CELEX: 62008FJ0039
Közszolgálat
Tisztviselők
Jogosulatlan távolmaradás

A Közszolgálati Törvényszék Hivatalához 2008. március 28‑án faxon érkezett keresetlevéllel (az eredeti példány benyújtására
2008. március 31‑én került sor) a felperes kéri a 2007. évi szabadságát 32 nappal csökkentő 2007. május 29‑i, 2007. június
20‑i, 2007. június 28‑i, 2007. július 6‑i határozatok, valamint a 2007. július 26‑án hozott két határozat és a 2007. augusztus
2‑i határozat megsemmisítését.

Jogi háttér

A tisztviselők szabadsághoz való joga
Az Európai Közösségek tisztviselői személyzeti szabályzata (a továbbiakban: személyzeti szabályzat) 57. cikkének (1) bekezdése
értelmében:
„A tisztviselők a Közösségek intézményei által a személyzeti szabályzati bizottsággal folytatott konzultációt követően közös
megegyezéssel megállapítandó szabályokkal összhangban naptári évenként legalább 24 munkanap és legfeljebb 30 munkanap éves
szabadságra jogosultak.”
A személyzeti szabályzat 59. cikke kimondja:
„(1)      Az a tisztviselő, aki bizonyítja, hogy betegség vagy baleset miatti munkaképtelensége folytán feladatait nem tudja ellátni,
betegszabadságra jogosult.
Az érintett tisztviselő köteles munkaképtelenségéről a lehető leghamarabb tájékoztatni az intézményét, és egyidejűleg közölni
tartózkodási helyét. Amennyiben a tisztviselő három napnál tovább marad távol, orvosi igazolást kell bemutatnia. Ezt az igazolást
legkésőbb a távolmaradás ötödik napján kell beküldenie, amit a postabélyegző időpontja igazol. Ennek hiányában – és kivéve
azt az esetet, ha az igazolás beküldését rajta kívül álló okokból mulasztja el – a tisztviselő távolmaradását engedély nélkülinek
tekintik.
[…]
(2)      Ha egy tizenkét hónapos időszakban a tisztviselő betegség miatt legfeljebb három napos távolmaradásai összesen több mint tizenkét
napot tesznek ki, ezt követően betegség miatt csak orvosi igazolással maradhat távol. Orvosi igazolás hiányában a tisztviselő
betegség miatti távolmaradását a tizenharmadik naptól igazolatlan távolmaradásnak tekintik.
(3) A fegyelmi eljárásokra vonatkozó szabályok alkalmazásának sérelme nélkül, adott esetben az (1) és (2) bekezdés szerint
igazolatlannak minősülő távolmaradásokat levonják az érintett tisztviselő éves szabadságából. Abban az esetben, ha a tisztviselő
további szabadságra már nem jogosult, a megfelelő időszak tekintetében nem részesül díjazásban.
[…]”
A személyzeti szabályzat 60. cikkének első bekezdése szerint:
„Betegség vagy baleset kivételével a tisztviselő közvetlen felettesének előzetes engedélye nélkül nem maradhat távol. Bármely,
adott esetben alkalmazandó fegyelmi intézkedés sérelme nélkül, minden szabályosan megállapított, jogosulatlan távolmaradást
le kell vonni az érintett tisztviselő éves szabadságából. Ha a tisztviselő felhasználta az éves szabadságát, elveszti jogosultságát
a díjazásának azonos időtartamra eső részére.”

A személyi állomány képviselete
A személyzeti szabályzat 10. cikke az alábbiakat mondja ki:
„Minden intézmény köthet a személyzetét érintő megállapodásokat a képviselő szakszervezeteivel és szakmai szervezeteivel.
Az ilyen megállapodások nem járhatnak a személyzeti szabályzat vagy bármely költségvetési kötelezettségvállalás módosításával,
és semmilyen módon nem befolyásolhatják az érintett intézmény munkáját. A megállapodást aláíró képviselő szakszervezetek és
szakmai szervezetek minden intézményben a személyzeti bizottságnak a személyzeti szabályzatban meghatározott hatásköreinek
függvényében működnek.”
A személyi állomány képviselőinek jogai
Ami a személyzeti bizottságot (a továbbiakban: CP) illeti, a személyzeti szabályzat II. melléklete 1. cikkének hatodik albekezdése
így rendelkezik:
„A [CP] tagjai és a [CP] vagy az intézmény által a személyzeti szabályzat szerinti feladatok ellátására felállított szervekbe
kinevezett tisztviselők [helyesen: a CP tagjai és a személyzeti szabályzat alapján létrejött vagy az intézmény által létrehozott
szervekbe a CP által delegált tisztviselők] által ellátott feladatokat az intézményükben végzett rendes szolgálatuk részének
kell tekinteni. Az érintett személyeknek e feladatok ellátásából semmiképpen sem származhat hátránya.”
A 2006. január 27‑én 18 hónapos időtartamra hatályba lépett, az Európai Közösségek Bizottsága és a szakszervezetek és szakmai
szervezetek (a továbbiakban: OSP) közötti kapcsolatokról szóló keretmegállapodás 1. cikkének 2. pontja az alábbiakat mondja
ki:
„Az érintett tisztviselőnek valamely OSP‑hez való tartozásból, a szakszervezeti tevékenységben történő részvételből vagy szakszervezeti
tisztség viseléséből a szakmai helyzetére vagy előmenetelére nézve semmilyen formában és semmilyen alapon nem származhat hátránya.”
A személyzeti képviselet rendelkezésére bocsátott források
A személyi állománynak a Bizottságon belül történő képviselete több megállapodás tárgyát képezte az intézmény és az OSP‑k
között, melyek a CP‑t is érintették, és különösen a személyzeti képviselet rendelkezésére bocsátott forrásokról rendelkeztek.
A 2001. április 4‑i, a „[Bizottság] alelnök[e] és az [OSP‑k] között létrejött megállapodás” (a továbbiakban: forrásokról szóló
2001. évi megállapodás) úgy rendelkezik, hogy az OSP‑k biztosítják a források elosztását egyrészt az OSP‑k között, másrészt
– az OSP‑k reprezentativitása alapján – a központi személyzeti bizottság és a helyi személyzeti bizottságok között, figyelembe
véve a helyi korlátokat. A megállapodás értelmében a források elosztását egy, az OSP‑k között létrejött megállapodás rendezné,
melyet a „Személyzeti és igazgatási” főigazgatóság (DG) vezetése is aláír. Végül megállapodtak abban, hogy a Bizottság 31,5
kirendelési lehetőséget bocsát az OSP‑k rendelkezésére, melyből 19,5 a CP‑t illeti, valamint az összes kirendelést a reprezentativitás
arányában kell elosztani az OSP‑k között.
Ami a szóban forgó esetet illeti, a „2007. évre a személyi állomány képviseletére elkülönített források elosztásának tárgyában
az [OSP‑k] és a [»Személyzeti és igazgatási« Főigazgatóság] között létrejött egyetértési megállapodás” 20 kirendelési lehetőség
megítéléséről rendelkezett a CP – azaz a központi személyzeti bizottság és a helyi személyzeti bizottságok – részére, amelyhez
hozzáadódik egy kiegészítő juttatás. E 20 kirendelési lehetőség elosztását illetően, abból 10 kirendelési lehetőséget az Alliance
conféderale des Syndicats libres‑nek biztosítottak.
A gyakorlatban egyazon kirendelt tisztviselő vagy alkalmazott OSP‑hez szakszervezeti jogcímen, és/vagy a CP‑hez a személyzeti
szabályzat szerinti jogcímen történő kirendelésének több módja is létezhet, nevezetesen az alábbiak szerint:
–        100%‑osan a személyzeti szabályzat szerinti jogcímen vagy a központi személyzeti bizottsághoz, vagy egy helyi személyzeti
bizottsághoz, illetve 100%‑osan szakszervezeti jogcímen;
–        50%‑osan a személyzeti szabályzat szerinti jogcímen és 50%‑osan szakszervezeti jogcímen;
–        50%‑osan a személyzeti szabályzat szerinti jogcímen vagy szakszervezeti jogcímen, az érintett alkalmazottnak a munkaidő fennmaradó
50%‑ában a Bizottság egyik szervezeti egységéhez történő beosztásával.
A személyi állomány szakszervezeti és/vagy személyzeti szabályzat szerinti jogcímen történő kirendelésben részt vevő képviselőit
az OSP‑k választják ki, de a kirendelésről szóló határozatokat a Bizottság fogadja el.

A jogvita alapjául szolgáló tényállás
A felperes, aki a Bizottság tisztviselője volt az Eurostatnál, a „Személyzeti és igazgatási” Főigazgatóság akkori főigazgatója,
Reichenbach úr 2004. március 12‑i határozata folytán 100%‑os, szakszervezeti jogcímen járó kirendelési kedvezményben részesült
2004. április 1‑jétől 2004. december 31‑ig, amely időpontban vissza kellett helyezni eredeti tisztségébe az Eurostathoz. E
kirendelési határozat meghozatalakor a felperes az Alliance confédérale des Syndicats libres politikai tikári tisztségét töltötte
be.
2004 októberében a felperest a luxembourgi helyi személyzeti bizottság (a továbbiakban: CLP) alelnökévé választották.
Chêne úr, Reichenbach úr utóda a „Személyzeti és igazgatási” Főigazgatóságnál, 2004. december 23‑án hozott határozatával,
melynek helyébe Chêne úr 2005. február 10‑i új határozata lépett, a felperest 2005. január 1‑jével 50%‑ban visszahelyezte
az Eurostathoz. Így tehát a fennmaradó idő 50%‑ára szakszervezeti képviselőként továbbra is részesült a kirendelési kedvezményben.
Ennek ellenére a 2005–2006. év folyamán a felperes valójában kizárólag a személyi állomány – személyzeti szabályzat szerinti
és szakszervezeti – képviseletében végzett munkát (lásd erre vonatkozóan a jelen ítélet 14. és 15. pontját), munkaidejének
100%‑át e tevékenységeinek (a továbbiakban: a személyi állomány képviselőjeként végzett tevékenység) áldozva, oly módon, hogy
a beosztás szerinti szervezeti egységében egyáltalán nem töltött munkaidőt. Megállapítható, hogy szabadsághoz való jogára
nézve ennek a helyzetnek nem voltak következményei.
Az E. igazgatóság – „Mezőgazdasági és környezetvédelmi statisztikák, statisztikai együttműködés” – E.5. egységének – „Nemzetközi
statisztikai együttműködés” – vezetője (a továbbiakban: a felperes egységvezetője vagy egységvezető) a felperesnek címzett
2006. szeptember 27‑i levelében kérte, hogy a felperes a továbbiakban munkaidejének 50%‑ában az E.5. egységben végezzen munkát,
teljesítse a tisztségével járó feladatokat, továbbá érje el a 2005. évben meghatározott és megtárgyalt célokat, valamint kérte,
hogy minden hónap végén készítsen részére beszámolót az „elért fejlődésről”; a felperes egységvezetője pontosította számára,
hogy: „mindez nem érinti az abból fakadó esetleges következményeket, hogy a felperes az E.5. egységhez történt beosztása óta
nem jelent meg a munkahelyén, és nem végezte el a munkáját”.
Az egységvezetőjének címzett 2006. október 5‑i levelében a felperes, hivatkozva „fél‑kirendelésére” és a CLP‑ben betöltött
alelnöki beosztására, meglepettségét fejezte ki azzal kapcsolatban, hogy vétett volna, miközben egy olyan időszakban, mely
alatt nem volt kirendelésben, és a személyi állomány képviseletében kevesebb tevékenységet végzett, az előléptetését azzal
az indokkal megtagadó határozatokat, hogy egyáltalán nem végzett munkát az Eurostat részére, az Elsőfokú Bíróság megsemmisítette
(lásd az Elsőfokú Bíróság T‑175/02. sz. és T‑4/03. sz., Lebedef kontra Bizottság ügyben 2004. március 17‑én hozott ítéleteit
[EBHT‑KSZ 2004., I‑A‑73. o. és II‑313. o., valamint EBHT‑KSZ 2004., I‑A‑79. o. és II‑337. o.]), a felperes hozzátette, hogy
„mindez nem érinti az Eurostat által évek óta tanúsított, a szakszervezeti tevékenységem megakadályozására, a személyzeti
szabályzat 24. cikkének megsértésére, a Bizottság és az OSP között létrejött keretmegállapodás megsértésére és az erkölcsi
zaklatásra irányuló magatartásból származó következményeket”.
A felperes 2006. november 3‑án kelt levelében, hivatkozva a Lebedef kontra Bizottság ügyben 2004. március 17‑én hozott ítéletre
(a fent hivatkozott T‑4/03. sz. ügyben hozott ítélet 60. és 64. pontja), jelezte egységvezetője részére, hogy jelenléte és
a személyi állomány képviseletében végzett munkája „szintén az Eurostatnál végzett munkának számít”; valamint azt is felajánlotta,
hogy „állapodjanak meg” egy, a jelenlétét a személyi állomány képviselete által ellenőrző rendszer létrehozásában, amennyiben
gyakorlati és formális okok indokolnák az ilyen ellenőrzés létezését.
2006. november 17‑én kelt levelében az Eurostat főigazgatója jelezte a felperesnek, hogy az aktáját átvette az Eurostat A. igazgatósága
– „Források” –A.1. egységének – „Személyi állomány” – vezetője (a továbbiakban: az Eurostat személyzeti egységének vezetője).
2007. január 16‑án kelt levelében a felperes egységvezetője értesítette a felperest, hogy a „Személyzeti és igazgatási” főigazgatóság
illetékes szerveivel történt egyeztetést követően nem fogadja el a felperesnek a 2006. október 5‑i levelében kifejtett álláspontját,
és hozzátette:
„Hivatalos kirendelés nélkül a beosztás szerinti egység részére történő munkavégzéstől való teljes távolmaradás nem lehetséges.
Következésképp úgy ítélem meg, hogy ez a távolmaradás nem felel meg a személyzeti szabályzatnak, és így jogszerűtlen. Meg
kell ismételnem a 2006. szeptember 27‑i levelemben foglalt utasításomat, miszerint az Eurostathoz való beosztásának időtartama
alatt tartsa magát a rendes munkarendhez. Kérem, hogy minden távolmaradást – bármi legyen annak oka – előre jelezzen felém.
E távolmaradásokhoz előzetes hozzájárulásom szükséges.”
A felperes állítása szerint 2007. január 29. óta észlelte, hogy minden alkalommal, amikor valamely munkanapon nem volt jelen
a Bizottságnál, ideértve azokat a napokat is, amikor szakszervezeti képviseleti kiküldetésben volt, fél nap jogosulatlan távolmaradás
került a személyzeti igazgatás informatikai rendszerébe, melynek neve „SysPer2” (a továbbiakban: SysPer2).
2007. február 5‑én kelt, a felperes egységvezetőjéhez írott levelében a felperes képviselője felhívta a figyelmet arra a tényre,
hogy az az idő, amíg a felperes nem foglalkozik az Eurostat által rábízott feladatokkal, „kizárólag a személyi állománynak
a személyzeti szabályzat szerinti képviselete során kifejtett munkájának mennyiségétől” függ, és megismételte a felperes „szakszervezeti
jogok” és a személyzeti szabályzat 24. cikke megsértésére vonatkozó érveit, mely utóbbi előírja, hogy a tisztviselőknek egyesülési
joguk van, és OSP‑k tagjai lehetnek.
Franklin úr, a CLP elnöke, 2007. március 12‑én és május 14‑én kelt, az Eurostat személyzeti egységének vezetőjéhez címzett
leveleiben egyrészt 2007. január, február, március és április hónapok tekintetében igazolta a felperes jelenlétét vagy a szakszervezeti,
illetve a személyzeti szabályzaton alapuló képviseletben, vagy szakszervezeti kiküldetés okán Brüsszelben (2007. január 11‑i
és 30‑i, 2007. február 14‑i, 2007. március 2‑i és 22‑i kiküldetések), másrészről listát készített a felperes szabadságának
és betegszabadságának időtartamáról; a felperes így 2007. január 9‑én és a 2007. február 19. és 28. közötti időszakban az
Eurostat által engedélyezett szabadságát töltötte, a 2007. január 18. és 26. közötti időszakban pedig az Eurostat által jóváhagyott
betegszabadságon volt, továbbá a 2007. március 26. és március 30., és a 2007. április 2. és 30. közötti időszakokban előbb
kórházban, majd az Eurostat által „elfogadott” betegszabadságon volt. Ugyanezen leveleiben a CLP elnöke hozzátette, hogy a
személyzeti szabályzat és a keretmegállapodás értelmében a felperesnek a személyi állomány képviseletében folytatott tevékenysége
a munkahelyén, következésképp az Eurostatnál végzett tevékenységnek számít.
Amint az „A kvóta alakulása” elnevezésű táblázatból kitűnik, és amely táblázat láthatóan a SysPer2 kivonata (a továbbiakban:
SysPer2 táblázat), tizenöt és fél nap szabadság került levonásra 2007. május 29‑i dátummal a felperes éves szabadságából,
valamint két nap 2007. június 20‑án, három nap 2007. június 28‑án és három nap 2007. július 6‑án, ezek a 2007. január 29‑től
2007. március 23‑ig, 2007. június 15‑től 2007. június 20‑ig, 2007. június 21‑től 2007. június 28‑ig és végül a 2007. június
29‑től 2007. július 6‑ig tartó négy időszakkal összefüggésben kerültek levonásra.
A CLP elnöke az Eurostat személyzeti egységének vezetőjéhez címzett 2007. július 5‑i levelében egyrészt 2007 májusa és júniusa
tekintetében igazolta a felperes jelenlétét – ideértve azokat a napokat is, amikor félidőben orvosnál volt (azaz tizenkét
napot, 2007. május 2‑tól 25‑ig, majd nyolc napot 2007. június 4‑től 15‑ig) – egyrészt a szakszervezeti, illetve a személyzeti
szabályzaton alapuló képviseletben, vagy Brüsszelben szakszervezeti kiküldetés okán (2007. május 2‑i, 15‑i és 16‑i, 2007.
június 7‑i, 14‑i és 28‑i kiküldetések), másrészről számba vette az Eurostat által a 2007. május 28. és 2007. június 1‑je közötti
időszakra vonatkozóan jóváhagyott szabadságot. Ugyanezen levelében a CLP elnöke hozzátette, hogy a személyzeti szabályzat
és a keretmegállapodás értelmében a felperesnek a személyi állomány képviseleténél folytatott tevékenysége a munkahelyén,
így ebből következően az Eurostatnál végzett tevékenységnek számít.
A felperesnek címzett, 2007. július 16‑i levelében a felperes egységvezetője megtagadta a felperes 34 napos – 2007. július
30. és szeptember 14. közötti – szabadság kiadása iránti kérelmét annál a ténynél fogva, hogy a fennmaradó szabadnapjai száma
már csak nyolc és fél nap. A felperes egységvezetője szerint minden alkalommal, amikor a felperes nem jelenik meg a munkahelyén,
vagy erről nem mutat be megfelelő igazolást, az Eurostat adminisztrációja kénytelen lesz – amint azt korábban a 2007. január
16‑i átiratban jelezte – távolmaradását engedély nélküliként bejegyezni.
2007. július 23‑án kelt levelében a felperes válaszolt a fent említett, 2007. július 16‑i levélre, melyben egységvezetőjének
döntéseit „ismételt és folyamatos zaklatásnak” minősítette.
2007. július 26‑án kelt levelében a felperes egységvezetője megerősítette a 34 napos szabadságra vonatkozó kérelem elutasítását,
leszögezve, hogy a felperes távolmaradásait előzetesen nem engedélyezték, és jelezte, hogy a fennmaradó szabadnapjai száma
már csak négy és fél nap. Ugyanezen napon – amint ez a SysPer2 táblázatból is kitűnik – a felperes éves szabadságából három,
majd négy napot vontak le; ezeket a szabadnapokat a 2007. július 9‑től 16‑ig és a 2007. július 17‑től 26‑ig tartó időszakokkal
összefüggésben vonták le.
A felperes az egységvezetőjének címzett, 2007. augusztus 1‑jei levelében először is jelezte, hogy 2007. augusztus 1‑jétől
24‑ig betegszabadságon lesz, ami egyébként a SysPer2 táblázatból is kitűnik, és másodsorban, hogy hétnapos időszakra – 2007.
augusztus 27. és szeptember 4. között – szabadságot kért.
2007. augusztus 2‑án kelt levelében a felperes egységvezetője azzal az indokkal utasította el a felperes szabadság kiadása
iránti kérelmét, hogy a fennmaradó szabadnapjainak száma már csak másfél, de jelezte, hogy kész elfogadni egy öt vagy annál
kevesebb napra vonatkozó kérelmet. Ugyanezen a napon, amint az a SysPer2 táblázatból is kitűnik, másfél nap került levonásra
a felperes szabadságából, ezt a 2007. július 27. és 31. közti időszakra vonatkozóan vonták le.
2007. augusztus 27‑én kelt és az Eurostat személyzeti egységének vezetőjéhez címzett levelében a CLP elnöke egyfelől 2007
júliusára vonatkozóan igazolta a felperes jelenlétét vagy a szakszervezeti képviseletben, illetve a személyzeti szabályzat
szerinti képviseletben, vagy Brüsszelben szakszervezeti kiküldetés okán (2007. július 12‑i, 18‑i és 26‑i kiküldetések), másfelől
2007 augusztusára vonatkozóan készített egy listát a betegszabadságról az egész hónap tekintetében, kivéve ezen levél szerint
2007. augusztus 2‑át, amely napon a felperes szakszervezeti képviselőként Brüsszelben volt kiküldetésben; amint az a korábban
– a jelen ítélet 24. és 26. pontjában – említett igazolásokból kitűnik, a CLP elnöke hozzátette, hogy a személyzeti szabályzat
és a keretmegállapodás értelmében a felperesnek a személyi állomány képviseleténél folytatott tevékenysége a munkahelyén,
így ebből következően az Eurostatnál végzett tevékenységnek számít.
2007. augusztus 29‑én a felperes panaszt nyújtott be a 2007. május 29‑i, június 20‑i és 28‑i és július 6‑i határozatok, valamint
a 2007. július 26‑án hozott két határozat és a 2007. augusztus 2‑i határozat ellen, melyek a 2007. évi szabadságát 32 nappal
csökkentették (a továbbiakban: megtámadott határozatok). Panaszában a felperes hivatkozik egyfelől a személyzeti szabályzat
57., 59. és 60. cikkének megsértésére, a személyzeti szabályzat II. melléklete 1. cikke hatodik albekezdésének megsértésére,
valamint a keretmegállapodás 1. cikke 2. pontjának és a szakszervezeti szabadságnak a megsértésére, másfelől a bizalomvédelem
elvének és a
patere legem quam ipse fecisti
elvnek a megsértésére.
2007. december 18‑án a kinevezésre jogosult hatóság a felperes panaszát határozottan elutasította, azzal az indokkal, hogy
a felperes nem hivatkozhat a személyzeti képviselői minőségére annak érdekében, hogy mentesüljön azon kötelezettségei alól,
melyek munkaidejének 50%‑ában az Eurostathoz beosztott tisztviselőként terhelik. Ezenfelül, mivel az Eurostat pontosan betartotta
az eljárási szabályokat, és a jogosulatlan távolmaradások szabadnappá minősítése éppen a személyzeti szabályzat 59. és 60. cikkének
szigorú alkalmazását jelenti, a megtámadott határozatokban semmiféle szabálytalanság nem mutatható ki.

A felek kérelmei és az eljárás
A felperes keresetében azt kéri, hogy a Törvényszék:
–        a 2007. évi szabadságát 32 nappal csökkentő 2007 május 29‑i, 2007. június 20‑i, 2007. június 28‑i, 2007. július 6‑i határozatokat,
valamint a 2007. július 26‑án hozott két határozatot és a 2007. augusztus 2‑ihatározatokat semmisítse meg;
–        határozzon a költségekről, kiadásokról és illetményekről, továbbá kötelezze a Bizottságot ezek viselésére.
A Bizottság azt kéri, hogy a Törvényszék
–        utasítsa el a keresetet;
–        a felperest kötelezze a költségek viselésére.
Az eljárási szabályzat 56. cikke értelmében a Törvényszék pervezető intézkedéseket hozott, melyeket 2009. január 8‑án és 2009.
február 3‑án kelt levelében ismertetett a felekkel; a felek eleget tettek ezen intézkedéseknek.
A pervezető intézkedésekre adott válaszai keretében a felperes – anélkül, hogy a Bizottság ezt a tárgyaláson vitatta volna –
a 2007. augusztus 1‑jétől 2007. szeptember 6‑ig terjedő időszak vonatkozásában jelezte, hogy 2007. augusztus 1‑je és 24. között
betegszabadságon volt (lásd a jelen ítélet 32. pontját is), majd 2007. augusztus 27‑től 2007. szeptember 6‑ig; egyebekben
a 2007. szeptember 10. és december 21. közötti időszak tekintetében úgy nyilatkozott – ismét anélkül, hogy a Bizottság ezt
vitatta volna –, hogy félidőben orvosnál volt, és hogy fennmaradó munkaidejét kizárólag a személyzeti szabályzat szerinti
és szakszervezeti képviseletre fordította, ennek ellenére az Eurostat, amely úgy tekintette, hogy ebben az időtartamban megjelent
a munkahelyén, levont egy napot a szabadságából.

Indokolás

A felek érvei
A felperes megsemmisítés iránti kérelmeinek indokolásában két jogalapra hivatkozik, amelyekből az elsőt egyfelől a személyzeti
szabályzat 57., 59. és 60. cikkének megsértésére, a személyzeti szabályzat II. melléklete 1. cikke hatodik albekezdésének
megsértésére, valamint a keretmegállapodás 1. cikke 2. pontjának és a szakszervezeti szabadságnak a megsértésére, másfelől
a bizalomvédelem elvének és a
patere legem quam ipse fecisti
szabálynak a megsértésére alapozza.
Ami az első jogalapot illeti, a felperes a fent hivatkozott Lebedef kontra Bizottság ügyben 2004. március 17‑én hozott ítéletekre
(T‑175/02. sz. és T‑175/02. sz. ügy) történő hivatkozást követően azt állítja, hogy a személyi állomány képviseletében végzett
tevékenysége napi több mint hét és fél órában lefoglalja, anélkül hogy lehetséges volna tisztán elkülöníteni a szakszervezeti
képviseleti tevékenységet a személyzeti szabályzaton alapuló képviseleti tevékenységtől. Ezenfelül a felperes állítja, hogy
a hivatkozott jogsértések még nyilvánvalóbbá válnak azon ténynél fogva, hogy az Eurostat megtagadta a szakszervezeti kiküldetés
okán jelentkező távolmaradások törvényesítését, és felteszi magának a kérdést, mi az oka annak, hogy a 2007 januárja előtti
távolmaradásokat nem tekintették igazolatlannak. Egyebekben, felhíva a figyelmet arra a tényre, hogy a személyzeti szabályzat
nem szab korlátokat a személyi állomány képviseletében végzett tevékenységnek, a felperes azt állítja, hogy esete
ad hoc
eset, és „nincs helye általánosításnak”.
A második jogalappal kapcsolatban a felperes a jogos bizalomra hivatkozik, és azt állítja, hogy az Eurostat anélkül kezdte
el szabadságát elvonni, hogy tájékoztatta volna arról a tényről, hogy az adminisztráció nem szándékozik figyelembe venni a
CLP elnöke által kiadott igazolásokat (a jelen ítélet 24., 26. és 32. pontjában említett igazolások), továbbá úgy véli, hogy
a Bizottság köteles a
pacta sunt servanda
elv értelmében betartani a személyzeti szabályzat 57., 59. és 60. cikkét, a személyzeti szabályzat II. melléklete 1. cikkének
hatodik albekezdését, valamint a keretmegállapodás 1. cikkének 2. pontját.
Az első jogalappal kapcsolatban a Bizottság azt állítja, hogy semmi nem mentesíti a felperest azon kötelezettsége alól, hogy
távolmaradás esetén felettese előzetes engedélyét kérje, vagy hogy őt előzetesen tájékoztassa. Márpedig ez az engedély vagy
tájékoztatás a jelen ügyben minden alkalommal elmaradt. Ezenfelül a Bizottság úgy véli, hogy a személyzeti szabályzat II. melléklete
1. cikke hatodik albekezdésének tartalma magában foglalja, hogy a személyzeti képviselők által ellátott feladatokon kívül
a feladatok másik részét a beosztás szerinti szervezeti egységben kell végezni, kivéve a teljes idejű kirendelés esetét. Ezenfelül
a Bizottság megállapítja, hogy a fent hivatkozott Lebedef kontra Bizottság ügyben 2004. március 17‑én hozott ítéletek (T‑175/02. sz.
és T‑4/03. sz. ügy) csupán az előléptetés megtagadásáról szóló határozatokat semmisítenek meg, anélkül hogy megállapítanák,
hogy a felperes köteles volt‑e munkáját a beosztása szerinti szervezeti egységben végezni, vagy sem. Egyebekben a Bizottság
azzal érvel, hogy a jelen ügyben joggal való visszaélés esete áll fenn, és hogy a Törvényszék F‑36/07. sz., Lebedef kontra
Bizottság ügyben 2008. május 7‑én hozott ítélete (az EBHT‑ban nem tették közzé) megerősíti, hogy a felperes semmilyen esetben
sem jogosult arra, hogy maga döntsön időbeosztásáról az Eurostatnál eltöltendő szolgálati ideje alatt. Végezetül, a Bizottság
több alkalommal is jelezte a felperesnek – különösen a 2007. január 16‑án kelt, a 2006. szeptember 27‑ire hivatkozó átiratában ‑,
hogy melyek a felperes kötelességei; ilyenformán a szabadság jogosulatlan távolmaradásokkal való csökkentése csupán a személyzeti
szabályzat 59. és 60. cikkének szigorú alkalmazását jelenti.
A második jogalappal kapcsolatban a Bizottság azt állítja, hogy a
patere legem quam ipse fecisti
elvének állítólagos megsértésére alapozott érvet el kell utasítani, tekintettel arra, hogy a jelen esetben minden vonatkozó
rendelkezést megfelelően alkalmaztak. Ugyanezen okból, a bizalomvédelem elvének állítólagos megsértésére alapozott érvet nem
lehet elfogadni, mivel a felperes soha nem kapott egyéni ígéretet, éppen ellenkezőleg: figyelmeztették a „szabályellenes viselkedése
esetleges következményeire”. Végül a Bizottság megállapítja, hogy még ha a felperes a keretmegállapodásra hivatkozik is, a
Bizottsággal jogszabályon alapuló jogviszonyban, és nem szerződéses jogviszonyban marad, ebből következően a
pacta sunt servanda
elvet nem lehet alkalmazni.
Válaszbeadványában a felperes azt állítja, hogy az egységvezetője és felettesei tudomással bírtak az általa folytatott tevékenységről.
Állítja továbbá, hogy nem joggal való visszaélés esete áll fenn, hanem inkább „érdek”‑ütközés, vagy még pontosabban egyrészről
a szervezeti egységében teljesítendő feladatok és kötelességek, másrészről a személyi állomány képviselete közötti összeütközés.
Végül a felperes úgy véli, hogy még ha a fentebb hivatkozott, Lebedef kontra Bizottság ügyben 2008. május 7‑én hozott ítéletében
a Törvényszék helyt is adott a Bizottság által megfogalmazott, a felperes magatartását érintő kritikáknak, „nem nyilatkozott
az állítólagos […] távolmaradásokról”.
Viszonválaszában a Bizottság azt állítja, hogy az a tény, hogy a felperes egységvezetője és felettesei tudtak a felperes személyi
állomány képviseletében végzett tevékenységéről, nem minősülhetett előzetes tájékoztatatásnak vagy engedélynek.

A Törvényszék álláspontja
Az egyrészről a személyzeti szabályzat 57., 59. és 60. cikkének, a személyzeti szabályzat II. melléklete 1. cikke hatodik
albekezdésének, valamint a keretmegállapodás 1. cikke 2. pontjának megsértésére, másrészről a szakszervezeti szabadság korlátozására
vonatkozó jogalapról
A személyi állomány képviselete alapvető fontosságú a közösségi intézmények megfelelő működése, következésképp pedig feladataik
teljesítése érdekében.
Ennek fontosságát felismerve, a szabályzat alkotója úgy rendelkezett a személyzeti szabályzat II. melléklete 1. cikkének hatodik
albekezdésében, hogy a CP tagjai által ellátott feladatokat „az intézményükben végzett rendes szolgálatuk részének kell tekinteni”,
és hogy e „feladatok ellátásából nem származhat hátrányuk”. Ugyanígy a keretmegállapodás 1. cikkének 2. pontja kimondja, hogy
a szakszervezeti képviseletben végzett tevékenységéből „szakmai helyzetére vagy előmenetelére nézve az érintett személynek
semmilyen formában és semmilyen alapon nem származhat hátránya”.
A személyi állomány képviselete tárgyában a közösségi intézményekben szerzett tapasztalat révén megállapíthatóvá váltak továbbá
egy olyan rendszer előnyei, melynek értelmében bizonyos tisztviselők vagy alkalmazottak munkaidejük 50 vagy 100%‑át képviseleti
feladataiknak szentelik, e rendszert mutatja be a jelen ítélet 11. pontja.
Ugyanakkor nem lehetséges, és nem is kívánatos, hogy a személyi állomány képviseletét kizárólag kirendelt tisztviselők vagy
alkalmazottak lássák el, függetlenül attól, hogy munkaidejük 50 vagy 100%‑ában teszik‑e ezt. Nyilvánvaló érdek fűződik ahhoz,
hogy a személyi állomány képviseletét részben kirendelésen nem lévő személyi állomány lássa el. Mindemellett az előző pontban
hivatkozott rendszer, amely a kirendeléseket kizárólag bizonyos, személyi állományt képviselő személyekre ruházza, magában
foglalja, hogy a nem kirendelt tisztviselők vagy alkalmazottak esetében a személyi állomány képviseletében való részvétel
eseti jellegű, és hogy féléves vagy negyedéves alapon számolva a munkaidő viszonylagosan kis részét teszi ki.
Való igaz, hogy a személyi állomány képviseletében való részvétel esetén az „eseti” jelleg pontos meghatározása, valamint
az erre fordított idő pontos százalékos meghatározása természeténél fogva lehetetlen, és mindig csak esetről esetre végezhető
el. Mindazonáltal meg kell állapítani, hogy a Bizottság és az OSP‑k között létrejött különböző megállapodások (lásd a jelen
ítélet 8., 9. és 10. pontját) által bevezetett rendszer megkerülését jelenti, ha elfogadjuk, hogy egy kirendelésen nem lévő
tisztviselő vagy alkalmazott a személyi állomány képviseletére fordítsa szinte a teljes, vagy a teljes munkaidejét úgy, hogy
csak kevés, vagy akár semennyi munkaidőt nem tölt a beosztása szerinti szervezeti egységben, és az adott ügy körülményeitől
függően ez joggal való visszaélésnek minősülhet, melyet a közösségi bírónak adott esetben szankcionálnia kell (lásd az Elsőfokú
Bíróság T‑271/04. sz., Citymo kontra Bizottság ügyben 2007. május 8‑án hozott ítéletének [EBHT 2007., II‑1375. o.] 100. és
azt követő pontjait; konkrétabban a közszolgálat vonatkozásában az Elsőfokú Bíróság T‑222/95. sz., Angelini kontra Bizottság
ügyben 1997. december 18‑án hozott ítéletének [EBHT‑KSZ 1997., I‑A‑491. o. és II‑1277. o.] 35. és 36. pontját, valamint T‑57/96. sz.,
Constantini kontra Bizottság ügyben 1997. december 18‑án hozott ítéletének [EBHT‑KSZ 1997., I‑A‑495. o. és II‑1293. o.] 28.
és 29. pontját, és az Elsőfokú Bíróság T‑95/98. DEP. sz., Gogos kontra Bizottság ügyben 2001. június 12‑én hozott végzésének
[EBHT 2001., I‑A‑123. o. és II‑571. o.] 24. pontját).
Mindenesetre, az elé terjesztett jogvita megoldása érdekében a Törvényszéknek nem kell meghatároznia azokat a pontos határokat,
amelyeket a személyi állomány képviselőinek – ha csupán munkaidejük 50%‑ában vannak, vagy egyáltalán nincsenek kirendelésen –
a képviseletben végzett tevékenységeik gyakorlása során be kell tartaniuk. A Törvényszék nem határoz arról sem, hogy a felperes
ténylegesen joggal való visszaélést követett‑e el, és ennek megállapítása érdekében nem vizsgálja az intézmény magatartását,
így azt sem, hogy állandó jelleggel és folyamatosan értelmezte és alkalmazta‑e a személyzeti szabályzatban található megfelelő
rendelkezéseket, valamint azt, hogy egyértelműen és következetesen járt‑e el a felperessel szemben, így nem vizsgálja azokat
a tényeket, melyek hiánya alátámaszthat egy ilyen visszaélést.
Meg kell állapítani ugyanis, hogy a 2007. év folyamán a felperes egyáltalán nem töltött munkaidőt a beosztása szerinti szervezeti
egységben. A megtámadott határozatok által érintett időszakban, így a 2007. január 29‑től 2007. március 23‑ig és a 2007. június
15‑től 2007. július 31‑ig terjedő időszakban, a felperes – amint azt a keresetében feltünteti – munkaidejének 60%‑át a szakszervezeti
képviseletre fordította, melyre vonatkozóan 50%‑os kirendelési kedvezményben részesült, a fennmaradó időt pedig a személyzeti
szabályzaton alapuló képviseleti tevékenységeinek szentelte. A felperes pervezető intézkedésekre adott válaszaiból kitűnik
továbbá, hogy a 2007. év fennmaradó – a megtámadott határozatok által nem érintett – részében vagy betegszabadságon volt,
vagy félidőben orvosi ellátás alatt állt, e keretek között munkaidejét „kizárólag a szakszervezeti vagy személyzeti szabályzaton
alapuló képviseletnek szentelte” (ez utóbbi időszakra vonatkozóan egy nap sem került levonásra a szabadságából).
Márpedig azon távolmaradások tekintetében, melyeket az Eurostat adminisztrációja előbb jogosulatlannak nyilvánított, majd
amelyekkel, olyan mértékben, amilyen mértékben a beosztása szerinti szervezeti egységben kellett volna munkát végeznie – azaz
50%‑ban –, csökkentette a felperes szabadságát, és mely határozatok végül a megtámadott határozatok meghozatalához vezettek,
a felperes felettese, tehát egységvezetője egyszer sem adta előzetes engedélyét, valamint a felperes még csak nem is értesítette
őt előzetesen e távolmaradásairól.
Így a felperes nem tartotta be a személyzeti szabályzat 60. cikkét, amely betegség és baleset kivételével kötelezővé teszi
az érintett felettesének előzetes engedélyét minden távolmaradáshoz, és szintúgy nem felelt meg a Bizottság által a tárgyaláson
kifejtetteknek, tudniillik annak, hogy az elfogadná az egységvezető előzetes értesítését is, olyan formában, ahogy azt a szociális
párbeszéd ezen intézményen belüli javításáról szóló, 2005. július 15‑i C(2005) 2665 bizottsági határozat 6. cikkének 1. pontja
előírja, mely határozatot idézi a „Személyzeti és igazgatási” Főigazgatóság B.5. egységének – „Szociális párbeszéd, bővítés
és a nemzeti közigazgatásokkal való kapcsolat” – vezetője az Eurostat személyzeti egysége vezetőjének címzett, 2007. január
4‑i levelében, és amely határozatot a Bizottság a pervezető intézkedésekre adott válaszához is mellékelte (amely hivatkozott
cikk előírja, hogy a bizottságok és a vegyes bizottságok tagjainak, akik közül a személyzet képviselői kikerülnek, előre kell
értesíteniük a felettesüket valamennyi, a bizottságban vagy a vegyes bizottságban végzett munkájukkal összefüggő távolmaradásról).
Egyebekben és a fentiek figyelembevételével, a CLP elnökének az Eurostat személyzeti egységének vezetőjéhez címzett 2007.
március 12‑i, május 14‑i, július 5‑i és augusztus 27‑i utólagos igazolásai nem érvényesíthették utólagosan a felperes jogosulatlan
távolmaradásait, mivel ilyen érvényesítésre csak betegség vagy baleset esetén van mód a személyzeti szabályzat 60. cikke értelmében;
mindenesetre, még utólagos igazolások bemutatása esetén is, az illetékes adminisztrációnak rendelkeznie kell bizonyos felülvizsgálati
joggal, és meg kell tudnia állapítani valamely jogosulatlannak minősített távolmaradás utólagos rendezésének megalapozottságát.
Való igaz, hogy a felperes annak érdekében, hogy igazolja az előzetes engedélykérés vagy az egységvezetőjének címzett előzetes
tájékoztatás elmulasztását, gyakorlati nehézségekre és a személyi állomány képviseletében végzett tevékenységeinek bizalmas
jellegére hivatkozott.
A Törvényszék mindazonáltal hangsúlyozza, hogy a Bizottság elmondásai alapján – és ezen a ponton a felperes az állításokat
nem vitatta – más tisztviselőknek vagy alkalmazottaknak sikerült összeegyeztetniük a beosztásuk szerinti szervezeti egységben
elvégzendő feladatokat a személyi állomány képviseletében végzett feladatokkal, a személyzeti szabályzat 60. cikkének betartása
mellett. Ezenfelül, még ha el is lehet fogadni, hogy bizonyos körülmények között gyakorlati nehézségek vagy bizalmas jellegű
kötelezettségek megakadályozhatják a személyi állomány képviselőit az egységvezetőjüktől történő előzetes engedélykérés kötelezettségének
teljesítésében (vagy a jelen ítélet 54. pontja szerinti értelemben vett előzetes értesítésben), emlékeztetni kell arra, hogy
a jelen esetben a felperes soha nem kérte egységvezetőjének előzetes engedélyét (vagy nem értesítette előzetesen) távolmaradásai
tekintetében. Ezenfelül, a felperes a tárgyalás során egy konkrét esetet sem említett, amelynek során gyakorlati nehézségek
vagy bizalmas jellegű kötelezettségek megakadályozták volna a fent említett kötelezettségei teljesítésében; ami a bizalmas
jelleg kérdését illeti – és eltekintve attól a ténytől, hogy a személyi állomány képviseletével kapcsolatos számos információ,
így a hivatalos ülések helyszínére, időpontjára és résztvevőire vonatkozó információk nem bizalmas jellegűek, és így a bizalmas
jelleg csak tevékenységeinek bizonyos részére vonatkozik – el kell ismerni, hogy még bizalmas kérdések esetében is lehetséges
az, hogy a személyi állomány képviselője a felettesével olyan általános, nem bizalmas jellegű információkat közöljön, mint
amilyen egy ülés hozzávetőleges időtartama. Következésképp a felperesnek a gyakorlati nehézségekre és a személyi állomány
képviselőjeként őt terhelő titoktartási kötelezettségekre való hivatkozása az – egyébként nem megalapozott – érvelésében nem
mentesíthette teljes mértékben azon kötelessége alól, hogy egységvezetőjétől előzetes engedélyt kérjen (vagy legalábbis a
jelen ítélet 54. pontja szerinti értelemben előzetesen értesítse őt).
Ezenfelül az a tény, hogy az Eurostat adminisztrációja, és így a felperes egységvezetője tudomással bírt a felperesnek a szakszervezeti
kiküldetésre fordított munkaidőt meghaladóan a személyi állomány képviseletében végzett tevékenységéről, semmiképp sem igazolhatja
a felperes magatartását. A beosztás szerinti szervezeti egység általános és felületes tudomása a tisztviselő személyi állomány
képviseletében végzett tevékenységéről – mint a jelen esetben – nem minősülhet a jelen ítélet 54. pontja szerinti előzetes
értesítésnek, sem a felettes előzetes engedélyének.
Ezenkívül, még ha a felperes az egységvezetőjének címzett, 2006. november 3‑án kelt levelében javasolta is távolmaradásainak
a „személyi állomány képviselete” általi ellenőrzését, ez az ellenőrzés ilyen esetben nem lett volna megfelelő. Tulajdonképpen
megállapítható, hogy a felperes két hierarchikus szervezethez tartozik, az egyik a személyi állomány képviselete a szakszervezeti
képviselőként végzett tevékenységei tekintetében, a másik az Eurostat az oda történt beosztása tekintetében; így még ha a
személyi állomány képviselete illetékes is a felperes szakszervezeti kiküldetéseivel összefüggő távolmaradásainak ellenőrzésére,
ez nem mondható el a beosztása szerinti szervezeti egységben töltendő munkaidejével összefüggő távolmaradásokról, mivel azok
tekintetében egyedül az Eurostat illetékes.
Végül (amint azt a felperes a tárgyalás során állította, és még ha feltételezzük is, hogy így van) a tény egyrészt, hogy a
személyi állomány nem kirendelésen lévő képviselőinek többsége kevés időt szentelt a személyi állomány képviseletének, míg
más személyek, mint a felperes is, fontos és szükséges feladatokat végeztek a CP üléseinek előkészítése és megfelelő lebonyolítása
érdekében, másrészt pedig, hogy a felperes távolmaradásai nem a magánszférájával, hanem a személyi állomány képviseletében
végzett tevékenységével összefüggésben keletkeztek, nem alkalmasak a Törvényszék álláspontjának megkérdőjelezésére.
A fenti megállapításokból következik, hogy a jelen esetben a felperes szabadságának Eurostat általi csökkentése nem sérti
a személyzeti szabályzat 60. cikkét.
Ugyanez irányadó a felperes által első jogalapjának alátámasztásaként hivatkozott többi rendelkezésre, valamint a szakszervezeti
szabadság megsértése tekintetében is. Ez a helyzet a felperes által hivatkozott, a személyzeti szabályzat 57. cikkének állítólagos
megsértése tekintetében, mivel ez a cikk csupán a tisztviselők szabadsághoz való jogát írja elő, mely jogot a jelen esetben
nem vonták meg a felperestől. Ami a személyzeti szabályzat 59. cikkét illeti, az azokra a tisztviselőkre vonatkozik, akik
betegség vagy baleset következtében nem képesek feladataik ellátására, míg a jelen esetben a jogvita tárgyát képező szabadságelvonásra
nem ilyen feltételekkel került sor. Mindenestre a felperes nem hoz fel semmilyen önálló érvet e két utóbbi cikk állítólagos
megsértésének alátámasztására. Ezenfelül nem következik sem abból, hogy a CP tagjai által végzett tevékenységet a beosztás
szerinti intézményükben végzett tevékenységnek kell tekinteni (amint ezt a személyzeti szabályzat II. melléklete 1. cikkének
hatodik albekezdése kimondja), sem abból a tilalomból, hogy az intézmények részéről nem érheti semmilyen hátrány a személyi
állomány képviselőit (amint ezt a személyzeti szabályzat II. melléklete 1. cikkének hatodik albekezdése és a keretmegállapodás
1. cikkének 2. pontja kimondja), sem magából a szakszervezeti szabadság felperes által hivatkozott eszméjéből egy, a személyi
állomány képviselőit megillető olyan általános jog, mely lehetővé teszi számukra, hogy egységvezetőjük előzetes engedélye
(vagy legalábbis a jelen ítélet 54. pontja szerinti értelemben vett előzetes értesítése) nélkül távol maradhassanak a beosztásuk
szerinti szervezeti egységből, és hogy a beosztásuk szerinti szervezeti egységben végzendő munkára egyáltalán ne fordítsanak
időt; ez még inkább igaz abban az esetben, amikor ezek a távolmaradások a munkaidejük jelentősebb részét, vagy akár egészét
teszik ki, és hogy még csak nem is állítják, még kevésbé bizonyítják, hogy az adminisztráció megtagadta volna a személyi állomány
képviseletéhez szükséges eszközök biztosítását az érintett részére.
A Törvényszék a jelen ítélet 61. és 62. pontjában levont következtetései irányadók azokra a szabadnapokra is, amelyeket a
felperes által 2007‑ben Brüsszelben szakszervezeti képviseletben január 30‑án, február 14‑én, március 2‑án és 22‑én, június
28‑án, valamint július 12‑én, 18‑án és 26‑án teljesített kiküldetések tekintetében vontak le. A felperesnek még az e kiküldetésekkel
összefüggő távollétek esetén is kérnie kellett volna egységvezetőjének előzetes engedélyét az Eurostatnál (vagy legalábbis
a jelen ítélet 54. pontja szerinti értelemben értesítenie kellett volna ez utóbbit); annál is inkább, mivel előre tervezett
hivatalos ülésekről lévén szó, nem foroghatott fenn a jelen ítélet 57. pontjában említett probléma, tudniillik nem jöhettek
szóba gyakorlati nehézségek vagy titoktartási kötelezettségek.
Még ha indokolt is volt továbbá, hogy minden egyes szakszervezeti képviseletben teljesített brüsszeli kiküldetésre a felperes
egy teljes munkanapot fordítson, és ebből következően – mivel csupán 50%‑os szakszervezeti kirendelési kedvezményre jogosult –
túllépje azt az időtartamot, amelyet ilyen jellegű tevékenységre fordíthat, a felperesnek ezt a helyzetet akképpen kellett
volna ellensúlyoznia, hogy minden Brüsszelben teljesített kiküldetési nap után egy teljes munkanapot kellett volna dolgoznia
az Eurostatnál, a beosztása szerinti szervezeti egységben. Mindenesetre nyolc nap Brüsszelben teljesített szakszervezeti kiküldetés
okán csupán négy szabadnap levonása által okozott sérelemről van szó. Ugyanakkor a megtámadott határozatok által érintett
időszakban az Eurostat nem vont le szabadnapot a felperestől az olyan napok tekintetében, amikor félidőben orvosnál volt,
és ezzel együtt egyáltalán nem töltött munkaidőt a beosztása szerinti szervezeti egységben. Az Eurostat adminisztrációja ugyanis
elfogadta, hogy e napokon (lásd a jelen ítélet 26. pontját) a felperes munkaidejének fennmaradó 50%‑át a személyi állomány
képviseletére fordította, noha – amint azt a Bizottság a pervezető intézkedésekre adott válaszában kiemeli – az Eurostat ezen
a jogcímen szabadnapokat vonhatott volna le a felperestől (többet, mint ahányat a brüsszeli kiküldetésekért vont le), és egyébként
erre jogosultnak fogja tekinteni magát, ha a „Törvényszék nem fogadná el a [Bizottság] érvei[t]”. Ugyanakkor a felperesnek
a pervezető intézkedésekre adott válaszaiból kitűnik, hogy abban – a megtámadott határozatok által nem érintett – időszakban,
amely alatt félidőben orvosnál volt, tudniillik 2007. szeptember 10. és 21. között, az Eurostat egyetlen szabadnapot sem vont
le tőle, annak ellenére, hogy fennmaradó munkaidejét kizárólag a személyi állomány személyzeti szabályzaton alapuló és szakszervezeti
képviseletére fordította.
Ebből következik, hogy e jogalapot mint megalapozatlant el kell utasítani.
A bizalomvédelem elve és a
patere legem quam ipse fecisti
elv megsértésére alapozott jogalapról
Az állandó ítélkezési gyakorlat szerint minden olyan egyént megillet a bizalomvédelem elve, aki az adminisztrációtól származó,
konkrét, feltétlen és egybehangzó ígéretet tud felmutatni (az Elsőfokú Bíróság T‑235/94. sz., Galtieri kontra Parlament ügyben
1996. február 27‑én hozott ítéletének [EBHT‑KSZ 1996., I‑A‑43. o. és II‑129. o.] 63. és 65. pontja, valamint az Elsőfokú Bíróság
T‑329/03. sz., Ricci kontra Bizottság ügyben 2005. március 16‑án hozott ítéletének [EBHT‑KSZ 2005., I‑A‑69. o. és II‑315. o.]
79. pontja; a Törvényszék F‑4/07. sz., Skoulidi kontra Bizottság ügyben 2008. február 21‑én hozott ítéletének [az EBHT‑ban
még nem tették közzé] 79. pontja és a Törvényszék F‑126/07. sz., Van Beers kontra Bizottság ügyben 2008. november 4‑én hozott
ítéletének [az EBHT‑ban még nem tették közzé] 70. pontja).
A jelen esetben, még ha feltételezzük is, hogy az Eurostatnak a felperes beosztása szerinti szervezeti egységből való folyamatos
távolmaradásai tekintetében a 2005. és 2006. évben tanúsított tétlensége a fent említett ítélkezési gyakorlat értelmében az
adminisztrációtól származó „konkrét, feltétlen és egybehangzó ígéretnek” minősül, amely adminisztráció eltűrte egyfelől, hogy
az érintett a személyi állomány képviseletével járó feladatait úgy lássa el, hogy a beosztás szerinti szervezeti egységének
egyáltalán nem végez munkát, másfelől, hogy nem tesz eleget az egységvezetőjétől történő előzetes engedélykérési kötelezettségének
(vagy legalábbis a jelen ítélet 54. pontja értelmében vett előzetes értesítési kötelezettségének), egy ilyen megállapítás
csak a felperesnek címzett 2006. szeptember 27‑én kelt levél elküldéséig, vagy legfeljebb a 2007. január 16‑án kelt levél
elküldéséig érvényes. Ezekben a levelekben egységvezetője azt kérte, hogy ezentúl munkaidejének 50%‑ában jelenjen meg a szolgálatban,
és végezze el a rábízott feladatokat, majd megjegyezte, hogy a beosztás szerinti szervezeti egységtől való, hivatalos kirendelés
hiányában történő teljes távolmaradás nem felel meg a személyzeti szabályzat rendelkezéseinek, így jogosulatlan, végül kérte,
hogy előzetesen jelentsen be neki minden távolmaradást, hogy létrejöjjön egy előzetes megállapodás; ezenfelül 2006. szeptember
27‑én kelt levelében a felperes egységvezetője kijelentette, hogy az átirat tartalma „nem érinti az abból fakadó esetleges
következményeket, hogy a felperes az E.5. egységhez történt beosztása óta nem jelent meg a munkahelyén, és nem végezte el
a munkáját”.
Így tehát e levelek átvételétől kezdődően, és azt követően, azaz a megtámadott határozatok által érintett időszakban, a felperes
nem hivatkozhatott olyan ígéretre, amelyet az Eurostat adminisztrációja adott volna részére, és nem hivatkozhatott a bizalomvédelemre
sem annak a jelen ítélet 66. pontjában kifejtett ítélkezési gyakorlat szerinti értelmében, csakúgy mint ahogy nem hivatkozhatott
a 2005. és 2006. évben fennállt helyzet helyreállításához való jogára sem.
Ezenfelül az akta tanulmányozásából kitűnik, hogy még ha az Eurostat részéről a személyzeti szabályzat megfelelő rendelkezéseinek
értelmezése és alkalmazása nem is volt a jelen esetben kiszámítható és folyamatos, és az adminisztrációnak az érintettel szemben
tanúsított magatartása nem is volt mindig egyértelmű és következetes, akkor is megállapítható, hogy az Eurostat megfelelő
gondossággal járt el akkor, amikor a fent hivatkozott 2006. szeptember 27‑i és 2007. január 16‑i leveleiben értesítette a
felperest a továbbiakban az Eurostatnál, a beosztása szerinti szervezeti egységben történő megjelenési kötelezettségéről,
távolmaradásainak a személyzeti szabályzat értelmében vett jogosulatlanságáról, és távolmaradásai tekintetében az előzetes
értesítési és engedélyeztetési kötelezettségéről.
Azon kifogás vonatkozásában, mely szerint a Bizottságnak a
pacta sunt servanda
elvéből fakadó kötelezettsége értelmében be kellett volna tartania a személyzeti szabályzat 57., 59. és 60. cikkét, a személyzeti
szabályzat II. melléklete 1. cikkének hatodik albekezdését, valamint a keretmegállapodás 1. cikkének 2. pontját, eltekintve
attól a ténytől, hogy a Bizottság e rendelkezések betartására vonatkozó kötelezettsége tekintetében a felperes és az adminisztráció
közötti alkalmazási jogviszony jogszabályon alapszik, nem pedig szerződésen, meg kell állapítani, hogy az első jogalap keretében
kifejtett megfontolásokból ezt a kifogást is el kell utasítani.
Következésképp a bizalomvédelem elvének és a
patere legem quam ipse fecisti
elvének megsértésére alapított jogalapot mint megalapozatlant el kell utasítani.

A költségekről
Az eljárási szabályzat 87. cikkének 1. §‑a alapján, figyelemmel az e szabályzat II. címének 8. fejezetében foglalt egyéb rendelkezésekre,
a Törvényszék a pervesztes felet kötelezi a költségek viselésére, ha a pernyertes fél ezt kérte. Ugyanezen cikk 2. §‑a értelmében
a Törvényszék dönthet úgy, hogy ha az a méltányosság alapján indokolt, a pervesztes felet csak a költségek egy részének viselésére
kötelezi, vagy e címen nem kötelezi a költségek viselésére.
A jelen esetben a felperes pervesztes lett. Így, és az eljárási szabályzat 87. cikke 2. §‑ának alkalmazását indokoló körülmény
hiányában, a felperest kell kötelezni az összes költség viselésére.
A fenti indokok alapján
A TÖRVÉNYSZÉK (első tanács)
a következőképpen határozott:
1)
A Közszolgálati Törvényszék a keresetet elutasítja.
2)
G. Lebedef köteles viselni az összes költséget.
Gervasoni
Kreppel
Tagaras
Kihirdetve Luxembourgban, a 2009. július 7‑i nyilvános ülésen.
W. Hakenberg

S. Gervasoni
hivatalvezető

elnök
A jelen határozat szövege, továbbá a benne hivatkozott és az EBHT‑ban még közzé nem tett közösségi bírósági határozatok a
Bíróság honlapján érhetők el: www.curia.europa.eu
*
Az eljárás nyelve: francia.