CELEX: 62006CJ0300
EB 141 straipsnis
Vienodo darbuotojų vyrų ir moterų darbo užmokesčio principas
Valstybės tarnautojai
Viršvalandžiai
Ne visą darbo dieną dirbančių darbuotojų moterų netiesioginė diskriminacija

Prašymas priimti prejudicinį sprendimą pateiktas dėl EB 141 straipsnio išaiškinimo.
Šis prašymas pateiktas sprendžiant ginčą tarp ne visą darbo dieną dirbančios U. Voß ir Berlyno federalinės žemės dėl mokėjimo už viršvalandžius.
Teisinis pagrindas
Bendrijos teisės aktai
EB 141 straipsnio 1 ir 2 dalys numato:
„1.   Kiekviena valstybė narė užtikrina, kad būtų taikomas principas už vienodą ar vienodos vertės darbą vienos ir kitos lyties darbuotojams mokėti vienodą užmokestį.
2.   Šiame straipsnyje užmokestis – tai įprastas bazinis arba minimalus darbo užmokestis ar alga ir koks kitas atlyginimas grynaisiais arba natūra, kurią darbuotojas tiesiogiai arba netiesiogiai gauna iš darbdavio už savo darbą.
Vienodas užmokestis nediskriminuojant dėl lyties reiškia, kad:
a)
užmokestis už tą patį vienetinį darbą apskaičiuojamas taikant tą patį mato vienetą;
b)
valandinis užmokestis už tą patį darbą yra vienodas.“
Nacionalinės teisės aktai
Naujos redakcijos 1979 m. vasario 20 d. Federalinės žemės valstybės tarnautojų įstatymo (Landesbeamtengesetz) (GVB1 BE, p. 368) 35 straipsnio 2 dalis išdėstyta taip:
„Tarnautojas privalo, viršydamas įprastą savaitinį darbo laiką be atlyginimo dirbti viršvalandžius, kai to reikalauja būtinos tarnybinės aplinkybės, ir viršvalandinis darbas atliekamas išimtiniais atvejais. Jeigu valstybės tarnautojas per mėnesį turi dirbti daugiau kaip 5 val. reikalaujamų arba patvirtintų viršvalandžių, per tris mėnesius jam turi būti suteikiamas atitinkamas skaičius laisvų dienų (valandų). Jeigu dėl būtinų tarnybinių priežasčių laisvų dienų (valandų) suteikti negalima, aukštesnių lygių tarnautojams gali būti sumokėta daugiausia už 480 val. per metus.“
Federalinio tarnautojų atlyginimo įstatymo (
Bundesbesoldungsgesetz
, toliau –
BBesG
), kuris, remiantis jo 1 straipsnio 1 dalies 1 punktu, taip pat reglamentuoja regionų valstybės tarnautojų darbo užmokestį, 6 straipsnio 1 dalyje nustatyta:
„Dirbant ne visą darbo dieną, darbo užmokestis ir darbo laikas mažinami tokiu pačiu santykiu“.
BBesG 48 straipsnis suteikia teisę Federalinei vyriausybei nutarimu reglamentuoti mokėjimą valstybės tarnautojams už viršvalandžius, jeigu jie nekompensuojami suteikiant laisvas dienas.
Pagal 1998 m. gruodžio 3 d. redakcijos (BGB1. 1998 I, p. 3494, toliau –
MVergV
) 1992 m. kovo 13 d. Nutarimo dėl mokėjimo valstybės tarnautojams už viršvalandžius
(Verordnung über die Gewährung von Mehrarbeitsvergütung für Beamte)
(BGBl. 1992 I, p. 528) 2 straipsnio 1 dalį, priimtą remiantis
BBesG
48 straipsnio 1 dalimi:
„Aukštesnių lygių valstybės tarnautojų, kurių darbo užmokestis priklauso nuo darbo stažo, už viršvalandžius mokama šiose srityse:
<…>
6)
už pedagoginį darbą, kai jį dirba mokytojai.“
MVergV
3 straipsnio 1 dalyje nustatyta:
„Už viršvalandžius mokama tik tada, kai juos dirba valstybės tarnautojas, kuriam taikoma valstybės tarnautojų darbo laiko sistema ir kuriam šie viršvalandžiai:
1)
buvo paskirti ar suteikti dirbti raštiškai;
2)
daugiau nei penkiomis valandomis per kalendorinį mėnesį viršija įprastą mėnesinį darbo laiką, jei valstybės tarnautojas dirba tik dalį kalendorinio mėnesio, t. y. dalį mėnesinio darbo valandų; ir
3)
dėl būtinų tarnybinių aplinkybių per tris mėnesius už juos negali būti suteikiama laisvų dienų.“
Pagal
MVergV
4 straipsnį mokėjimo už vieną viršvalandžių valandą dydis priklauso nuo valstybės tarnautojų lygio.
MVergV
5 straipsnio 2 dalyje skelbiama:
„Viršvalandinio pedagoginio darbo atveju,
1)
taikant (šio nutarimo) 3 straipsnio l dalies 2 punktą, trys akademinės valandos prilyginamos penkioms darbo valandoms;
<…>“.
Iš prašymo priimti prejudicinį sprendimą matyti, kad pagal
MVergV
už viršvalandžius mokama mažiau nei už pagal individualų darbo grafiką išdirbtas valandas.
Pagrindinė byla ir prejudiciniai klausimai
Berlyno federalinės žemės valstybės tarnautoja U. Voß dirba mokytoja. Laikotarpiu nuo 1999 m. liepos 15 d. iki 2000 m. gegužės 29 d. ji dirbo ne visą darbo dieną, t. y. 23 akademines valandas per savaitę. Visą darbo dieną dirbančio mokytojo valandų skaičių sudarė 26,5 akademinės valandos.
Nuo 2000 m. sausio 11 d. iki gegužės 23 d. kiekvieną mėnesį viršydama individualų darbo grafiką U. Voß dirbdavo nuo 4 iki 6 akademinių valandų viršvalandžių.
U. Voß už minėtą laikotarpį gautas darbo užmokestis sudarė 1075,14 DEM. Pagal prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusį teismą už tą patį darbo valandų skaičių visą darbo dieną dirbantis mokytojas tuo pačiu laikotarpiu gavo 1616,15 DEM darbo užmokestį.
Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas paaiškina šią situaciją tuo, kad už ieškovės pagrindinėje byloje išdirbtas darbo valandas, viršijančias jos individualiame darbo grafike nustatytas valandas ir neviršijančias įprastos darbo visą dieną laiko trukmės, mokama taikant mažesnį valandinį tarifą nei tarifas, kuris taikomas visą darbo dieną dirbančio mokytojo valandoms, įtrauktoms į jo individualų darbo grafiką.
Taigi prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas konstatavo, kad nuo 2000 m. sausio mėnesio iki gegužės mėnesio už ieškovės pagrindinėje byloje atliktą panašų darbo krūvį buvo sumokėta mažiau nei už tokį patį visą darbo dieną dirbančio mokytojo darbą.
U. Voß paprašė apskaičiuojant mokėjimą už išdirbtus viršvalandžius, neviršijančius 26,5 akademinės valandos, vietoj
MVergV
numatyto valandinio tarifo taikyti tokį patį valandinį tarifą, kuris taikomas mokant visą darbo dieną dirbančio mokytojo išdirbtam įprastam darbo laikui.
Berlyno federalinei žemei atmetus šį prašymą, U. Voß apskundė šį sprendimą
Verwaltungsgericht
, kuris jos ieškinį patenkino. Berlyno federalinė žemė pateikė kasacinį skundą
Bundesverwaltungsgericht
dėl sprendimo, kuriuo patenkintas minėtas ieškinys.
Bundesverwaltungsgericht
teigia, kad jo nagrinėjamoje byloje iš esmės klausiama, ar tai, kad ne visą darbo dieną dirbantiems mokytojams už viršvalandžius mokama taikant mažesnį tarifą, palyginti su atitinkamo atlyginimo dalimi, kurią už įprastą darbo valandų skaičių visą darbo dieną dirbantis mokytojas gauna už tokį patį valandų skaičių, yra pagal Bendrijos teisę draudžiama mokytojų moterų diskriminacija. Šio teismo manymu, atsakymas į šį klausimą priklauso nuo to, ar EB 141 straipsnio 2 dalies antrasis sakinys reikalauja, kad už ne visą darbo dieną dirbančio asmens viršvalandžius, neviršijančius visą darbo dieną dirbančio asmens privalomų išdirbti darbo valandų, būtų mokama ne mažiau negu už visą darbo dieną dirbančio asmens tokios pačios trukmės išdirbtą įprastą darbo laiką.
Šiomis aplinkybėmis
Bundesverwaltungsgericht
nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui tokį prejudicinį klausimą:
„Ar EB 141 straipsnis draudžia tokį nacionalinės teisės aktą, pagal kurį ir visą, ir ne visą darbo dieną dirbantiems valstybės tarnautojams už viršvalandžius mokama taikant tą patį tarifą, ir šis tarifas yra proporcingai mažesnis už atlyginimo dalį, mokamą visą darbo dieną dirbantiems valstybės tarnautojams už tokios pačios trukmės įprastą darbo laiką, jeigu dauguma ne visą darbo dieną dirbančiųjų yra moterys?“
Dėl prejudicinio klausimo
Savo klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės klausia, ar EB 141 straipsnis turi būti aiškinamas taip, kad jis draudžia pagrindinėje byloje nagrinėjamą nacionalinės teisės aktą dėl valstybės tarnautojų darbo užmokesčio, kuris tiek visą, tiek ne visą darbo dieną dirbančių valstybės tarnautojų viršvalandžius apibrėžia kaip darbo laiką, viršijantį individualiame darbo grafike nustatytas valandas, ir įtvirtina, kad už viršvalandžius mokama taikant mažesnį valandinį tarifą nei taikomas individualiame darbo grafike nustatytoms darbo valandoms; taigi už ne visą darbo dieną dirbančių valstybės tarnautojų darbą, išdirbtą viršijant individualiame darbo grafike nustatytas valandas ir neviršijant visą darbo dieną dirbančio valstybės tarnautojo darbo valandų skaičiaus, mokama mažiau nei už visą darbo dieną dirbančių valstybės tarnautojų darbo laiką, jeigu dauguma dirbančiųjų ne visą darbo dieną yra moterys.
Ieškovė pagrindinėje byloje ir Europos Bendrijų Komisija tvirtina, kad mokėjimas už viršvalandžius, jeigu jis yra mažesnis nei atlyginimas už valandas, išdirbtas neviršijant individualiame darbo grafike nustatytų valandų, yra netiesiogiai diskriminuojantis, nes dėl šios priežasties ne visą darbo dieną dirbantys mokytojai, kurių dauguma yra moterys, išdirbę jų individualiame darbo grafike nustatytąjį laiką viršijantį laiką, kuris neviršija darbo visą dieną valandų skaičiaus, už tokį patį valandų skaičių gauna mažesnį darbo užmokestį nei visą darbo dieną dirbantys mokytojai.
Vokietijos vyriausybė pabrėžia, kad pagrindinėje byloje nėra nevienodo požiūrio mokėjimo už viršvalandžius atžvilgiu, nes tiek visą, tiek ne visą darbo dieną dirbantiems mokytojams taikomas tas pats
MVergV
4 straipsnio 3 dalyje numatytas valandinis tarifas, skirtas mokėti už jų išdirbtus viršvalandžius.
Šiuo atžvilgiu reikia priminti, kad EB 141 straipsnis numato vienodo vyrų ir moterų darbo užmokesčio principą. Šis principas yra vienas iš Europos Bendrijos pagrindų (žr. 1976 m. balandžio 8 d. Sprendimo
Defrenne
,
C-43/75, Rink. p. 455
, 12 punktą).
Vienodo darbo užmokesčio principas draudžia ne tik nuostatų, įtvirtinančių tiesioginę diskriminaciją dėl lyties, taikymą, bet ir tokių teisės normų, kuriose įtvirtintas nevienodas požiūris į darbuotojus vyrus ir moteris ne dėl lyties, jeigu šio nevienodo požiūrio negalima paaiškinti objektyviai pateisinamais kriterijais, neturinčiais nieko bendra su diskriminacija dėl lyties, taikymą (1986 m. gegužės 13 d. Sprendimo
Bilka-Kaufhaus
,
C-170/84, Rink. p. 1607
, 29 ir 30 punktai; 1994 m. gruodžio 15 d. Sprendimo
Helmig ir kt.
,
C-399/92, C-409/92, C-425/92, C-34/93, C-50/93 ir C-78/93, Rink. p. I-5727
, 20 punktas ir 2004 m. gegužės 27 d. Sprendimo
Elsner-Lakeberg
,
C-285/02, Rink. p. I-5861
, 12 punktas).
Kalbant apie pagrindinėje byloje nagrinėjamus teisės aktus, reikia pripažinti, kad nė vienas jų neįtvirtina tiesioginės diskriminacijos dėl lyties. Todėl reikia patikrinti, ar tokie teisės aktai gali įtvirtinti EB 141 straipsniui prieštaraujančią netiesioginę diskriminaciją.
Pirmiausia, svarbu įvertinti, ar minėti teisės aktai įtvirtina nevienodą požiūrį į asmenis, dirbančius visą darbo dieną ir dirbančius ne visą darbo dieną, ir ar šis nevienodas požiūris daro didesnį poveikį moterims nei vyrams.
Antra, jei į abu šiuos klausimus atsakoma teigiamai, kyla klausimas, ar egzistuoja objektyvūs kriterijai, neturintys nieko bendra su diskriminacija dėl lyties, kurie galėtų pateisinti minėtą nevienodą požiūrį.
Šiuo atveju, reikia pripažinti, kad nevienodas požiūris egzistuoja tada, kai darbo santykių pagrindu visą darbo dieną dirbantys asmenys už tą patį darbo valandų skaičių gauna didesnį darbo užmokestį nei dirbantieji ne visą darbo dieną (minėto sprendimo
Helmig ir kt.
26 punktas).
Teisingumo Teismas jau dviem atvejais pateikė nuomonę dėl nevienodo mokėjimo už viršvalandžius asmenims, dirbantiems visą darbo dieną, ir asmenims, dirbantiems ne visą darbo dieną,.
Minėto sprendimo
Helmig ir kt.
26–30 punktuose Teisingumo Teismas nusprendė, kad visą darbo dieną ir ne visą darbo dieną dirbančiųjų atžvilgiu neatsiranda nevienodas požiūris, jei taikomose nacionalinės teisės nuostatose priemokų prie atlyginimo mokėjimas už viršvalandžius numatytas tik tada, kai viršijamas kolektyvinėje sutartyje nustatytas įprastas darbo laikas, o ne individualiame darbo grafike nustatytas darbo laikas. Teisingumo Teismas pripažino, kad tokiomis aplinkybėmis ne visą darbo dieną dirbantys darbuotojai už tokį patį darbo valandų skaičių gauna tokį patį darbo užmokestį kaip ir visą darbo dieną dirbantys darbuotojai, ir taip yra ir tuo atveju, kai neviršijamas kolektyvinėse sutartyse nustatytas įprastas darbo laikas ir kai dirbama viršijant nustatytą laiką, nes, vadovaujantis antrąja prielaida, priemokos už viršvalandžius suteikiamos abiem darbuotojų kategorijoms (žr. minėto sprendimo
Helmig ir kt.
26–30 punktus).
Atvirkščiai, minėto sprendimo
Elsner-Lakeberg
17 punkte Teisingumo Teismas nusprendė, kad egzistuoja nevienodas požiūris į dirbančiuosius visą darbo dieną ir ne visą darbo dieną, jei taikomos nacionalinės nuostatos numato, jog visi darbuotojai turi išdirbti tris akademines valandas per mėnesį, viršijančias jų individualiame darbo grafike nustatytas valandas, kad galėtų reikalauti sumokėti už viršvalandžius (žr. minėto sprendimo
Elsner-Lakeberg
17 punktą).
Šioje byloje mokytoja E. Elsner-Lakeberg dirbo 15 akademinių valandų per savaitę, o visą darbo dieną dirbantys mokytojai dirbo 24,5 akademinės valandos per savaitę. Vieną mėnesį E. Elsner-Lakeberg papildomai dirbo 2,5 akademinės valandos. Taigi ji negalėjo reikalauti sumokėti už šiuos viršvalandžius. Iš to matyti, kad jai buvo sumokėta už 15 akademinių valandų per savaitę, nors ji išdirbo 17,5 akademinės valandos. Atvirkščiai, visą darbo dieną dirbančiam mokytojui, išdirbus 17,5 akademinės valandos, būtų atlyginta už 17,5 valandos, jeigu tai neviršytų jo individualiame darbo grafike nustatytų valandų per savaitę. Teisingumo Teismas nusprendė, kad iš to išplaukia nevienodas požiūris atlyginimo atžvilgiu, nes išdirbę tokį patį skaičių valandų ne visą darbo dieną dirbantys darbuotojai gauna mažesnį darbo užmokestį nei dirbantieji visą darbo dieną.
Pagrindinėje byloje, iš prašymo priimti prejudicinį sprendimą matyti, kad ne visą darbo dieną dirbanti U. Voß gavo mokėjimą, kuris už tokį patį darbo valandų skaičių buvo mažesnis nei visą darbo dieną dirbančio mokytojo, kai kalbama apie jos viršijant individualiame darbo grafike išdirbtas valandas, neviršijančias įprastos darbo visą dieną laiko trukmės.
Taigi ne visą darbo dieną dirbantis mokytojas, kurio individualiame darbo grafike nustatytos valandos sudaro 23 akademines valandas per savaitę, išdirbęs 3,5 akademinės valandos daugiau nei numatyta šiame grafike, gauna mažesnį darbo užmokestį nei visą darbo dieną dirbantis mokytojas, kuris išdirba 26,5 akademinės valandos.
Išnagrinėjus darbo užmokesčio sudedamąsias dalis matyti, kad ši situacija susidaro dėl to, jog viršvalandžiai, už kuriuos yra mažiau mokama nei už vadinamąsias „įprastas“ valandas, apibrėžiami kaip valandos, išdirbtos viršijant įprastą darbo laiko trukmę, nustatytą individualiame mokytojo darbo grafike, kurios, kaip akivaizdu, skiriasi atsižvelgiant į tai, ar darbuotojas dirba visą darbo dieną, ar ne. Iš to išplaukia, kad mažesnis mokėjimo už viršvalandžius tarifas visą darbo dieną dirbantiems mokytojams taikomas tik viršijus 26,5 akademinės valandos per savaitę, o ne visą darbo dieną dirbantiems darbuotojams šis tarifas taikomas, kai jie viršija individualiame darbo grafike nustatytas valandas, kurias iš esmės sudaro mažiau nei 26,5 valandos. U. Voß atveju mažesnis mokėjimo tarifas taikomas valandoms, išdirbtoms viršijus 23 akademines valandas per savaitę.
Todėl darytina išvada, kad pagrindinėje byloje nagrinėjami nacionalinės teisės aktai, pagal kuriuos už ne visą darbo dieną dirbančių valstybės tarnautojų viršijant jų individualiuose darbo grafikuose nustatytas valandas išdirbtus viršvalandžius, neviršijant įprastos darbo visą dieną trukmės, mokama mažiau nei už visą darbo dieną dirbančių valstybės tarnautojų išdirbtas valandas, sukelia nevienodą požiūrį į šias dvi valstybės tarnautojų kategorijas, taigi pažeidžiamos dirbančiųjų ne visą darbo dieną teisės.
Jeigu šis nevienodas požiūris labiau paveiktų moteris nei vyrus ir jei neegzistuotų objektyvūs kriterijai, neturintys nieko bendra su diskriminacija dėl lyties, kurie galėtų pateisinti minėtą nevienodą požiūrį, EB 141 straipsnis draustų šiuos nacionalinės teisės aktus.
Anot prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo, 2000 m. pavasarį maždaug 88 % Berlyno federalinėje žemėje ne visą darbo dieną dirbančių mokytojų buvo moterys.
Vis dėlto siekdamas patikrinti, ar nevienodas požiūris į visą darbo dieną ir ne visą darbo dieną dirbančius darbuotojus labiau paveikia moteris nei vyrus, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas turi atsižvelgti į visus darbuotojus, kuriems taikomi nacionalinės teisės aktai, kuriuose, kaip buvo konstatuota šio sprendimo 38 punkte, įtvirtintas nevienodas požiūris. Šiuo tikslu jis turi apibrėžti, ar minėtas nevienodas požiūris kyla iš
BBesG
, ar (ir)
MVergV
, nes iš esmės minėtų teisės aktų taikymo sritis apibrėžia palyginamų asmenų ratą (2004 m. sausio 3 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Allonby
,
C-256/01, Rink. p. I-873
, 73 punktas).
Taip pat reikia priminti, kad Teisingumo Teismas 1999 m. vasario 9 d. Sprendimo
Seymour-Smith ir Perez
(
C-167/97, Rink. p. I-623
) 59 punkte nusprendė, kad geriausias statistinių duomenų palyginimo metodas – palyginti, kokia dalis darbuotojų vyrų ir kokia dalis darbuotojų moterų patiria nevienodo požiūrio poveikį.
Jei iš turimų statistikos duomenų matyti, kad ne visą darbo dieną dirbančių darbuotojų moterų nuošimtis yra daug didesnis nei darbuotojų vyrų, reikia pripažinti, kad tokia situacija parodo aiškų diskriminacijos dėl lyties buvimą, nebent pagrindinėje byloje nagrinėjami teisės aktai būtų pateisinami objektyviais kriterijais, neturinčiais nieko bendra su diskriminacija dėl lyties (šiuo klausimu žr. minėto sprendimo
Seymour-Smith ir Perez
60–63 punktus).
Pagrindinėje byloje iš sprendimo dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą nematyti, kad mažesnis mokėjimas už viršvalandžius ne visą darbo dieną dirbantiems darbuotojams būtų grindžiamas objektyviais kriterijais, neturinčiais nieko bendra su diskriminacija dėl lyties. Vis dėlto šį aspektą turi patikrinti prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas.
Todėl į pateiktą klausimą, reikia atsakyti, kad EB 141 straipsnis aiškinamas kaip draudžiantis nacionalinės teisės aktus dėl valstybės tarnautojų darbo užmokesčio, kokie nagrinėjami pagrindinėje byloje, pagal kuriuos tiek visą, tiek ne visą darbo dieną dirbančių tarnautojų viršvalandžiai apibrėžiami kaip darbo laikas, viršijantis individualiuose darbo grafikuose nustatytas darbo valandas, už kurį mokama taikant mažesnį tarifą nei yra taikomas už individualiame darbo grafike nustatytas valandas, ir dėl to viršijus individualiame darbo grafike nustatytą darbo laiką, bet neviršijus visą darbo dieną dirbančio asmens nustatyto valandų skaičiaus ne visą darbo dieną dirbantys valstybės tarnautojai gauna mažesnį darbo užmokestį nei visą darbo dieną dirbantys valstybės tarnautojai, jeigu:
—
tarp visų darbuotojų, kuriems taikomi minėti teisės aktai, moterų nuošimtis yra daug didesnis nei vyrų
ir
—
nevienodas požiūris nėra pateisinamas objektyviais kriterijais, neturinčiais nieko bendra su diskriminacija dėl lyties.
Dėl bylinėjimosi išlaidų
Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nagrinėjamoje byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.

Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (pirmoji kolegija) nusprendžia:

EB 141 straipsnį reikia aiškinti kaip draudžiantį nacionalinės teisės aktus dėl valstybės tarnautojų darbo užmokesčio, kokie nagrinėjami pagrindinėje byloje, pagal kuriuos tiek visą, tiek ne visą darbo dieną dirbančių tarnautojų viršvalandžiai apibrėžiami kaip darbo laikas, viršijantis individualiuose darbo grafikuose nustatytas darbo valandas, už kurį mokama taikant mažesnį tarifą nei yra taikomas už individualiame darbo grafike nustatytas valandas, ir dėl to viršijus individualiame darbo grafike nustatytą darbo laiką, bet neviršijus visą darbo dieną dirbančio asmens nustatyto valandų skaičiaus ne visą darbo dieną dirbantys valstybės tarnautojai gauna mažesnį darbo užmokestį nei visą darbo dieną dirbantys valstybės tarnautojai, jeigu:

—
tarp visų darbuotojų, kuriems taikomi minėti teisės aktai, moterų nuošimtis yra daug didesnis nei vyrų

ir

—
nevienodas požiūris nėra pateisinamas objektyviais kriterijais, neturinčiais nieko bendra su diskriminacija dėl lyties.

Parašai.
(
*1
)	Proceso kalba: vokiečių.