CELEX: 62005TJ0086
Ochranná známka Spoločenstva
Námietkové konanie
Prihláška obrazovej ochrannej známky CORPO LIVRE
Národné a medzinárodné slovné ochranné známky LIVRE
Oneskorene predložený dôkaz o používaní skorších ochranných známok

Okolnosti predchádzajúce sporu
Natália Cristina Lopes de Almeida Cunha, Cláudia Couto Simões a Marly Lima Jatobá podali 16. augusta 2000 na Úrad pre harmonizáciu vnútorného trhu (ochranné známky a vzory) (ÚHVT) prihlášku obrazovej ochrannej známky Spoločenstva podľa nariadenia Rady (ES) č. 40/94 z 20. decembra 1993 o ochrannej známke spoločenstva (
Ú. v. ES L 11, 1994, s. 1
; Mim. vyd. 17/001, s. 146), v znení zmien a doplnení, ktorá je zobrazená nižšie:
Výrobky, pre ktoré sa požaduje zápis, patria do tried 18 a 25 v zmysle Niceskej dohody o medzinárodnom triedení výrobkov a služieb pre zápis známok z 15. júna 1957 v revidovanom a doplnenom znení a zodpovedajú tomuto opisu:
—
„kufre; kabelky; plážové tašky; kufre kožené a potiahnuté kožou (koženkou); cestovné tašky (kožené); kľúčenky (kožená galantéria); aktovky; peňaženky nie z drahých kovov“ patriace do triedy 18,
—
„oblečenie, najmä plážové a športové; obuv, najmä plážová a športová; pokrývky hlavy“ patriace do triedy 25.
Prihláška ochrannej známky bola zverejnená 9. apríla 2001 vo
Vestníku ochranných známok Spoločenstva
č. 33/2001.
Dňa 4. júla 2001 podal žalobca námietku proti prihláške na základe článku 8 ods. 1 písm. b) nariadenia č. 40/94. Táto námietka smerovala proti výrobkom patriacim do triedy 25.
Námietka bola založená na existencii týchto skorších ochranných známok (ďalej len „skoršie ochranné známky“):
—
nemecká slovná ochranná známka č. 1 173 609, LIVRE, ktorá bola predložená 23. marca 1990, zapísaná 5. marca 1991 a obnovená s účinkom od 24. marca 2000 a ktorá bola zapísaná pre „oblečenie a obuv“ patriace do triedy 25,
—
medzinárodná slovná ochranná známka č. 568 850, LIVRE, predložená 27. marca 1991, zapísaná 3. júna 1991 s účinkami v Rakúsku, Francúzsku a Taliansku pre „oblečenie a obuv“ patriace do triedy 25.
Na návrh prihlasovateliek ochrannej známky Spoločenstva z 19. apríla 2002 ÚHVT stanovil listom z 8. mája 2002 žalobcovi lehotu do 9. júla 2002 na preukázanie používania skorších ochranných známok podľa článku 43 ods. 2 nariadenia č. 40/94, ako aj pravidla 20 ods. 4 a pravidla 22 nariadenia Komisie (ES) č. 2868/95 z 13. decembra 1995, ktorým sa vykonáva nariadenie Rady (ES) č. 40/94 (
Ú. v. ES L 303, s. 1
; Mim. vyd. 17/001, s. 189), v znení uplatniteľnom na skutkový stav v tejto veci.
Zástupca žalobcu požiadal faxom 9. júla 2002 o 16.56 hod. o predĺženie lehoty do 9. septembra 2002. Žiadosť bola odôvodnená takto:
„Bohužiaľ sme zatiaľ nedostali dokumenty potrebné na preukázanie používania skoršej ochrannej známky, ale pripomenieme namietateľovi, aby ich urýchlene poskytol. Z tohto dôvodu Vás žiadame o uvedené predĺženie lehoty.“
Listom z 15. júla 2002 oznámil ÚHVT žalobcovi, že nebolo vyhovené jeho žiadosti o predĺženie lehoty, pretože v odôvodnení nepoukázal na výnimočné a nepredvídateľné okolnosti.
Žalobca aj tak zaslal 6. septembra 2002 na ÚHVT rôzne dokumenty, aby preukázal používanie skorších ochranných známok. Dňa 9. septembra 2002 podal odvolanie proti odmietnutiu predĺženia lehoty a žiadal zohľadnenie zaslaných dokumentov napriek uplynutiu pôvodnej lehoty.
Dňa 11. októbra 2002 ÚHVT informoval účastníkov konania, že ani dokumenty zaslané 6. septembra 2002, ani pripomienky z 9. septembra 2002 nebudú zohľadnené.
Rozhodnutím z 2. marca 2004 námietkové oddelenie zamietlo námietku žalobcu z dôvodu, že nepredložil dôkazy o používaní skorších ochranných známok.
Dňa 29. apríla 2004 podal žalobca odvolanie proti tomuto rozhodnutiu. V odvolaní uviedol, že sa mohol vzhľadom na prax ÚHVT v oblasti predlžovania lehôt legitímne domnievať, že mu prvé predĺženie bude v rámci daného konania priznané. Navyše uviedol, že osoba, ktorá bola v spoločnosti poverená podpísaním čestného prehlásenia predstavujúceho jeden z dôkazov o používaní skorších ochranných známok, bola v čase uplynutia lehoty odcestovaná.
Rozhodnutím zo 7. decembra 2004 (ďalej len „napadnuté rozhodnutie“) prvý odvolací senát ÚHVT námietku zamietol. V podstate rozhodol, že:
—
podľa pravidla 71 nariadenia č. 2868/95 môže ÚHVT odmietnuť žiadosť o predĺženie lehoty, ak nebola odôvodnená okolnosťami; v tomto prípade bola pritom žiadosť o predĺženie lehoty predložená len niekoľko hodín pred jej uplynutím, a bez uvedenia osobitných dôvodov,
—
odôvodnenie predložené po uplynutí lehoty (neprítomnosť z dôvodu dovolenky) nepredstavuje navyše výnimočnú okolnosť a táto okolnosť bola predvídateľná pred uplynutím lehoty,
—
zohľadnenie dokumentov predložených po uplynutí lehoty odvolacím senátom nie je dôvodné, vzhľadom na znenie pravidla 22 nariadenia č. 2868/95 v znení uplatniteľnom na skutkový stav v tejto veci a na judikatúru, ktorá s ňou súvisí [rozsudky Súdu prvého stupňa z 23. októbra 2002, Institut für Lernsysteme/ÚHVT — Educational Services (ELS),
T-388/00, Zb. s. II-4301
, a z 8. júla 2004, MFE Marienfelde/ÚHVT — Vétoquinol (Hipoviton),
T-334/01, Zb. s. II-2787
].
Konanie a návrhy účastníkov konania
Uznesením z 24. apríla 2006 predseda druhej komory Súdu prvého stupňa po vypočutí účastníkov konania nariadil prerušenie konania až do vyhlásenia rozhodnutia vo veci, v ktorej bol vyhlásený rozsudok Súdneho dvora z 13. marca 2007, ÚHVT/Kaul (
C-29/05 P, Zb. s. I-2213
). V rámci opatrení na zabezpečenie priebehu konania boli účastníci vyzvaní, aby sa počas pojednávania vyjadrili k dôsledkom, ktoré podľa nich vyplývajú z už citovaného rozsudku ÚHVT/Kaul na toto konanie.
Predseda Súdu prvého stupňa rozhodnutím z 21. marca 2007 určil, že funkciu predsedu komory bude vykonávať A. W. H. Meij, keďže J. Pirrung sa nemohol zúčastniť prejednávania veci, a tiež určil, že komoru doplní S. Papasavvas.
Žalobca navrhuje, aby Súd prvého stupňa:
—
zrušil napadnuté rozhodnutie,
—
zaviazal ÚHVT na náhradu trov konania.
ÚHVT navrhuje, aby Súd prvého stupňa:
—
zamietol žalobu,
—
zaviazal žalobcu na náhradu trov konania.
Právny stav
Žalobca na podporu svojej žaloby uvádza postupne päť dôvodov, založených na nesprávnom uplatnení pravidla 71 nariadenia č. 2868/95, v spojení s pravidlom 22 toho istého nariadenia, porušení povinnosti odôvodnenia podľa článku 73 nariadenia č. 40/94, porušení článku 74 ods. 1 a 2 nariadenia č. 40/94, a nakoniec na porušení dispozičnej zásady, ako aj niektorých všeobecných ustanovení vyplývajúcich z povahy konania
inter partes
.
O prvom žalobnom dôvode založenom na nesprávnom uplatnení pravidla 71 nariadenia č. 2868/95, v spojení s pravidlom 22 toho istého nariadenia
Tvrdenia účastníkov konania
Žalobca sa domnieva, že žiadosť o predĺženie lehoty na predloženie dôkazov o používaní skorších ochranných známok podal námietkovému oddeleniu v súlade s pravidlom 71 nariadenia č. 2868/95. Táto žiadosť bola prvou žiadosťou o predĺženie lehoty podanou v rámci konania a bola odôvodnená tým, že dôkazy nebolo možné predložiť v stanovenej lehote. Táto žiadosť bola ďalej doručená ÚHVT pred uplynutím lehoty, konkrétne v jej posledný deň, pričom žiadne pravidlo nezakazuje požiadať o predĺženie v posledný deň lehoty. Čo sa týka odôvodnenia žiadosti, žalobca ho považuje za dostatočné na prvú žiadosť o predĺženie, aj preto, že bola podaná v dovolenkovom období. Tvrdí, že osoba zodpovedná za veci týkajúce sa ochranných známok v rámci spoločnosti bola dlhodobo odcestovaná a z toho dôvodu nebolo možné predložiť dokumenty preukazujúce používanie skorších ochranných známok. Ďalej uvádza, že ÚHVT mal vo zvyku vyhovieť prvým žiadostiam o predĺženie, aj keď neboli podrobne odôvodnené.
Na základe znenia článku 71 nariadenia č. 2868/95 sa ÚHVT domnieva, že na odôvodnenie žiadosti o predĺženie lehoty je potrebné uviesť okolnosti špeciálnej povahy. V tejto súvislosti odkazuje na smernice upravujúce konanie pred ÚHVT, ktoré boli uverejnené na jeho internetovej stránke, ako aj na rôzne jazykové verzie pravidla 71. Podľa názoru ÚHVT predstavuje odôvodnenie uvedené žalobcom v tejto súvislosti, podľa ktorého nemohli byť ešte získané dôkazy, iba potvrdenie skutočnosti, že lehota jednoducho nemohla byť dodržaná, a teda nemôže odôvodniť jej predĺženie.
Posúdenie Súdom prvého stupňa
Pravidlo 71 ods. 1 druhá veta nariadenia č. 2868/95 uvádza, že „[ÚHVT] môže, ak to je za daných okolností vhodné, povoliť predĺženie špecifikovanej lehoty, pokiaľ takéto predĺženie požaduje strana, ktorej sa to týka a ak je žiadosť predložená pred uplynutím pôvodnej lehoty“. Z uvedeného vyplýva, že predĺženie lehôt nie je automatické, ale záleží od odôvodnenia okolnosťami každého osobitného prípadu, ako aj od podania žiadosti o predĺženie. Toto je oveľa dôležitejšie v konaní
inter partes
, v rámci ktorého výhoda priznaná jednému účastníkovi predstavuje nevýhodu pre druhého účastníka. V takom prípade musí ÚHVT dbať o zachovanie svojej nestrannosti voči účastníkom konania.
Je na účastníkovi žiadajúcom o predĺženie, aby uviedol okolnosti, ktoré ho odôvodňujú, pretože žiadosť o predĺženie je predložená a prípadne schválená v jeho záujme. V prípade, že tieto okolnosti vznikli, ako v tomto prípade, na strane účastníka, ktorý žiada o predĺženie, tento účastník je jediný, kto môže o nich účinne informovať ÚHVT. Aby teda námietkové oddelenie mohlo posúdiť, či existujú okolnosti odôvodňujúce prípadné predĺženie, tie musia byť špecifikované v žiadosti o predĺženie.
V predmetnom prípade žiadosť o predĺženie lehoty odôvodnil žalobca slovami citovanými v bode 7 vyššie. Zástupca žalobcu tiež uviedol, že mu žalobca zatiaľ neposkytol potrebné dokumenty a že mu pripomenie, aby mu ich urýchlene zaslal. Uviedol teda dôvod, pre ktorý nemohol zaslať ÚHVT v lehote dokumenty preukazujúce používanie skorších ochranných známok. Neuviedol však dôvody, pre ktoré mu žalobca tieto dokumenty nezaslal. Práve túto informáciu bolo potrebné poskytnúť námietkovému oddeleniu, aby mohlo posúdiť, či existujú okolnosti odôvodňujúce prípadné predĺženie lehoty. Hoci žalobca v liste z 9. septembra 2002 vysvetlil, že osoba poverená v spoločnosti týmto prípadom bola v deň uplynutia lehoty odcestovaná, je potrebné uviesť bez ohľadu na to, či by táto skutočnosť sama osebe stačila na odôvodnenie požadovaného predĺženia, že toto vysvetlenie bolo doručené ÚHVT až dva mesiace po žiadosti o predĺženie podanej v deň uplynutia lehoty. Treba konštatovať, že žalobca vo svojej žiadosti o predĺženie neuviedol, z akého dôvodu je toto predĺženie potrebné. Žalobcove odôvodnenie v žiadosti o predĺženie nespĺňalo teda požiadavky pravidla 71 ods. 1 druhej vety nariadenia č. 2868/95 tak, ako sú uvedené vyššie.
Pokiaľ žalobca tvrdí, že podľa ustálenej praxe ÚHVT sa prvé predĺženie lehoty prizná automaticky iba na základe neodôvodnenej žiadosti, stačí uviesť, že žalobca neposkytol žiadny jasný dôkaz, ktorý by preukazoval existenciu takejto praxe.
Z uvedeného je teda potrebné vyvodiť záver, že námietkové oddelenie správne uplatnilo pravidlo 71 ods. 1 druhú vetu nariadenia č. 2868/95, keď odmietlo predĺžiť stanovenú lehotu. Z toho vyplýva, že prvý žalobcom uvedený dôvod musí byť zamietnutý.
O druhom žalobnom dôvode založenom na porušení povinnosti odôvodnenia podľa článku 73 nariadenia č. 40/94
Tvrdenia účastníkov konania
Žalobca tvrdí, že ani prvá, ani druhá inštancia ÚHVT neuviedli dôvody, na základe ktorých by pochopil dôvod odmietnutia jeho žiadosti o predĺženie lehoty stanovenej na predloženie dôkazov o používaní skorších ochranných známok, a že teda ÚHVT porušil článok 73 nariadenia č. 40/94. Článok 73 totiž vyžaduje, aby boli spresnené dôvody, pre ktoré údaje uvedené v prihláške nespĺňajú právne náležitosti. Len jednoduché tvrdenie, že dôvody uvedené žalobcom na podporu žiadosti o predĺženie lehoty boli nedostatočné, túto požiadavku nespĺňa.
ÚHVT uvádza, že v prípade, že dotknutý účastník nespomenie špeciálne okolnosti, a teda neodôvodní svoju žiadosť o predĺženie, ako dôvod zamietnutia stačí konštatovať, že nebola vôbec odôvodnená.
Posúdenie Súdom prvého stupňa
Je potrebné predovšetkým uviesť, že keďže sa odvolací senát v napadnutom rozhodnutí obmedzil na potvrdenie rozhodnutia námietkového oddelenia, ktorým odmietlo žiadosť o predĺženie lehoty na predloženie dôkazov o používaní skorších ochranných známok, druhý žalobný dôvod musí byť preskúmaný z pohľadu odôvodnenia, ktoré poskytlo námietkové oddelenie v rozhodnutí o odmietnutí predĺženia lehoty.
Čo sa týka povinnosti odôvodnenia, treba pripomenúť, že podľa článku 73 prvej vety nariadenia č. 40/94 sa v rozhodnutiach ÚHVT musia uviesť dôvody, z ktorých sa vychádzalo. Táto povinnosť má rovnaký dosah ako tá uvedená v článku 253 ES. Z ustálenej judikatúry vyplýva, že povinnosť odôvodnenia individuálnych rozhodnutí má dvojaký cieľ, a to jednak umožniť dotknutej osobe dozvedieť sa dôvody opatrenia prijatého na účely ochrany jej práv a jednak umožniť súdu Spoločenstva vykonať preskúmanie zákonnosti rozhodnutia [rozsudok Súdneho dvora zo 14. februára 1990, Delacre a i./Komisia,
C-350/88, Zb. s. I-395
, bod 15, a rozsudok Súdu prvého stupňa z 28. apríla 2004, Sunrider/ÚHVT — Vitakraft-Werke Wührmann a Friesland Brands (VITATASTE a METABALANCE 44),
T-124/02 a T-156/02, Zb. s. II-1149
, bod 72].
V tejto veci listom z 15. júla 2002 námietkové oddelenie takto odôvodnilo svoje odmietnutie:
„Vaša žiadosť o predĺženie lehoty podaná 9. júla 2002 nebola ÚHVT prijatá, pretože vami uvádzané dôvody nie sú platné na predĺženie lehoty.
Podľa pravidla 71 [ods. 1] nariadenia [č. 2868/95] sa predĺženie lehoty priznáva len v prípade, že to okolnosti odôvodňujú. Mali ste dva mesiace právo zaslať požadované dôkazy [o] používaní, pričom ÚHVT sa domnieva, že táto lehota bola dostatočná. Predĺženie by bolo prípustné len v prípade výnimočných a nepredvídateľných okolností.“
Z tohto listu vyplýva, že námietkové oddelenie sa domnievalo, že dôvody predložené žalobcom na podporu jeho žiadosti o predĺženie nepoukazujú na okolnosti odôvodňujúce predĺženie lehoty, a že v prípade neexistencie takých okolností nie je možné lehotu predĺžiť.
So zreteľom na skutočnosť uvedenú v bode 23 vyššie, že žiadosť o predĺženie neobsahuje dostatočné odôvodnenie vzhľadom na pravidlo 71 ods. 1 druhej vety nariadenia č. 2868/95, žalobca nemôže vytýkať ÚHVT, že nevysvetlil, v čom by okolnosti tejto veci — ktoré žalobca ani neuviedol — neodôvodňovali predĺženie. Rozhodnutie o odmietnutí sa teda môže obmedziť na konštatovanie, že neboli predložené žiadne platné dôvody odôvodňujúce predĺženie, čo stačí žalobcovi na pochopenie dôvodov, pre ktoré bola jeho žiadosť odmietnutá.
Z uvedeného vyplýva, že druhý žalobný dôvod musí byť zamietnutý.
O treťom a štvrtom žalobnom dôvode založených na porušení článku 74 ods. 1 a 2 nariadenia č. 40/94
Keďže ustanovenia, ktorých porušenie je uvádzané v rámci tretieho a štvrtého dôvodu, sú úzko spojené, je vhodné tieto dva dôvody preskúmať spoločne.
Tvrdenia účastníkov konania
Žalobca vo svojich písomnostiach tvrdí, že ÚHVT mal v súlade so zásadou funkčnej kontinuity, rozvinutou Súdom prvého stupňa v rámci uplatňovania článku 74 ods. 1 nariadenia č. 40/94, zohľadniť dôkazy o používaní skorších ochranných známok predložené 6. septembra 2002. Domnieva sa, že odvolací senát musí svoje rozhodnutie založiť na všetkých odvolateľom poskytnutých dôkazoch a predložených žiadostiach tak v rámci konania pred námietkovým oddelením, ako aj v rámci konania o odvolaní.
Na pojednávaní žalobca uznal, že článok 74 nariadenia č. 40/94 mu nepriznáva žiadne právo na zohľadnenie dokumentov predložených 6. septembra 2002, avšak formálne neupustil od svojho tretieho dôvodu.
Okrem toho žalobca tvrdí, že v súlade s výkladom článku 74 ods. 2 nariadenia č. 40/94, ktorý poskytol Súdny dvor v už citovanom rozsudku ÚHVT/Kaul, odvolací senát disponuje širokou mierou voľnej úvahy pri zohľadnení týchto dokumentov. Domnieva sa, že nezohľadnením dôkazov o používaní skorších ochranných známok, predložených po uplynutí lehoty 6. septembra 2002, ÚHVT porušil svoju povinnosť výkonu právomoci voľnej úvahy vyplývajúcu z tohto ustanovenia. Podľa žalobcu totiž z napadnutého rozhodnutia nevyplýva, že by odvolací senát vykonal túto právomoc, ale obsahuje len úvahy týkajúce sa neopatrnosti a nepozornosti, ktorých sa dopustil žalobca. Odvolací senát teda porušil článok 74 ods. 2 nariadenia č. 40/94.
Ďalej vzhľadom na skutočnosť, že ubehol viac ako rok a pol od oznámenia z 11. októbra 2002, ktorým sa zamietli dôkazy žalobcu, do vydania rozhodnutia námietkového oddelenia, bolo odmietnutie zohľadnenia dôkazov o používaní skorších ochranných známok predložených po uplynutí lehoty v rozpore s tým, ako rozhodol druhý odvolací senát 15. decembra 2000 vo veci R 714/1999-2 SAINCO/SAINCOSA, zneužívajúce.
ÚHVT odmieta žalobcove tvrdenia týkajúce sa údajnej povinnosti zohľadniť oneskorene predložené dokumenty.
Čo sa týka širokej miery voľnej úvahy, ktorou ÚHVT disponuje, tento na pojednávaní uviedol, že pravidlo 22 ods. 1 druhá veta nariadenia č. 2868/95 v znení uplatniteľnom na skutkový stav v tejto veci jasne uvádza, že ak namietateľ nepredloží dôkaz o používaní pred uplynutím stanovenej lehoty, tak ÚHVT námietku zamietne. Súd prvého stupňa v už citovanom rozsudku HIPOVITON (bod 56) rozhodol, že toto pravidlo nemôže byť vykladané v tom zmysle, že predkladanie nových skutočností je úplne vylúčené po uplynutí stanovenej lehoty. Podľa ÚHVT bol tento prístup potvrdený aj Súdnym dvorom v už citovanom rozsudku ÚHVT/Kaul (bod 43), v ktorom sa rozhodujúc o článku 74 ods. 2 nariadenia č. 40/94 domnieval, že ÚHVT disponuje širokou mierou voľnej úvahy pri zohľadnení oneskorene predložených dôkazov.
V tejto súvislosti ÚHVT tvrdí, že podľa judikatúry Súdneho dvora sa súdne preskúmanie posúdenia vykonaného orgánom disponujúcim širokou mierou voľnej úvahy obmedzí na overenie, či nedošlo k zjavne nesprávnemu posúdeniu skutkových okolností alebo zneužitiu právomocí.
V bode 44 už citovaného rozsudku ÚHVT/Kaul boli Súdnym dvorom demonštratívne uvedené niektoré aspekty, ktoré, pokiaľ ide o výkon voľnej úvahy podľa článku 74 ods. 2 nariadenia č. 40/94, ÚHVT musí zohľadniť, a to najmä štádium konania, v ktorom došlo k tomuto oneskorenému predloženiu. Podľa ÚHVT je potrebné tiež vziať do úvahy skutočnosť, že lehota podľa pravidla 22 ods. 1 nariadenia č. 2868/95, v znení uplatniteľnom na skutkový stav v tejto veci, je stanovená ako prekluzívna. ÚHVT tiež tvrdí, že čím striktnejšie sa uplatnia ustanovenia, na ktoré odkazuje článok 74 ods. 2, tým striktnejšie treba vykladať tento článok. Súdny dvor sa v už citovanom rozsudku ÚHVT/Kaul rovnako domnieval, že je potrebné zachovať potrebný účinok ustanovení týkajúcich sa lehôt. V tejto veci by teda vzhľadom na zachovanie potrebného účinku pravidla 22 ods. 1 mal byť článok 74 ods. 2 vykladaný reštriktívne.
Podľa ÚHVT odvolací senát vykonal v napadnutom rozhodnutí svoju voľnú úvahu. Tento senát najmä spresnil, že údaje poskytnuté žalobcom nie sú dostatočné na odôvodnenie predĺženia lehoty a že pravidlo 22 ods. 1 nariadenia č. 2868/95 upravuje prekluzívnu lehotu, ktorá vyžaduje striktný výklad článku 74 ods. 2 nariadenia č. 40/94.
Posúdenie Súdom prvého stupňa
V prvom rade, ako Súdny dvor už rozhodol, zo znenia článku 74 ods. 2 nariadenia č. 40/94 vyplýva, že pokiaľ nie je uvedené inak, predloženie skutočností a dôkazov účastníkmi konania zostáva spravidla možným aj po uplynutí lehôt, ktorým je takéto predloženie podľa ustanovení nariadenia č. 40/94 podriadené, a že nič nezakazuje ÚHVT zohľadniť skutočnosti a dôkazy takto oneskorene označené alebo predložené (rozsudok ÚHVT/Kaul, už citovaný, bod 42).
Naopak, z predmetnej formulácie rovnako jasne vyplýva, že takéto oneskorené označenie alebo predloženie skutočností alebo dôkazov nedáva účastníkovi konania, ktorý ich predkladá, bezpodmienečné právo na to, aby takéto skutočnosti alebo dôkazy boli zo strany ÚHVT zohľadnené (rozsudok ÚHVT/Kaul, už citovaný, bod 43).
Z uvedeného vyplýva, že ÚHVT v každom prípade nemal bezpodmienečnú povinnosť zohľadniť dokumenty predložené žalobcom oneskorene 6. septembra 2002.
V druhom rade možnosť predloženia skutočností a dôkazov účastníkmi konania pred ÚHVT po uplynutí na tento účel stanovených lehôt nie je bezpodmienečná, ale ako vyplýva z bodu 42 už citovaného rozsudku ÚHVT/Kaul, je podmienená tým, že neexistuje opačné ustanovenie. Len v prípade, že je táto podmienka splnená, disponuje ÚHVT voľnou úvahou pri zohľadnení oneskorene predložených skutočností a dôkazov, tak ako mu bola priznaná Súdnym dvorom pri výklade článku 74 ods. 2 nariadenia č. 40/94.
V tejto veci však existuje ustanovenie, ktoré bráni zohľadneniu dôkazov predložených 6. septembra 2002 žalobcom ÚHVT, konkrétne ide o článok 43 ods. 2 a 3 nariadenia č. 40/94, vykonávaný pravidlom 22 ods. 1 nariadenia č. 2868/95, v znení uplatniteľnom na skutkový stav v tejto veci. Uvedené pravidlo 22 totiž uvádza:
„Tam, kde na základe článku 43 ods. 2 alebo 3 nariadenia [č. 40/94] namietajúca strana musí predložiť dôkaz o používaní alebo preukázať, že existujú opodstatnené dôvody na nepoužívanie, [ÚHVT] ju vyzve predložiť požadovaný dôkaz v lehote, ktorú… stanoví sám. Pokiaľ namietajúca strana takýto dôkaz nepredloží pred uplynutím časového limitu, tak [ÚHVT] takúto námietku zamietne.“
Z druhej vety tohto ustanovenia vyplýva, že predloženie dôkazov o používaní skoršej ochrannej známky po uplynutí na tento účel stanovenej lehoty v podstate spôsobí zamietnutie námietky bez toho, aby ÚHVT mal v tejto súvislosti širokú mieru voľnej úvahy. Riadne používanie skoršej ochrannej známky je totiž predbežnou otázkou, ktorú je z tohto dôvodu potrebné vyriešiť pred samotným rozhodnutím o námietke [rozsudok Súdu prvého stupňa zo 16. marca 2005, L’Oréal/ÚHVT — Revlon (FLEXI AIR),
T-112/03, Zb. s. II-949
, bod 26].
Je pravda, ako to uviedol ÚHVT, že Súd prvého stupňa vo svojom už citovanom rozsudku HIPOVITON (bod 56) rozhodol, že pravidlo 22 ods. 1 druhá veta sa nemôže vykladať v tom zmysle, že bráni zohľadneniu akýchkoľvek dodatočných dôkazov o nových skutočnostiach, hoci by tieto dôkazy boli predložené po uplynutí predmetnej lehoty. Podmienky takého zohľadnenia však nie sú v tejto veci splnené. Na jednej strane totiž dôkazy predložené žalobcom 6. septembra 2002 neboli dodatočné, ale prvé a jediné žalobcom predložené dôkazy o používaní skorších ochranných známok. Na druhej strane v tejto veci neexistovali nové skutočnosti, ktoré by mohli odôvodniť oneskorené predloženie dôkazov, či už dodatočných, alebo prvých.
Z uvedeného vyplýva, že ÚHVT nedisponoval v tejto veci širokou mierou voľnej úvahy pri zohľadnení dôkazov predložených žalobcom 6. septembra 2002.
Tretí a štvrtý žalobný dôvod musia byť teda zamietnuté.
O piatom žalobnom dôvode založenom na porušení dispozičnej zásady, ako aj niektorých všeobecných ustanovení vyplývajúcich z povahy konania inter partes
Tvrdenia účastníkov konania
Žalobca tvrdí, že ÚHVT porušil dispozičnú zásadu, ako aj niektoré všeobecné ustanovenia vyplývajúce z povahy konania
inter partes
, ktoré vyžadujú zabezpečenie rovnosti zaobchádzania medzi namietateľom a prihlasovateľom ochrannej známky Spoločenstva. Žalobca predovšetkým kritizuje skutočnosť, že ÚHVT nepredložil otázku poskytnutia dodatočnej lehoty na posúdenie druhému účastníkovi konania v súlade s pravidlom 71 ods. 2 nariadenia č. 2868/95.
ÚHVT odporuje voči žalobcovým tvrdeniam.
Posúdenie Súdom prvého stupňa
Pravidlo 71 ods. 2 nariadenia č. 2868/95 uvádza, že ak ide o dvoch alebo viacerých účastníkov konania, ÚHVT môže lehotu predĺžiť na základe dohody ostatných účastníkov konania.
V tejto súvislosti je potrebné uviesť, že tvrdenie žalobcu, podľa ktorého by prípadná dohoda s druhým účastníkom konania pred ÚHVT o predĺžení stanovenej lehoty na predloženie dôkazov mohla viesť námietkové oddelenie k predĺženiu tejto lehoty, vyplýva z nesprávneho pochopenia tohto ustanovenia. Zo štruktúry celého pravidla 71 totiž vyplýva, že jeho odsek 2 neupravuje jedinú a samostatnú podmienku na predĺženie lehoty, ale pridáva dodatočnú podmienku k podmienkam uvedeným v odseku 1, konkrétne, že o predĺženie musí požiadať dotknutý účastník pred uplynutím stanovenej lehoty a musí byť odôvodnené okolnosťami.
Keďže neboli splnené právne podmienky na predĺženie lehoty (pozri bod 23 vyššie), ÚHVT sa oprávnene domnieval, že druhému účastníkovi nemala byť predložená otázka o predĺžení lehoty.
Piaty žalobný dôvod je preto potrebné zamietnuť.
V dôsledku zamietnutia všetkých žalobných dôvodov treba žalobu zamietnuť v celom rozsahu.
O trovách
Podľa článku 87 ods. 2 Rokovacieho poriadku Súdu prvého stupňa účastník konania, ktorý nemal vo veci úspech, je povinný nahradiť trovy konania, ak to bolo v tomto zmysle navrhnuté. Keďže žalobca nemal vo veci úspech, je opodstatnené zaviazať ho na náhradu trov konania v súlade s návrhom ÚHVT.

Z týchto dôvodov
SÚD PRVÉHO STUPŇA (druhá komora)
rozhodol a vyhlásil:

1.
Žaloba sa zamieta.

2.
Žalobca K & L Ruppert Stiftung & Co. Handels-KG je povinný nahradiť trovy konania.

Meij
Pelikánová
Papasavvas
Rozsudok bol vyhlásený na verejnom pojednávaní v Luxemburgu 12. decembra 2007.
Tajomník
E. Coulon
Zastupujúci predseda komory
A. W. H. Meij
(
*1
)	Jazyk konania: nemčina.