CELEX: 61997CJ0269
Forordning (EF) nr. 820/97
Hjemmel

Dommens præmisser
1 Ved staevning indleveret til Domstolens Justitskontor den 22. juli 1997 har Kommissionen for De Europaeiske Faellesskaber i medfoer af EF-traktatens artikel 173 (efter aendring nu artikel 230 EF) anlagt sag med paastand om annullation af Raadets forordning (EF) nr. 820/97 af 21. april 1997 om indfoerelse af en ordning for identifikation og registrering af kvaeg og om maerkning af oksekoed og oksekoedsprodukter (EFT L 117, s. 1, herefter »den anfaegtede forordning«).
2 Den 2. oktober 1996 fremsatte Kommissionen to forslag til forordninger, hvoraf det ene vedroerte indfoerelsen af en ordning for identifikation og registrering af kvaeg (EFT C 349, s. 10), og det andet vedroerte maerkning af oksekoed og oksekoedsprodukter (EFT C 349, s. 14). Som hjemmel for de to forslag var angivet EF-traktatens artikel 43 (efter aendring nu artikel 37 EF).
3 Den 19. februar 1997 blev de to forslag til forordningen behandlet under ét i Europa-Parlamentets plenarforsamling, som vedtog et aendringsforslag til forslaget om maerkning, hvorved henvisningen til traktatens artikel 43 blev erstattet med en henvisning til EF-traktatens artikel 100 A (efter aendring nu artikel 95 EF). En tilsvarende aendring blev derimod ikke vedtaget for saa vidt angaar forslaget om identifikation og registrering af kvaeg, men ordfoereren anmodede med stoette fra andre talere Kommissionen om at acceptere, at hjemmelen for forslaget blev aendret til traktatens artikel 100 A.
4 Kommissionen forenede herefter de to forslag og fremsatte den 7. marts 1997 et samlet forslag med hjemmel i traktatens artikel 100 A (EFT C 100, s. 22).
5 Den 21. april 1997 vedtog Raadet med enstemmighed den anfaegtede forordning, efter at det bl.a. havde aendret hjemmelen for forordningen til traktatens artikel 43.
6 I henhold til den anfaegtede forordnings afsnit I indfoeres der en ordning for identifikation og registrering af kvaeg. Ifoelge forordningens artikel 3 omfatter ordningen oeremaerker til identifikation af de enkelte dyr, elektroniske databaser, dyrepas og individuelle lister paa hver enkelt bedrift. De bestemmelser, som vedroerer denne ordning, erstatter - hvad kvaeg angaar - bestemmelserne i Raadets direktiv 92/102/EOEF af 27. november 1992 om identifikation og registrering af dyr (EFT L 355, s. 32).
7 Den anfaegtede forordnings afsnit II vedroerer maerkning af oksekoed og oksekoedsprodukter. I henhold til forordningen kan erhvervsdrivende eller organisationer, som oensker det, foretage maerkning efter en godkendelsesordning, som administreres af medlemsstaterne, og forordningen opregner i artikel 16 de oplysninger, som et maerke maa indeholde. Ifoelge forordningens artikel 19, stk. 1, indfoeres der fra den 1. januar 2000 en faellesskabsordning med obligatorisk maerkning, hvilket dog ikke udelukker, at en medlemsstat kan beslutte kun at anvende denne ordning paa frivillig basis paa oksekoed, der markedsfoeres i denne medlemsstat. I oevrigt kan medlemsstater, som raader over en tilstraekkeligt udviklet identifikations- og registreringsordning for kvaeg, i henhold til forordningens artikel 19, stk. 4, allerede inden den 1. januar 2000 indfoere en obligatorisk maerkningsordning.
8 Kommissionen har gjort gaeldende, at udstedelsen af den anfaegtede forordning med hjemmel i traktatens artikel 43 og i overensstemmelse med de heri omhandlede procedurer udgoer en vaesentlig formel mangel i traktatens artikel 173, stk. 2's forstand. Den har principalt gjort gaeldende, at rette hjemmel for den anfaegtede forordning er traktatens artikel 100 A, og subsidiaert, at forordningen burde have vaeret udstedt paa grundlag af traktatens artikel 43 og 100 A. Ifoelge begge disse bestemmelser burde forordningen saaledes have vaeret udstedt efter den faelles beslutningsprocedure.
9 Ifoelge Kommissionen var anvendelsen af traktatens artikel 100 A som hjemmel for forordningen begrundet som foelge af, at den anfaegtede forordnings hovedformaal er at beskytte folkesundheden, som er omhandlet i EF-traktatens artikel 129 (efter aendring nu artikel 152 EF), og Parlamentet boer saaledes kunne deltage i lovgivningsprocessen paa saa vaesentligt et omraade.
10 Den anfaegtede forordning, som skal sikre beskyttelsen af folkesundheden, blev saaledes vedtaget paa baggrund af krisen om bovin spongiform encephalopati (herefter »BSE«). Sporingsforanstaltningerne er specielt udarbejdet med henblik paa at bekaempe BSE og opfylder det oenske, som Raadet gav udtryk for under det ekstraordinaere moede om BSE, som fandt sted den i perioden fra den 1. til den 3. april 1996. Desuden er formaalet med de oplysninger, som skal indsamles som led i maerkningsordningen, at give forbrugeren sikkerhed for, at det koed, han koeber, ikke indebaerer nogen sundhedsrisiko.
11 Denne saerlige maalsaetning om sundhedsbeskyttelse, som navnlig fremgaar af foerste og tredje betragtning til den anfaegtede forordning, viser, at forordningen ikke finder anvendelse paa svin, faar og geder, da disse dyr ikke er beroert af BSE-krisen.
12 Det er Kommissionens opfattelse, at den anfaegtede forordning ikke skulle udstedes med hjemmel i traktatens artikel 43, blot fordi den vedroerer produkter, som var omfattet af bilag II til traktaten. Der findes andre faelles skabsregelsaet, som for en vaesentlig del omfatter de i bilag II til traktaten omhandlede varer, og som har hjemmel i andre bestemmelser end traktatens artikel 43, herunder bl.a. Raadets direktiv 79/112/EOEF af 18. december 1978 om tilnaermelse af medlemsstaternes lovgivning om maerkning af og praesentationsmaader for levnedsmidler bestemt til den endelige forbruger samt om reklame for saadanne levnedsmidler (EFT L 33, s. 1), som har hjemmel i EF-traktatens artikel 100 A (nu artikel 94 EF) og i EF-traktatens artikel 227 (efter aendring nu artikel 299 EF), og hvis aendringsdirektiver siden ikrafttraedelsen af den europaeiske faelles akt er udstedt med hjemmel i traktatens artikel 100 A.
13 Kommissionen har anfoert, at det var hensigten hos traktatens forfattere, at den faelles beslutningsprocedure skulle finde anvendelse paa de omraader, som er omhandlet i traktatens artikel 129 og 100 A. Det ville saaledes vaere en anomali at opretholde en undtagelse for saa vidt angaar foranstaltninger til beskyttelse af folkesundheden, saafremt disse foranstaltninger vedroerer landbrugsvarer.
14 Med hensyn til traktatens artikel 129, stk. 1, tredje afsnit, hvorefter de krav, der findes paa sundhedsomraadet, indgaar som led i Faellesskabets politik paa andre omraader, har Kommissionen gjort gaeldende, at det ikke kan udledes heraf, at en foranstaltning, hvis hovedformaal er at beskytte folkesundheden, henhoerer under den faelles landbrugspolitik, blot fordi den omhandler fremstilling af og handel med landbrugsvarer.
15 Kommissionen har erkendt, at Domstolen i flere afgoerelser har fastslaaet, at traktatens artikel 43 er rette hjemmel for enhver retsakt, der regulerer fremstilling af og handel med de i bilag II til traktaten opregnede landbrugsvarer, og som bidrager til virkeliggoerelsen af et eller flere af de i traktatens artikel 39 (nu artikel 33 EF) naevnte maalsaetninger med den faelles landbrugspolitik, og at saadanne retsakter kan omfatte en harmonisering af de nationale bestemmelser paa dette omraade, uden at det er noedvendigt at anvende traktatens artikel 100 som hjemmel (jf. domme af 23.2.1988, sag 68/86, Det Forenede Kongerige mod Raadet, Sml. s. 855, praemis 14, og sag 131/86, Det Forenede Kongerige mod Raadet, Sml. s. 905, praemis 19, dom af 16.11.1989, sag C-131/87, Kommissionen mod Raadet, Sml. s. 3743, praemis 10, og af 13.11.1990, sag C-331/88, Fedesa m.fl., Sml. I, s. 4023, praemis 23). Ifoelge Kommissionen maa der imidlertid foretages en sondring, eftersom der siden afsigelsen af de naevnte domme er sket en udvikling i traktaten, og bl.a. traktatens artikel 129 er blevet indsat i EF-traktaten ved traktaten om Den Europaeiske Union.
16 I den forbindelse har Kommissionen anfoert, at de direktiver, som var sagsgenstand i ovennaevnte sager, og hvis hjemmel var omtvistet, var udstedt foer ikrafttraedelsen af den europaeiske faelles akt og havde hjemmel i traktatens artikel 100. Som foelge af udviklingen af traktatens bestemmelser vedroerende folkesundhed siden afsigelsen af de i den foregaaende praemis naevnte domme er der derfor grundlag for at revurdere den fortolkning, Domstolen paa davaerende tidspunkt anlagde med hensyn til forholdet mellem traktatens artikel 43 og 100. Kommissionen har konstateret, at dens synspunkt bekraeftes af ordlyden af Amsterdam-traktaten, idet artikel 152 EF i henhold til stk. 4, litra b), indeholder hjemmel til, at Raadet »uanset artikel 37 [kan] vedtage foranstaltninger paa veterinaer- og plantesundhedsomraadet, der direkte har til formaal at beskytte folkesundheden«.
17 Kommissionen har paa denne baggrund konkluderet, at det ikke er i strid med ovennaevnte retspraksis at antage, at foranstaltninger, hvis hovedformaal er at beskytte folkesundheden, men som ogsaa vedroerer den faelles landbrugspolitik, kan have hjemmel i en anden bestemmelse end traktatens artikel 43.
18 Kommissionen har subsidiaert gjort gaeldende, at den anfaegtede forordning skulle have haft hjemmel i baade traktatens artikel 43 og 100 A. Efter dens opfattelse boer Parlamentet kunne deltage i lovgivningsprocessen paa saa vaesentligt et omraade.
19 Endelig finder Kommissionen, at vaegtige hensyn, herunder bl.a. hensynet til folkesundheden og retssikkerheden, taler for, at Domstolen - saafremt Kommissionen gives medhold i sagen - i henhold til traktatens artikel 174, stk. 2 (nu artikel 231, stk. 2, EF), midlertidigt opretholder samtlige virkninger af den anfaegtede forordning, indtil faellesskabslovgiver har udstedt en ny retsakt paa omraadet med rette hjemmel.
20 Ifoelge Parlamentet er den relevante hjemmel for den anfaegtede forordning traktatens artikel 100 A, der finder anvendelse som foelge af den i traktatens artikel 129 A, stk. 1, litra a) [efter aendring nu artikel 153, stk. 3, litra a), EF] indeholdte henvisning til bestemmelsen, som vedroerer forbrugerbeskyttelse, herunder beskyttelse mod sundhedsrisici.
21 Det er Parlamentets opfattelse, at den af lovgiver forfulgte maalsaetning naermere kan udledes af den sammenhaeng, hvori forordningen er udstedt, hvilket er et objektivt forhold. I den foreliggende sag gik denne maalsaetning ud over det blotte oenske om at genoprette markedet for oksekoed, idet maalsaetningen var at beskytte forbrugerne og folkesundheden gennem en hoejere grad af gennemsigtighed, der tilvejebringes ved registrering af kvaeg og maerkning af koed.
22 For saa vidt angaar den af Kommissionen anfoerte retspraksis finder Parlamentet, at hovedformaalet med de retsakter, som var indbragt til proevelse for Domstolen i de paagaeldende sager, var at sikre handelen med landbrugsvarer i det indre marked, mens de kun sideloebende og komplementaert omhandlede folkesundheden.
23 I lighed med Kommissionen finder Parlamentet, at denne retspraksis ikke laengere kan finde anvendelse, da den vedroerer perioden fra foer ikrafttraedelsen af traktaten om Den Europaeiske Union, hvormed artikel 129 og 129 A, som omhandler en oeget beskyttelse af folkesundheden og af forbrugerne, blev indsat.
24 Parlamentet har endvidere argumenteret for en systematisk fortolkning af traktaten. Efter Parlamentets opfattelse skal den omstaendighed, at traktatens artikel 129, artikel 129 A og artikel 100 A henviser til den faelles beslutningsprocedure, ses som et udtryk for et generelt oenske hos traktatens forfattere om, at Parlamentet skal deltage som medlovgiver i udstedelsen af retsakter, som har direkte indflydelse paa borgernes velbefindende. Parlamentet har understreget, at det har haft en ledende rolle i undersoegelserne af problemerne i relation til BSE-krisen, og at det har taget initiativer med henblik paa en bedre beskyttelse af borgerne mod farerne ved indtagelse af oksekoed. Det ville vaere i modstrid med de nye tendenser i traktaten til oeget forbrugerbeskyttelse og til Parlamentets kvalificerede deltagelse i beslutningsprocessen at udstede regler paa omraadet for folkesundhed og forbrugerbeskyttelse med traktatens artikel 43 som eneste hjemmel. Parlamentet har til stoette for sin argumentation henvist til Domstolens dom af 11. juni 1991 (sag C-300/89, Kommissionen mod Raadet, Sml. I, s. 2867).
25 Parlamentet har subsidiaert gjort gaeldende, at den anfaegtede forordning burde have vaeret udstedt med hjemmel i traktatens artikel 43 og 100 A, idet den forfoelger to uloeseligt forbundne maalsaetninger.
26 Eftersom tvisten vedroerer retsaktens formalitet og ikke dens indhold, har Parlamentet nedlagt paastand om, at saafremt den anfaegtede forordning annulleres, opretholdes dens virkninger, indtil faellesskabslovgiver har udstedt en ny retsakt. Det har dog fremsat oenske om, at Domstolen fastsaetter en rimelig frist til, at lovgiver kan bringe ulovligheden til ophoer.
27 Raadet har bestridt, at der ved fastlaeggelsen af hjemmelen for en retsakt skal tages hensyn til den sammenhaeng, hvori den er udstedt. Det anerkender, at denne omstaendighed kan have en vis generel betydning for forstaaelsen af retsakten, men der er efter Raadets opfattelse ikke tale om en faktor, som er afgoerende for valget af hjemmel. I den anledning har Raadet henvist til Domstolens praksis, hvorefter valget af hjemmel for en retsakt skal ske paa grundlag af objektive forhold, som goer det muligt at foretage en domstolskontrol. Disse forhold omfatter navnlig retsaktens formaal og indhold (jf. bl.a. dom af 26.3.1996, sag C-271/94, Parlamentet mod Raadet, Sml. I, s. 1689, praemis 14).
28 I den forbindelse har Raadet gjort gaeldende, at hovedformaalet med den anfaegtede forordning ikke er at beskytte folkesundheden, men at genoprette stabiliteten paa markedet for oksekoed som foelge af BSE-krisen, hvilket er en maalsaetning i den faelles landbrugspolitik, som er omhandlet i traktatens artikel 39, stk. 1, litra c). Denne maalsaetning sikrer samtidig opfyldelsen af visse krav af almen interesse som f.eks. genoprettelsen af forbrugernes tillid og beskyttelsen af menneskers og dyrs sundhed. Traktatens artikel 129, stk. 1, tredje afsnit, omfatter en hensyntagen til kravet om beskyttelse af folkesundheden, som indirekte er forbundet med hovedformaalet.
29 Den valgte fremgangsmaade bestod i, at der blev opstillet mere gennemsigtige betingelser for produktion og markedsfoering af produkterne med henblik paa at oege forbrugernes tillid til oksekoed og oege salget og genoprette markedets stabilitet (foerste og fjerde betragtning). Den ordning med identifikation og registrering af dyr, som foelger af den anfaegtede forordning, havde desuden til formaal at opfylde visse krav i henhold til faellesskabslovgivningen paa veterinaeromraadet (femte og sjette betragtning) og at sikre forvaltningen af visse EF-stoetteordninger (syvende betragtning).
30 Raadet har navnlig anfoert, at det udtrykkeligt foelger af ordlyden af den anfaegtede forordnings artikel 12 (og af 22. betragtning til forordningen), at den ikke har til formaal at indfoere praecise sundhedsgarantier. I bestemmelsen er det ifoelge Raadet praeciseret, at de fastsatte bestemmelser ikke beroerer den gaeldende faellesskabslovgivning paa veterinaeromraadet, som indeholder sundhedsgarantier.
31 Ifoelge Raadet var formaalet med den del af den anfaegtede forordning, der vedroerer maerkning, at forbedre forbrugerens kendskab til produktet, men ikke direkte at sikre forbrugeren, at udskaeringen af det koed, der blev udbudt til salg, ikke indebaerer nogen fare for folkesundheden.
32 Endvidere er Raadet af den opfattelse, at sporingsforanstaltningerne utvivlsomt vil forbedre opsporingen af sygdomsramte dyr, men at de under hensyn til inkubationstiden for BSE ikke kan betragtes som hensigtsmaessige foranstaltninger paa folkesundhedsomraadet med henblik paa at udrydde BSE.
33 Under hensyn til den anfaegtede forordnings indhold og formaal hoerer den ifoelge Raadet til den kategori af foranstaltninger, som har til formaal at regulere betingelserne for produktion og markedsfoering af de i bilag II til traktaten opregnede produkter, som f.eks. dem, der er opstillet i artikel 2 i Raadets forordning (EOEF) nr. 805/68 af 27. juni 1968 om den faelles markedsordning for oksekoed (EFT L 1968 I, s. 179), hvorefter der kan traeffes foranstaltninger til fremme af en bedre organisation af produktion, forarbejdning og afsaetning, samt foranstaltninger til forbedring af kvaliteten.
34 Derimod hoerer direktiv 79/112, som Kommissionen har henvist til, ikke til denne kategori, idet det ikke omhandler produktion af eller handel med landbrugsvarer.
35 Raadet har med henvisning til den af Kommissionen naevnte retspraksis anfoert, at Domstolen i de paagaeldende domme fastslog, at i henhold til EF-traktatens artikel 38, stk. 2 (nu artikel 32, stk. 2, EF), har saerbestemmelser paa landbrugsomraadet forrang for generelle bestemmelser om det indre markeds funktion.
36 Raadet har tilfoejet, at den omstaendighed, at traktatens artikel 100 A og 129 blev indsat i traktaten, efter at disse domme var blevet afsagt, ikke udgoer en tilstraekkelig begrundelse for at anfaegte de retsgrundsaetninger, som blev opstillet i disse domme. Ifoelge Raadet fremgaar det af traktatens artikel 100 A, stk. 1, at dens bestemmelser finder anvendelse »medmindre andet er bestemt i denne traktat«.
37 Raadet har endvidere bestridt, at den aendring, som blev indfoert ved Amsterdam-traktaten, allerede foerer til, at artikel 100 A maa finde anvendelse, hvilket er i strid med gaeldende retspraksis.
38 Det har gjort gaeldende, at naar Kommissionen har aendret holdning med hensyn til hjemmelen for forslaget til forordning, er det af politiske grunde, som bunder i en forpligtelse, den har paataget sig over for Parlamentet.
39 Ifoelge Raadet er Parlamentets argumentation angaaende en systematisk fortolkning af traktaten snarere udtryk for Parlamentets oenske om at tilgodese politiske hensyn end at sikre, at reglerne overholdes. Raadet har anfoert, at valget af den korrekte beslutningsprocedure foelger af fastlaeggelsen af den rette hjemmel og ikke omvendt.
40 Den loesning, som foelger af retspraksis, og hvorefter valget af rette hjemmel skal foretages paa grundlag af objektive kriterier, er ifoelge Raadet den eneste loesning, der fuldt ud er i overensstemmelse med traktaten. Den sikrer, at institutionerne ikke kan handle ud fra subjektive hensyn, og dermed, at de modstaar fristelsen til politisk opportunisme. En praksisaendring ville saaledes foere til en voldsom stigning i antallet af uoverensstemmelserne mellem institutionerne.
41 Raadet har endvidere anfaegtet Kommissionens subsidiaere paastand om, at retsakten boer have dobbelt hjemmel, idet det ikke kan godtgoeres, at den forfoelger to separate maalsaetninger.
42 Imidlertid har Raadet nedlagt paastand om, at saafremt Domstolen maatte fastslaa, at den anfaegtede retsakt er ugyldig, opretholdes dens virkninger, indtil der er blevet udstedt en ny forordning.
Domstolens bemaerkninger
43 Ifoelge fast retspraksis skal valget af hjemmel for en retsakt efter kompetencefordelingen i Faellesskabet ske paa grundlag af objektive forhold, som goer det muligt at foretage en domstolskontrol. Disse forhold omfatter navnlig retsaktens formaal og indhold (jf. bl.a. ovennaevnte dom i sagen Parlamentet mod Raadet, praemis 14, og dom af 23.2.1999, sag C-42/97, Parlamentet mod Raadet, Sml. I, s. 869, praemis 36).
44 I den forbindelse er det uden betydning, om en institution oensker at deltage mere indgaaende i vedtagelsen af en given retsakt, hvilket arbejde der i oevrigt er udfoert inden for det omraade, den paagaeldende retsakt henhoerer under, eller hvilken sammenhaeng, udstedelsen af retsakten indgaar i.
45 Desuden skal faellesskabsretsakter vedtages i overensstemmelse med de traktatbestemmelser, som gaelder paa det tidspunkt, hvor retsakterne udstedes. Det ville vaere i strid med retssikkerhedsprincippet, saafremt der ved fastlaeggelsen af hjemmelen for en saadan retsakt blev taget hensyn til en paastaaet udvikling i forholdet mellem institutionerne, som endnu ikke er traktatfaestet, eller som foelger af bestemmelser i en traktat, som endnu ikke er traadt i kraft.
46 Det er derfor paa grundlag af EF-traktaten, saaledes som den var affattet paa tidspunktet for udstedelsen af den anfaegtede forordning, at det skal afgoeres, om forordningen med rette er blevet udstedt med hjemmel i traktatens artikel 43, idet den henhoerer under den faelles landbrugspolitik, om den burde have vaeret udstedt med hjemmel i artikel 100 A, idet dens formaal og indhold omhandlede beskyttelse af folkesundheden og/eller forbrugerbeskyttelse, jf. traktatens artikel 129 og 129 A, eller om den burde have vaeret udstedt med hjemmel i traktatens artikel 43 og 100 A.
47 Som Domstolen udtalte i dom af 5. maj 1998 (sag C-180/96, Det Forenede Kongerige mod Kommissionen, Sml. I, s. 2265, praemis 133, og den heri naevnte praksis), fremgaar det af fast retspraksis, at traktatens artikel 43 er rette hjemmel for enhver retsakt, der regulerer spoergsmaalet om produktion af og handel med de i bilag II til traktaten opregnede landbrugsvarer, og som bidrager til virkeliggoerelsen af et eller flere af de maal med den faelles landbrugspolitik, som er fastlagt i traktatens artikel 39.
48 Domstolen har endvidere praeciseret, at de krav, der findes paa sundhedsomraadet, i henhold til EF-traktatens artikel 129, stk. 1, tredje afsnit, indgaar som led i Faellesskabets politik paa andre omraader, og ifoelge Domstolens praksis kan virkeliggoerelsen af maalsaetningerne med den faelles landbrugspolitik ikke ske paa en saadan maade, at almene hensyn som f.eks. beskyttelsen af forbrugerne eller af menneskers og dyrs sundhed og liv lades ude af betragtning, idet faellesskabsinstitutionerne ved udoevelsen af deres befoejelser skal inddrage disse hensyn (dommen af 5.5.1998 i sagen Det Forenede Kongerige mod Kommissionen, praemis 120).
49 Hertil kommer, at beskyttelsen af sundheden bidrager til virkeliggoerelsen af de maal med den faelles landbrugspolitik, som er fastlagt i traktatens artikel 39, stk. 1, navnlig naar landbrugsproduktionen er direkte afhaengig af afsaetningen af produkterne til forbrugerne, som bliver mere og mere bevidste om deres sundhed (dommen af 5.5.1998 i sagen Det Forenede Kongerige mod Kommissionen, praemis 121).
50 Den anfaegtede forordnings indhold og formaal skal vurderes under hensyn til denne retspraksis.
51 Det er ubestridt mellem parterne, at indholdet af forordningen gaar ud paa at opstille dels de noedvendige regler for identifikation og registrering af kvaeg, dels for maerkning af oksekoed.
52 Den anfaegtede forordning omhandler saaledes produktion af og handel med de landbrugsvarer, som er opregnet i bilag II til traktaten.
53 For saa vidt angaar formaalet med den anfaegtede forordning bemaerkes, at det foelger af foerste betragtning, at den tilsigter at genoprette stabiliteten paa markedet for oksekoed og oksekoedsprodukter, som er blevet destabiliseret paa grund af BSE-krisen, ved opstilling af mere gennemsigtige betingelser for produktion og markedsfoering af de paagaeldende produkter, navnlig for saa vidt angaar sporing.
54 Det er ubestridt, at de ordninger for identifikation og registrering af kvaeg og om maerkning af oksekoed og oksekoedsprodukter, som er indeholdt i den anfaegtede forordning, vil bidrage vaesentligt til at opfylde denne maalsaetning.
55 Det fremgaar af tredje betragtning, at »de garantier, en saadan forbedring giver ... ogsaa [vil] goere det muligt at opfylde visse krav af almen interesse som f.eks. beskyttelsen af menneskers ... sundhed«. Det fremgaar af fjerde betragtning, at »forbrugernes tillid til kvaliteten af oksekoed og oksekoedsprodukter ... saaledes [vil] blive oeget«.
56 Femte og sjette betragtning til den anfaegtede forordning indeholder ligeledes en henvisning til den forpligtelse til at identificere og registrere dyr, der skal indgaa i samhandelen inden for Faellesskabet, som er omhandlet i artikel 3, stk. 1, litra c), i Raadets direktiv 90/425/EOEF af 26. juni 1990 om veterinaerkontrol og zooteknisk kontrol i samhandlen med visse levende dyr og produkter inden for Faellesskabet med henblik paa gennemfoerelse af det indre marked (EFT L 224, s. 29). Domstolen har med hensyn til dette direktiv fastslaaet, at det med rette er blevet udstedt med hjemmel i traktatens artikel 43 (dommen af 5.5.1998 i sagen Det Forenede Kongerige mod Raadet, praemis 135).
57 Ifoelge syvende betragtning til den anfaegtede forordning skal identifikations- og registreringsordningerne derudover vaere egnede til anvendelse og kontrol af foranstaltninger i forbindelse med visse EF-stoetteordninger paa landbrugsomraadet.
58 Endelig hedder det i niende betragtning til forordningen, at der maa vedtages en saerlig forordning for kvaeg for at styrke bestemmelserne i direktiv 92/102. Det bemaerkes, at dette direktiv ogsaa er udstedt med hjemmel i traktatens artikel 43.
59 Paa denne baggrund maa det fastslaas, at hovedformaalet med den anfaegtede forordning, hvorved det tilsigtes, at betingelserne for produktion og markedsfoering af oksekoedsprodukter bliver mere gennemsigtige, dermed er at virkeliggoere maalsaetningerne i traktatens artikel 39, herunder bl.a. at genoprette markedets stabilitet.
60 Forordningen er saaledes med rette blevet udstedt med hjemmel i traktatens artikel 43.
61 Det er herved uden betydning, at den ordning, som er indfoert ved den anfaegtede forordning - som det fremgaar af tredje betragtning til forordningen - vil have en positiv indvirkning paa beskyttelsen af menneskers sundhed.
62 Det er saaledes i overensstemmelse med traktatens artikel 129, stk. 1, tredje afsnit, og med den retspraksis, som er naevnt i naervaerende doms praemis 48, at der tages hensyn til folkesundheden i forbindelse med retsakter, som vedtages med hjemmel i artikel 43.
63 Paa denne baggrund skal det fastslaas, at traktatens artikel 43 udgoer rette hjemmel for den anfaegtede forordning, og at Raadet dermed boer frifindes.
Afgørelse om sagsomkostninger
Sagens omkostninger
64 Ifoelge procesreglementets artikel 69, stk. 2, doemmes den part, der taber sagen, til at betale sagens omkostninger, hvis der er nedlagt paastand herom. Da Raadet har nedlagt paastand om, at Kommissionen tilpligtes at betale sagens omkostninger, og da Kommissionen har tabt sagen, boer den betale sagens omkostninger. I henhold til procesreglementets artikel 69, stk. 4, baerer Parlamentet sine egne omkostninger.
Afgørelse
Paa grundlag af disse praemisser
udtaler og bestemmer
DOMSTOLEN
1) Raadet for Den Europaeiske Union frifindes.
2) Kommissionen for De Europaeiske Faellesskaber betaler sagens omkostninger.
3) Europa-Parlamentet baerer sine egne omkostninger.