CELEX: 62006CJ0007
Apelācija
Ierēdņi
Atalgojums
Ekspatriācijas pabalsts
Civildienesta noteikumu VII pielikuma 4. panta 1. punkta a) apakšpunkta otrajā ievilkumā paredzētais nosacījums
Jēdziens "darbs, kas veikts kādas citas valsts labā"

Apelācijas sūdzībā Salbadora Garsija [
Salvador García
] lūdz atcelt Eiropas Kopienu Pirmās instances tiesas 2005. gada 25. oktobra spriedumu lietā
T-205/02
Salvador García
/Komisija (Krājums-CDL, I-A-285. un II-1311. lpp.
; turpmāk tekstā — “pārsūdzētais spriedums”), kurā šī tiesa noraidīja viņas prasību atcelt Eiropas Kopienu Komisijas 2002. gada 27. marta lēmumu atteikt viņai Eiropas Kopienu Civildienesta noteikumu (turpmāk tekstā — “Civildienesta noteikumi”) VII pielikuma 4. panta 1. punktā paredzēto ekspatriācijas pabalstu, kā arī ar to saistītos pabalstus (turpmāk tekstā — “apstrīdētais lēmums”).
Atbilstošās tiesību normas
Civildienesta noteikumu 69. panta pirmajā teikumā apstrīdētajam lēmumam piemērojamajā redakcijā noteikts, ka ekspatriācijas pabalsts ir 16 % no kopsummas, ko veido pamatalga, apgādnieka pabalsts un apgādājamā bērna pabalsts, uz ko attiecīgajam ierēdnim ir tiesības.
Civildienesta noteikumu VII pielikuma 4. panta 1. punktā noteikts, ka ekspatriācijas pabalstu izmaksā
“a)
ierēdņiem:
—
kuri nav un nekad nav bijuši tās valsts pilsoņi, kuras teritorijā atrodas vieta, kur viņi strādā,
un
—
kuri piecus gadus, kas beidzas sešus mēnešus līdz viņu dienesta attiecību uzsākšanai, pastāvīgi nedzīvoja vai pamatā nebija nodarbināti šīs valsts Eiropas teritorijā. Piemērojot šo noteikumu, neņem vērā apstākļus, kas rodas darba rezultātā, kas veikts kādas citas valsts vai kādas starptautiskās organizācijas labā;
[..].”
Prāvas rašanās fakti
Prāvas rašanās faktus Pirmās instances tiesa pārsūdzētā sprieduma 3.–13. punktā ir izklāstījusi šādi:
“3
Prasītāja, Spānijas pilsone, studēja maģistrantūrā Briseles Brīvajā universitātē no 1991. gada septembra līdz 1992. gada jūlijam un pēc tam no 1992. gada oktobra līdz 1993. gada februārim bija praksē Komisijā Briselē.
No 1993. gada 1. oktobra līdz 1994. gada 31. decembrim prasītāja bija nodarbināta Navarras autonomās kopienas (
Comunidad Autónoma de Navarra
) valdības dienestā Briselē. No 1995. gada 21. februāra līdz 1995. gada 20. augustam viņa strādāja Briselē saskaņā ar līgumu, kuru viņa 1995. gada 21. februārī bija noslēgusi ar
Sociedad de Desarrollo de Navarra
,
Sodena
SA
(Navarras Attīstības sabiedrība, turpmāk tekstā — “
Sodena
”), sabiedrību, kuras uzdevums ir attīstīt Navarras autonomās kopienas ekonomiku.
No 1995. gada 1. septembra līdz 1996. gada 30. jūnijam prasītāja strādāja par Eiropas Parlamenta deputāta palīdzi.
1996. gada jūlijā un augustā prasītāja strādāja kā brīvprātīgā kādā nevalstiskajā organizācijā (NVO) Peru.
No 1996. gada 2. septembra līdz 1997. gada 28. februārim viņa bija nodarbināta, pamatojoties uz darba līgumu, ko viņa 1996. gada 17. jūlijā noslēdza ar civiltiesisku sabiedrību
ECO
, kurai Komisija bija uzticējusi sniegt tehnisku palīdzību.
No 1997. gada 1. marta līdz 1998. gada 28. februārim prasītāja, pamatojoties uz 1997. gada 1. martā noslēgtu līgumu, strādāja
Sociedad de Desarrollo Exterior de Navarra
,
Sodexna SA
(Navarras Ārējo attiecību attīstības sabiedrība, turpmāk tekstā — “
Sodexna
”), sabiedrībā, kuras uzdevums ir attīstīt Navarras autonomās kopienas ārējās ekonomiskās attiecības, lai atvērtu jaunu Navarras autonomās kopienas pārstāvniecību Kopienu iestādēs Briselē. Vēlāk no 1998. gada 1. aprīļa līdz 1999. gada 31. martam viņa strādāja
Sodexna
, pamatojoties uz darba līgumu, kas noslēgts 1998. gada 1. aprīlī, par šīs sabiedrības Briseles biroja direktori.
Visbeidzot, no 1999. gada 1. aprīļa līdz 2001. gada 15. aprīlim prasītāja strādāja par Navarras autonomās kopienas valdības pārstāvi Briselē saskaņā ar Navarras autonomās kopienas 1999. gada 29. marta reģionālo dekrētu Nr. 87/1999, ar kuru prasītāja bija iecelta šajā amatā.
2001. gada 16. aprīlī prasītāja stājās darbā Komisijā Briselē ierēdnes statusā. Civildienesta noteikumu VII pielikuma 4. panta 1. punkta a) apakšpunkta otrajā ievilkumā minētais piecu gadu periods, saukts par “atsauces periodu”, šajā lietā bija no 1995. gada 16. oktobra līdz 2000. gada 15. oktobrim.
2001. gada 23. aprīlī tika izveidots akts par prasītājas stāšanos amatā un tajā tika norādīts, ka viņai ir atteikts ekspatriācijas pabalsts, un tas tika apstiprināts 28. jūnija dokumentā.
2001. gada 27. septembrī prasītāja pārsūdzēja 2001. gada 28. jūnija dokumentu atbilstoši Civildienesta noteikumu 90. panta 2. punktam.
[Apstrīdētajā] lēmumā, kas prasītājai paziņots 2002. gada 5. aprīlī, iecēlējinstitūcija noraidīja prasītājas sūdzību. No lēmuma izriet, ka ekspatriācijas pabalsts un ar to saistītie pabalsti prasītājai bija atteikti tāpēc, ka viņa atskaites periodā bija dzīvojusi un strādājusi Briselē, atbilstoši Civildienesta noteikumu VII pielikuma 4. panta 1. punkta a) apakšpunktam. Iecēlējinstitūcija konkrēti norādīja šādus apsvērumus:
—
Parlamenta deputāta palīdzes darbu no 1995. gada 1. septembra līdz 1996. gada 30. jūnijam nevarēja uzskatīt par “darbu, kas veikts starptautiskas organizācijas labā”, minētajā 4. pantā paredzētā izņēmuma izpratnē un tāpēc tas nebija jāņem vērā, jo prasītājai nebija tiešas juridiskas saiknes ar Parlamentu, jo vienīgā līgumtiesiskā saikne bija ar deputātu noslēgtais civiltiesiskais līgums;
—
Peru veiktais darbs no 1996. gada 11. jūlija līdz 18. augustam (vienu mēnesi un vienu nedēļu) nebija tāds, kas pārtrauktu viņas uzturēšanos Beļģijā;
—
uz profesionālo darbību sabiedrībās
Sodena
un
Sodexna
iepriekš minētā tiesību norma neattiecās, jo, pat atzīstot, ka šīs sabiedrības varētu būt publiskas un tām bija uzticēts pārstāvēt Navarras autonomās kopienas intereses Briselē, prasītājas darbs minētajās sabiedrībās bija regulēts civiltiesiskos līgumos;
—
arī prasītājas tiešo darbu Navarras valdības labā nevarēja uzskatīt par “darbu, kas veikts kādas citas valsts labā”, Civildienesta noteikumu VII pielikuma 4. pantā paredzētā izņēmuma izpratnē.”
Process Pirmās instances tiesā un pārsūdzētais spriedums
Ar prasības pieteikumu, kas Pirmās instances tiesas kancelejā iesniegts 2002. gada 4. jūlijā, apelācijas sūdzības iesniedzēja cēla prasību, lūdzot atcelt apstrīdēto lēmumu.
Pārsūdzētajā spriedumā Pirmās instances tiesa noraidīja apelācijas sūdzības iesniedzējas prasību. Tā tādējādi noraidīja četrus viņas izvirzītos pamatus par Civildienesta noteikumu VII pielikuma 4. panta 1. punkta a) apakšpunkta pārkāpumu, kļūdu faktu vērtējumā, pienākuma norādīt pamatojumu neizpildi un vienlīdzīgas attieksmes principa pārkāpumu.
Par pirmo pamatu Pirmās instances tiesa pārsūdzētā sprieduma 39. punktā atzina, ka jautājums bija par to, vai apelācijas sūdzības iesniedzējas darbs Briselē
Sodexna
un Navarras autonomās kopienas valdības labā bija jāuzskata par darbu, kas veikts kādas citas valsts labā, minētā VII pielikuma 4. panta 1. punkta a) apakšpunkta otrā ievilkuma izpratnē.
Noraidot šo pamatu, Pirmās instances tiesa vispirms pārsūdzētā sprieduma 42. punktā atgādināja, ka Tiesa ir atzinusi, ka no EK līguma un EEZ līguma vispārīgās sistēmas skaidri izriet, ka dalībvalsts jēdziens noteikumu par iestādēm izpratnē attiecas tikai uz dalībvalstu valdības iestādēm un to nevar attiecināt arī uz reģionu vai autonomo kopienu valdībām neatkarīgi no tām uzticēto kompetenču apmēra.
Turpinājumā pārsūdzētā sprieduma 43. punktā Pirmās instances tiesa būtībā atzina, ka Civildienesta noteikumu normās ir lietota precīza terminoloģija, kuru nedrīkst piemērot pēc analoģijas gadījumos, kas nav skaidri norādīti. Visbeidzot, minētā sprieduma 44. punktā tā norādīja, ka likumdevējs ir izvēlējies terminu “valsts”, kaut gan laikā, kad tika pieņemti Civildienesta noteikumi, jau pastāvēja dalībvalstis ar federālu vai reģionālu struktūru kā Vācijas Federatīvā Republika, nevis tikai valstis ar centralizētu iekšējo struktūru. No tā tiesa secināja, ka, ja Kopienu likumdevējs būtu vēlējies minētajā pantā ietvert politiskas apakšstruktūras vai pašvaldības, tas to būtu izteicis nepārprotami.
Tādējādi Pirmās instances tiesa pārsūdzētā sprieduma 45. punktā secināja, ka Civildienesta noteikumu VII pielikuma 4. pantā minētais jēdziens “valsts” attiecas tikai uz valsti kā juridisku personu un vienotu starptautisko tiesību subjektu un tās valdības iestādēm.
No tā Pirmās instances tiesa pārsūdzētā sprieduma 46. punktā secināja, ka Civildienesta noteikumu VII pielikuma 4. panta 1. punkta a) apakšpunkta otrajā ievilkumā paredzētais jēdziens “darbs, kas veikts kādas citas valsts labā”, ir jāinterpretē tādējādi, ka tas neattiecas uz darbu, kas veikts valsts politisko apakšstruktūru valdībās.
Vēl Pirmās instances tiesa pārsūdzētā sprieduma 47. punktā uzskatīja, ka apelācijas sūdzības iesniedzējas darbu publiskās kapitālsabiedrībās, kas ir viens no uzņēmējsabiedrību veidiem, vēl jo vairāk nevar uzskatīt par “darbu, kas veikts kādas valsts labā”. Šādas publiskas uzņēmējsabiedrības, akciju sabiedrības vai sabiedrības ar ierobežotu atbildību, to rakstura dēļ nav daļa no valsts pārvaldes iestādēm, pat ja to kompetencē ir administrēt un pārstāvēt zināmas publiskās intereses vai ja tās ir pilnvarotas veikt uzdevumus publiskās interesēs.
Pirmās instances tiesa pārsūdzētā sprieduma 49.–56. punktā arī ir noraidījusi vairākus apelācijas sūdzības iesniedzējas izvirzītus argumentus.
49. punktā tā atspēkoja apelācijas sūdzības iesniedzējas argumentu, ka Kopienu tiesībās pastāvot autonoms valsts jēdziens, kas ietverot decentralizētas iestādes. 50. un 51. punktā noraidīti argumenti, ka Spānijas tiesību sistēmā autonomajām kopienām esot savas kompetences, un argumenti, kas ņemti no kāda Konstitucionālās tiesas 1994. gada 26. maija lēmuma. 52.–54. punktā Pirmās instances tiesa noraidīja argumentus par to, ka uz apelācijas sūdzības iesniedzēju attiecās tāds pats veselības apdrošināšanas un nodokļu režīms kā uz personām, kas strādāja Spānijas Karalistes Pastāvīgajā pārstāvniecībā Eiropas Savienībā Briselē. Visbeidzot, 55. un 56. punktā tā noraidīja apelācijas sūdzības iesniedzējas argumentu par autonomo kopienu pārstāvju piedalīšanos konsultāciju komitejās Komisijā.
Noraidot otro prasības pamatu par kļūdu, ko Komisija esot pieļāvusi faktu vērtējumā, Pirmās instances tiesa pārsūdzētā sprieduma 85.–87. punktā uzskatīja, ka apelācijas sūdzības iesniedzēja gan atskaites periodā, gan pastāvīgi uzturējās un galveno profesionālo darbību veica Briselē un ka viņas interešu centrs arī atradās šajā pilsētā. Pirmās instances tiesa minētā sprieduma 88. punktā precizēja, ka šo secinājumu nemainītu arī tas, ja periods no 1995. gada 1. septembra līdz 1996. gada 30. jūnijam, kurā apelācijas sūdzības iesniedzēja strādāja par Parlamenta deputāta palīdzi, būtu jāuzskata par darbu starptautiskā organizācijā Civildienesta noteikumu VII pielikuma 4. panta 1. punkta a) apakšpunkta otrajā ievilkumā paredzētā izņēmuma izpratnē.
Pirmās instances tiesa noraidīja trešo prasības pamatu par pienākuma norādīt pamatojumu neizpildi, pārsūdzētā sprieduma 96. punktā uzskatot, ka apelācijas sūdzības iesniedzējai bija zināmi visi iemesli, kāpēc iecēlējinstitūcija viņai bija atteikusi ekspatriācijas pabalstu.
Visbeidzot, Pirmās instances tiesa pārsūdzētā sprieduma 107. un 108. punktā atzina, ka ceturtais apelācijas sūdzības iesniedzējas prasības pamatojumam izvirzītais pamats par vienlīdzīgas attieksmes principa pārkāpumu bija jāatzīst par nepieņemamu, jo tas nebija iepriekš norādīts sūdzībā.
Par lūgumu izmaksāt pabalstus, kas saistīti ar ekspatriācijas pabalstu, Pirmās instances tiesa pārsūdzētā sprieduma 110. punktā uzskatīja, ka, tā kā bija konstatēts, ka apelācijas sūdzības iesniedzējai nebija tiesību saņemt ekspatriācijas pabalstu, šis lūgums bija jānoraida.
Lietas dalībnieku prasījumi apelācijas instancē
Šajā apelācijas sūdzībā apelācijas sūdzības iesniedzēja lūdz Tiesu:
—
atcelt pārsūdzēto spriedumu, nodot lietu atkārtotai izskatīšanai Pirmās instances tiesā
un
—
piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus abās instancēs.
Komisija lūdz Tiesu:
—
pilnībā noraidīt apelācijas sūdzību;
—
piespriest apelācijas sūdzības iesniedzējai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus šajā instancē.
Par apelācijas sūdzību
Lietas dalībnieku argumenti
Izvirzot vienu pamatu, apelācijas sūdzības iesniedzēja Pirmās instances tiesai pārmet, ka tā ir pieļāvusi tiesību kļūdu, nepareizi interpretējot Civildienesta noteikumu VII pielikuma 4. panta 1. punkta a) apakšpunkta otrajā ievilkumā ietverto jēdzienu “apstākļi, kas rodas darba rezultātā, kas veikts kādas citas valsts labā”. Šim pamatam ir četras atsevišķas daļas.
Pirmkārt, apelācijas sūdzības iesniedzēja apgalvo, ka Pirmās instances tiesa ir stingri interpretējusi Civildienesta noteikumu VII pielikuma 4. panta 1. punkta a) apakšpunkta otrajā ievilkumā paredzēto izņēmumu. Taču tādējādi Pirmās instances tiesa esot atkāpusies no agrākās judikatūras, konkrētāk, tās 1993. gada 30. marta sprieduma lietā
T-4/92
Vardakas
/Komisija (
Recueil
, II-357. lpp.
, 34. punkts), kurā tā esot nospriedusi, ka šī tiesību norma kā izņēmums no izņēmuma ir jāinterpretē plaši.
Otrkārt, apelācijas sūdzības iesniedzēja apgalvo, ka minētā izņēmuma jēga ir tāda, ka nevar uzskatīt, ka personas, uz kurām tas attiecas, būtu izveidojušas stingru saikni ar pašreizējās darbavietas valsti, jo to atrašanās šajā valstī ir pagaidu rakstura.
Taču pārsūdzētajā spriedumā, izslēdzot no šī izņēmuma darbu, kas veikts attiecīgās dalībvalsts labā autonomajās kopienās, tiekot ignorēta minētās tiesību normas jēga un turklāt pieļauta diskriminācija starp ierēdņiem, kas veikuši darbu šīs valsts labā centrālās pārvaldes iestādēs, strādājot kādā pastāvīgajā pārstāvniecībā, ierēdņiem, kuriem ir tiesības uz ekspatriācijas pabalstu (Pirmās instances tiesas 2005. gada 13. septembra spriedums lietā
T-72/04
Hosman-Chevalier
/Komisija, Krājums, II-3265. lpp.
, 40. punkts), un ierēdņiem, kas strādājuši autonomās kopienas pārvaldes iestādēs. Abos gadījumos ierēdņiem neesot stingras saiknes ar darbavietas valsti pirms stāšanās darbā Kopienās to atrašanās šajā valstī pagaidu rakstura dēļ. Galu galā galvenais esot tas, vai ierēdnim ar darbavietas valsti ir izveidojusies stingra saikne.
Visbeidzot, pretēji Pirmās instances tiesas pārsūdzētā sprieduma 45. punktā atzītajam šī plašā interpretācija neļaujot uzskatīt par “valsti” visas publiskās iestādes, kuras ir juridiskas personas. Šāda interpretācija attiecoties tikai uz iestādēm, kurām ir kompetences Kopienu jomā, kā tas ir autonomo kopienu gadījumā, un esot saderīga ar citām EK līguma tiesību normām, piemēram, normām par valsts atbalstu vai publiskajiem iepirkumiem.
Treškārt, apelācijas sūdzības iesniedzēja Pirmās instances tiesai pārmet, ka tā esot pieļāvusi tiesību kļūdu, izslēdzot no jēdziena “apstākļi, kas rodas darba rezultātā, kas veikts kādas citas valsts labā”, darbu, ko viņa veica, būdama darbiniece sabiedrībā, kurai uzticēti uzdevumi publiskās interesēs, un nepārbaudot, vai, ņemot vērā sabiedrības struktūru, funkcijas un atkarību no valsts iestādēm, tā nepieder pie valsts. Šādi rīkojoties, Pirmās instances tiesa pārkāpjot gan Spānijas tiesību normas, kurās noteikts, ka šāda sabiedrība pieder pie valsts pārvaldes, gan Kopienu judikatūru un it īpaši 1988. gada 20. septembra spriedumu lietā
31/87
Beentjes
(
Recueil
, 4635. lpp.
, 12. punkts) un 1998. gada 17. decembra spriedumu lietā
C-353/96 Komisija/Īrija (
Recueil
, I-8565. lpp.
, 26. punkts).
Ceturtkārt, apelācijas sūdzības iesniedzēja apgalvo, ka, ja Tiesa uzskatītu, ka Pirmās instances tiesa ir pieļāvusi tiesību kļūdu, analizējot viņas darbu Navarras autonomās kopienas valdības dienestā Briselē un
Sodexna
, būtu jāizskata jautājums par viņas darba kvalificēšanu periodā, kurā viņa strādāja par Parlamenta deputāta palīdzi. Taču, ievērojot spēkā esošās Kopienu tiesības, šis darba periods esot jāuzskata par tādu, kas atbilst “darbam starptautiskā organizācijā”.
Iebildumu rakstā Komisija apgalvo, pirmkārt, ka Pirmās instances tiesa Civildienesta noteikumu VII pielikuma 4. panta 1. punkta a) apakšpunkta otrajā ievilkumā paredzēto izņēmumu nav tulkojusi šauri, bet gan plaši ar noteikumu, ka starp ieinteresēto personu un attiecīgo dalībvalsti pastāv tieša juridiska saikne. Tomēr šajā lietā apelācijas sūdzības iesniedzējai ar Spānijas Karalisti šādas saiknes nebija.
Otrkārt, Komisija apgalvo, ka apelācijas sūdzības iesniedzējas argumenti ir balstīti uz kļūdainu pieņēmumu, kas iedragā viņas pārējos argumentus. Viņa jaucot divus jēdzienus, proti, pirmkārt, Civildienesta noteikumu VII pielikuma 4. panta 1. punkta a) apakšpunkta otrajā ievilkumā paredzētā izņēmuma
ratio legis
un, otrkārt, šajā izņēmumā minētā jēdziena “valsts” izmantošanas
ratio legis
. Taču Pirmās instances tiesā esot apspriesta tikai jēdziena “valsts” interpretācija un nozīme esot tikai tai.
Turklāt neesot diskriminācijas starp ierēdņiem, kas strādājuši attiecīgās dalībvalsts labā pastāvīgā pārstāvniecībā, kura pieder pie šīs valsts centrālās pārvaldes, un ierēdņiem, kas strādājuši autonomā kopienā. Šīs abas situācijas neesot līdzīgas veiktā darba ziņā, jo, kā izriet no pārsūdzētā sprieduma 51. punkta, autonomo kopienu pārstāvniecību mērķis ir tās pārstāvēto pārvaldes iestāžu interešu aizsardzība, bet šīs intereses ne vienmēr sakrīt ar citu autonomo kopienu vai Spānijas Karalistes kā valsts interesēm.
Katrā ziņā esot jāievēro Kopienu likumdevēja lēmums, bet tam neesot bijis nodoma minētajā izņēmumā iekļaut valsts politiskās apakšstruktūrās, piemēram, reģionu, autonomo kopienu un citu vietējo struktūru valdības.
Vēl Komisija apgalvo, kā Pirmās instances tiesa ir atzinusi pārsūdzētā sprieduma 45. punktā, ka ievērot apelācijas sūdzības iesniedzējas aizstāvēto interpretāciju nozīmētu, “ka par valsti būtu jāuzskata visas publiskās organizācijas, kuras ir juridiskas personas un kurām centrālā valdība ir nodevusi iekšējas kompetences, ieskaitot pašvaldības vai visas struktūras, kurām valsts pārvaldes iestādes ir deleģējušas funkcijas”.
Arguments, ka “galu galā galvenais esot tas, vai ierēdnim ar darbavietas valsti ir izveidojusies stingra saikne”, attiecoties uz jaunu jautājumu, kas vismaz šādā veidā nebija izteikts Pirmās instances tiesā, un tāpēc rodoties šaubas par tā pieņemamību.
Treškārt, saistībā ar pamata daļu par kļūdainu darba, kas veikts publiskas sabiedrības darbinieces statusā, izslēgšanu, Komisija uzskata, ka iepriekš minētie spriedumi lietā
Beentjes
un lietā Komisija/Īrija, uz kuriem atsaucas apelācijas sūdzības iesniedzēja, attiecas uz citu Kopienu tiesību jomu, proti, to, kuru regulē Padomes 1971. gada 26. jūlija Direktīva 71/305/EEK par publisko iepirkumu procedūru koordinēšanu būvdarbu jomā (
OV L 185, 5. lpp.
), kuras
ratio legis
esot atšķirīgs no Civildienesta noteikumu VII pielikuma 4. panta
ratio legis
.
Komisija arī apgalvo, ka personai, kas ir strādājusi publiskā uzņēmējsabiedrībā, akciju sabiedrībā vai sabiedrībā ar ierobežotu atbildību, nav bijis tiešas juridiskas saiknes ar attiecīgo valsti, bet šāda saikne ir judikatūrā iedibināts obligāts nosacījums minētā pielikuma 4. panta 1. punkta a) apakšpunkta otrā ievilkuma piemērošanai.
Ceturtkārt, Komisija apgalvo, ka Pirmās instances tiesa ir gan izteikusies par to, vai Parlamenta deputāta palīdzes darbs ir jāuzskata par darbu starptautiskā organizācijā, jo tā pārsūdzētā sprieduma 88. un 89. punktā atzina, ka šim jautājumam nav nekādas ietekmes uz tiesībām saņemt ekspatriācijas pabalstu, jo apelācijas sūdzības iesniedzējas pastāvīgā dzīvesvieta bija Briselē gan pirms, gan pēc šī darba veikšanas. Turklāt šādam darbam nevar piemērot minēto izņēmumu, jo apelācijas sūdzības iesniedzējai, to veicot, nebija tiešas juridiskas saiknes ar Parlamentu.
Tiesas vērtējums
Par pieņemamību
Saskaņā ar Komisijas viedokli apelācijas sūdzības iesniedzējas minētais arguments, ka “galu galā galvenais esot tas, vai ierēdnim ar pašreizējās darbavietas valsti ir izveidojusies stingra saikne”, esot jauns jautājums vai vismaz jautājums, kas šādā veidā nebija izteikts Pirmās instances tiesā.
Jānorāda, ka no Kopienu Tiesas Statūtu 58. panta kopā ar Tiesas reglamenta 113. panta 2. punkta noteikumiem izriet, ka apelācijas sūdzībā apelācijas sūdzības iesniedzējs var izvirzīt ikvienu nozīmīgu argumentu, ja vien ar apelācijas sūdzību netiek mainīts Pirmās instances tiesā izskatītās prasības priekšmets (2007. gada 18. janvāra spriedums lietā
C-229/05 P
PKK
un
KNK
/Padome, Krājums, I-439. lpp.
, 66. punkts).
Taču jākonstatē, ka minētais arguments ir izvirzīts, lai pamatotu pamatu par to, ka Pirmās instances tiesa ir pārkāpusi Civildienesta noteikumu VII pielikuma 4. panta 1. punkta a) apakšpunkta otro ievilkumu. Tāpēc, pat pieņemot, ka šis arguments Pirmās instances tiesā nebija izteikts tādiem pašiem vārdiem, kā minēti šī sprieduma 37. punktā, tas nemaina Pirmās instances tiesā izskatītās prasības priekšmetu un tāpēc neveido jaunu pamatu Tiesas Reglamenta 42. panta 2. punkta pirmās daļas izpratnē.
No tā izriet, ka vienīgais apelācijas sūdzības iesniedzējas apelācijas sūdzības pamatojumam izvirzītais pamats ir pilnībā pieņemams.
Par lietas būtību
Lai atbildētu uz apelācijas sūdzības iesniedzējas izvirzīto pamatu, ir jāizlemj jautājums par to, vai, interpretējot Civildienesta noteikumu VII pielikuma 4. panta 1. punkta a) apakšpunkta otrajā ievilkumā paredzēto jēdzienu “darbs, kas veikts kādas citas valsts labā”, Pirmās instances tiesa nav pieļāvusi tiesību kļūdu.
Vispirms jānorāda, ka pretēji Komisijas apgalvotajam jēdziens “valsts” nav jānošķir no teikuma, pie kura tas pieder, lai to interpretētu atsevišķi. Tāds Kopienu tiesību jēdziens kā “darbs, kas veikts kādas citas valsts labā”, ir jāizvērtē, ņemot vērā tā kontekstu, un jāinterpretē atkarībā no tiesiskā regulējuma, kurā tas iekļauts, sistēmas un mērķiem (šajā sakarā skat. 2000. gada 18. maija spriedumu lietā
C-301/98
KVS International
,
Recueil
, I-3583. lpp.
, 21. punkts; 2000. gada 19. septembra spriedumu lietā
C-156/98 Vācija/Komisija,
Recueil
, I-6857. lpp.
, 50. punkts; 2001. gada 14. jūnija spriedumu lietā
C-191/99
Kvaerner
,
Recueil
, I-4447. lpp.
, 30. punkts, kā arī 2002. gada 16. maija spriedumu lietā
C-63/00
Schilling
un
Nehring
,
Recueil
, I-4483. lpp.
, 24. punkts).
Šajā sakarā saskaņā ar pastāvīgo judikatūru Civildienesta noteikumu 69. pantā paredzētā ekspatriācijas pabalsta (kura piešķiršanas noteikumi ir precizēti minēto noteikumu VII pielikuma 4. panta 1. punktā, tiesību normā, kurā ietverts jēdziens “darbs, kas veikts kādas citas valsts labā”) mērķis ir kompensēt īpašas izmaksas un nelabvēlīgus apstākļus, kas, stājoties darbā Kopienās, rodas ierēdņiem, kuriem šī iemesla dēļ ir jāmaina dzīvesvieta savā valstī uz dzīvesvietu darbavietas valstī un jāintegrējas citā vidē. Ekspatriācijas jēdziens ir atkarīgs arī no ierēdņa subjektīvās situācijas, proti, viņa integrācijas pakāpes jaunajā vidē, kas izriet, piemēram, no viņa ierastās dzīvesvietas vai galvenās profesionālās darbības veikšanas (skat. 1994. gada 15. septembra spriedumu lietā
C-452/93 P
Magdalena Fernández
/Komisija,
Recueil
, I-4295. lpp.
, 20. punkts, un 2007. gada 21. jūnija spriedumu lietā
C-424/05 P Komisija/
Hosman-Chevalier
, Krājums, I-5027. lpp.
, 35. punkts).
Tātad ekspatriācijas pabalsta piešķiršanas mērķis ir kompensēt faktiski radušos nevienlīdzību starp ierēdņiem, kas ir integrējušies sabiedrībā darbavietas valstī, un tiem, kas nav (iepriekš minētais spriedums lietā Komisija/
Hosman-Chevalier
, 36. punkts).
Šādā ekspatriācijas situācijā atrodas arī ierēdnis, kas, lai gan ir dzīvojis vai veicis profesionālo darbību darbavietas valsts Eiropas teritorijā piecus gadus, kas beigušies sešus mēnešus pirms viņa dienesta attiecību uzsākšanas, ir strādājis kādas citas valsts labā vai kādā starptautiskā organizācijā (iepriekš minētais spriedums lietā Komisija/
Hosman-Chevalier
, 37. punkts).
Tas, ka darbs tiek veikts “kādas citas valsts labā vai kādā starptautiskā organizācijā”, nozīmē, ka ieinteresētā persona saglabā īpašu sasaisti ar šo citu valsti vai šo starptautisko organizāciju, kas tādējādi kavē stingras sasaistes rašanos ar darbavietas valsti un attiecīgi šīs ieinteresētās personas pietiekamu integrāciju šīs valsts sabiedrībā (iepriekš minētais spriedums lietā Komisija/
Hosman-Chevalier
, 38. punkts).
Šajā sakarā Civildienesta noteikumu VII pielikuma 4. panta 1. punkta a) apakšpunkta otrā ievilkuma normās nekas neļauj secināt, ka darbs, kas veikts “citas valsts labā”, noteikti ir darbs, kas veikts kādas Eiropas Savienības dalībvalsts labā. Šādu secinājumu neliedz izdarīt fakts, ka praksē vairumā gadījumu nākamie Eiropas Savienības ierēdņi veic darbu kādas dalībvalsts, nevis trešās valsts labā.
Tā kā runa ir arī par trešām valstīm, lai interpretētu jēdzienu “valsts” Civildienesta noteikumu VII pielikuma 4. panta 1. punkta a) apakšpunkta otrā ievilkuma izpratnē, ir jāatsaucas uz starptautiskajām publiskajām tiesībām, kas regulē attiecības starp dalībvalstīm un trešām valstīm.
Pat ja kompetenču sadalījums valstīs atšķiras atkarībā no katras valsts institucionālās uzbūves, valsts starptautisko publisko tiesību izpratnē ir jāuzskata par vienotu subjektu. Ievērojot šo koncepciju, tiek prasīts, lai valstis citās valstīs un starptautiskās organizācijās pārstāvētu vienota diplomātiskās pārstāvniecības sistēma, kas atspoguļo konkrētās valsts vienotību starptautiskā līmenī.
Taču Tiesa jau šajā sakarā ir spriedusi, ka, ja, lai varētu uzskatīt, ka attiecīgais ierēdnis ir strādājis “citas valsts” labā, nav būtiski, lai viņš būtu nodarbināts šīs citas valsts centrālās pārvaldes iestādēs, viņa funkcionāla integrācija šīs valsts pastāvīgajā pārstāvniecībā ir nozīmīgs faktors (šajā sakarā skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Komisija/
Hosman-Chevalier
, 42. punkts).
Minētā sprieduma lietā Komisija/
Hosman-Chevalier
43. punktā Tiesa uzskatīja, ka ieinteresētās personas īpašā statusa dēļ kā pastāvīgās pārstāvniecības personāla loceklei, tai bija īpaša sasaiste ar konkrēto dalībvalsti. Šis privileģētais statuss tai deva dažādas privilēģijas un imunitātes saskaņā ar 1961. gada 18. aprīļa Vīnes konvenciju par diplomātiskajiem sakariem, kas vien radīja šķērsli tam, lai ieinteresētajai personai varētu izveidoties stingra sasaiste ar darbavietas valsti un lai tā pietiekami integrētos šīs valsts sabiedrībā.
Iepriekš minēto apliecina atbilstošs arguments, kas izriet no viena lietas materiālos ietverta dokumenta. Atbildē uz Pirmās instances tiesas jautājumu, kas uzdots procesa organizatorisko pasākumu ietvaros, Spānijas Karaliste precizēja, un tas netika apstrīdēts, ka ierēdņu integrācija šīs dalībvalsts pastāvīgajā pārstāvniecībā un to akreditācija Beļģijas iestādēs nozīmē, ka viņi saglabā savu juridisko dzīvesvietu izcelsmes dalībvalstī un ka, tā kā viņi nav pierakstīti Beļģijas Karalistes komūnās, kompetentās iestādes neuzskata, ka viņi uzturas šajā dalībvalstī.
Taču arī šādi apstākļi var liegt šiem ierēdņiem pietiekami integrēties dalībvalstī, kurā atrodas viņu darbavieta, un tāpēc tie var pastiprināt ekspatriācijas situāciju, kurā atrodas šie ierēdņi.
Šajā sakarā, kā minēts šī sprieduma 24. punktā, apelācijas sūdzības iesniedzēja Pirmās instances tiesai pārmet diskriminācijas radīšanu starp ierēdņiem, kas veikuši darbu šīs valsts labā centrālās pārvaldes iestādēs, strādājot kādā pastāvīgajā pārstāvniecībā, ierēdņiem, kuriem ir atzītas tiesības uz ekspatriācijas pabalstu, un ierēdņiem, kas strādājuši autonomās kopienas pārvaldes iestādēs.
Tomēr tas, vai darbs valsts labā ir veikts centrālās pārvaldes iestādē vai autonomās kopienas pārvaldes iestādē, pretēji apelācijas sūdzības iesniedzējas apgalvotajam nav būtisks atšķirības kritērijs, kas jāņem vērā, piešķirot ekspatriācijas pabalstu.
Gan darbinieki, kas ir strādājuši valsts labā tās centrālās pārvaldes iestādē, gan tie, kas ir strādājuši autonomās kopienas labā tās pārvaldes iestādēs, ir jāuzskata par tādiem, kas atrodas ekspatriācijas situācijā Civildienesta noteikumu VII pielikuma 4. panta 1. punkta izpratnē, bet ar nosacījumu, ka viņi formāli ir integrēti minētās valsts pastāvīgajā pārstāvniecībā.
Taču šajā gadījumā nav apstrīdēts, ka atskaites periodā apelācijas sūdzības iesniedzēja nestrādāja Spānijas centrālās pārvaldes iestādēs un turklāt nebija formāli integrēta Spānijas Karalistes Pastāvīgajā pārstāvniecībā Eiropas Savienībā.
Šādos apstākļos apelācijas sūdzības iesniedzējas argumentu par vienlīdzības principa pārkāpumu atliek tikai noraidīt.
Turklāt kā piemērs jāmin, ka saskaņā ar vienošanos par lietām, kas Spānijas Karalistes Pastāvīgajā pārstāvniecībā Eiropas Savienībā attiecas uz autonomajām kopienām, un par autonomo kopienu piedalīšanos Eiropas Savienības Padomes darba grupās, ko Spānijas valdība pieņēmusi 2004. gada 9. decembrī
Conferencia para Asuntos con las Comunidades Europeas
[Konference par Eiropas Kopienu jautājumiem], pat ja šī vienošanās nepastāvēja pamata prāvu izraisījušo faktu laikā un tāpēc nav tai piemērojama, Spānijā vismaz divus autonomo kopienu lietu padomdevēju amatus minētajā pastāvīgajā pārstāvniecībā ieņem autonomo kopienu ierēdņi, kam ir kompetence valsts apakšstruktūru mērogā, bet kas ir integrēti šajā pastāvīgajā pārstāvniecībā.
Tāpēc, tā kā Civildienesta noteikumu VII pielikuma 4. panta 1. punkta a) apakšpunkta otrajā ievilkumā minētā izteikuma “darbs, kas veikts kādas citas valsts labā”, interpretācijā par būtisku ir atzīstams tikai fakts, ka darbam ir jābūt veiktam valsts pastāvīgajā pārstāvniecībā, no tā izriet, ka Pirmās instances tiesa nav pieļāvusi tiesību kļūdu, pārsūdzētā sprieduma 46. punktā minēto izteikumu interpretējot tā, ka tas neattiecas uz darbu, kas veikts valstu politisko apakšstruktūru valdībās.
Šī paša iemesla dēļ Pirmās instances tiesa pārsūdzētā sprieduma 47. punktā ir pareizi nospriedusi, ka darbu publiskās kapitālsabiedrībās, kas ir viens no uzņēmējsabiedrību veidiem, nevar uzskatīt par darbu valsts labā.
Visbeidzot, apelācijas sūdzības iesniedzēja apgalvo, ka, ja Tiesa atzītu, ka Pirmās instances tiesa ir pieļāvusi tiesību kļūdu, analizējot darbu, ko viņa veica Navarras autonomās kopienas valdības dienestā Briselē un
Sodexna
, būtu jāizskata jautājums par viņas funkciju kvalifikāciju Parlamenta palīdzes statusā.
Šajā sakarā pietiek konstatēt, ka no šī sprieduma 60. un 61. punkta izriet, ka Pirmās instances tiesa nav pieļāvusi šādu tiesību kļūdu. Tāpēc Tiesai nav jāizlemj apelācijas sūdzības iesniedzējas apelācijas sūdzības pamatojumā izvirzītā vienīgā pamata ceturtā daļa.
No visiem iepriekš minētajiem apsvērumiem izriet, ka apelācijas sūdzība ir noraidāma.
Par tiesāšanās izdevumiem
Atbilstoši Reglamenta 69. panta 2. punkta pirmajai daļai, kas piemērojams apelācijas tiesvedībā, pamatojoties uz šī reglamenta 118. pantu, lietas dalībniekam, kuram spriedums nav labvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram spriedums ir labvēlīgs. Atbilstoši šī paša reglamenta 70. pantam tiesvedībā, kurā lietas dalībnieki ir Kopienas un to darbinieki, iestādes sedz savus tiesāšanās izdevumus pašas. Tomēr no minētā reglamenta 122. panta otrās daļas pirmā ievilkuma izriet, ka 70. pants nav piemērojams apelācijas sūdzībai, kuru iesniedzis ierēdnis vai cits iestādes darbinieks pret šo iestādi. Tā kā Komisija ir lūgusi piespriest apelācijas sūdzības iesniedzējai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus un apelācijas sūdzības iesniedzējai spriedums nav labvēlīgs, viņai ir jāpiespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

Ar šādu pamatojumu Tiesa (ceturtā palāta) nospriež:

1)
apelācijas sūdzību noraidīt;

2)
Salbadora Garsija atlīdzina tiesāšanās izdevumus.

[Paraksti]
(
*1
)	 Tiesvedības valoda — spāņu.