvių, kurių pagrindinę veiklą sudaro mažmeninė prekyba kasdienio vartojimo prekėmis, tinklą
Belgijoje, atitinkamai
Lidl
ir
Colruyt
pavadinimais.
2004 m. sausio 19 d.
Colruyt
savo klientams išsiuntė tokio turinio laišką (toliau – ginčijamas laiškas):
„<...>
Per praėjusius 2003 metus Jūs ir vėl galėjote daug sutaupyti
Colruyt
.
Remdamiesi praėjusių metų mūsų vidutinių kainų indeksu, mes apskaičiavome, kad
Colruyt
per savaitę 100 eurų išleidžianti šeima:
–        sutaupė nuo 366 iki 1 129 eurų apsipirkdama
Colruyt,
o ne kitame prekybos centre (pavyzdžiui,
Carrefour, Cora, Delhaize
ir kt.),
–        sutaupė nuo 155 iki 293 eurų apsipirkdama
Colruyt
, o ne „hard discounter“ arba pas didmenininką (
Aldi, Lidl, Makro
).
Kitoje laiško pusėje Jums pateikiamas kainų skirtumo, palyginti su kitomis parduotuvėmis, kitimas 2003 metais. Šie skaičiai
parodo, kad skirtumas tarp kainų
Colruyt
ir kitose parduotuvėse per pastaruosius mėnesius dar išaugo.
Kad galėtume nuolat užtikrinti žemiausiais kainas, kiekvieną dieną palyginame aštuoniolika tūkstančių kainų kitose parduotuvėse,
be to, surenkame informaciją apie visas nuolaidas. Tai reiškia, kad mes turime naujausius duomenis. Visas kainas mes išsaugome
savo pagrindiniame kompiuteryje.
Tuo remdamiesi, kiekvieną mėnesį mes apskaičiuojame skirtumą tarp kainų
Colruyt
ir kitose parduotuvėse. Būtent tai vadiname mūsų kainų indeksu, kurį pripažino
Quality Control
, nepriklausomas kokybės kontrolės institutas.
Išvada: kiekvieną dieną ir bet kuriuo metų laiku
Colruyt
Jūs galite džiaugtis žemiausiomis kainomis. Tai mes užtikrinsime ir 2004 metais.“
Kitoje minėto laiško pusėje pateikiami du grafikai. Pirmajame pavaizduotas 2003 m. gruodžio 22 d.
Colruyt
ir jos konkurentų kainų lygio skirtumas, kurį ji teigia apskaičiavusi remdamasi kasdieniniu panašių prekių, parduodamų kiekvienoje
Colruyt
parduotuvėje ir regione esančiose konkurentų parduotuvėse, kainų palyginimu, įskaitant nuolaidas. Antrajame pavaizduotas
šio skirtumo kitimas per visus 2003 metus.
Be to, ant kasos čekių, išduodamų
Colruyt
valdomose parduotuvėse, užrašyta:
„Kiek jūs sutaupėte 2003 metais?
Jei skaičiuotume, kad
Colruyt
kiekvieną savaitę jūs išleidžiate 100 eurų, remiantis mūsų kainų indeksu, jūs sutaupėte:
–        nuo 366 iki 1 129 eurų, palyginti su kitais prekybos centrais (pavyzdžiui,
Carrefour, Cora, Delhaize
ir kt.),
–        nuo 155 iki 293 eurų, palyginti su „hard discounter
“
arba didmenininku (
Aldi, Lidl, Makro
).“
Ginčijamame laiške ir kasos čekiuose taip pat yra nuoroda į
Colruyt
interneto svetainę, kurioje detaliau paaiškinami jos naudojama kainų palyginimo sistema ir kainų indekso apskaičiavimo metodas.
Be to, reklaminiuose
Colruyt
lankstinukuose ir jos išduodamuose kasos čekiuose yra toliau nurodytas pranešimas apie
Colruyt
parduotuvėse parduodamas kasdienio vartojimo prekes, kurias galima atskirti pagal ant jų priklijuotą raudoną etiketę su užrašu
„BASIC“:
„BASIC: pati žemiausia (-ios) kaina (-os) Belgijoje.
Dar pigiau nei panašus „hard discounters“ (
Aldi, Lidl
) ir kitų „Eerste prijs/1
er
prix“ prekių kituose prekybos centruose (pavyzdžiui,
Carrefour, Cora
ir kt.) asortimentas.
BASIC prekes jūs atskirsite pagal raudoną etiketę su užrašu BASIC.“
Tam tikruose reklaminiuose lankstinukuose taip pat yra toks tekstas:
„BASIC = pačios žemiausios kainos
Be didelio kainų sumažinimo, nuo šiol mes Jums taip pat siūlome gamą prekių, kurias Jūs galite palyginti su įprastų „hard
discounter“ (pavyzdžiui,
Aldi
ir
Lidl
) prekėmis ir kitų prekybos centrų „Eerste prijs/1
er
prix“ prekėmis. Tai mūsų BASIC prekės: pagrindiniai produktai kiekvienai dienai pačia žemiausia kaina.“

Lidl
pareiškė ieškinį
Rechtbank van koophandel te Brussel
, kuriuo siekiama nutraukti visą šią įvairią reklaminę veiklą, jos nuomone, pažeidžiančią 1991 m. liepos 14 d. Belgijos įstatymo
dėl prekybos praktikos ir vartotojų informavimo bei apsaugos (Loi belge sur les pratiques du commerce et sur l’information
et la protection du consommateur), iš dalies pakeisto 1999 m. gegužės 25 d. Įstatymu (1999 m. birželio 23 d. Moniteur belge/Belgisch
Staatsblad, p. 23670), 23 a straipsnį, t. y. nacionalinę nuostatą, kuria užtikrinamas Direktyvos 3 a straipsnio perkėlimas.

Lidl
teigimu, nagrinėjama reklama yra neobjektyvi, nepatikrinama ir klaidinanti. Pirma, su bendru kainų lygiu susijusi reklama
nenurodo nei lyginamų prekių, nei jų kiekio, nei jų kainos. Be to, apskaičiuotas remiantis pavyzdinėmis
Colruyt
parduodamomis prekėmis, šis bendras kainų lygis, taikant ekstrapoliaciją, apima visą šio reklamuotojo prekių asortimentą.
Pagaliau minėtoje reklamoje neišskiriami įvairūs reklamuotojo konkurentai, specialiai įvardijant kiekvieno jų bendrą kainų
lygį, o daroma nuoroda į šių konkurentų grupę, netiksliai nurodant jų užimamą vietą kainų lygio skalėje. Antra, kiek tai susiję
su vadinamosiomis „BASIC“ prekėmis, ginčijama reklama nenurodo lyginamų prekių ir jų kainų.
Tokiomis aplinkybėmis
Rechtbank van koophandel te Brussel
nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šiuos prejudicinius klausimus:
„1)      Ar (Direktyvos) 3 a straipsnio 1 dalies a punktas turi būti aiškinamas taip, kad bendro reklamuotojo kainų lygio lyginimas
su konkurentų kainų lygiu, kai ekstrapoliacija atliekama remiantis pavyzdinių prekių kainų palyginimu, neleistinas dėl to,
kad jis bet kuriuo atveju sudaro įspūdį, jog visas reklamuotojo prekių asortimentas yra pigesnis, nors atliktas palyginimas
susijęs tik su ribotu pavyzdiniu prekių asortimentu, nebent reklama leidžia nustatyti, kurios ir kiek reklamuotojo ir lyginamų
konkurentų prekių yra palyginamos, bei parodo, kokią vietą užima lyginami konkurentai ir kokios yra jų kainos, palyginti su
reklamuotojo ir su kitų lyginamų konkurentų prekių kainomis?
2)      Ar (Direktyvos) 3 a straipsnio 1 dalies b punktas turi būti aiškinamas taip, kad lyginamoji reklama yra leistina tik tuomet,
jei lyginamos atskiros prekės ar paslaugos, skirtos tiems patiems poreikiams tenkinti arba turinčios tokią pačią paskirtį,
o prekių asortimentams tai netaikoma, net jei šie asortimentai apskritai ir nebūtinai kiekvienos jų dalies atveju skirti tiems
patiems poreikiams tenkinti arba turi tokią pačią paskirtį?
3)      Ar (Direktyvos) 3 a straipsnio 1 dalies c punktas turi būti aiškinamas taip, kad lyginamoji reklama, kai lyginamos konkurentų
prekių kainos ar bendras kainų lygis, yra objektyvi tik tuomet, jei ji išvardija reklamuotojo ir visų lyginamų konkurentų
lyginamas prekes ir kainas bei leidžia nustatyti reklamuotojo ir jo konkurentų nustatytas kainas, tokiu atveju aiškiai nurodydama
visas lyginamas prekes, suskirstytas pagal tiekėjus?
4)      Ar (Direktyvos) 3 a straipsnio 1 dalies c punktas turi būti aiškinamas taip, kad lyginamojoje reklamoje minima savybė atitinka
šiame straipsnyje numatytą patikrinimo reikalavimą tik tuomet, jei jos teisingumą gali  patikrinti asmenys, kuriems reklama
skirta, ar pakanka, kad šią savybę galėtų patikrinti tretieji asmenys, kuriems reklama nėra skirta?
5)      Ar (Direktyvos) 3 a straipsnio 1 dalies c punktas turi būti aiškinamas taip, kad prekių kaina ir bendras konkurentų kainų
lygis patys savaime yra patikrinamos savybės?“

Dėl prejudicinių klausimų

Pirminis vertinimas
Pirmiausia reikia pabrėžti, kad pagrindinėje byloje nagrinėjami du skirtingi lyginamosios reklamos metodai.
Pirmuoju atveju palyginamas bendras panašių prekių asortimentų kainų, nustatytų konkuruojančių didelių parduotuvių tinklų,
lygis ir atsižvelgiant į tai nustatoma, kokią sumą per metus gali sutaupyti vartotojas, kiekvieną dieną savo kasdieniam vartojimui
apsipirkdamas viename, o ne kitame tinkle (toliau – pirmasis ginčijamas lyginimo metodas). Minėtas bendras kainų lygis nustatomas
kas mėnesį, vėliau kas metus, remiantis kasdien sudaroma labai plataus kartais tapačių (prekės, pažymėtos prekių ženklu),
o kartais panašių (prekės, nepažymėtos prekių ženklu arba pažymėtos paties pardavėjo prekių ženklu) kasdienio vartojimo prekių,
kurias parduoda reklamuotojas ir jo konkurentai, asortimento atskirų kainų išklotine. Šiam nustatymui įvertinama atskirų pasirinktų
prekių kainų svertinė vertė atsižvelgiant į atitinkamą iš reklamuotojo nupirktų šių prekių kiekį.
Antrasis reklamos metodas pagrįstas tvirtinimu, kad visos reklamuotojo prekės, pažymėtos raudona etikete su užrašu „BASIC“,
jo yra parduodamos žemiausia kaina Belgijos teritorijoje (toliau – antrasis ginčijamas lyginimo metodas). Minėtas prekių asortimentas
apima prekių ženklu pažymėtas prekes ir prekes be prekių ženklo arba su paties reklamuotojo prekių ženklu parduodamas prekes.
Pirmosios kategorijos atveju lyginamos tik tapačios prekių ženklu pažymėtos prekės, kurias parduoda reklamuotojas ir jo konkurentas,
o antrosios kategorijos atveju – panašios kokybės reklamuotojo ir jo konkurento parduodamos prekės.
Antra, reikia priminti, jog atsižvelgiant į Direktyvos tikslus, ir ypač, kaip pažymima Direktyvos 97/55 antroje konstatuojamojoje
dalyje, į tai, kad lyginamoji reklama padeda objektyviai parodyti įvairių panašių gaminių privalumus ir taip pat gali skatinti
prekių tiekėjų bei paslaugų teikėjų konkurenciją vartotojų naudai, pagal nusistovėjusią teismų praktiką lyginamajai reklamai
keliamos sąlygos turi būti aiškinamos jai labiausiai naudingu būdu (2001 m. spalio 25 d. Sprendimas
Toshiba Europe
, C‑112/99, Rink. p. I‑7945, 36 ir 37 punktai; 2003 m. balandžio 8 d. Sprendimas
Pippig Augenoptik
, C‑44/01, Rink. p. I‑3095, 42 punktas; taip pat žr. 2006 m. vasario 23 d. Sprendimo
Siemens
, C‑59/05, Rink. p. I‑0000, 22–24 punktus).

Dėl klausimų nagrinėjimo tvarkos
Kadangi pirmasis klausimas pirmiausia susijęs su klaidinančios reklamos sąvoka ir pateikiamas tik dėl pirmojo ginčijamo lyginimo
metodo, būtų tikslinga iš pradžių išnagrinėti kitus keturis klausimus, kurie iš esmės susiję su kitomis lyginamosios reklamos
leistinumo sąlygomis ir apima abu ginčijamus lyginimo metodus.

Dėl antrojo klausimo
Savo antruoju klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės klausia, ar Direktyvos 3 a straipsnio
1 dalies b punktas turi būti aiškinamas taip, kad lyginamoji reklama, susijusi su kasdienio vartojimo prekių, parduodamų dviejų
konkuruojančių didelių parduotuvių tinklų, asortimentu bendrai, o ne su jų parduodamomis konkrečiomis prekėmis, gali atitikti
minėtoje nuostatoje įtvirtintą sąlygą „lyginti prekes ir paslaugas, kurios skirtos tam pačiam poreikiui tenkinti ar kurių
paskirtis ta pati“.
Kaip matyti iš Direktyvos 97/55 antros konstatuojamosios dalies, lyginamosios reklamos sąlygų derinimas direktyvoje turi padėti
objektyviai „parodyti įvairių panašių gaminių“ privalumus. Pagal jos devintą konstatuojamąją dalį šiuo gaminių palyginamumo
reikalavimu pirmiausia siekiama išvengti, kad lyginamoji reklama būtų naudojama konkurencijai prieštaraujančiu ir nesąžiningu
būdu.
Direktyvos 3 a straipsnio 1 dalies b punktas detaliau apibūdina šį reikalavimą ir šiuo atžvilgiu numato lyginamosios reklamos
leistinumo sąlygą, pagal kurią konkuruojančios lyginamos prekės, turi būti skirtos tam pačiam poreikiui tenkinti arba būti
tos pačios paskirties, t. y. vartotojo požiūriu jų pakeičiamumo lygis turi būti pakankamas.
Iš to aiškiai matyti, kad siekiant patenkinti šia nuostata įtvirtintą reikalavimą, vartotojų ir konkurentų interesais bet
kuri lyginamoji reklama, remiantis pastaruoju nagrinėjimu, turi būti pagrįsta dviejų prekių, tenkinančių šį pakeičiamumo viena
kita reikalavimą, lyginimu.
Tačiau Direktyvos 3 a straipsnio 1 dalies b punkto negalima aiškinti kaip nustatančio, kad kiekvieną lyginamąjį reklaminį
pranešimą galima paremti tik tokiomis atskirai paimtomis panašių prekių poromis ir jis negali būti bendrai susijęs su dviem
tokių panašių prekių asortimentais.
Teisingumo Teismas jau anksčiau pažymėjo, kad reklamuotojo pasirinkimas, kiek savo siūlomų prekių ir konkurentų prekių palyginimų
jis pageidauja atlikti, priklauso jo naudojimosi savo ekonomine laisve sričiai (minėto sprendimo
Pippig Augenoptik
81 punktas).
Niekas
a priori
neleidžia manyti, kad tokia laisvė neapima galimybės lyginti dalį panašaus asortimento arba visą asortimentą, kurį parduoda
reklamuotojas ir jo konkurentas.
Viena vertus, Direktyvos 3 a straipsnio 1 dalies b punkto formuluotė visiškai nereikalauja tokio aiškinimo.
Antra vertus, kaip jau buvo priminta šio sprendimo 22 punkte, įtvirtintos lyginamosios reklamos sąlygos turi būti aiškinamos
jai labiausiai naudingu būdu.
Ypač atsižvelgiant į tai, kad lyginamoji reklama padeda skatinti prekių tiekėjų bei paslaugų teikėjų konkurenciją vartotojų
naudai, vertinant Direktyvos 3 a straipsnio 1 dalies b punkte nustatytą palyginamumo sąlygą taip pat reikia atsižvelgti į
tokios reklamos vartotojams teikiamą privalumą (analogišku klausimu dėl Direktyvos 3 a straipsnio 1 dalies g punkto žr. minėto
sprendimo
Siemens
23 ir 24 punktus).
Taigi šiuo klausimu reikia pripažinti, kaip išvados 35 ir 36 punktuose pažymėjo generalinis advokatas, kad galimybė atlikti
bendrą palyginimą, susijusį su panašių prekių asortimentu, leidžia reklamuotojui pateikti vartotojui išsamius ir apibendrintus
duomenis apimančią reklaminę informaciją, kuri pastarajam gali pasirodyti labai svarbi.
Tai ypač pasakytina apie didelių parduotuvių sektorių, kai vartotojas paprastai perka daug pirkinių savo kasdieniams poreikiams
patenkinti. Kalbant apie tokius pirkinius, lyginamoji informacija apie bendrą didelių parduotuvių tinklų kainų lygį arba apie
tam tikram prekių asortimentui jų nustatytų kainų lygį vartotojui gali būti naudingesnė, nei lyginamoji informacija, apribota
vienos ar kitos konkrečios prekės kaina. Be to, būtent dėl šios priežasties vartotojų apsaugos asociacijos reguliariai atlieka
tyrimus dėl tokių parduotuvių nustatytų kainų lygio.
Tokiomis aplinkybėmis reikia konstatuoti, kad lyginami dviejų konkurentų asortimentai gali būti laikomi atitinkančiais minėtą
reikalavimą, jeigu juos sudaro prekės, kurios atskirai paėmus tenkina Direktyvos 3 a straipsnio 1 dalies b punkte įtvirtintą
palyginamumo sąlygą, o tai turi patikrinti prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas.
Ypač tai pasakytina apie asortimentus, susidedančius iš panašių prekių, kurias parduoda du didelių konkuruojančių parduotuvių
tinklai ir kurių atžvilgiu teigiama, kad prekės, sudarančios reklamuotojo asortimentą, turi bendrą savybę, t. y. jos yra pigesnės,
nei panašios jo konkurento asortimentą sudarančios prekės. Tokios panašių prekių poros iš tiesų nenustoja būti skirtos tiems
patiems poreikiams tenkinti ar turėti tą pačią paskirtį vien dėl to, kad yra lyginamos jas sugrupavus atsižvelgiant į šį bendrą
palyginimo požymį.
Direktyvos 3 a straipsnio 1 dalies b punkte įtvirtintas reikalavimas gali būti tenkinamas ir tuo atveju, kai lyginamas bendras
visų dviejų konkuruojančių didelių parduotuvių tinklų parduodamų panašių kasdienio vartojimo prekių kainų lygis, siekiant
taip nustatyti, kokią sumą gali sutaupyti vartotojas, perkantis tokias prekes viename, o ne kitame tinkle. Tokiomis aplinkybėmis
ir panašių prekių, parduodamų šių konkuruojančių tinklų, poros, ir visos šios lyginamos prekės, kai jos įgyjamos kartu, apsiperkant
kasdieniam vartojimui, gali išpildyti sąlygą, pagal kurią jos turi būti skirtos tiems patiems poreikiams tenkinti ar turėti
tą pačią paskirtį.
Atsižvelgiant į tai, kas pasakyta, į antrąjį klausimą reikia atsakyti taip, kad Direktyvos 3 a straipsnio 1 dalies b punkte
įtvirtinta lyginamosios reklamos leistinumo sąlyga turi būti aiškinama kaip nedraudžianti lyginamosios reklamos, susijusios
su dviejų konkuruojančių didelių parduotuvių tinklų parduodamų kasdienio vartojimo prekių asortimentu bendrai, jeigu šiuos
asortimentus atitinkamai sudaro atskiros prekės, kurios, paimtos poromis, atskirai tenkina šioje nuostatoje įtvirtintą palyginamumo
sąlygą.

Dėl trečiojo klausimo
Savo trečiuoju klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas siekia sužinoti, ar Direktyvos 3 a straipsnio
1 dalies c punktas turi būti aiškinamas taip, jog šia nuostata įtvirtintas reikalavimas, kad reklama „objektyviai palygintų“
atitinkamų prekių savybes, reiškia, jog, lyginant didelių parduotuvių tinklų parduodamų kasdienio vartojimo prekių asortimento
kainą arba jų bendrą panašių prekių asortimentui nustatytų kainų lygį, visos lygintos prekės ir kainos, t. y. ir reklamuotojo,
ir visų lyginamų jo konkurentų, turi būti aiškiai išvardytos reklaminiame pranešime.
Kaip matyti iš Direktyvos 97/55 antros konstatuojamosios dalies, lyginamosios reklamos sąlygų derinimas direktyvoje visų pirma
turi padėti „objektyviai“ parodyti įvairių panašių gaminių privalumus.
Tos pačios direktyvos septinta konstatuojamoji dalis patikslina, kad leistinos reklamos sąlygos turėtų apimti objektyvaus
prekių ir paslaugų savybių lyginimo kriterijus.
Atsižvelgiant į šias dvi konstatuojamąsias dalis, Direktyvos 3 a straipsnio 1 dalies c punktas turi būti aiškinamas kaip nustatantis
dviejų rūšių reikalavimus dėl lyginimo objektyvumo.
Pirma, kaip matyti ir iš Direktyvos 97/55 septintos konstatuojamosios dalies, kartu taikomi šioje nuostatoje numatyti kriterijai,
susiję su esminėmis, svarbiomis, patikrinamomis ir tipinėmis prekės savybėmis, kurių atžvilgiu atliekamas lyginimas, padeda
užtikrinti, kad minėtas lyginimas būtų objektyvus. Vis dėlto trečiasis prejudicinis klausimas nėra tiesiogiai susijęs su šiais
kriterijais, nes, pavyzdžiui, apie patikrinimo kriterijų kalbama ketvirtajame ir penktajame klausimuose.
Antra, minėto 3 a straipsnio 1 dalies c punkte aiškiai pabrėžiama, atkartojant Direktyvos 97/55 antrą konstatuojamąją dalį,
kad keturis pirmiau minėtus kriterijus atitinkančios savybės dar turi būti palygintos objektyviai.
Kaip išvados 44 punkte nurodė generalinis advokatas, pastaruoju reikalavimu iš esmės siekiama, kad vietoj objektyvaus konstatavimo
nebūtų pateiktas paties lyginimo autoriaus subjektyvus vertinimas.
Iš to matyti, kad remiantis šiuo reikalavimu negali būti nustatoma pareiga reklaminiame pranešime aiškiai išvardyti įvairias
panašias prekes, kurios sudaro lyginamus asortimentus, ir jų kainas. Tokie duomenys, kaip antai prekės kaina arba bendras
didelių parduotuvių tinklų nustatytų prekių asortimento kainų lygis, negali būti vertinami subjektyviai, o prekių bei kainų,
kurios yra lyginamos, išvardijimas ar nenurodymas taip pat negali padaryti įtakos šio lyginimo objektyvumui ar subjektyvumui.
Be to, reikia pažymėti, kad pagal Direktyvos 2 straipsnio 2 a punktą lyginamoji reklama – tai bet kokia reklama, kuri aiškiai
ar netiesiogiai nurodo konkurentą arba konkurento siūlomas prekes ar paslaugas, todėl direktyvos prasme reklama gali būti
laikoma lyginamąja, net jei konkurento prekės ar paslaugos nėra aiškiai nurodytos šioje reklamoje, bet joje netiesiogiai atpažįstamos.
Taip pat atsižvelgiant į šio sprendimo 22 punkte primintus aiškinamuosius principus pažymėtina, jog kalbant apie reklaminį
pranešimą, susijusį su dideliu skaičiumi įvairių didelių konkuruojančių parduotuvių tinklų parduodamų prekių, kaip yra dviejų
ginčijamų lyginimo metodų atveju, reikalavimas, kad kiekviena palyginta prekė visuomet būtų aiškiai nurodyta minėtame pranešime,
galėtų net turėti neigiamos įtakos tokių reklamos metodų praktiškumui.
Vis dėlto
Lidl
rėmėsi tuo, kad Teisingumo Teismas anksčiau nusprendė, jog galima pareiga apriboti kiekvieną kainų lyginimą vidutinėmis reklamuotojo
siūlomų prekių ir konkurencinių prekių kainomis prieštarautų Bendrijos teisės aktų leidėjo tikslams, ir tuo, kad šiuo atžvilgiu
Teisingumo Teismas pažymėjo, jog kadangi lyginamoji reklama turi padėti objektyviai parodyti įvairių panašių prekių privalumus,
toks objektyvumas reiškia, kad asmenys, kuriems yra skirta ši reklama, turi turėti galimybę žinoti realius lyginamų prekių
kainų skirtumus, o ne tik vidutinį skirtumą tarp reklamuotojo ir konkurentų nustatytų kainų (minėto sprendimo
Pippig Augenoptik
81 ir 82 punktai).
Reikia patikslinti, kad šiuo tvirtinimu Teisingumo Teismas visiškai neketino apskritai atmesti visų lyginamosios reklamos,
susijusios su bendru dviejų konkurentų panašiems asortimentams nustatytų kainų lygiu, galimybių. Jeigu teigiamas bendro kainų
lygio skirtumas paremtas realiu tarp panašių prekių nustatytu kainų skirtumu ir jeigu taip pasirinkto lyginimo kriterijus,
atsižvelgiant į reklaminio pranešimo kontekstą, tenkina įvairius direktyva, o ypač jos 3 a straipsnio 1 dalies c punktu, įtvirtintus
reikalavimus, toks lyginamosios reklamos metodas negali būti uždraustas.
Šiuo klausimu visų pirma pažymėtina, kad palyginimas, kuriuo siekiama parodyti bendro dviejų didelių parduotuvių tinklų nustatytų
kainų lygio skirtumus, susijusius su panašių prekių asortimentu, būtinai reikalauja, kad prieš tai būtų atskirai palygintos
realios dviejų konkurentų parduodamų panašių prekių kainos.
Antra, nors akivaizdu, kad dviejų konkurentų nustatytų kainų vidutinio skirtumo arba bendro jų nustatytų kainų lygio lyginamasis
kriterijus gali būti visiškai nesvarbus tam tikromis aplinkybėmis, pavyzdžiui, kai – kaip byloje dėl akinių reklamos, kurioje
buvo priimtas minėtas sprendimas
Pippig Augenoptik
, – kalbama apie reklaminį pranešimą, skirtą vartotojams, kuriems siūloma ateiti pirkti tik vieną kartą parduotuvėje, parduodančioje
tik atitinkamos rūšies prekes, kitomis aplinkybėmis gali būti visiškai kitaip. Tai pirmiausia galima pasakyti apie nagrinėjamos
bylos aplinkybes, kai, kaip matyti iš šio sprendimo 35 punkto, bendras kainų lygis gali būti ypač svarbus lyginimo kriterijus.
Atsižvelgiant į tai, kas pasakyta, į trečiąjį klausimą reikia atsakyti taip: Direktyvos 3 straipsnio 1 dalies c punkte įtvirtintas
reikalavimas, kad reklama „objektyviai palygintų“ nagrinėjamų prekių savybes, turi būti aiškinamas taip, jog jis nereiškia,
kad lyginant konkuruojančių didelių parduotuvių tinklų parduodamų panašių kasdienio vartojimo prekių asortimento kainą arba
jų bendrą panašių prekių asortimentui nustatytų kainų lygį, palygintos prekės ir kainos, t. y. ir reklamuotojo, ir visų lyginamų
jo konkurentų, turi būti visos aiškiai išvardytos reklaminiame pranešime.

Dėl penktojo klausimo
Savo penktuoju klausimu, kurį reikia nagrinėti trečią, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės siekia
sužinoti, ar Direktyvos 3 a straipsnio 1 dalies c punktas turi būti aiškinamas taip, kad prekių kaina ir bendras didelių parduotuvių
tinklų panašių prekių asortimentams nustatytų kainų lygis yra patikrinamos savybės šios nuostatos prasme.
Dėl dviejų konkurentų parduodamų prekių kainų, ypač tų, kurios susijusios su antruoju ginčijamu lyginimo metodu, reikia konstatuoti,
jog Direktyvos 3 a straipsnio 1 dalies c punktas aiškiai patvirtina, kad dviejų prekių kaina gali būti viena iš savybių, kurios
tuo pačiu metu yra esminės, svarbios, patikrinamos ir tipinės ir kurių palyginimas iš esmės leidžiamas, jeigu tenkinamos kitos
sąlygos, kurias numato Direktyva lyginamosios reklamos leistinumui. Direktyvos 97/55 aštunta konstatuojamoji dalis taip pat
patvirtina, kad turėtų būti sudaryta galimybė palyginti tik prekių ir paslaugų kainas, jeigu lyginant laikomasi tam tikrų
sąlygų, ypač jei lyginimas neklaidina.
Kaip anksčiau pažymėjo Teisingumo Teismas, konkuruojančių siūlymų palyginimas, ypač kainos požiūriu, susijęs su pačios lyginamosios
reklamos pobūdžiu (minėto sprendimo
Pippig Augenoptik
80 punktas).
Iš to, kas pasakyta, išplaukia, kad prekės kaina yra patikrinama savybė Direktyvos 3 a straipsnio 1 dalies c punkto prasme.
Be to, atsižvelgiant į šio sprendimo 22 punkte primintą aiškinamąjį principą, atrodo, jog niekas neprieštarauja tam, kad tai
būtų taikoma ir bendram konkuruojančių didelių parduotuvių tinklų nustatytų kainų, susijusių su panašiu kasdienio vartojimo
prekių asortimentu, lygiui ir sumai, kurią gali sutaupyti vartotojas, pirkdamas tokias prekes viename, o ne kitame šių konkuruojančių
tinklų.
Atsižvelgus į panašių specifinių prekių, sudarančių konkuruojančių didelių parduotuvių tinklų siūlomą asortimentą, kainas,
siekiant identifikuoti bendrą šių tinklų nustatytų kainų lygį, kiek tai susiję su panašiu asortimentu, ir kiekvienos specifinės
prekės atskira kaina, į kurią taip buvo atsižvelgta, ir minėtas bendras kainų lygis bei suma, kurią gali sutaupyti vartotojas,
pirkdamas savo kasdienio vartojimo prekes viename, o ne kitame iš šių konkuruojančių tinklų, ir galiausiai  šiam tikslui pasirinktų
apskaičiavimo metodų pagrįstumas iš esmės gali būti patikrinti.
Tačiau reikia patikslinti, jog prekių asortimentą sudarančių prekių kainų arba bendro didelių parduotuvių tinklo savo panašių
prekių asortimentui nustatytų kainų lygio patikrinamumas būtinai reikalauja, kad prekes, kurių kainos buvo taip palygintos
(nors, kaip matyti iš šio sprendimo 54 punkto, ir nėra reikalaujama, kad jos būtų visos aiškiai išvardytos vartotojui skirtame
reklaminiame pranešime), vis dėlto būtų įmanoma atskirai ir konkrečiai nustatyti, remiantis minėtame pranešime esančia informacija.
Siekiant patikrinti prekių kainas būtina turėti galimybę nustatyti prekes.
Atsižvelgiant į tai, kas pasakyta, į penktąjį klausimą reikia atsakyti taip: Direktyvos 3 a straipsnio 1 dalies c punktas
turi būti aiškinamas taip, kad „patikrinamos“ dviejų konkuruojančių didelių parduotuvių tinklų parduodamų prekių savybės šios
nuostatos prasme yra:
–        minėtų prekių kainos,
–        bendras tokių didelių parduotuvių tinklų panašių prekių asortimentui atitinkamai nustatytų kainų lygis bei suma, kurią gali
sutaupyti vartotojas, pirkdamas tokias prekes viename, o ne kitame šių konkuruojančių tinklų, jeigu nagrinėjamos prekės iš
tikrųjų sudaro panašių prekių, kuriomis remiantis buvo nustatytas bendras kainų lygis, asortimento dalį.

Dėl ketvirtojo klausimo
Savo ketvirtuoju klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas siekia sužinoti, ar Direktyvos 3 a straipsnio
1 dalies c punktas turi būti aiškinamas taip, kad lyginamojoje reklamoje minima savybė atitinka šioje nuostatoje įtvirtintą
patikrinimo reikalavimą tik tuomet, jei minėtos reklamos adresatai gali patys patikrinti šios savybės teisingumą.
Šiuo atžvilgiu pirmiausia pažymėtina, jog nors minėta nuostata reikalauja, kad siekiant užtikrinti lyginamosios reklamos objektyvumą
reklama lyginamos savybės būtų patikrinamos, t. y. galėtų būti įrodytos, joje visiškai nėra patikslinta, kokiomis konkrečiomis
sąlygomis ir kas gali patikrinti minėtų savybių teisingumą.
Antra, remiantis šia direktyva siekiamais tikslais negalima manyti, kad lyginamų savybių teisingumo patikrinamumas turėtų
būti labiau prieinamas vartotojui nei kitiems suinteresuotiems asmenims, ypač lyginamiems konkurentams.
Šiuo klausimu Direktyvos 97/55 septintoje konstatuojamojoje dalyje pabrėžiama, kad siekiant išsiaiškinti, kuri lyginamosios
reklamos praktika gali iškraipyti konkurenciją, būti žalinga konkurentams ir daryti neigiamą poveikį vartotojų pasirinkimui,
reikia nustatyti leistinas lyginamosios reklamos lyginimo sąlygas, t. y. sąlygas, kurios visų pirma turėtų apimti objektyvaus
prekių ir paslaugų savybių palyginimo kriterijus.
Direktyvos 4 straipsnis įtvirtina valstybių narių pareigą garantuoti, kad ginant vartotojų, konkurentų ir plačiosios visuomenės
interesus, egzistuotų pakankami ir veiksmingi būdai užtikrinti nuostatų dėl lyginamosios reklamos laikymąsi.
Trečia, pažymėtina, jog priešpaskutinėje direktyvos konstatuojamojoje dalyje pabrėžiama, kad reklamuotojas turėtų galėti atitinkamais
būdais įrodyti savo teigiamų faktų reklamoje teisingumą, o atitinkamais atvejais kompetentingas teismas ar administracinė
institucija – iš jo šito pareikalauti.
Šiuo atžvilgiu Direktyvos 6 straipsnis konkrečiai numato valstybių narių pareigą suteikti teismams ir administracinėms institucijoms,
kurie turi užtikrinti, kad būtų laikomasi direktyvos nuostatų, įgaliojimus reikalauti, – jei atsižvelgiant į bylos aplinkybes
ir reklamuotojo ar kitos bylos šalies teisėtus interesus, toks reikalavimas atrodo tikslingas, – kad reklamuotojas pateiktų
įrodymus dėl reklamoje padarytų faktinių pareiškimų tikslumo ir „lyginamosios reklamos atveju – reikalauti, kad reklamuotojas
tokius įrodymus pateiktų per trumpą laiką“. Be to, ta pati nuostata reikalauja, kad šioms administracinėms institucijoms ir
teismams būtų suteikti įgaliojimai laikyti, jog faktiniai pareiškimai yra netikslūs, jei reikalaujami įrodymai nėra pateikti
arba jei jie laikomi nepakankamais.
Iš to matyti, kad nors reklamuotojas tikrai turi sugebėti per trumpą laiką įrodyti faktinį savo atlikto palyginimo teisingumą,
direktyva nereikalauja, kad prieš suformuluodamas savo reklaminį pranešimą jis pateiktų šiuos įrodymus kiekvienam suinteresuotam
asmeniui.
Tačiau tai, kad per administracinę procedūrą ar teismo procesą vartotojas gali gauti iš reklamuotojo įrodymus dėl reklamoje
esančių faktinių pareiškimų teisingumo, nereiškia, kad kai palygintos prekės ir kainos nėra išvardytos reklaminiame pranešime,
ji atleidžia šį reklamuotoją nuo pareigos visų pirma šio pranešimo adresatams nurodyti, kur ir kaip jie gali lengvai sužinoti
apie palyginimo elementus, norėdami patikrinti ar pateikti patikrinti jų teisingumą.
Remiantis direktyva nustatytu vartotojų apsaugos tikslu, tokia pareiga siekiama užtikrinti, kad tokio pranešimo adresatas
galėtų būti tikras, jog jis buvo teisingai informuotas apie kasdienio vartojimo prekes, kurias jis ketina pirkti.
Tokia galimybė susipažinti su lyginimo elementais nereiškia, kad lyginamų savybių teisingumą reklamos adresatas visais atvejais
galėtų patikrinti pats. Šiuo atžvilgiu pakanka, kad elementai, leidžiantys atlikti tokį patikrinimą, būtų prieinami minėtam
adresatui šio sprendimo 71 punkte numatytomis sąlygomis, taip, kad iš esmės jis pats galėtų atlikti pageidaujamą patikrinimą
arba tam tikrais atvejais, ir jei tokiam patikrinimui reikalinga kompetencija, kurios jis neturi, pateikti duomenis patikrinti
tretiesiems asmenims.
Atsižvelgiant į tai, kas pasakyta, į ketvirtąjį klausimą reikia atsakyti taip: Direktyvos 3 a straipsnio 1 dalies c punktas
turi būti aiškinamas taip, kad lyginamojoje reklamoje minima savybė atitinka šioje nuostatoje įtvirtintą patikrinimo reikalavimą,
kai lyginimo elementai, kuriais pagrįstas šios savybės paminėjimas, nėra išvardyti šioje reklamoje, tik tuomet, jei reklamuotojas
visų pirma šio pranešimo adresatams nurodo, kur ir kaip jie gali lengvai sužinoti apie šiuos elementus, norėdami patikrinti
arba, jei jie neturi reikalingos kompetencijos, pateikti patikrinti jų bei nagrinėjamos savybės teisingumą.

Dėl pirmojo klausimo
Savo pirmuoju klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės siekia sužinoti, ar reklaminis pranešimas,
kuriame lyginamas didelių parduotuvių tinklo ir konkurentų tinklų nustatytų kainų lygis, kiek tai susiję su panašių prekių
asortimentu, ir kuriame nurodoma, kokią sumą gali sutaupyti vartotojas, pirkdamas kasdienio vartojimo prekes viename iš tinklų,
turi būti laikomas klaidinančia reklama Direktyvos 3 a straipsnio 1 dalies a punkto prasme todėl, kad tuomet, kai minėtas
bendras kainų lygis yra nustatytas remiantis tik dalimi reklamuotojo parduodamų prekių, tokia reklama būtinai sudarys įspūdį,
jog visas minėto reklamuotojo prekių asortimentas yra pigesnis. Vis dėlto minėtam teismui kyla klausimas, ar aplinkybė, kad
reklama ir reklamuotojo, ir kiekvieno jo konkurentų atžvilgiu leidžia nustatyti, kokios ir kiek prekių buvo lyginamos siekiant
nustatyti bendrą kiekvieno iš jų nustatytų kainų lygį, gali panaikinti minėtos reklamos klaidinančias savybes. Taip pat šis
teismas klausia, ar pastaruoju atveju svarbu, kad reklama nurodo, kurią vietą bendrame kainų lygyje užima kiekvienas lyginamas
konkurentas ir reklamuotojo atžvilgiu, ir tarpusavyje.
Direktyvos 2 straipsnio 2 punktas klaidinančią reklamą apibrėžia kaip bet kokią reklamą, kuri dėl savo pateikimo ar kitokiu
būdu apgauna ar gali apgauti asmenis, kuriems ji skirta ir kuriuos ji pasiekia, ir kuri dėl savo apgaulingo pobūdžio gali
daryti poveikį jų ekonominiam elgesiui ar dėl tų pačių priežasčių kenkia ar gali pakenkti konkurentui.
Būtent nacionaliniai teismai privalo, remdamiesi kiekvieno atvejo aplinkybėmis, patikrinti, ar atsižvelgiant į vartotojus,
kuriems ji skirta, reklamos pobūdis laikytinas apgaulingu (visų pirma žr. 1992 m. sausio 16 d. Sprendimo
X
, C‑373/90, Rink. p. I‑131, 15 ir 16 punktus).
Šiuo požiūriu minėti teismai visų pirma privalo atsižvelgti į tai, kaip prekes ar paslaugas, kurios yra nagrinėjamos reklamos
objektas, suvokia paprastas pakankamai informuotas ir protingai pastabus bei nuovokus vartotojas (žr. minėto sprendimo
X
15 ir 16 punktus; 1998 m. liepos 16 d. Sprendimo
Gut Springenheide ir Tusky
, C‑210/96, Rink. p. I‑4657, 31 punktą; 2000 m. sausio 13 d. Sprendimo
Estée Lauder
, C‑220/98, Rink. p. I‑117, 27 punktą; 2002 m. spalio 24 d. Sprendimo
Linhart ir Biffl
, C‑99/01, Rink. p. I‑9375, 31 punktą bei minėto sprendimo
Pippig Augenoptik
55 punktą). Šiuo atveju abu ginčijamos reklamos metodai skirti ne specializuotai visuomenės daliai, bet galutiniam vartotojui,
perkančiam savo kasdienio vartojimo pirkinius didelių parduotuvių tinkle.
Antra, siekdami atlikti reikalaujamą vertinimą nacionaliniai teismai turi atsižvelgti visas svarbias bylos aplinkybes (minėto
sprendimo
Estée Lauder
27 ir 30 punktai), remdamiesi, kaip išplaukia iš Direktyvos 3 straipsnio, reklamoje esančia informacija ir apskritai visais
jos bruožais.
Teisingumo Teismas taip pat yra nusprendęs, kad reklama gali įgauti klaidinantį pobūdį nepateikus visos informacijos, ypač
jei tokia reklama nuo vartotojų, kuriems ji skirta, siekiama nuslėpti aplinkybę, dėl kurios, jei ji būtų buvusi žinoma, daug
vartotojų būtų nusprendę nepirkti (minėto sprendimo
X
15 punktas).
Dėl kainų lyginimo Direktyvos 97/55 aštuntoje konstatuojamojoje dalyje konkrečiai pažymima, kad turėtų būti sudaryta galimybė
palyginti tik prekių ir paslaugų kainas, jeigu lyginant laikomasi tam tikrų sąlygų, ypač jei lyginimas neklaidina.
Šiuo klausimu Teisingumo Teismas jau yra patikslinęs, kad reklama, susijusi su žemesne paralelinio importo automobilių kaina,
gal būti laikoma klaidinančia tik tuo atveju, jei nustatoma, kad didelis skaičius vartotojų, kuriems skirta nagrinėjama reklama,
apsisprendė dėl pirkinio nežinodami, jog mažesnė transporto priemonių kaina susijusi su tuo, kad paralelinio importuotojo
parduodami automobiliai turi mažiau papildomos įrangos (minėto sprendimo
X
16 punktas).
Atsižvelgiant į tai, lyginamoji reklama, susijusi su bendru konkuruojančių didelių parduotuvių tinklų panašiam asortimentui
nustatytų kainų lygiu ir su suma, kurią gali sutaupyti vartotojas, pirkdamas savo kasdienio vartojimo prekes viename, o ne
kitame iš šių tinklų, turėtų būti laikoma klaidinančia, jei, pavyzdžiui, atsižvelgiant į visas konkrečiu atveju svarbias aplinkybes,
nustatoma, kad didelis skaičius vartotojų, kuriems skirta ši reklama, apsisprendė dėl pirkinių klaidingai manydami, jog apskaičiuojant
bendrą kainų lygį ir reklamoje nurodytą sutaupysimą sumą buvo atsižvelgta į visas reklamuotojo prekes. Tas pats pasakytina
ir tuo atveju, jei nustatoma, kad taip buvo nuspręsta klaidingai manant, jog vartotojas sutaupys šią sumą, neatsižvelgiant
į tai, kokias ir kiek reklamuotojo prekių jis įsigys arba, pavyzdžiui, manant, kad visos be išimties reklamuotojo prekės yra
pigesnės už jo konkurentų prekes.
Tokia reklama taip pat yra klaidinanti, jei nustatoma, kad joje bendrai nurodant sumų, kurias vartotojas gali sutaupyti, pirkdamas
savo kasdienio vartojimo prekes iš reklamuotojo, o ne konkuruojančiuose didelių parduotuvių tinkluose, skalę ir atskirai nenurodant
bendro kiekvieno iš šių reklamuotojo tinklų konkurentų nustatytų kainų lygio bei sumos, kurią kiekvieno tinklo atveju galima
sutaupyti, dėl realios sumos, kurią galima sutaupyti, perkant kasdienio vartojimo prekes iš reklamuotojo, o ne iš vieno ar
kito konkretaus konkurento, gali būti suklaidintas didelis skaičius asmenų, kuriems ši reklama skirta, ir todėl gali būti
padarytas poveikis jų ekonominiam elgesiui.
Tokiomis aplinkybėmis į pirmąjį klausimą reikia atsakyti taip: Direktyvos 3 a straipsnio 1 dalies a punktas turi būti aiškinamas
taip, kad lyginamoji reklama, kurioje teigiama, jog bendras reklamuotojo kainų lygis, palyginti su jo pagrindiniais konkurentais,
yra žemesnis, nors buvo palyginti tik prekių pavyzdžiai, gali būti klaidinanti, jei reklaminis pranešimas:
–        neparodo, kad buvo lyginamos tik tam tikros pasirinktos, o ne visos reklamuotojo prekės,
–        nenurodo lygintų elementų arba nepateikia adresatui informacijos šaltinio, kuriame jis galėtų rasti tokius duomenis, arba
–        bendrai nurodo sumų, kurias gali sutaupyti vartotojas, apsipirkdamas pas reklamuotoją, o ne pas jo konkurentus, skalę, atskirai
nenurodydamas bendro kiekvieno minėtų konkurentų nustatytų kainų lygio ir sumos, kurią galima sutaupyti, apsiperkant pas reklamuotoją,
o ne pas kurį nors iš jų.
Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas turi patikrinti, ar pagrindinėje byloje nagrinėjami reklaminiai pranešimai
turi tokių požymių.

Dėl bylinėjimosi išlaidų
Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo
nagrinėjamoje byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo
Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.
Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (didžioji kolegija) nusprendžia:
1.
1984 m. rugsėjo 10 d. Tarybos direktyvos 84/450/EEB dėl klaidinančios reklamos ir lyginamosios reklamos, iš dalies pakeistos
1997 m. spalio 6 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva 97/55/EB, 3 a straipsnio 1 dalies b punkte įtvirtinta lyginamosios
reklamos leistinumo sąlyga turi būti aiškinama kaip nedraudžianti lyginamosios reklamos, susijusios su dviejų konkuruojančių
didelių parduotuvių tinklų parduodamų kasdienio vartojimo prekių asortimentu bendrai, jeigu šiuos asortimentus atitinkamai
sudaro atskiros prekės, kurios paimtos poromis, atskirai tenkina šioje nuostatoje įtvirtintą palyginamumo sąlygą.
2.
Direktyvos 84/450, iš dalies pakeistos Direktyva 97/55, 3 a straipsnio 1 dalies c punktas turi būti aiškinamas taip: šioje
nuostatoje įtvirtintas reikalavimas, kad reklama „objektyviai palygintų“ nagrinėjamų prekių savybes, turi būti aiškinamas
taip, kad jis nereiškia, jog lyginant konkuruojančių didelių parduotuvių tinklų parduodamų panašių kasdienio vartojimo prekių
asortimento kainą arba jų bendrą panašių prekių asortimentui nustatytų kainų lygį, lygintos prekės ir kainos, t. y. ir reklamuotojo,
ir visų lyginamų jo konkurentų, turi būti visos aiškiai išvardytos reklaminiame pranešime.
3.
Direktyvos 84/450, iš dalies pakeistos Direktyva 97/55, 3 a straipsnio 1 dalies c punktas turi būti aiškinamas taip, kad „patikrinamos“
dviejų konkuruojančių didelių parduotuvių tinklų parduodamų prekių savybės šios nuostatos prasme yra:
–      minėtų prekių kainos,
–
bendras tokių didelių parduotuvių tinklų panašių prekių asortimentui atitinkamai nustatytų kainų lygis bei suma, kurią gali
sutaupyti vartotojas, pirkdamas tokias prekes viename, o ne kitame šių konkuruojančių tinklų, jeigu nagrinėjamos prekės iš
tikrųjų sudaro panašių prekių, kuriomis remiantis buvo nustatytas bendras kainų lygis, asortimento dalį.
4.
Direktyvos 84/450, iš dalies pakeistos Direktyva 97/55, 3 a straipsnio 1 dalies c punktas turi būti aiškinamas taip, kad lyginamojoje
reklamoje minima savybė atitinka šioje nuostatoje įtvirtintą patikrinimo reikalavimą, kai lyginimo elementai, kuriais pagrįstas
šios savybės paminėjimas, nėra išvardyti šioje reklamoje, tik tuomet, jei reklamuotojas visų pirma šio pranešimo adresatams
nurodo, kur ir kaip jie gali lengvai sužinoti apie šiuos elementus, norėdami patikrinti arba, jei jie neturi reikalingos kompetencijos,
pateikti patikrinti jų bei nagrinėjamos savybės teisingumą.
5.
Direktyvos 84/450, iš dalies pakeistos Direktyva 97/55, 3 a straipsnio 1 dalies a punktas turi būti aiškinamas taip, kad lyginamoji
reklama, kurioje teigiama, jog bendras reklamuotojo kainų lygis, palyginti su jo pagrindiniais konkurentais, yra žemesnis,
nors buvo palyginti tik prekių pavyzdžiai, gali būti klaidinanti, jei reklaminis pranešimas:
–
neparodo, kad buvo lyginamos tik tam tikros pasirinktos, o ne visos reklamuotojo prekės,
–
nenurodo lygintų elementų arba nepateikia adresatui informacijos šaltinio, kuriame jis galėtų rasti tokius duomenis, arba
–
bendrai nurodo sumų, kurias gali sutaupyti vartotojas, apsipirkdamas pas reklamuotoją, o ne pas jo konkurentus, skalę, atskirai
nenurodydamas bendro kiekvieno minėtų konkurentų nustatytų kainų lygio ir sumos, kurią galima sutaupyti, apsiperkant pas reklamuotoją,
o ne pas kurį nors iš jų.
Parašai.
*
Proceso kalba: olandų.