CELEX: 62005TJ0432
Konkurencija
Karteliai
Europos cemento rinka
Sprendimas atmesti skundą
Suderintas cemento standartas
Įpareigojamasis pobūdis
Komisijos gairės dėl EB 81 straipsnio taikymo horizontalaus bendradarbiavimo susitarimams

Teisinis pagrindas
A –
Direktyva 89/106/EEB
1988 m. gruodžio 21 d. Tarybos direktyva 89/106/EEB dėl valstybių narių įstatymų ir kitų teisės aktų, susijusių su statybos
produktais, derinimo (OL L 40, 1989, p. 12; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 13 sk., 9 t., p. 296), iš dalies pakeista
1993 m. liepos 22 d. Tarybos direktyva 93/68/EEB (OL L 220, p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 13 sk., 12 t.,
p. 173), be kita ko, siekiama pašalinti laisvo statybos produktų judėjimo apribojimus. Pagal Direktyvos 89/106 1 straipsnio
2 dalį šioje direktyvoje vartojama sąvoka „statybos produktas“ – tai „bet koks produktas, kuris yra pagamintas ir skirtas
nuolat įmontuoti statiniuose, tarp jų ir pastatuose ir inžineriniuose statiniuose“. Pagal Direktyvos 89/106 2 straipsnio 1 dalį
ir 3 straipsnio 1 dalį valstybės narės imasi visų būtinų priemonių užtikrinti, kad statybos produktai galėtų būti teikiami
rinkai tik su sąlyga, jeigu jie tinka numatytam tikslui, tai yra, jų charakteristikos yra tokios, kad statiniai, į kuriuos
jie bus įmontuojami, surenkami, pritvirtinami arba instaliuojami, gali, jeigu jie tinkamai suprojektuoti ir pastatyti, tenkinti
esminius reikalavimus, išdėstytus šios direktyvos I priede, kai tiems statiniams tokie reikalavimai numatyti norminiuose aktuose.
Direktyvoje 89/106 numatytas techninių specifikacijų, kurių laikantis preziumuojama, remiantis jos 4 straipsnio 2 dalimi,
kad yra laikomasi esminių reikalavimų, rengimas. Pagal šios direktyvos 4 straipsnio 1 dalį ir 9 straipsnio 3 dalį šios specifikacijos
gali būti būtent Europos standartizacijos komiteto (ESK) priimti suderinti standartai arba valstybių narių įgaliotų įstaigų
suteikti Europos techniniai liudijimai.
Pagal Direktyvos 89/106 4 straipsnio 2 dalį ženklas „CE“ rodo, kad statybos produktai, be kita ko, atitinka nacionalinius
standartus, perkeliančius į nacionalinę teisę suderintus standartus, į kuriuos nuorodos buvo paskelbtos
Europos Sąjungos oficialiajame leidinyje
, arba, kad jie atitinka Europos techninį liudijimą. Pagal Direktyvos 89/106 4 straipsnio 2 dalį ir 6 straipsnio 1 dalį valstybės
narės leidžia tiekti į rinką arba naudoti jų teritorijoje produktus, kurie atitinka šią direktyvą ir kurie pažymėti šiuo „CE“
ženklu.
Pagal Direktyvos 89/106 7 straipsnį suderintus standartus nustato Europos standartų organizacijos pagal Europos Bendrijų Komisijos
suteiktus įgaliojimus, pasitarusios su šios direktyvos 19 straipsnyje numatytu statybos nuolatiniu komitetu. Taip nustatyti
standartai privalo būti formuluojami kiek įmanoma pagal eksploatacines produktų savybes, atsižvelgiant į aiškinamuosius dokumentus.
Europos standartų organizacijoms nustačius standartus, Komisija paskelbia nuorodą į juos
Europos Bendrijų oficialiajame leidinyje
.
Pagal Direktyvos 89/106 8 straipsnio 2 dalį Europos techninis liudijimas gali būti ypač suteikiamas produktams, kuriems nėra
nustatyto nei suderinto, nei pripažinto nacionalinio standarto, ir nėra įgaliojimo suderintam standartui, ir Komisija nutaria,
kad galimybės rengti standartą nėra arba dar nėra; arba produktams, kurie gerokai skiriasi nuo suderintų arba pripažintų nacionalinių
standartų.
B –
Komisijos gairės dėl EB 81 straipsnio taikymo horizontalaus bendradarbiavimo susitarimams
Komisijos gairių dėl [EB] 81 straipsnio taikymo horizontalaus bendradarbiavimo susitarimams (OL C 3, 2001, p. 2; toliau −
gairės) 6 skyriuje, kuriame reglamentuojami susitarimai dėl standartų, numatyta:
„6.1. Sąvokos apibrėžimas
159. Svarbiausias standartizavimo susitarimų tikslas – nustatyti techninius ar kokybės reikalavimus, kuriuos gali atitikti
dabartiniai ar ateities produktai, gamybos procesai ar būdai
[47]
. Standartizavimo susitarimuose gali būti įvairių klausimų, pavyzdžiui, tam tikro produkto įvairių laipsnių ir dydžių arba
techninių specifikacijų standartizavimas rinkose, kuriose suderinamumas ir sąveikumas su kitais produktais ar sistemomis yra
esminis. Terminai, reikalingai tam tikram kokybės lygiui pasiekti arba patvirtinimui kontrolės institucijoje gauti, taip pat
gali būti laikomi standartu.“
Gairių 47 išnaša, susijusi su jų 159 punktu, suformuluota taip:
„Standartizavimas gali būti įvairių formų – nuo nacionaliniu pagrindu suderintų standartų patvirtinimo pripažintose Europos
ar nacionalinėse institucijose, konsorciumuose ir forumuose iki atskirų kompanijų susitarimų. Nors Bendrijos teisė standartus
apibrėžia siaurai, šios rekomendacijos standartais laiko visus susitarimus, apibūdintus šioje dalyje.“
Dėl taisyklių, taikytinų konkurencijos srityje, gairėse, be kita ko, nurodoma:
„6.3. Vertinimas pagal [EB] 81 straipsnio 1 dalį
162. Susitarimus nustatyti standartus <...> gali sudaryti privačios įmonės arba juos nustato ir saugo visuomeninės institucijos
arba institucijos, kurioms yra patikėta teikti bendros ekonominės svarbos paslaugas, pavyzdžiui, standartų institucijos, pripažįstamos
pagal [1998 m. birželio 22 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvą 98/34/EB, nustatančią informacijos apie techninius standartus
ir reglamentus teikimo tvarką (OL L 204, p. 37; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 13 sk., 20 t., p. 337)] <...>. Tokių
institucijų pritraukimas priklauso nuo valstybių narių įsipareigojimų išlaikyti Bendrijoje konkurenciją be iškraipymų.
6.3.1. Susitarimo pobūdis
6.3.1.1. Susitarimai, kurie nepatenka į [EB] 81 straipsnio 1 dalies taikymo sritį
163. Ten, kur dalyvavimas nustatant standartus yra neribojamas ir skaidrus, standartizavimo susitarimai, apibrėžti anksčiau,
kurie nenustato pareigos atitikti standartą arba yra platesnių susitarimų dėl produktų suderinamumo užtikrinimo dalis, neriboja
konkurencijos. Tai paprastai taikoma standartams, tvirtinamiems pripažintų standartų institucijų, laikantis nediskriminacinių,
atvirų ir skaidrių procedūrų.“

Ginčo aplinkybės
A –
Cemento rinkos dalyviai
Ieškovė
EMC Development AB
yra bendrovė, vykdanti energetiškai modifikuoto cemento gamybos metodo nuolatinių bandymų, plėtojimo ir komercinio panaudojimo
veiklą. Ji įsteigta Liuleo (Švedija).
Europos cemento asociacija (
Cembureau
) įsteigta Briuselyje (Belgija). Ji ginčijamo sprendimo priėmimo dieną atstovavo 25 nacionalinėms cemento sektoriaus asociacijoms
ir Europos cemento gamykloms, o jos tikslas − skatinti jos narių interesus aktyviai atstovaujant Europos cemento sektoriui
Europos ir tarptautiniu lygmeniu.
ESK yra nepriklausoma organizacija, kurios nariai ginčijamo sprendimo priėmimo dieną buvo 28 Europos valstybių nacionalinės
standartizacijos įstaigos. Europos Komisija nėra jos narė, tačiau ji dalyvauja kaip patarėja, būtent patardama techniniais
klausimais. ESK, kuri skatina savanorišką techninį suderinimą Europoje, yra Direktyvoje 98/34 pripažinta Europos standartizacijos
įstaiga.
B –
Europos cemento standartas EN 197-1
Standartas EN 197-1 (toliau − standartas) buvo patvirtintas 2000 m. balandžio mėn. 19 nacionalinių standartizacijos įstaigų,
kurios yra ESK narės. Jį parengė ESK techninis komitetas CEN/TC 51 „Cementas ir statybinės kalkės“ (toliau – „CEN/TC 51“)
pagal įgaliojimą M/114, kurį, vadovaujantis Direktyva 89/106, suteikė Komisija ir Europos laisvosios prekybos asociacija (ELPA).
Šiame įgaliojime apibrėžiama standarto taikymo sritis, pateikiamas produktų, į kuriuos turi būti atsižvelgiama, sąrašas ir
pažymima, kad standartas bus formuluojamas kiek įmanoma pagal eksploatacines produktų savybes, atsižvelgiant į aiškinamuosius
dokumentus.
Standartas apibrėžia visus 27 bendrus cemento produktus, t. y. bendras cementas, apibūdinamas kaip tradicinis ir patvirtintas
įvairių nacionalinių standartizacijos įstaigų ESK viduje. Vėliau šie produktai grupuojami į penkias pagrindines cemento rūšis
(CEM I−CEM V) pagal proporcijas, kuriomis pagrindinės sudedamosios dalys turi būti panaudojamos šiems atskiriems produktams
gaminti šešiose „stiprumo klasėse“. Kiekvieną pagrindinę cemento rūšį sudaro tam tikras Portlendo cemento „klinkerio“ kiekis
kartu su skirtingu sudedamųjų dalių kiekiu. Šis apibrėžimas apima reikalavimus, kuriuos turi atitikti sudedamosios dalys,
ir 27 bendro cemento produktų mechaninius, fizinius, cheminius ir ilgalaikiškumo reikalavimus bei „stiprumo klasę“.
Standartą atitinkantis cementas gali būti žymimas „CE“ ženklu.
C –
Produktai
Ieškovės ir
Cembureau
teigimu, „tikrasis“ Portlendo cementas atitinka standarte apibrėžtus pagrindinės rūšies CEM I cemento produktus. Maišyti
cementai atitinka cementą, priskirtiną kitoms keturioms pagrindinėms rūšims − Cem II−Cem V.
Ieškovės gaminamas cementas yra energetiškai modifikuotas, jo gamybos technologija buvo sukurta Švedijoje 1990 metų pradžioje.
Šis cementas išgaunamas intensyviai smulkinant (aktyvuojant) Portlendo cementą su skirtingomis medžiagomis, kaip antai šarmais,
krosnių pelenais arba smulkiu kvarciniu smėliu.
D –
Administracinė procedūra
2001 m. spalio mėn. ieškovė susisiekė su Komisijos konkurencijos, įmonių ir aplinkos generaliniais direktoratais (GD) tam,
kad juos informuotų apie susirūpinimą dėl standarto ir dėl Europos cemento sektoriaus apskritai. Ieškovė taip pat susitiko
su Konkurencijos GD atstovais.
2002 m. sausio 3 d. ieškovė išsiuntė laišką Komisijos nariui, atsakingam už konkurenciją, reikalaudama, kad Komisija imtųsi
veiksmų.
2002 m. vasario 12 ir 19 d. Įmonių ir Vidaus rinkos GD informavo ieškovę apie tai, kad standartas nėra cemento patekimo į
rinką reguliacinis barjeras ir kad jis atitinka Direktyvą 89/106.
2002 m. kovo 14 d. laišku ieškovė pranešė apie Europos Portlendo cemento gamintojų
Cembureau
ir ESK padarytą EB 81 ir 82 straipsnių pažeidimą.
2002 m. kovo 15 d. Komisijoje buvo įregistruoti 2002 m. sausio 3 d. ir kovo 14 d. laiškai kaip formalus skundas pagal 1962 m.
vasario 6 d. Tarybos reglamento Nr. 17, Pirmojo reglamento, įgyvendinančio [EB 81 ir 82 straipsnius] (OL 13, 1962, p. 204;
2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 8 sk., 1 t., p. 3), 3 straipsnio 2 dalį.
2002 m. rugsėjo 4 ir 6 d. atitinkamai ESK ir
Cembureau
pateikė savo pastabas dėl nekonfidencialios ieškovės skundo redakcijos. 2003 m. kovo 10 d. ieškovė Konkurencijos GD pateikė
savo komentarus dėl
Cembureau
ir ESK pastabų.
2004 m. sausio 29 d. Komisija, vadovaudamasi 1998 m. gruodžio 22 d. Komisijos reglamento (EB) Nr. 2842/98 dėl šalių išklausymo
nagrinėjant tam tikras bylas pagal [EB 81 ir 82] straipsnius (OL L 354, 1998, p. 18; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k.,
7 sk., 4 t., p. 204) 6 straipsniu, išsiuntė ieškovei laišką, kuriame informavo, kad planuoja atmesti skundą ir paprašė jos
pateikti savo pastabas, o tai ieškovė padarė 2004 m. kovo 22 d. laišku.
2004 m. birželio 11 d. ieškovė išsiuntė Komisijai 2004 m. birželio 8 d. įvykusio jos ir Konkurencijos GD atstovų posėdžio
protokolo santrauką. Ieškovė joje suformulavo papildomus komentarus, nurodydama, kad jie nekenkia jos būsimajai pozicijai
dėl visų argumentų, kurie gali būti pateikti. 2004 m. liepos 24 d. laišku Konkurencijos GD atsakė, kad, remiantis skundų nagrinėjimą
reglamentuojančiomis procedūros taisyklėmis, „neribotas pasikeitimas klausimais ir atsakymais“ nebuvo galimas.
2005 m. kovo 2 d. laišku Įmonių GD informavo ieškovę, kad planuoja pakeisti įgaliojimą M/114, pridėdamas prie bendro cemento
„pogrupį“ ir leisdamas rengti naujas technines specifikacijas. 2005 m. birželio 1 d. laišku Įmonių GD pranešė ieškovei, kad
atsisako šio projekto, nes dauguma valstybių narių prieštarauja tokiam pakeitimui.
2005 m. liepos 1 d. laišku ieškovė paprašė Komisijos nario, atsakingo už konkurencijos klausimus, išsamiai išnagrinėti Direktyvos
89/106 reikalavimus dėl jos gaminamo cemento.
2005 m. rugsėjo 28 d. Sprendimu
SG-Greffe
(2005) D/205249 (toliau – „ginčijamas sprendimas“) Komisija formaliai atmetė ieškovės skundą.
E –
Ieškovės skundo pagrindai
Savo skunde ieškovė tvirtina, kad Europos Portlendo cemento gamintojai atliko kelis veiksmus, kurie yra sunkus EB 81 ir 82 straipsnių
pažeidimas. Pirmiausia šie gamintojai sudarė kartelį tam, kad sukurtų cemento patekimo į Europos rinką barjerą, o didžiausias
iš šių barjerų buvo standartas, kurį jie parengė tarpininkaujant
Cembureau
ir ESK. Šie gamintojai taip pat geografiškai suskaidė Europos cemento rinką. Antra, ieškovė tvirtina, kad šiais Europos Portlendo
cemento gamintojų, kurie kolektyviai dominavo cemento rinkoje, veiksmais taip pat pažeidžiamas EB 82 straipsnis. Siekdami
sustiprinti savo dominavimą šie gamintojai panaudojo vertikalią integraciją, įgydami nuo 30 iki 70 % Sąjungos betono ir agregatų
gamintojų kontrolės teisių. Portlendo cemento gamintojai naudojosi dominuojančia padėtimi prieš betono gamintojus tam, kad
sutrukdytų jiems įsigyti energetiškai modifikuoto cemento, ir grasino nutraukti tiekimą.

Ginčijamas sprendimas
Ginčijamame sprendime, be kita ko, aprašoma ESK ir jos standartų patvirtinimo sistema, Direktyva 89/106, standartas, įvairios
cemento rūšys, tarp jų ir Portlendo cementas bei energetiškai modifikuotas cementas, ir galiausiai ieškovės skundo pagrindai
dėl EB 81 ir 82 straipsnių pažeidimo. Toliau Komisija 73−123 punktuose nurodo priežastis, dėl kurių mano, kad nėra pakankamai
motyvų skundui patenkinti.
Kalbėdama visų pirma apie tariamą EB 81 straipsnio pažeidimą, Komisija apibrėžia susijusią produkto ir geografinę rinkas (76−78 punktai).
Produkto rinka apibrėžiama kaip pilkojo cemento rinka, o geografinė rinka – kaip kelios susijusios ir visą Europą apimančios
rinkos, kurios koncentruojasi keliose gamyklose. Komisija standartą nagrinėja atsižvelgdama į gaires, ypač jų 162 ir 163 punktus,
ir daro išvadą, kad jis neturi ribojančio poveikio konkurencijai EB 81 straipsnio 1 dalies prasme (112 punktas). Komisija
pažymi, kad nagrinėjant skundą dėl EB 81 ir 82 straipsnių taikymo nebūtina nustatyti, ar standartas išreikštas normatyviniais
terminais, ar grindžiamas eksploatacinėmis savybėmis (107 punktas). Tačiau ji priduria, kad kompetentingos Komisijos tarnybos,
t. y. Įmonių GD, mano, kad standartas yra suformuluotas terminais, kurie „pakankamai grindžiami eksploatacinėmis savybėmis“
(108−111 punktas). Galiausiai Komisija nagrinėja ir atmeta kitus argumentus, susijusius su karteliu ir geografiniu rinkų padalijimu,
nes ieškovė nenurodė jokių faktinių aplinkybių, kurios pagrįstų jos tvirtinimus (113−117 punktai).
Antra, dėl EB 82 straipsnio pažeidimo Komisija konstatuoja, kad negalima manyti, jog Europos Portlendo cemento gamintojai
užima kolektyvinę dominuojančią padėtį Europos cemento rinkoje ir todėl EB 82 straipsnis yra netaikytinas (118−123 punktai).
Pagal ginčijamo sprendimo D skyrių, „kadangi dėl prieš tai išdėstytų priežasčių nėra pakankamai motyvų patenkinti skundą,
Komisija jį atmeta“.

Procesas ir šalių reikalavimai
Pareiškimu, kurį teismo kanceliarija gavo 2005 m. gruodžio 8 d, ieškovė pareiškė šį ieškinį.
Kadangi iš dalies buvo pakeista Bendrojo Teismo kolegijų sudėtis, teisėjas pranešėjas buvo paskirtas į penktąją kolegiją,
kuriai atitinkamai perduota ši byla.
Remdamasis teisėjo pranešėjo pranešimu, Bendrasis Teismas (penktoji kolegija) nusprendė pradėti žodinę proceso dalį. 2009 m.
gegužės 6 d. įvykusiame viešajame posėdyje šalys buvo išklausytos ir atsakė į Bendrojo Teismo pateiktus klausimus. Per šį
posėdį ieškovė paprašė prie bylos medžiagos pridėti 2005 m. kovo 1 d. dokumentą. Komisija su tuo nesutiko, ginčydama aplinkybę,
kad šis dokumentas, kurio data yra ankstesnė už ginčijamo sprendimo priėmimo datą, buvo prieinamas iki šio ieškinio pateikimo
datos. Remdamasis šiuo motyvu Bendrasis Teismas atsisakė pridėti dokumentą prie bylos medžiagos.
Ieškovė Bendrojo Teismo prašo:
–        panaikinti ginčijamą sprendimą,
–        priteisti iš Komisijos bylinėjimosi išlaidas.
Komisija Bendrojo Teismo prašo:
–        atmesti ieškinį,
–        priteisti iš ieškovės bylinėjimosi išlaidas.

Dėl teisės
A –
Dėl priimtinumo
1.
Šalių argumentai
Komisija visų pirma abejoja dėl to, ar ieškinys yra pakankamai aiškus ir ar atitinka Bendrojo Teismo procedūros reglamento
44 straipsnį. Ieškovė išsamiai argumentuoja savo nesutikimą dėl faktinių aplinkybių konstatavimo ginčijamame sprendime prieš
„staiga“ pateikdama išvadą dėl to, kad Komisija pažeidė EB 81 straipsnį ir 2002 m. gruodžio 16 d. Tarybos reglamentą (EB)
Nr. 1/2003 dėl konkurencijos taisyklių, nustatytų [EB] 81 ir 82 straipsniuose, įgyvendinimo (OL L 1, 2003, p. 1; 2004 m. specialusis
leidimas lietuvių k., 8 sk., 2 t., p. 205), tačiau nepaaiškindama ryšio tarp tariamai klaidingo konstatavimo ir ginčijamo
pažeidimo. Komisija pažymi, kad jos gynyba grindžiama prielaida, jog ieškovė ginčija vertinimo klaidą. Be to, Komisija akcentuoja,
kad dublike sunku nustatyti nurodytus teisinius argumentus, ir palieka Bendrajam Teismui nuspręsti, ar jo aiškumo laipsnis
yra toks, kokio reikalaujama Procedūros reglamento 44 straipsnio 1 dalies c punkte.
Antra, Komisija ginčija ieškovės argumentų, pateiktų jos skunde, pakartojimą, paprasčiausia ieškinyje nurodant šį skundą,
kuris yra pridėtas kaip priedas.
Be to, Komisija ginčija ieškovės į susirašinėjimą pateiktą nuorodą, pridėtą šio ieškinio 8 priede, kad patvirtinant standartą
įtakos turėjo glaudus
Cembureau
ir ESK/TC 51 vadovo bendradarbiavimas. Ši nuoroda, remiantis Procedūros reglamento 44 straipsnio 1 dalies c punktu, yra nepriimtina,
nes ieškovė nenurodo nei laiško, kuris tai įrodo, nei jo ištraukos.
Trečia, ieškovės ieškinio pagrindas, pateiktas dubliko stadijoje, pagal kurį standartas pažeidžia Direktyvą 98/34, yra nepriimtinas
remiantis Procedūros reglamento 48 straipsnio 2 dalimi.
Ieškovė šiuo klausimu nepateikė konkrečių argumentų nei dublike, nei per posėdį.
2.
Bendrojo Teismo vertinimas
Iš pradžių reikia priminti, kad pagal Procedūros reglamento 44 straipsnio 1 dalies c punktą ieškinyje turi būti nurodyta pagrindų,
kuriais remiamasi, santrauka. Ši santrauka turi būti pakankamai aiški ir tiksli, kad atsakovas galėtų pasirengti gynybai,
o Bendrasis Teismas priimtų sprendimą, jei įmanoma, be jokios kitos papildomos informacijos. Taigi ieškinyje turi būti išsamiai
išplėtotas pagrindas, kuriuo grindžiamas ieškinys, todėl abstraktus paaiškinimas neatitinka Procedūros reglamento reikalavimų
(1995 m. sausio 12 d. Pirmosios instancijos teismo Sprendimo
Viho prieš Komisiją
, T‑102/92, Rink. p. II‑17, 68 punktas). Analogiški reikalavimai taikomi tada, kai grindžiant ieškinio pagrindą pateikiamas
kaltinimas (1998 m. gegužės 14 d. Pirmosios instancijos teismo Sprendimo
Mo och Domsjö prieš Komisiją
, T‑352/94, Rink. p. II‑1989, 333 punktas).
Šioje byloje ieškinyje pakankamai aiškiai nurodoma, kad juo siekiama panaikinti ginčijamą sprendimą, kuriuo Komisija atmetė
ieškovės pateiktą skundą, nukreiptą prieš Portlendo cemento gamintojus
Cembureau
ir ESK, dėl Europos cemento rinkos ir tariamo EB 81 bei 82 straipsnių pažeidimo. Iš ieškovės suformuluotų teiginių taip pat
išplaukia, kad ji šiuo tikslu nurodo akivaizdžių Komisijos vertinimo klaidų buvimą nagrinėjant jos skundą dėl EB 81 straipsnio
1 dalies taikymo standartui. Šiuo atžvilgiu ieškovė tvirtina, kad Komisija padarė klaidingą išvadą, jog, pirma, standarto
patvirtinimo procedūros tradicinio cemento gamintojai nekontroliavo ir kad ši procedūra nebuvo diskriminuojanti, buvo atvira
ir skaidri; antra, kad standartas
de facto
nebuvo įpareigojantis, ir, trečia, kad standartas neturi būti nagrinėjamas atsižvelgiant į Direktyvą 89/106, kai Komisija
privalėjo nuspręsti, kad jis neatitinka šios direktyvos reikalavimų.
Reikia manyti, jog Komisijos nustatytų formalių trūkumų (žr. šio sprendimo 38 punktą) nepakanka tam, kad ieškinys būtų pripažintas
nepriimtinu, nes ieškinyje pateikti argumentai, pagrindžiantys kaltinimus dėl akivaizdžių Komisijos vertinimo klaidų nagrinėjant
skundą dėl EB 81 straipsnio 1 dalies taikymo standartui, yra pakankamai aiškūs, kad Bendrasis Teismas galėtų atlikti teisminę
kontrolę dėl ginčijamo sprendimo teisėtumo, o Komisija − veiksmingai apsiginti (šiuo klausimu žr. 1996 m. spalio 16 d. Pirmosios
instancijos teismo Sprendimo
Knijff prieš Audito rūmus
, T‑378/94, Rink. VT, p. I‑A‑479 ir II‑1341, 18 ir 19 punktus).
Tačiau ieškinyje nėra jokio kito pagrindo ar kaltinimo, kurie atitiktų Procedūros reglamento reikalavimus.
Pirma, net jei ieškinyje yra nuoroda į kaltinimą, susijusį su EB 28 ir 29 straipsnių pažeidimu, reikia konstatuoti, kad jokių
argumentų nepateikiama tai pagrįsti, todėl reikia jį pripažinti nepriimtinu kaip neatitinkančio Procedūros reglamento 44 straipsnio
1 dalies c punkto reikalavimų (žr. šio sprendimo 43 punktą).
Antra, remiantis šio teismo praktika, nors ieškinio motyvai specifiniais klausimais gali būti paremti ir papildyti pateikiant
nuorodą į prie jo pridėtų dokumentų ištraukas, bendroji nuoroda į kitus dokumentus, netgi ieškinio priedus, negali kompensuoti
pagrindinių teisinės argumentacijos elementų nebuvimo, kurie pagal anksčiau primintą nuostatą turi būti nurodyti pačiame ieškinyje.
Be to, Bendrasis Teismas neprivalo ieškinio prieduose ieškoti ir nustatyti pagrindų bei argumentų, kuriuos galėtų laikyti
pagrindžiančiais ieškinį, nes priedai atlieka tik įrodomąją ir pagalbinę funkciją (žr. 2005 m. gruodžio 14 d. Pirmosios instancijos
teismo Sprendimo
Honeywell prieš Komisiją
, T‑209/01, Rink. p. II‑5527, 57 punktą ir jame nurodytą teismų praktiką).
Šioje byloje ieškovė savo ieškinyje bendrai nukreipia į ginčijamo sprendimo 49−67 punktus, pakartodama savo skunde nurodytus
kaltinimus ir nenurodydama specifinių ieškinio aspektų, kuriuos ji šia nuoroda norėtų papildyti. Reikia konstatuoti, kad ieškovės
ginčijamo sprendimo 64−67 punktuose paminėti kaltinimai dėl kartelio ir rinkų pasidalijimo nepakartojami ieškovės rašytinėse
pastabose. Remiantis šio sprendimo 48 punkte minėta teismo praktika, tokie kaltinimai yra nepriimtini, nes ieškinyje pateikta
nuoroda negali būti susijusi su joje pateiktais kaltinimais ar argumentais.
Be to, siekdama įrodyti, kad standarto patvirtinimo procedūra buvo diskriminacinė, neatvira ir neskaidri, ieškovė daro nuorodą
į savo 2004 m. kovo 22 d. laišką, kuriame pateikia atsiliepimą dėl preliminarios Komisijos išvados, ir prie jos pridėtus dokumentus,
esančius ieškinio 8 priede. Tačiau ši nuoroda apima pridėtą dokumentą tik bendrai ir todėl neleidžia Bendrajam Teismui nustatyti
kaltinimų ar argumentų, į kuriuos ieškovė nori pateikti nuorodą. Todėl, remiantis šio sprendimo 48 punkte nurodyta teismo
praktika, tokie kaltinimai ar argumentai yra nepriimtini.
Trečia, kadangi kaltinimas, grindžiamas standarto neatitikimu Direktyvai 98/34, pirmą kartą pateiktas dubliko stadijoje, nekyla
dėl teisės ar fakto aplinkybių, apie kuriuos buvo sužinota tik vykstant procesui, arba kuris pakartoja ieškinyje pateiktą
pagrindą, reikia atmesti jį kaip nepriimtiną remiantis Procedūros reglamento 48 straipsnio 2 dalimi.
Remiantis tuo, kas išdėstyta, Bendrajam Teismui tinkamai buvo pateikti tik kaltinimai, nurodyti šio sprendimo 44 punkte, susiję
su tariamomis Komisijos padarytomis akivaizdžiomis vertinimo klaidomis nagrinėjant skundą dėl EB 81 straipsnio 1 dalies taikymo
standartui.
Todėl tik šiuo aspektu reikia pripažinti ieškinį priimtinu.
B –
Dėl esmės
1.
Pirminės pastabos dėl Komisijai tenkančių pareigų nagrinėjant skundą dėl EB 81 straipsnio pažeidimo apimties
Iš pradžių šalys savo rašytinėse pastabose pažymi pareigas, kurios tenka Komisijai nagrinėjant skundą dėl EB 81 straipsnio
pažeidimo. Be to, jos analizuoja įrodinėjimo naštą ir reikalaujamą įrodymo lygį. Galiausiai jos diskutuoja dėl Bendrojo Teismo
kontrolės esant ieškiniui dėl sprendimo, kuriuo atmestas skundas, ir dėl įrodinėjimo pareigos bei reikalaujamo įrodymo lygio.
Bendrasis Teismas pažymi, jog ginčijamame sprendime Komisija dėl analizės, ypač susijusios su EB 81 straipsnio 1 dalies taikymu,
kad, atsižvelgiant į įrodymus, pateiktus ieškovės per administracinę procedūrą, būtent atsakant į 2004 m. sausio 29 laišką,
kuriuo ji informuojama apie Komisijos siekį atmesti skundą, daro išvadą: „kadangi <...> nėra pakankamai motyvų patenkinti
skundą, [ji] jį atmeta“. Būtent atsižvelgiant į tai reikia priminti, kokios yra pareiškėjo teisės ir Komisijos pareigos skundo,
kuriame ginčijamas EB 81 straipsnio pažeidimas, atmetimo atveju.
Pareiškėjas turi teisę būti informuotas ir pareikšti savo pastabas dėl Komisijos numatomo skundo atmetimo motyvų prieš šiai
institucijai priimant atitinkamą sprendimą. Reglamentas Nr. 17 ir Reglamentas Nr. 2842/98, nuo 2004 m. gegužės 1 d. pakeisti
atitinkamai Reglamentu Nr. 1/2003 ir 2004 m. balandžio 7 d. Komisijos reglamentu (EB) Nr. 773/2004 dėl bylų nagrinėjimo Komisijoje
pagal [EB] 81 ir 82 straipsnius tvarkos (OL L 123, p. 18; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 8 sk., 3 t., p. 81), suteikia
asmenims, pateikusiems Komisijai skundą pagal Reglamento Nr. 17 3 straipsnį (dabar − Reglamento Nr. 1/2003 7 straipsnis),
procedūrines teises. Tarp šių teisių yra ir teisės, numatytos Reglamento Nr. 2842/98 6 straipsnyje (dabar − Reglamento Nr. 773/2004
7 straipsnis), pagal kurį Komisija, manydama, kad pagal turimą informaciją nėra pakankamo pagrindo nagrinėti skundą, praneša
pareiškėjui atmetimo motyvus ir nustato datą, iki kurios jis gali pateikti rašytines pastabas (dėl Reglamento Nr. 2842/98
žr. 2006 m. rugsėjo 27 d. Pirmosios instancijos teismo Sprendimo
Haladjian Frères prieš Komisiją
, T‑204/03, Rink. p. II‑3779, 26 punktą).
Tačiau nei reglamentuose Nr. 17 ir Nr. 2842/98, nei reglamentuose Nr. 1/2003 ir 773/2004 nėra aiškių nuostatų dėl to, kaip
turi būti nagrinėjamas skundas ir kokios galimos tyrimo pareigos tenka Komisijai jį nagrinėjant. Šiuo klausimu pažymėtina,
kad Komisija neprivalo pradėti procedūrų, siekdama nustatyti galimus Bendrijos teisės pažeidimus, ir kad tarp šiais reglamentais
pareiškėjams suteiktų teisių nėra teisės reikalauti, jog būtų priimtas galutinis sprendimas dėl tariamo pažeidimo egzistavimo
(dėl reglamentų Nr. 17 ir Nr. 2842/98 žr. šio sprendimo 56 punkte minėto Sprendimo
Haladjian Frères prieš Komisiją
27 punktą ir jame nurodytą teismų praktiką).
Remiantis šiais teismų praktikos pripažintais principais, kadangi Komisija neturi pareigos pareikšti nuomonės dėl pažeidimo
egzistavimo, ji neprivalo pradėti tyrimo, nes jo objektas yra tik pažeidimo egzistavimo įrodymų paieška, o to ji neprivalo
konstatuoti (dėl reglamentų Nr. 17 ir Nr. 2842/98 žr. šio sprendimo 56 punkte minėto Sprendimo
Haladjian Frères prieš Komisiją
28 punktą ir jame nurodytą teismų praktiką).
Tačiau nors Komisija neprivalo pradėti tyrimo, ji vis dėlto turi atidžiai išnagrinėti jai pareiškėjo pateiktas faktines ir
teisines aplinkybes tam, kad galėtų įvertinti, ar šios aplinkybės liudija apie elgesį, kuris iškreipia konkurenciją bendrojoje
rinkoje ir daro įtaką prekybai tarp valstybių narių (dėl Reglamento Nr. 17 žr. 1992 m. rugsėjo 18 d. Pirmosios instancijos
teismo Sprendimo
Automec prieš Komisiją
, T‑24/90, Rink. p. II‑2223, 79 punktą ir jame nurodytą teismų praktiką bei 1999 m. gruodžio 16 d. Pirmosios instancijos teismo
Sprendimo
Micro Leader prieš Komisiją
, T‑198/98, Rink. p. II‑3989, 27 punktą). Be to, kadangi Komisija turi vienintelę pareigą išnagrinėti pareiškėjo jai pateiktas
faktines ir teisines aplinkybes, ši institucija, priešingai nei tvirtina ieškovė, neprivalo įrodyti, kad ėmėsi tyrimo priemonių.
Būtent atsižvelgdamas į visas šias aplinkybes Bendrasis Teismas turi patikrinti, ar ginčijamame sprendime tinkamai įvertinti
Komisijai per administracinę procedūrą pateikti faktiniai ir teisiniai argumentai. Šiuo atžvilgiu reikia priminti, kad teisminė
Komisijos aktų, kuriuose yra sudėtingas ekonominis vertinimas, kaip ir tariamo EB 81 straipsnio pažeidimo atveju, kontrolė
apsiriboja patikrinimu, ar buvo laikomasi procedūrinių ir motyvavimo taisyklių ir ar teisingai nustatytos faktinės aplinkybės,
nebuvo padaryta akivaizdžių vertinimo klaidų arba piktnaudžiauta įgaliojimais (šio sprendimo 59 punkte minėto Sprendimo
Automec prieš Komisiją
80 punktas ir minėto Sprendimo
Micro Leader prieš Komisiją
27 punktas; žr. šio sprendimo 56 punkte minėto Sprendimo
Haladjian Frères prieš Komisiją
30 punktą ir jame nurodytą teismų praktiką).
2.
Dėl pirmojo ir antrojo ieškinio pagrindų, susijusių su akivaizdžiomis vertinimo klaidomis dėl standarto patvirtinimo procedūros
ir dėl jo įpareigojamojo pobūdžio nebuvimo
Kaip minėta šio sprendimo 30 punkte, Komisija šioje byloje nagrinėjo skundą taikydama gaires, į kurias, beje, daro nuorodą
ieškovė savo skunde. Komisija būtent nagrinėjo standartą atsižvelgdama į gairių 162 ir 163 punktus. Pagal šiuos punktus ir,
kaip primenama ginčijamo sprendimo 79 ir 91 punktuose, standartai, tvirtinami pagal Direktyvą 98/34 pripažintų standartizacijos
įstaigų, laikantis nediskriminacinės, atviros ir skaidrios procedūros, ir kurių laikymasis nėra privalomas, iš principo neriboja
konkurencijos ir nepatenka į EB 81 straipsnio 1 dalies taikymo sritį.
Reikia priminti, kad Komisija tokiais aktais, kokios yra gairės, gali nusistatyti diskrecijos įgyvendinimo kryptis, jei šiuose
aktuose nustatytos šiai institucijai skirtos orientacinio pobūdžio taisyklės ir jeigu jie neprieštarauja Sutarties nuostatoms
(žr. 2004 m. balandžio 29 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Graikija prieš Komisiją
, C‑278/00, Rink. p. I‑3997, 98 punktą ir jame nurodytą teismų praktiką).
Ieškovė neginčijo, kad gairių tikslas yra nustatyti Komisijos horizontalaus bendradarbiavimo susitarimų, ypač standartizavimo
susitarimų, vertinimo principus pagal EB 81 straipsnį.
Be to, Bendrasis Teismas konstatuoja, kad ieškovė ieškinyje sutinka dėl gairių taikymo šioje byloje ir neginčija, jog standartą
patvirtino ESK, kuri yra pagal Direktyvą 98/34 pripažinta standartizacijos įstaiga.
Todėl reikia manyti: kadangi ieškovė nenurodė aplinkybių, dėl kurių būtų suabejota kriterijais, nurodytais rekomendacijų 162
ir 163 punktuose, Komisija pagrįstai galėjo nagrinėti, būtent − 163 punkto atžvilgiu, ieškovės kaltinimus tam, kad galėtų
įvertinti, pirma, ar standarto patvirtinimo procedūra nėra nediskriminacinė, atvira ir skaidri, ir, antra, ar standartas yra
įpareigojantis.
Būtent atsižvelgiant į šiuos samprotavimus reikia nagrinėti ginčijamą sprendimą ir įvertinti, ar jame yra akivaizdžių vertinimo
klaidų tiek, kiek Komisija, remdamasi turima informacija, padarė išvadą, kad standartas atitinka gairių 163 punkte nustatytus
kriterijus ir todėl nepažeidžia EB 81 straipsnio 1 dalies.
a)     Dėl standarto patvirtinimo procedūros
Šalių argumentai
Ieškovė visų pirma tvirtina, kad procedūra, remiantis bendrosiomis ESK ir Europos elektrotechnikos standartizacijos komiteto
(
Cenelec
) gairėmis, nėra diskriminacinė, jeigu ja atstovaujama nustatytiems interesams ir ji yra nepriklausoma jų atžvilgiu. Ji nurodo
Cembureau
įtaką standarto patvirtinimo procedūrai ir šios procedūros kontrolę, atliekamą
Cembureau
bei CEN/TC 51 vadovo.
Pirma, standartas dėl glaudaus bendradarbiavimo tarp
Cembureau
ir CEN/TC 51 buvo skirtas sudaryti palankesnes sąlygas rinkoje esantiems pagrindiniams cemento gamintojams. Tokia analizė
grindžiama dokumentais, pridėtais prie 2004 m. kovo 22 d. ieškovės laiško, kuriuo atsakoma į Komisijos preliminarią išvadą.
Ieškovės teigimu, nors Komisija neginčija, kad
Cembureau
darė įtaką procedūrai, kurią iš esmės kontroliavo
Cembureau
ir ESK/TC51 vadovas, vis dėlto ji ginčijamo sprendimo 102 punkte padarė išvadą, kad
Cembureau
veikla neviršijo įprastų lobizmo ribų. Be to, ieškovė dublike tvirtina, kad svarbu nustatyti tai, ar
Cembureau
turėjo ir naudojo priemones, reikalingas „manipuliuoti įgaliojimu M/114“. Ieškovė šiuo atžvilgiu remiasi „pykčiu“, išreikštu
1996 m. kovo 26 d.
Cembureau
laiške Įmonių GD, ir nedviprasmiškomis sąvokomis. Taip pat ieškovė dublike cituoja 1997 m. liepos 24 d. Nyderlandų cemento
gamintojo laiško, skirto Įmonių GD, pastraipą, kurioje nurodytas pagrindas, kuriuo remdamasi dirbo CEN/TC 51. Be to, ieškovė
remiasi dokumentu, kuris buvo pateiktas
Cembureau
1996 m. Įmonių GD ir kurio tikslas – užtikrinti, kad būsimasis standartas atitiktų „ankstesnį standartą“ ENV 197-1: 1992.
Iš tiesų tam, kad Bendrasis Teismas patvirtintų procedūros diskriminacinį pobūdį, pakanka išnagrinėti ESK vidaus gaires. Galiausiai
dublike ieškovė kaltina Komisiją tuo, kad ši tvirtina, jog vienintelė informacija, kurią ji pateikė, buvo jos susirašinėjimo
nuo 1996 iki 1998 m. su Komisijos tarnybomis, ESK,
Cembureau
ir Nyderlandų cemento gamintoju turinys.
Antra, ieškovė pažymi, kad CEN/TC 51 vadovas užėmė aukštą postą cemento gamintojo, gerai įsikūrusio rinkoje, administracijoje.
Todėl buvo interesų konflikto galimybė, o Komisija neužtikrino vadovo nešališkumo.
Trečia, ieškovės teigimu Komisija privalėjo išsamiau kontroliuoti standarto patvirtinimą, nes patvirtinimo procedūrą vykdė
komitetai, kurių narės buvo savo narių interesais veikiančios organizacijos. Be to, ieškovė dublike tvirtina, kad Komisijos
preliminarios išvados priėmimas 2004 m. sausio mėn. akivaizdžiai yra mėginimas anksčiau užbaigti bylą prieš ieškovei pateikiant
dokumentus 2004 m. vasario mėn. Be to, Komisijos, siekiant pateikti preliminarią išvadą, nagrinėtų dokumentų sąraše nėra pateiktųjų
ieškovei 2003 m. lapkričio mėn. ir ieškovei nebuvo nurodytos priežastys, dėl kurių šių dokumentų nenagrinėjo Konkurencijos
GD.
Ketvirta, standartas yra diskriminuojantis tiek, kiek jis neapima tam tikrų produktų, ir tiek, kiek jis grindžiamas produktų
sudėtimi, o ne jų eksploatacinėmis savybėmis. 1996 m. kovo mėn.
Cembureau
įtikino Komisiją, kad standartas galėjo būti taikomas tik patvirtintam cementui ir todėl jis yra „
Cembureau
kūrinys“.
Antra, ieškovė tvirtina, kad standarto patvirtinimo procedūra negali būti laikoma skaidria.
Pirma, ieškovė ginčija ginčijamo sprendimo 27 punktą, pagal kurį ESK darbo skaidrumą užtikrina „komitetai − veidrodžiai“ ir
visuomenės apklausa atliekant viešą tyrimą, nes Komisija neatsižvelgė „į tuos, kurie nėra nacionalinių asociacijų, priklausančių
ESK, nariai“.
Antra, ieškovė dublike tvirtina, kad turimuose įrodymuose yra spragų ir kad ji įrodė, jog buvo sunkumų išsireikalauti iš Komisijos
tam tikrus „istorinius“ dokumentus. Šiuo atžvilgiu ieškovė remiasi savo prašymais, skirtais Komisijai 2003 m., pateikti dokumentus
remiantis 2001 m. gegužės 30 d. Europos Parlamento ir Tarybos reglamentu (EB) Nr. 1049/2001 dėl galimybės visuomenei susipažinti
su Europos Parlamento, Tarybos ir Komisijos dokumentais (OL L 145, 2001, p. 43; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k.,
1 sk., 3 t., p. 331). Ieškovė, be kita ko, nurodo dokumentų apie ESK darbą, susijusį su standartu, dokumentų, kuriais buvo
pasikeista tarp ESK,
Cembureau
ir Komisijos, aprašytų 2004 m. sausio mėn. preliminarios išvados priede, ir 1996 m. kovo 27 d. Nyderlandų cemento gamintojo
laiško nepateikimą. Be to, vieninteliai prieinami dokumentai, išskyrus vieną laišką, yra tik dėl tos procedūros dalies, kuri
susijusi su informacijos, privalomos pateikti ESK įgaliojimui paruošti, rengimu.
Trečia, ieškovė dublike tvirtina, kad buvo pažeistas ir skaidrumo principas, nes CEN/TC 51 vadovas organizacijas pristatė
kaip ekspertes ir nėra aišku, ar jos priklausė formaliai ekspertų grupei.
Ketvirta, ieškovė dublike kritikuoja nereglamentuojamų
ad hoc
grupių buvimą. CEN/TC 51 narių
ad hoc
grupė susidarė 1997 m. liepos mėn., tačiau nėra aiški nei jos susidarymo kilmė, nei priežastys, nors ši grupė vaidino pagrindinį
vaidmenį rengiant dokumentą, kurio pagrindu buvo priimtas Komisijos įgaliojimas ESK ir kuris buvo standarto pagrindas.
Trečia, kalbant apie procedūros atvirumą, ieškovė dublike tvirtina, kad Komisija privalėjo įrodyti, jog buvo laikytasi ESK
taikomų procedūrų, leidžiančių suinteresuotoms šalims jose dalyvauti. Viena vertus, Komisija būtent privalėjo atskleisti reikšmingus
ESK darbo programos dokumentus, susijusius su įgaliojimu M/114 ir techninių komitetų atsakymų dėl įgaliojimo M/114 paruošimu.
Kita vertus, ieškovei nebuvo pasiūlyta pateikti savo argumentus ESK ir jokia procedūra jai neleido dalyvauti diskusijose.
Šiuo atžvilgiu ji tvirtina, kad 1997 m. išsiuntė Įmonių GD tris laiškus dėl standarto projekto. Šiuose laiškuose, į kuriuos
neatsakyta, buvo neginčijamų įrodymų, kad ieškovei nebuvo sudarytos galimybės dalyvauti procedūros pagrindiniame etape. Ieškovė,
be kita ko, akcentuoja 1997 m. gegužės 7 d. laiško ištrauką.
Komisija ginčija ieškovės pateiktus argumentus.
Bendrojo Teismo vertinimas
–       Dėl nediskriminacinio procedūros pobūdžio
Ieškovė tvirtina, kad standarto patvirtinimo procedūra buvo diskriminacinė tiek, kiek ji nebuvo nei reprezentatyvi, nei nepriklausoma
nustatytų interesų atžvilgiu. Ieškovės teigimu, standarto patvirtinimo procedūra buvo netinkama dėl, pirma,
Cembureau
įtakos ir, antra, dėl CEN/TC 51 vadovo, kuris kontroliavo šią procedūrą, vaidmens.
Pirma, ieškovės teigimu, dėl glaudaus bendradarbiavimo tarp CEN/TC 51 ir
Cembureau
, kuris siekė daryti įtaką CEN/TC 51 ir jį kontroliuoti, standartas buvo skirtas sudaryti palankesnes sąlygas rinkoje esantiems
pagrindiniams cemento gamintojams. Be Bendrojo Teismo nuorodos į ieškinio 8 priedą, nurodytą šio sprendimo 50 punkte ir į
kurį buvo atsakyta, ieškovė taip pat remiasi 1996 m. kovo 26 d.
Cembureau
laišku, kurio teiginiai, jos kvalifikuojami kaip nedviprasmiški, patvirtina, kad
Cembureau
siekė daryti įtaką CEN/TC 51.
Šiuo atžvilgiu iš ginčijamo sprendimo išplaukia, kad Komisija 102 punkte mano, jog ieškovės pateikti dokumentai, būtent 1996 m.
kovo 26 d. laiškas, neįrodo, kad
Cembureau
veiksmai viršijo įprasto lobizmo veiklos, kurią atliko visos asociacijos, jungiančios sektoriaus įmones tam, kad apsaugotų
ir skatintų savo narių interesus, ribas.
Nors ieškovė ginčija šią išvadą, reikia konstatuoti, kad ji nepaaiškina, kaip
Cembureau
veiksmai 1996 m. parodo, kad ši asociacija kontroliavo standarto patvirtinimo procedūrą ir CEN/TC 51. Kaip nurodė Komisija
ginčijamame sprendime, iš 1996 m. kovo 26 d. laiško matyti, kad
Cembureau
siekė ginti savo narių interesus kreipdamasi į įstaigas, galinčias daryti įtaką standarto rengimui, tarp jų šiuo atveju −
Komisijos tarnybas, kurios rengė įgaliojimo M/114 projektą. Todėl ieškovė, remdamasi šiuo laišku, neįrodė, kad Komisija padarė
akivaizdžią vertinimo klaidą nekonstatavusi, jog
Cembureau
darė įtaką procedūrai ją kontroliuodama ir jai kenkdama. Be to, reikia pažymėti, kad ieškovė 1997 m. taip pat pateikė Komisijai
savo pastabas ir nuomonę dėl standarto projekto, o tai ji pripažįsta savo dublike, kuriame mini savo 1997 m. gegužės 7 d.
laišką Įmonių GD.
Be to, ieškovė remiasi 1996 m. kovo 26 d. laišku tvirtindama, kad reikia nustatyti, ar
Cembureau
turėjo ir naudojo priemones, reikalingas manipuliuoti įgaliojimu M/114. Tačiau kadangi šis kaltinimas, pirmą kartą pateiktas
dubliko stadijoje, nekyla dėl teisės ar fakto aplinkybių, apie kuriuos buvo sužinota tik vykstant procesui, arba kuris pakartoja
ieškinyje pateiktą pagrindą, jį reikia atmesti kaip nepriimtiną remiantis Procedūros reglamento 48 straipsnio 2 dalimi. Bet
kuriuo atveju ieškovė nenurodė, kad pateikė Komisijai informaciją šiuo atžvilgiu nagrinėjant jos skundą.
Taip pat reikia atmesti ieškovės argumentą, pateiktą dublike, susijusį su 1997 m. liepos 24 d. Nyderlandų cemento gamintojo
laišku, kuriame buvo nurodytas pagrindas, kuriuo remdamasi dirbo CEN/TC 51. Ieškovė, pacitavusi tik šio laiško ištrauką, nepaaiškina,
kaip ši citata gali įrodyti akivaizdžią Komisijos vertinimo klaidą dėl tariamos
Cembureau
vykdomos standarto patvirtinimo procedūros kontrolės.
Be to, kalbant apie ieškovės teiginį, susijusį su
Cembureau
1996 m. Įmonių GD pateiktu dokumentu, kurio tikslas buvo užtikrinti, kad būsimasis standartas atitiktų „ankstesnį standartą“
ENV 197‑1: 1992, o dėl to standarto patvirtinimo procedūra tampa diskriminacine, reikia konstatuoti, kad ir šiuo aspektu ieškovė
nepateikė jokių paaiškinimų, pagrindžiančių jos argumentą. Ji nesiremia jokia šio dokumento ištrauka, nenustato jokio ryšio
tarp šio dokumento bei standarto patvirtinimo procedūros ir nepaaiškina, kaip cituojamas dokumentas įrodo, kad Komisija padarė
akivaizdžią vertinimo klaidą.
Galiausiai taip pat atmesti reikia ieškovės argumentą, kad tam, jog Bendrasis Teismas nurodytų standarto patvirtinimo proceso
diskriminuojamąjį pobūdį, pakaktų išnagrinėti ESK vidaus gaires, pridėtas prie dubliko. Kadangi ieškovė nenurodo, kokiais
gairių punktais remiasi, ši nuoroda į dubliko priedą neleidžia Bendrajam Teismui nustatyti argumentų, kuriais ieškovė nori
remtis. Todėl, remiantis šio sprendimo 48 punkte minėta teismo praktika, tokie argumentai yra nepriimtini.
Todėl nors dublike ieškovė kaltina Komisiją tuo, kad ši tvirtina, jog vienintelė informacija, kurią ji pateikė, buvo jos susirašinėjimo
nuo 1996 iki 1998 m. su Komisijos tarnybomis, ESK,
Cembureau
ir Nyderlandų cemento gamintoju turinys, vis dėlto reikia konstatuoti, kad ji neįrodė, jog Komisija neišnagrinėjo reikšmingos
informacijos.
Antra, ieškovė tik tvirtina, kad Komisija neužtikrino CEN/TC 51 vadovo nešališkumo, tačiau nenurodo jokių konkrečių įrodymų,
kuriais remiantis būtų galima abejoti šiuo konstatavimu dėl nešališkumo. Be to, kaip teisingai pažymėjo Komisija ginčijamo
sprendimo 101 punkte, remiantis techninio komiteto vadovo paskyrimo taisyklėmis, kurių ieškovė neginčijo, nieko keista, kad
Portlendo cemento gamintojo darbuotojas buvo paskirtas CEN/TC 51 vadovu.
Atsižvelgiant į visa tai, kas išdėstyta, darytina išvada, kad ieškovė neįrodė, jog ginčijamame sprendime yra akivaizdi vertinimo
klaida tiek, kiek Komisija 95 ir 102 punktuose konstatavo, jog ieškovė neįrodė bendrų
Cembureau
ir CEN/TC 51 vadovo veiksmų siekiant užtikrinti, kad standartas atitiktų Portlendo cemento gamintojų produktus ir neapimtų
konkurentų produktų. Ieškovė taip pat neįrodė, kad ginčijamo sprendimo 96 punkte, kuriuo atmetamas jos teiginys, jog
Cembureau
kontroliavo CEN/TC 51 tarpininkaujant CEN/TC 51 vadovui, yra akivaizdi vertinimo klaida.
Šios išvados nepaneigia ieškovės argumentai, kad standarto patvirtinimo procedūra turėjo būti išsamiai Komisijos kontroliuojama,
nes šioje byloje procedūrą vykdė komitetai, kuriuose dalyvavo savo narių interesus ginančios organizacijos.
Šiuo aspektu reikia pažymėti, pirma, kad ieškovė pripažino, viena vertus, jog ESK yra pagal Direktyvą 98/34 pripažinta standartizacijos
įstaiga, kurios vidaus teisės aktuose apibrėžiamos funkcionavimo taisyklės, ir, antra vertus, kad remiantis šiomis taisyklėmis
nacionalinių delegacijų, sudarytų kiekvienos nacionalinės standartizacijos organizacijos, sudėtyje gali būti pramonės ekspertų,
kurie dalyvautų techniniuose komitetuose (ginčijamo sprendimo 26, 74, 100 ir 101 punktai). Tai yra garantijos, numatytos tam,
kad su standarto projektu susijęs galutinis sprendimas būtų priimtas vadovaujantis bendruoju interesu (skundžiamo sprendimo
27 punktas). Be to, ji nenurodo konkrečių aplinkybių, pagrindžiančių jos teiginį ir paaiškinančių, kuo šios bylos situacija
yra specifinė ESK funkcionavimo taisyklių atžvilgiu. Taip pat reikia priminti, kad, remiantis šio sprendimo 59 punkte minėta
teismo praktika, nagrinėdama skundą Komisija turi vienintelę pareigą išnagrinėti pareiškėjo jai pateiktas faktines ir teisines
aplinkybes. Tačiau pareiškėjas nenurodė jokių aplinkybių, kurios įrodytų, kad Komisija nesilaikė šios pareigos.
Antra, reikia atmesti ieškovės teiginius, kad, pirma, Komisija bandė anksčiau užbaigti bylą, pateikdama preliminarią išvadą
prieš ieškovei pateikiant dokumentus 2004 m. vasario mėn. ir, antra, kad ieškovei 2003 m. lapkričio mėn. pateiktų dokumentų
nėra tarp Komisijos nagrinėtų dokumentų priimant preliminarią išvadą. Pakanka konstatuoti, kad šis ieškinys yra nukreiptas
prieš ginčijamą sprendimą, priimtą po to, kai ieškovė galėjo pateikti savo pastabas dėl preliminarios išvados 2004 m. kovą.
Todėl, trečia, reikia konstatuoti, kad ieškovės argumentas dėl standarto diskriminuojamojo pobūdžio tiek, kiek juo neapimami
tam tikri produktai ir jis yra grindžiamas produktų sudėtimi, o ne jų eksploatacinėmis savybėmis, susijęs su tariamu jo neatitikimu
Direktyvai 89/106 ir todėl yra nereikšmingas nustatant standarto patvirtinimo procedūros diskriminuojamąjį pobūdį.
–       Dėl procedūros skaidrumo
Ieškovės kaltinimą, kad ginčijamame sprendime yra akivaizdi vertinimo klaida tiek, kiek Komisija padarė išvadą, jog standarto
patvirtinimo procedūra yra skaidri, reikia atmesti.
Pirma, ieškovė, nepateikdama jokių paaiškinimų savo kaltinimui pagrįsti, ginčija ginčijamo sprendimo 27 punktą tvirtindama,
kad Komisija neatsižvelgė į „į tuos, kurie nėra nacionalinių asociacijų, priklausančių ESK nariai“. Reikia priminti, kad Komisija
tame ginčijamo sprendimo punkte nusprendė, jog ESK darbo skaidrumą užtikrina „komitetai − veidrodžiai“ ir visuomenės apklausa
atliekant viešą tyrimą. Todėl nebuvimas nacionalinės asociacijos, priklausančios ESK, nariu netrukdo dalyvauti konsultavimosi
etape.
Antra, ieškovė tvirtina, kad standarto patvirtinimo procedūra negali būti laikoma skaidria, nes turimuose įrodymuose yra spragų,
ir kad ji įrodė, jog buvo sunku išsireikalauti iš Komisijos tam tikrus dokumentus, susijusius su standarto patvirtinimo procedūra.
Reikia pažymėti, kad ieškovė pirmą kartą šiuos kaltinimus, susijusius su ginčijamo sprendimo 27 punktu, pateikė dubliko stadijoje,
ir jis nekyla dėl teisės ar fakto aplinkybių, apie kuriuos buvo sužinota tik vykstant procesui, arba kuris pakartoja ieškinyje
pateiktą pagrindą. Todėl šie kaltinimai yra nepriimtini pagal Procedūros reglamento 48 straipsnio 2 dalį.
Bet kuriuo atveju ieškovės argumentai yra netinkami. Kaip priminė Bendrasis Teismas šio sprendimo 59 punkte, Komisija turi
vienintelę pareigą išnagrinėti pareiškėjo skunde nurodytas aplinkybes. Todėl ieškovė privalo įrodyti, jog Komisija padarė
akivaizdžią vertinimo klaidą manydama, kad aplinkybės, kurias ji jai nurodė, neįrodo, jog ESK taikytina standarto patvirtinimo
procedūra buvo neskaidri. Viena vertus, ieškovė nurodo, kad nebuvo pateikti dokumentai, susiję su Komisijos įgaliojimo projekto
rengimu prieš ESK rengiant standartą. Kita vertus, Komisijos dokumentų nepateikimas, jei taip buvo, nereiškia, kad ESK standarto
patvirtinimo procedūra nebuvo skaidri.
Be to, kalbant apie tariamą Komisijos dokumentų, kuriais buvo pasikeista tarp šios institucijos, ESK ir
Cembureau
ir kurie buvo paminėti 2004 m. sausio mėn. Komisijos preliminarios išvados priede, nepateikimą, reikia pažymėti, kad ieškovė
neidentifikuoja šių dokumentų ir nepaaiškina, kaip jų nepateikimas įrodo ESK standarto patvirtinimo procedūros neskaidrumą.
Trečia, ieškovė dublike teigia, kad skaidrumo principas taip pat buvo pažeistas tiek, kiek CEN/TC 51 vadovas organizacijas
pristatė kaip ekspertes ir nėra aišku, ar jos priklausė formaliai ekspertų grupei. Šiuo atžvilgiu reikia konstatuoti: kadangi
šis kaltinimas, pirmą kartą pateiktas dubliko stadijoje, nekyla dėl teisės ar fakto aplinkybių, apie kuriuos buvo sužinota
tik vykstant procesui, arba kuris pakartoja ieškinyje pateiktą pagrindą, reikia atmesti jį kaip nepriimtiną remiantis Procedūros
reglamento 48 straipsnio 2 dalimi. Bet kuriuo atveju jį reikia atmesti, nes ieškovė nepaaiškina, kaip CEN/TC 51 vadovo Komisijai
suformuluotas prašymas dėl asmenų, identifikuotų kaip ekspertai ESK, dalyvavimo 1996 m. suorganizuotame posėdyje įrodo akivaizdžią
Komisijos vertinimo klaidą.
Ketvirta, ieškovė dublike nurodo standarto patvirtinimo procedūros skaidrumo nebuvimą dėl nereglamentuotų
ad hoc
grupių, būtent CEN/TC 51 narių
ad hoc
grupės, buvimo. Ji tvirtina, kad ši grupė susidarė 1997 m. liepą ir kad ji vaidino pagrindinį vaidmenį rengiant dokumentą,
kuriuo remiantis buvo priimtas įgaliojimas M/114, kurį Komisija suteikė ESK ir kuris buvo standarto pagrindas. Tačiau šis
kaltinimas yra nepriimtinas remiantis Procedūros reglamento 48 straipsnio 2 dalimi, kadangi šis kaltinimas, pirmą kartą pateiktas
dubliko stadijoje, nekyla dėl teisės ar fakto aplinkybių, apie kuriuos buvo sužinota tik vykstant procesui, arba kuris pakartoja
ieškinyje pateiktą pagrindą. Bet kuriuo atveju jį reikia atmesti, nes ieškovė nepateikė jokio jį pagrindžiančio paaiškinimo.
Ji nepateikia nei motyvų, dėl kurių ši grupė vaidino pagrindinį vaidmenį, nei įrodymų, kurie buvo pateikti šiuo aspektu 1997 m.
liepos 24 d., tačiau reikia pažymėti: kadangi įgaliojimo M/114 data yra 1997 m. gegužės 28 d., galimas posėdis 1997 m. liepą
negalėjo būti susijęs su jo parengimu. Ieškovė pažymi, kad nežino, ar CEN/TC 51 vadovas dalyvavo šios
ad hoc
grupės posėdyje, tačiau neaišku, kokias pasekmes ji su tuo sieja. Galiausiai ieškovė nepaaiškina ryšio tarp šių aplinkybių
ir tariamo skaidrumo nebuvimo, dėl kurio ESK standarto patvirtinimo procedūra būtų neteisėta.
–       Dėl procedūros atvirumo
Reikia atmesti ieškovės dublike nurodytą kaltinimą, kad Komisija privalo įrodyti, jog buvo veiksmingai laikytasi procedūrų,
užtikrinančių standarto patvirtinimo procedūros atvirumą.
Viena vertus, dėl argumento, kad Komisija privalėjo leisti susipažinti su reikšmingais dokumentais, susijusiais su ESK darbo
programa ir techninių komitetų atsakymų dėl įgaliojimo M/114 rengimu, ieškovė pagal šio sprendimo 59 punkte primintą teismo
praktiką privalo įrodyti, kad Komisija atidžiai neišnagrinėjo jai pateiktų aplinkybių. Be to, šis argumentas nėra pagrįstas,
nes ieškovė nenurodė, kaip šie dokumentai, kurie nėra identifikuoti, įrodo, kad standarto patvirtinimo procedūra nebuvo atvira.
Kita vertus, kaltinimas, kad ieškovei nebuvo pasiūlyta pateikti savo argumentus ESK ir kad jokia procedūra jai neleido dalyvauti
diskusijose, yra nepriimtinas remiantis Procedūros reglamento 48 straipsnio 2 dalimi, kadangi šis kaltinimas, pirmą kartą
pateiktas dubliko stadijoje, nekyla dėl teisės ar fakto aplinkybių, apie kuriuos buvo sužinota tik vykstant procesui, arba
kuris pakartoja ieškinyje pateiktą pagrindą. Bet kuriuo atveju ieškovė nepaaiškina, kaip Komisijos atsakymo į jos tris 1997 m.
gegužės ir birželio mėn. laiškus ir į ištrauką, kurią ji cituoja savo 1997 m. gegužės 7 d. laiške, nepateikimas, jeigu jis
nebuvo pateiktas, įrodo, kad procedūra nebuvo atvira ir kad ieškovė negalėjo pateikti savo pastabų ESK.
Remiantis tuo, kas išdėstyta, darytina išvada, kad ieškovė neįrodė, jog ginčijamame sprendime buvo akivaizdi vertinimo klaida
tiek, kiek Komisija manė, kad standarto patvirtinimo procedūra buvo atvira, nediskriminacinė ir skaidri. Todėl reikia atmesti
pirmąjį kaltinimą.
b)     Dėl tariamai įpareigojamojo standarto pobūdžio
Šalių argumentai
Ieškovė visų pirma pripažįsta, kad standartas nėra teisiškai įpareigojantis. Tačiau tai, nepaisant gairių 163 punkto, neturi
reikšmės nustatant, ar jis nepagrįstai riboja konkurenciją arba patekimą į rinką. Tikroji problema yra ta, kaip standartas
yra suprantamas rinkoje, ir dėl jo
de facto
įpareigojamojo pobūdžio, nes standartas, kuris tampa plačiai dominuojančiu rinkoje, nepaisant kitų galimų patekimo į rinką
būdų, pasidaro patekimo į rinką trukdžiu. Tam, kad įvertintų standarto įpareigojamąjį pobūdį, Komisija privalėjo išnagrinėti
reikšmingą „mikrokosmą“. Tačiau, ieškovės teigimu, Komisija nebandė atlikti net menkiausio reikšmingo standarto poveikio vertinimo,
o standarto poveikio nagrinėjimas ginčijamame sprendime apsiribojo jo įpareigojamojo pobūdžio nagrinėjimu.
Pirma, produktai, kuriuos apėmė standartas, dominavo atitinkamų produktų rinkoje, standartas dominavo rinkoje ir struktūrinė
produkto rinkos sudėtis buvo grindžiama standartu. Todėl standarto laikymasis yra išankstinė cemento pardavimo dideliu kiekiu
sąlyga. Priešingai nei tvirtinama ginčijamo sprendimo 89 punkte, tai, kad Portlendo cementas dominavo Europoje, paprasčiausia
negali atspindėti to, kam vartotojai teikia pirmenybę.
Antra, Komisija nekreipė dėmesio į standarto poveikį taisyklėms, taikytinoms viešiesiems pirkimams (ginčijamo sprendimo 88 punktas).
Gamintojas, kurio produktai, net jeigu pažymėti „CE“ ženklu po Europos techninio liudijimo suteikimo procedūros, neatitinka
standarto, gali būti pašalintas iš viešųjų pirkimų procedūros, remiantis vien tuo, kad šie produktai neatitinka standarto.
Ieškovė taip pat nurodo nacionalinių teisės aktų buvimą ir šiuo atžvilgiu remiasi Švedijos kelių eismo institucijos viešųjų
pirkimų sutarčių sudarymo taisyklėmis, kurios atspindi standartą, ir Jungtinėje Karalystėje paskelbtomis gairėmis dėl cemento
selekcijos, išplaukiančios iš bendrojo Europos betono standarto EN 206‑1: 2000. Todėl, nepaisant Direktyvos 89/106 6 straipsnio
1 dalies, įvairios „statybų kontrolės sistemos“ yra reikšmingos atliekant analizę pagal EB 81 straipsnį. 2000 m. Įmonių GD
parengtoje ataskaitoje buvo nagrinėtos penkių valstybių sistemos tam, kad būtų nustatyta, kur ir kaip trukdžiai veikia praktiškai.
Šie trukdžiai bent jau iš dalies buvo nustatyti
Cembureau
1996 m. kovą jam susirašinėjant su Komisija. Nustatyti trūkumai išlieka, jei nacionaliniai standartai būtų tik pakeisti kompoziciniu
standartu. Todėl standartas dominuoja rinkoje ir dėl savo poveikio yra
de facto
įpareigojantis.
Antra, ieškovė tvirtina, kad kitų alternatyvių procedūrų, siekiant, kad produktai būtų pažymėti „CE“ ženklu, buvimas remiantis
Direktyvos 89/106 nuostatomis neleidžia kvestionuoti tokio teiginio.
Pirma, ieškovė tvirtina, kad tikrasis klausimas nėra jos teisinė galimybė pateikti produktus į rinką. Net jei nėra jokių abejonių,
kad Europos techninis liudijimas leidžia produktus žymėti „CE“ ženklu ir kad visi šiuo ženklu pažymėti produktai vienodomis
sąlygomis gali būti pateikti į rinką, nebūtinai kiekvienas iš šių produktų yra to paties statuso, nepaisant Direktyvos 89/106
6 straipsnio. Todėl tai, kad Komisija ginčijamo sprendimo 83−85 punktuose remiasi Europos techniniu liudijimu darydama išvadą,
kad standartas nėra įpareigojantis, yra akivaizdi vertinimo klaida. Be to, ieškovė ginčija Komisijos teiginio, kad buvo suteikta
šimtai Europos techninių liudijimų, įrodomąją reikšmę.
Antra, Europos techninio liudijimo suteikimo procedūra yra ilga, lėta, brangi, o jos baigtis neaiški, todėl šis patekimo į
rinką būdas nėra perspektyvus. Šiuo atžvilgiu ieškovė remiasi prie dubliko pridėtu konsultaciniu dokumentu, susijusiu su Direktyvos
89/106 peržiūrėjimu. Be to, visuotinai sutariama, kad, remiantis Direktyvos 89/106 8 straipsniu, Europos techninis liudijimas
yra labiau papildomas nei pagrindinis mechanizmas „CE“ ženklui gauti. Todėl Komisija padarė klaidą nenagrinėdama kitų, ne
remiantis standartu, galimybių gauti „CE“ ženklą.
Trečia, ieškovė dublike tvirtina, kad nėra garantijos, jog šiems produktams bus suteiktas Europos techninis liudijimas, net
jeigu jie atitiks pagrindinius Direktyvos 89/106 reikalavimus. Nėra jokių gairių cemento produktams, todėl Europos techninis
liudijimas galėtų būti patvirtintas tik pritarus visoms susijusioms Europos patvirtinančioms įstaigoms ir Komisijai. Be to,
tam, kad produktai galėtų būti žymimi „CE“ ženklu, reikia, kad produktui būtų išduotas atitikties sertifikatas. Komisija nenustatė
atitikties patvirtinimo sistemos produktams, kurių neapima standartas. Tačiau ieškovė pažymi, kad ji neginčija, jog šių produktų
atžvilgiu gali būti išduotas Europos techninis liudijimas.
Komisija ginčija ieškovės pateiktus argumentus.
Bendrojo Teismo vertinimas
Visų pirma reikia pažymėti, kad šalys sutaria, jog standartas
de jure
nėra įpareigojantis.
–       Dėl standarto poveikio ir jo
de facto
įpareigojamojo pobūdžio nagrinėjimo
Ieškovė ginčija ginčijamą sprendimą ir tvirtina, kad Komisija nenagrinėjo standarto poveikio, kuris dėl jo suvokimo rinkoje
tapo
de facto
įpareigojančiu ir todėl yra patekimo į rinką kliūtis. Nors ieškovė kaltina Komisiją tuo, kad ši nenagrinėjo standarto poveikio,
reikia konstatuoti, kad ji iš esmės kartoja savo skunde išdėstytus argumentus, susijusius su tariamu standarto
de facto
įpareigojamuoju pobūdžiu, ir kad ji tik ginčija atsakymus, pateiktus į jį ginčijamo sprendimo 89−89 punktuose. Be to, reikia
manyti, kad ieškovė nepateikė jokių naujų reikšmingų įrodymų, kad užginčytų Komisijos argumentus ir išvadą.
Pirma, ieškovė ginčija aiškinimą, pateiktą ginčijamo sprendimo 89 punkte, kad tai, jog Portlendo cementas yra labiausiai Europoje
parduodamas cementas, paprasčiausia atspindi, kam cemento pirkėjai teikia pirmenybę.
Tačiau, kaip teisingai tvirtina Komisija, ieškovė nepateikė jokių įrodymų, kurie įrodytų, jog situacija rinkoje pasikeitė
patvirtinus standartą.
Be to, ieškovė, siekdama įrodyti, kad standartas yra
de facto
įpareigojantis, tik pakartoja savo skunde nurodytą argumentą, kad dauguma rinkoje esamo cemento atitinka standartą. Šiuo
atžvilgiu reikia pažymėti, viena vertus, kad ieškovė nepaaiškina, kaip iš to, kad standartą atitinkantys produktai sudaro
didžiausią Europoje parduodamo cemento dalį, galima daryti išvadą, jog standartas dominuoja rinkoje, kuri savo ruožtu grindžiama
standartu. Kita vertus, ieškovė nenurodo jokių aplinkybių, kurios pagrįstų jos teiginį dėl atitinkamo produkto rinkos struktūros.
Todėl reikia konstatuoti, kad ieškovė neįrodė, jog ginčijamo sprendimo 89 punkte yra akivaizdi vertinimo klaida.
Antra, ieškovė kritikuoja ginčijamo sprendimo 88 punktą, kuriame Komisija daro išvadą, kad nors su viešaisiais pirkimais susijusios
taisyklės neapima tam tikrų cemento produktų, žymimų „CE“ ženklu, jos gali būti vertinamos Direktyvos 89/106, o ne konkurencijos
taisyklių atžvilgiu.
Tačiau nors ieškovė pakartoja argumentą, nurodytą jos skunde, kad produktas, nors ir žymimas „CE“ ženklu po Europos techninio
liudijimo procedūros, gali nebūti viešųjų pirkimų sutarčių dalykas vien dėl to, kad neatitinka standarto, reikia konstatuoti,
kad ji nenurodo, kuo Komisijos paaiškinimas yra klaidingas ir kodėl tariamam produkto išėmimui iš rinkos tokiomis sąlygomis
netaikomas Direktyvos 89/106 6 straipsnis. Šiuo atžvilgiu reikia priminti, kad minėtame Direktyvos 89/106 6 straipsnyje, skaitomame
kartu su šios direktyvos 4 straipsnio 2 dalimi, numatyta, kad valstybės narės privalo leisti pateikti į rinką produktus, žymimus
„CE“ ženklu, įskaitant ir tuos, kurių atžvilgiu išduotas Europos techninis liudijimas. Be to, ieškovė pripažino, kad Direktyvos
89/106 6 straipsniu neleidžiama valstybėms narėms nustatyti barjerus produktų, atitinkančių direktyvos nuostatas, laisvam
judėjimui.
Todėl reikia konstatuoti, kad ieškovė neįrodė, kad ginčijamo sprendimo 88 punkte yra akivaizdi vertinimo klaida.
Šios išvados nepaneigia ieškovės argumentas, kad nacionalinės teisės aktai neapima tokių produktų, kokius gamina ieškovė,
naudojant tokias specifikacijas, kokios yra standarte. Šiuo atžvilgiu ieškovės pateiktų įrodymų nepakanka jos argumentui pagrįsti.
Ji iš esmės remiasi Švedijos kelių eismo institucijos tariamu nuostatų taikymu, tačiau nenurodo šių taisyklių pobūdžio ir
nuostatų, kurios pagrįstų jos argumentą. Be to, ji remiasi Jungtinės Karalystės komercinės asociacijos, tačiau ne viešosios
institucijos, paskelbtomis gairėmis dėl betono selekcijos, ir nepaaiškina, kaip šių gairių buvimas ir turinys įrodo, kad standartas
yra
de facto
įpareigojantis. Bet kuriuo atveju šis ieškovės argumentas nereikšmingas. Net jei nacionalinės teisės aktai neapima tokių produktų,
kokius gamina ieškovė, naudojant tokias specifikacijas, kokios yra standarte, šis nėra privalomas todėl, kad jį patvirtino
ESK. Tai, kad valstybės narės netaiko taisyklių, įtvirtintų Direktyvoje 89/106, galėtų būti priskiriama šios direktyvos nuostatoms,
kaip konstatuota šio sprendimo 120 punkte, tačiau tai nereiškia, kad standartas priskirtinas EB 81 straipsnio 1 dalies taikymo
sričiai.
Be taisyklių, minėtų šio sprendimo 122 punkte, ieškovė nenurodo jokio konkretaus nacionalinės teisės akto, susijusio su standartu,
pavyzdžio. Kalbant apie 2000 m. Įmonių GD parengtą ataskaitą reikia pažymėti, kad ieškovė pateikė tik dviejų dokumento puslapių
ištrauką, kurio nei pavadinimas, nei adresatas, nei data nėra žinomi ir kuris nesusijęs su standartu. Be to, ieškovė tvirtina,
kad šioje ataskaitoje nustatyti „barjerai“, bent jau iš dalies, ir veikiausiai 1996 m. kovą, buvo pateikti Komisijai skirtame
Cembureau
dokumente. Tačiau ieškovė nepaaiškina, kuo šie dokumentai yra reikšmingi įrodinėjant standarto
de facto
įpareigojamąjį pobūdį.
–       Dėl kitų būdų patekti į rinką buvimo
Ieškovė ginčija Komisijos išvadą, kad standartas neturi įpareigojamojo pobūdžio, nes yra kitų patekimo į rinką būdų, būtent
− Europos techninis liudijimas. Tačiau ji neįrodė, kad ginčijamo sprendimo 83−86 punktuose Komisija padarė akivaizdžią vertinimo
klaidą.
Visų pirma reikia pažymėti, kad ieškovė neginčija ginčijamo sprendimo 82 punkto, pagal kurį kiti mechanizmai, ne tik atitiktis
standartui, tokie, kaip antai Europos techninis liudijimas, egzistuoja norint gauti „CE“ ženklą ir patekti į rinką remiantis
Direktyva 89/106.
Tačiau ieškovė tvirtina, kad nors visi „CE“ ženklu pažymėti produktai gali būti vienodomis sąlygomis pateikti į Bendrijos
rinką, nebūtinai kiekvienas iš šių produktų privalo būti vienodo statuso. Bet ieškovė nepaaiškina, kokie yra skirtingų produktų,
žymimų „CE“ ženklą, statuso skirtumai. Todėl reikia atmesti šį kaltinimą kaip nepriimtiną remiantis šio sprendimo 43 punkte
priminta teismo praktika. Tuo atveju, jei šis argumentas būtų suvokiamas kaip susijęs su teiginiu, kad standartas dominuoja
rinkoje, reikia pažymėti, kad jis jau buvo atmestas šio sprendimo 117 ir 118 punktuose.
Be to, nėra jokio pagrindo ieškovei tvirtinti, kad Komisija, nenustačiusi, ar Europos techninio liudijimo procedūra yra kitas
veiksmingas būdas, padarė klaidą. Reikia pažymėti, kad Komisija ginčijamo sprendimo 86 punkte atsako į šį argumentą teigdama,
kad Europos techninio liudijimo išdavimo procedūra funkcionuoja adekvačiai ir todėl yra praktiškas ir veiksmingas būdas patekti
į Europos rinką, ir kad ieškovė nepateikė jokių detalių ar pavyzdžių dėl ginčijamų sunkumų. Ieškovės argumentas, kad procedūra
nėra veiksminga, nebuvo pakankamai pagrįsta, kad paneigtų šią išvadą. Ieškovė remiasi konsultaciniu dokumentu dėl Direktyvos
89/106 peržiūrėjimo. Tačiau šis dokumentas, be kita ko, pateiktas dubliko stadijoje, yra bendras klausimynas, kuriuo trečiųjų
suinteresuotųjų šalių prašoma pateikti pastabas. Todėl jis neįrodo Europos techninio liudijimo procedūros veiksmingumo, ypač
specifinėje cemento srityje.
Galiausiai ieškovė dublike tvirtina, kad Europos techninio liudijimo procedūra kelia sunkumų, būtent dėl gairių ir dėl atitikties
patvirtinimo sistemos nebuvimo. Darant prielaidą, kad ieškovė siekia kvestionuoti pačios procedūros cemento produktų atžvilgiu
buvimą, reikia atmesti šį kaltinimą kaip nepriimtiną, taikant Procedūros reglamento 48 straipsnio 2 dalį tiek, kiek jis, pirmą
kartą pateiktas dubliko stadijoje, nekyla dėl teisės ar fakto aplinkybių, apie kuriuos buvo sužinota tik vykstant procesui,
arba kuris pakartoja ieškinyje pateiktą pagrindą. Nors ieškovė bando teigti, kad Europos techninio liudijimo procedūra yra
sudėtinga, jos argumentai nėra pakankamai pagrįsti siekiant įrodyti, kad negalima pasinaudoti šiuo kitu patekimo į rinką būdu.
Bet kuriuo atveju reikia konstatuoti, jog ieškovė savo dublike nurodo, kad jos produktų atžvilgiu galėjo būti išduotas Europos
techninis liudijimas.
Remiantis visu tuo, kas išdėstyta, reikia konstatuoti, kad Komisija išnagrinėjo ieškovės pateiktą informaciją, kuria siekiama
įrodyti, jog standartas yra
de facto
įpareigojantis. Todėl ieškovė, kaltindama Komisiją tuo, kad ši neišnagrinėjo tariamo standarto poveikio, neatsižvelgia į
tą analizę. Be to, darytina išvada, kad ieškovė neįrodė, jog ginčijamo sprendimo 80−90 punktuose yra akivaizdi vertinimo klaida
tiek, kiek Komisija daro išvadą, kad standartas nėra įpareigojantis.
Todėl reikia atmesti antrąjį kaltinimą.
3.
Dėl trečiojo kaltinimo, susijusio su standarto nenagrinėjimu Direktyvos 89/106 atžvilgiu ir tariamu jo neatitikimu pagal šią
direktyvą
a)     Šalių argumentai
Ieškovė visų pirma tvirtina, kad atliekant standarto analizę pagal EB 81 straipsnį būtina išnagrinėti jo atitiktį gairėms
ir Direktyvai 89/106. Jei standartas neatitinka šios direktyvos reikalavimų, tai gali reikšti, kad jis neatitinka ir „pagrindinių
EB sutarties teisės principų“. Standartai, kurie galėtų neatitikti Direktyvos 89/106 reikalavimų, darytų neigiamą poveikį
rinkai, nepaisant kitų žymėjimo „CE“ ženklu procedūrų. Tokia analizė būtų dar reikalingesnė tuo atveju, kaip ir šioje byloje,
kai standartas suteikia naudos pagrindiniams rinkos nagrinėjamų produktų gamintojams, tačiau daro žalą naujoves diegiančioms
įmonėms. Bendrasis Teismas turėtų įvertinti standarto galiojimą „pagrindinių EB sutarties teisės principų“ ir Direktyvos 89/106
atžvilgiu tam, kad nustatytų, ar tokio Komisijos vertinimo nebuvimas yra akivaizdi vertinimo klaida. Ieškovės požiūris atitinka
2005 m. sausio 26 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimą
Piau prieš Komisiją
(T‑193/02, Rink. p. II‑209, 78 ir 79 punktai).
Antra, standartas neatitinka Direktyvos 89/106, o tai pripažino Įmonių GD, nes jis, remiantis šios direktyvos 7 straipsnio
2 dalimi, turėjo būti „eksploatacinėmis produkto savybėmis grindžiamas standartas“. Tačiau jis yra tiek „sudėtimi“, tiek „eksploatacinėmis
savybėmis“ grindžiamas standartas ir Komisija privalo nustatyti, kad šiuo atveju galėjo būti patvirtintas tik „produkto sudėtimi
grindžiamas standartas“.
Trečia, ieškovė tvirtina, jog Komisija neginčija, kad jos produktai gali atitikti standarte nurodytus eksploatacinių savybių
reikalavimus. Todėl jei šie produktai atitinka pagrindinius Direktyvos 89/106 reikalavimus, jie neturėtų būti pašalinti iš
standarto taikymo srities dėl kitų, su pagrindiniais reikalavimais nesusijusių motyvų.
Komisija tvirtina, kad, remiantis Reglamente Nr. 17, pakeistame Reglamentu Nr. 1/2003, numatytomis procedūromis, ji nagrinėja
tik skundus dėl EB 81 ir 82 straipsnių pažeidimo. Kadangi Bendrijos teisės pažeidimas nebūtinai yra EB 81 straipsnio pažeidimas,
Komisijos įgaliojimai konkurencijos teisės srityje negali būti naudojami nagrinėjant bet kokius prekybos apribojimus. Be to,
nagrinėdamas ieškinį dėl panaikinimo Bendrasis Teismas nagrinėja ginčijamo akto galiojimą. Bendrasis Teismas negali vertinti
standarto galiojimo Direktyvos 89/106 atžvilgiu, nes teisminę kontrolę neišvengiamai apibrėžia konkurencijos taisyklės. Bet
kuriuo atveju, ieškovės argumentai, susiję su standarto neatitikimu Direktyvai 89/106, nėra reikšmingi.
b)     Bendrojo Teismo vertinimas
Ieškovė tvirtina, kad atliekant standarto analizę pagal EB 81 straipsnį reikia išnagrinėti jo atitiktį Direktyvai 89/106,
kad Komisija privalėjo tai padaryti ir kad Bendrasis Teismas privalo įvertinti standarto galiojimą „pagrindinių EB sutarties
teisės principų“ ir Direktyvos 89/106 atžvilgiu.
Šiuo aspektu reikia priminti, kad šis ieškinys susijęs su ginčijamo sprendimo, o ne standarto, teisėtumo patikrinimu. Todėl
ieškovės kaltinimas, kuriuo siekiama, kad Bendrasis Teismas standarto galiojimą įvertintų „pagrindinių EB sutarties teisės
principų“ ir Direktyvos 89/106 atžvilgiu, turi būti atmestas kaip netinkamas.
Be to, reikia pažymėti, kad Komisija ginčijamą sprendimą priėmė pasibaigus procedūrai, taikytai gavus pagal Reglamentą Nr. 17
pateiktą skundą. Iš to matyti, kad šio sprendimo teisminė kontrolė būtinai turi būti ribojama iš EB 81 ir 82 straipsnių išplaukiančių
konkurencijos taisyklių, todėl ji negali būti taikoma kitų EB sutarties ar Direktyvos 89/106 nuostatų atžvilgiu (šiuo klausimu
žr. 2006 m. vasario 23 d. Nutarties
Piau prieš Komisiją
, C‑171/05 P, Rink. p. I‑0000, 58 punktą ir 2006 m. liepos 18 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Meca-Medina ir MajESK prieš Komisiją
, C‑519/04 P, Rink. p. I‑6991, 58 punktą).
Iš visų išdėstytų aplinkybių matyti, kad visas ieškinys turi būti atmestas.

Dėl bylinėjimosi išlaidų
Pagal Procedūros reglamento 87 straipsnio 2 dalį pralaimėjusiai šaliai nurodoma padengti bylinėjimosi išlaidas, jeigu laimėjusi
šalis to reikalavo. Kadangi ieškovė bylą pralaimėjo, iš jos turi būti priteistos Komisijos patirtos išlaidos, atsižvelgiant
į šios reikalavimus.
Remdamasis šiais motyvais,
BENDRASIS TEISMAS (penktoji kolegija)
nusprendžia:
1.
Atmesti ieškinį.
2.
EMC Development AB
padengia savo ir Europos Komisijos bylinėjimosi išlaidas.
Vilaras
Prek
Ciucă
Paskelbta 2010 m. gegužės 12 d. viešame posėdyje Liuksemburge.
Parašai.
Turinys
Teisinis pagrindas
A – Direktyva 89/106/EEB
B – Komisijos gairės dėl EB 81 straipsnio taikymo horizontalaus bendradarbiavimo susitarimams
Ginčo aplinkybės
A – Cemento rinkos dalyviai
B – Europos cemento standartas EN 197-1
C – Produktai
D – Administracinė procedūra
E – Ieškovės skundo pagrindai
Ginčijamas sprendimas
Procesas ir šalių reikalavimai
Dėl teisės
A – Dėl priimtinumo
1. Šalių argumentai
2. Bendrojo Teismo vertinimas
B – Dėl esmės
1. Pirminės pastabos dėl Komisijai tenkančių pareigų nagrinėjant skundą dėl EB 81 straipsnio pa˛eidimo apimties
2. Dėl pirmojo ir antrojo ieškinio pagrindų, susijusių su akivaizdžiomis vertinimo klaidomis dėl standarto patvirtinimo procedūros
ir dėl jo įpareigojamojo pobūdžio nebuvimo
a) Dėl standarto patvirtinimo procedūros
Šalių argumentai
Bendrojo Teismo vertinimas
– Dėl nediskriminacinio procedūros pobūdžio
– Dėl procedūros skaidrumo
– Dėl procedūros atvirumo
b) Dėl tariamai įpareigojamojo standarto pobūdžio
Šalių argumentai
Bendrojo Teismo vertinimas
– Dėl standarto poveikio ir jo de facto įpareigojamojo pobūdžio nagrinėjimo
– Dėl kitų būdų patekti į rinką buvimo
3. Dėl trečiojo kaltinimo, susijusio su standarto nenagrinėjimu Direktyvos 89/106 atžvilgiu ir tariamu jo neatitikimu pagal
šią direktyvą
a) Šalių argumentai
b) Bendrojo Teismo vertinimas
Dėl bylinėjimosi išlaidų
*
Proceso kalba: anglų.