CELEX: 62002CJ0265
Brysselin yleissopimus
Erityinen toimivalta
5 artiklan 1 kohta
Käsite sopimusta koskeva asia
Päävelallisen tietämättä tehty takaussopimus
Velkojan oikeuksien siirtyminen takaajalle
Takaajan päävelallista vastaan nostama takautumiskanne

Corte suprema di cassazione on esittänyt yhteisöjen tuomioistuimelle 11.4.2002 tekemällään päätöksellä, joka on saapunut yhteisöjen
tuomioistuimeen 18.7.2002, tuomioistuimen toimivaltaa sekä tuomioiden täytäntöönpanoa yksityisoikeuden alalla koskevan 27 päivänä
syyskuuta 1968 allekirjoitetun yleissopimuksen tulkitsemisesta yhteisöjen tuomioistuimessa 3 päivänä kesäkuuta 1971 tehdyn
pöytäkirjan nojalla ennakkoratkaisukysymyksen kyseisen yleissopimuksen (EYVL 1972, L 299, s. 32) 5 artiklan 1 kohdan tulkinnasta,
sellaisena kuin yleissopimus on muutettuna Tanskan kuningaskunnan, Irlannin sekä Ison-Britannian ja Pohjois-Irlannin yhdistyneen
kuningaskunnan liittymisestä kyseiseen yleissopimukseen ja pöytäkirjaan 9 päivänä lokakuuta 1978 tehdyllä yleissopimuksella
(EYVL L 304, s. 1, ja muutettuna s. 77), Helleenien tasavallan liittymisestä kyseiseen yleissopimukseen ja pöytäkirjaan 25 päivänä
lokakuuta 1982 tehdyllä yleissopimuksella (EYVL L 388, s. 1) sekä Espanjan kuningaskunnan ja Portugalin tasavallan liittymisestä
kyseiseen yleissopimukseen ja pöytäkirjaan 26 päivänä toukokuuta 1989 tehdyllä yleissopimuksella (EYVL L 285, s. 1; jäljempänä
Brysselin yleissopimus).
Tämä kysymys on esitetty asiassa, jossa Italian oikeuden mukaan perustettu yhtiö Assitalia SpA (jäljempänä Assitalia) on nostanut
takautumiskanteen Ranskan oikeuden mukaan perustettua Frahuil SA -nimistä yhtiötä (jäljempänä Frahuil) vastaan saadakseen
takaisin ne tullit, jotka Assitalia oli maksanut kuljetusyhtiö Vegetoil Srl:n (jäljempänä Vegetoil) takaajana Frahuilin maahantuonnista.
Sovellettavat säännökset
Brysselin yleissopimus
Brysselin yleissopimuksen 1 artiklan 1 kohdan mukaan sitä ”sovelletaan yksityisoikeudellisissa asioissa – – . Erityisesti
yleissopimusta ei sovelleta vero- tai tulliasioihin eikä hallinto-oikeudellisiin asioihin”.
Brysselin yleissopimuksen 2 artiklan 1 kappaleessa määrätään seuraavaa:
”Kanne sitä vastaan, jolla on kotipaikka jossakin sopimusvaltiossa, nostetaan hänen kansalaisuudestaan riippumatta tuon valtion
tuomioistuimissa, jollei tämän yleissopimuksen määräyksistä muuta johdu.”
Saman yleissopimuksen 5 artiklan 1 kohdassa määrätään seuraavaa:
”Sellaista henkilöä vastaan, jolla on kotipaikka sopimusvaltiossa, voidaan nostaa kanne toisessa sopimusvaltiossa:
1.
sopimusta koskevassa asiassa sen paikkakunnan tuomioistuimessa, jossa kanteessa tarkoitettu velvoite on täytetty tai täytettävä;
– – .”
Brysselin yleissopimuksen 53 artiklan 1 kappaleessa määrätään seuraavaa:
”Tätä yleissopimusta sovellettaessa tarkoitetaan kotipaikalla myös yhtiön ja oikeushenkilön kotipaikkaa. – – ”
Kansallinen oikeus
Italian siviililain (jäljempänä siviililaki) 1949 §:ssä, jonka otsikko on ”velkojan oikeuksien siirtyminen takaajalle”, säädetään
takauksesta muun muassa seuraavaa:
”Kaikki ne oikeudet, jotka velkojalla oli velallista kohtaan, siirtyvät takaajalle tämän maksettua velan.”
Siviililain 1950 §:ssä, jonka otsikko on ”päävelallista vastaan nostettava kanne”, säädetään seuraavaa:
”Velan maksaneella takaajalla on takautumisoikeus päävelallista kohtaan, vaikka takaus olisi annettu velallisen siitä tietämättä.”
Pääasia ja ennakkoratkaisukysymys
Frahuil, kotipaikka Marseille (Ranska), toi Italiaan kolmansista maista peräisin olevia tavaroita. Se antoi tullausmuodollisuuksien
hoitamisen Vegetoilin tehtäväksi ja väittää maksaneensa sille etukäteen tätä tarkoitusta varten kannettavia tulleja vastaavan
määrän.
Vegetoil ei maksanut kyseisiä tulleja, vaan käytti hyväkseen mahdollisuutta lykätä niiden maksua asettamalla testo unico delle
disposizioni legislative in materia doganalen (tullausta koskeva laki), joka on hyväksytty 23.1.1973 annetulla tasavallan
presidentin asetuksella nro 43 (GURI n° 80, 28.3.1973), 78 ja 79 §:n mukaisen vakuuden.
Vakuus asetettiin Vegetoilin ja Assitalian, kotipaikka Rooma, välillä Frahuilin tietämättä tehdyllä takaussopimuksella, jossa
Assitalia sitoutui takausvastuuseen Vegetoiliin nähden tämän suhteessa Italian tulliviranomaisiin.
Assitalia maksoi Frahuilin suorittamasta tuonnista kannetut tullit.
Assitalia haastoi Frahuilin Tribunale di Romaan (Italia) periäkseen takaisin tulliviranomaisille maksamansa määrät. Tämä kanne
perustui siviililain 1949 ja 1959 §:n säännöksiin, joissa säädetään velkojan oikeuksien siirtymisestä takaajalle ja takaajan
päävelallista vastaan nostamasta kanteesta.
Frahuil kiisti Italian tuomioistuimen toimivallan perustellen tätä sillä, että Brysselin yleissopimuksen 2 artiklan mukaan
kanne sitä vastaan olisi pitänyt nostaa sen valtion tuomioistuimessa, jossa sillä oli kotipaikka, eli Ranskan tuomioistuimessa.
Tribunale di Roma katsoi 20.6. ja 15.9.1995 antamallaan tuomiolla olevansa toimivaltainen. Valitusta käsitellyt Corte d’appello
di Roma vahvisti tämän tuomion 24.10. ja 12.11.1997 antamallaan tuomiolla. Corte d’appello katsoi, että Italian tuomioistuimet
olivat Brysselin yleissopimuksen 5 artiklan 1 kohdan nojalla toimivaltaisia. Frahuilin korvausvelvollisuus Assitalialle perustui
takaussopimukseen, joka siviililain säännösten mukaan oli pätevästi tehty, vaikka velallinen ei ollut siitä tiennytkään.
Frahuil on hakenut tähän muutosta Corte suprema di cassazionessa. Se on väittänyt pääasiallisesti, että velkojan oikeuksien
siirtymistä takaajalle ja päävelallista vastaan nostettua takautumiskannetta ei säännellä takaussopimuksella vaan lailla,
muun muassa siviililain 1949 ja 1950 §:llä. Assitalia on väittänyt, että nostettu kanne on sopimusoikeudellinen, sillä siviililain
säännösten mukaan se on takaussopimuksen luonnollinen seuraus.
Koska Corte suprema di cassazione oli epävarma Brysselin yleissopimuksen 5 artiklan 1 kohdan tulkinnasta, se on päättänyt
lykätä asian käsittelyä ja esittää yhteisöjen tuomioistuimelle seuraavan ennakkoratkaisukysymyksen:
”Onko 27.9.1968 tehdyn Brysselin yleissopimuksen 5 artiklan 1 kohtaa, sellaisena kuin tämä yleissopimus on muutettuna 9.10.1978
tehdyllä Tanskan, Irlannin ja Ison-Britannian ja Pohjois-Irlannin yhdistyneen kuningaskunnan liittymissopimuksella, 25.10.1982
tehdyllä Helleenien tasavallan liittymissopimuksella, 26.5.1989 tehdyllä Espanjan kuningaskunnan ja Portugalin tasavallan
liittymissopimuksella ja 29.11.1996 tehdyllä Itävallan tasavallan, Suomen tasavallan ja Ruotsin kuningaskunnan liittymissopimuksella,
tulkittava siten, että käsitteen sopimusta koskeva asia piiriin kuuluu velvoite, jonka täyttämistä kuljetusyrityksen kanssa
tekemänsä takaussopimuksen perusteella tulleja maksanut, tulliviranomaisten sijaan tullut takaaja vaatii sellaista tavarat
omistavaa ulkopuolista velallista vastaan nostamassaan takautumiskanteessa, joka ei ole takaussopimuksen osapuoli?”
Ennakkoratkaisukysymys
Brysselin yleissopimuksen sovellettavuus
Koska pääasian riidassa on kyse sellaisten määrien perinnästä, jotka on suoritettu tullien maksamiseksi, aluksi on syytä tutkia,
kuuluuko se Brysselin yleissopimuksen soveltamisalaan.
Nyt esillä olevassa asiassa takaaja, joka on maksanut tullit tulliviranomaisille, on nostanut kanteen niiden maksamisesta
vastuussa olevaa tuojaa vastaan. Takaajan maksu perustuu takaussopimukseen, jolla se oli sitoutunut takaamaan sen, että kuljetusliike,
jonka tehtäväksi päävelallinen alun perin oli antanut velan maksamisen, maksaisi kyseiset tullit.
Nyt esillä olevan kaltaisessa asiassa, jossa esiintyy mitä moninaisimpia oikeussuhteita, joissa osapuolina ovat milloin viranomaiset
ja yksityisoikeudellinen oikeushenkilö, milloin yksinomaan yksityisoikeudelliset oikeushenkilöt, on syytä yksilöidä asianosaisten
välinen oikeussuhde ja tutkia nostetun kanteen perusta ja sitä koskevat yksityiskohtaiset säännöt (ks. asia C-271/00, Baten,
tuomio 14.11.2002, Kok. 2002, s. I-10489, 31 kohta ja asia C-266/01, Préservatrice foncière TIARD, tuomio 15.5.2003, Kok. 2003,
s. I-4867, 23 kohta).
Pääasiassa vastapuolina olevien kahden yksityisoikeudellisen oikeushenkilön Frahuilin ja Assitalian välinen oikeussuhde on
yksityisoikeudellinen. Kuten ennakkoratkaisupyynnöstä ilmenee, kanteen nostanut asianosainen käyttää nimittäin sellaista oikeussuojakeinoa,
joka sille tarjoutuu siviilioikeudellisessa säännöksessä säädetyn lakiin perustuvan sijaantulo-oikeuden vaikutuksesta. Tässä
kanteessa ei ole kyse yksityisten välisiin suhteisiin sovellettaviin sääntöihin verrattuna poikkeuksellisen laajan vallan
käyttämisestä, joten sen on katsottava kuuluvan Brysselin yleissopimuksen 1 artiklan 1 kappaleessa tarkoitetun käsitteen ”yksityisoikeudellinen
asia” alaan (ks. vastaavasti em. asia Préservatrice foncière TIARD, tuomion 36 kohta).
Sopimusta koskevan asian käsite
Vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan käsitettä ”sopimusta koskeva asia” on tulkittava itsenäisesti tukeutuen yleissopimuksen
järjestelmään ja tavoitteisiin, jotta yleissopimuksen yhdenmukainen soveltaminen kaikissa sopimusvaltioissa varmistettaisiin;
tätä käsitettä ei siis voida tulkita siten, että siinä viitattaisiin siihen määritelmään, jolla sovellettavassa kansallisessa
laissa luonnehditaan kansallisessa tuomioistuimessa käsiteltävänä olevaa oikeussuhdetta (ks. mm. asia C-26/91, Handte, tuomio
17.6.1992, Kok. 1992, s. I-3967, 10 kohta; asia C-51/97, Réunion européenne ym., tuomio 27.10.1998, Kok. 1998, s. I-6511,
15 kohta; asia C-334/00, Tacconi, tuomio 17.9.2002, Kok. 2002, s. I-7357, 19 kohta ja asia C-167/00, Henkel, tuomio 1.10.2002,
Kok. 2002, s. I-8111, 35 kohta).
Brysselin yleissopimuksen järjestelmässä on yleisenä periaatteena, että sen sopimusvaltion tuomioistuimet, jonka alueella
vastaajalla on kotipaikka, ovat toimivaltaisia, ja yleissopimuksessa määrätään vain poikkeuksena tästä periaatteesta ne tyhjentävästi
luetellut tapaukset, joissa tapauksesta riippuen vastaaja voidaan haastaa tai hänet on haastettava toisen sopimusvaltion tuomioistuimeen.
Näin ollen tästä yleisestä periaatteesta poikkeavia toimivaltasääntöjä ei voida tulkita niin, että tulkinnassa otettaisiin
huomioon muita kuin yleissopimuksessa tarkoitettuja tilanteita (ks. mm. em. asiat Handte, tuomion 14 kohta ja Réunion européenne
ym., tuomion 16 kohta).
Samalla tavoin vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan tästä seuraa, että Brysselin yleissopimuksen 5 artiklan 1 kohdassa tarkoitetun
käsitteen ”sopimusta koskeva asia” ei voida katsoa tarkoittavan sellaista tilannetta, jossa osapuoli ei ole vapaaehtoisesti
sitoutunut velvoitteeseen toiseen osapuoleen nähden (em. asia Handte, tuomion 15 kohta, em. asia Réunion européenne ym., tuomion
17 kohta ja em. asia Tacconi, tuomion 23 kohta).
Tältä osin on kiistatonta, ettei Frahuil pääasiassa ole ollut sen takaussopimuksen osapuoli, jolla Assitalia velvoittautui
takaamaan sen, että Vegetoilin tullit maksettaisiin. On kuitenkin selvää, että Frahuil oli antanut Vegetoilin tehtäväksi huolehtia
tullausmuodollisuuksista. Kansallisen tuomioistuimen on näin ollen tutkittava Frahuilin ja Vegetoilin välistä oikeussuhdetta
selvittääkseen, valtuuttiko tämä Vegetoilin Frahuilin lukuun tekemään pääasiassa kyseessä olevan kaltaisen takaussopimuksen.
Edellä esitetyistä seikoista seuraa, että kansallisen tuomioistuimen esittämään ennakkoratkaisukysymykseen on vastattava,
että Brysselin yleissopimuksen 5 artiklan 1 kohtaa on tulkittava siten, että käsitteen ”sopimusta koskeva asia” piiriin ei
kuulu velvoite, jonka täyttämistä kuljetusyrityksen kanssa tekemänsä takaussopimuksen perusteella tulleja maksanut, tulliviranomaisten
sijaan tullut takaaja vaatii tavaroiden omistajaa vastaan nostamassaan takautumiskanteessa, jos viimeksi mainittu, joka ei
ole takaussopimuksen osapuoli, ei ole antanut lupaa kyseisen sopimuksen tekemiseen.
Oikeudenkäyntikulut
Yhteisöjen tuomioistuimelle huomautuksensa esittäneelle komissiolle aiheutuneita oikeudenkäyntikuluja ei voida määrätä korvattaviksi.
Pääasian asianosaisten osalta asian käsittely yhteisöjen tuomioistuimessa on välivaihe kansallisessa tuomioistuimessa vireillä
olevan asian käsittelyssä, minkä vuoksi kansallisen tuomioistuimen asiana on päättää oikeudenkäyntikulujen korvaamisesta.
Näillä perusteilla
YHTEISÖJEN TUOMIOISTUIN (viides jaosto)
on ratkaissut Corte suprema di cassazionen 11.4.2002 tekemällään päätöksellä esittämän kysymyksen seuraavasti:
Tuomioistuimen toimivaltaa sekä tuomioiden täytäntöönpanoa yksityisoikeuden alalla koskevan 27 päivänä syyskuuta 1968 allekirjoitetun
yleissopimuksen 5 artiklan 1 kohtaa, sellaisena kuin yleissopimus on muutettuna Tanskan kuningaskunnan, Irlannin sekä Ison-Britannian
ja Pohjois-Irlannin yhdistyneen kuningaskunnan liittymisestä kyseiseen yleissopimukseen ja pöytäkirjaan 9 päivänä lokakuuta
1978 tehdyllä yleissopimuksella, Helleenien tasavallan liittymisestä kyseiseen yleissopimukseen ja pöytäkirjaan 25 päivänä
lokakuuta 1982 tehdyllä yleissopimuksella sekä Espanjan kuningaskunnan ja Portugalin tasavallan liittymisestä kyseiseen yleissopimukseen
ja pöytäkirjaan 26 päivänä toukokuuta 1989 tehdyllä yleissopimuksella, on tulkittava siten, että käsitteen ”sopimusta koskeva
asia” piiriin ei kuulu velvoite, jonka täyttämistä kuljetusyrityksen kanssa tekemänsä takaussopimuksen perusteella tulleja
maksanut, tulliviranomaisten sijaan tullut takaaja vaatii tavaroiden omistajaa vastaan nostamassaan takautumiskanteessa, jos
viimeksi mainittu, joka ei ole takaussopimuksen osapuoli, ei ole antanut lupaa kyseisen sopimuksen tekemiseen.
Jann
Timmermans
von Bahr
Julistettiin Luxemburgissa 5 päivänä helmikuuta 2004.
R. Grass
V. Skouris
kirjaaja
presidentti
–
Oikeudenkäyntikieli: italia.