CELEX: 62008CJ0423
Valsts pienākumu neizpilde
Pašu resursi
Ievedmuitas vai izvedmuitas nodokļu iekasēšanas procedūras
Pašu resursu ierakstīšanas termiņa neievērošana
Pašu resursu, kas saistīti ar šiem nodokļiem, novēlots pārskaitījums

Prasības pieteikumā Eiropas Kopienu Komisija lūdz Tiesu konstatēt, ka, neievērojot termiņus Kopienu pašu resursu ierakstīšanai
vēlākas atgūšanas [piedziņas] gadījumā un novēloti samaksājot šos resursus, Itālijas Republika nav izpildījusi 2., 6. un 9.–11. pantā
Padomes 1989. gada 29. maija Regulā (EEK, Euratom) Nr. 1552/89, ar ko īsteno Lēmumu 88/376/EEK, Euratom par Kopienu pašu resursu
sistēmu (OV L 155, 1. lpp.), 2., 6. un 9.–11. pantā Padomes 2000. gada 22. maija Regulā (EK, Euratom) Nr. 1150/2000, ar ko
īsteno Lēmumu 94/728/EK, Euratom par Kopienu pašu resursu sistēmu (OV L 130, 1. lpp.), kā arī Padomes 1992. gada 12. oktobra
Regulas (EEK) Nr. 2913/92 par Kopienas Muitas kodeksa izveidi (OV L 302, 1. lpp.; turpmāk tekstā − “Muitas kodekss”) 220. pantā
paredzētos pienākumus.

Savienības tiesiskais regulējums

Lēmumi 94/728/EK, Euratom un 2000/597/EK, Euratom
Attiecībā uz laikposmu, uz kuru attiecas šīs lietas fakti, bija piemērojami divi lēmumi par Eiropas Kopienu pašu resursu sistēmu,
proti, Lēmums 94/728/EK, Euratom (OV L 293, 9. lpp.), un kopš 2002. gada 1. janvāra – Padomes 2000. gada 29. septembra Lēmums
2000/597EK, Euratom (OV L 253, 42. lpp.).
Saskaņā ar šo lēmumu 2. panta 1. punkta b) apakšpunktu Kopienu budžetā iekļaujamos pašu resursus veido ieņēmumi, ko rada tostarp
“kopīgā muitas tarifa nodevas un citas nodevas, ko Kopienas iestādes noteikušas vai var noteikt attiecībā uz tirdzniecību
ar valstīm, kas nav dalībvalstis”.
Šo lēmumu 8. panta 1. punktā tostarp ir paredzēts, pirmkārt, ka šo pašu lēmumu 2. panta 1. punkta a) un b) apakšpunktā minētos
Kopienu pašu resursus dalībvalstis iekasē saskaņā ar savu normatīvo un administratīvo aktu noteikumiem, ko vajadzības gadījumā
pielāgo, lai tie atbilstu Savienības noteikumos ietvertajām prasībām, un, otrkārt, ka dalībvalstis šo resursus nodod Komisijai.

Regulas Nr. 1552/89 un Nr. 1150/2000
Regulas Nr. 1552/89, kas grozīta ar Padomes 1996. gada 8. jūlija Regulu (Euratom, EK) Nr. 1355/96 (OV L 175, 3. lpp.), kas
stājās spēkā 1996. gada 14. jūlijā, 2. pantā ir paredzēts:
“1.      Šīs regulas piemērošanai Kopienas pašu resursu prasījumus, kas minēti Lēmuma 88/376/EEK, Euratom 2. panta 1. punkta a) un
b) apakšpunktā, nosaka, līdzko ir izpildīti muitas noteikumos paredzētie nosacījumi par prasījumu iekļaušanu kontos un paziņošanu
debitoram [parādniekam].
1.a      Diena, kas jāņem vērā 1. punktā paredzētajai noteikšanai, ir diena, kurā izdara ierakstu muitas noteikumos paredzētajās norēķinu
grāmatās.
[..]
2.      Šā panta 1. punktu piemēro, kad attiecīgais paziņojums ir jālabo.”
Regula Nr. 1552/89 tika atcelta ar Regulas Nr. 1150/2000 22. panta pirmo daļu, kas stājās spēkā 2000. gada 31. maijā. Pēdējās
minētās regulas 2. panta 1. punkts un 2. punkta pirmā daļa būtībā ir izteikti tāpat kā iepriekšējā punktā citētais pants.
Regulas Nr. 1552/89 6. panta 2. punktā, kas kļuvis par Regulas Nr. 1150/2000 6. panta 3. punkta a) un b) apakšpunktu, ir noteikts,
ka prasījumus, kas noteikti saskaņā ar tās pašas regulas 2. pantu, ievērojot šā punkta b) apakšpunktu, ieraksta kontos vēlākais
pirmajā darba dienā pēc otrā mēneša 19. datuma, kas seko tam mēnesim, kurā prasījumi noteikti. Noteiktos prasījumus, kas nav
ierakstīti [šā punkta a) apakšpunktā] minētajos kontos tādēļ, ka attiecīgās summas vēl nav piedzītas un nav nekāda nodrošinājuma,
[a) apakšpunktā] noteiktajā termiņā ieraksta atsevišķos kontos. Dalībvalstis var rīkoties tāpat, ja noteiktie prasījumi ar
nodrošinājumu ir apstrīdēti un pēc radušos strīdu izšķiršanas var tikt grozīti.
Regulas Nr. 1552/89 8. pantā, kura saturs ir pārņemts Regulas Nr. 1150/2000 8. pantā, ir paredzēts:
“Saskaņā ar 2. panta 2. punktu izdarītās korekcijas pieskaita vai atņem no noteikto prasījumu kopsummas. Tās ieraksta kontos,
kas paredzēti 6. panta 2. punkta a) un b) apakšpunktā, un kontu pārskatos, kas paredzēti 6. panta 3. punktā, atbilstoši šo
korekciju izdarīšanas dienai.
Par korekcijām izdara īpašu atzīmi, ja tās attiecas uz krāpšanas gadījumiem un pārkāpumiem, par ko jau ziņots Komisijai.”
Saskaņā gan ar Regulas Nr. 1552/89, gan ar Regulas Nr. 1150/2000 9. panta 1. punktu:
“Saskaņā ar 10. pantā paredzēto kārtību dalībvalstis pašu resursus ieraksta kredītā kontā, ko Komisijas vārdā atver dalībvalsts
kasē vai iestādē, ko tā norīkojusi.
Šo kontu apkalpo par brīvu.”
Regulas Nr. 1552/89 10. panta 1. punktā, kura saturs tika pārņemts Regulas Nr. 1150/2000 10. panta 1. punktā, ir noteikts:
“Pēc tam[,] kad, piemērojot Lēmuma 88/376/EEK, Euratom 2. panta 3. punktu, kā iekasēšanas izmaksas atskaitīti 10 %, minētā
lēmuma 2. panta 1. punkta a) un b) apakšpunktā minēto pašu resursu ierakstīšanu izdara ne vēlāk kā pirmajā darba dienā pēc
19. datuma, kas ir otrajā mēnesī pēc mēneša, kurā saskaņā ar šīs regulas 2. pantu tika noteikts [konstatēts] prasījums.”
Regulu Nr. 1552/89 un Nr. 1150/2000 11. pantā ir paredzēts:
“Par visiem kavējumiem, izdarot ierakstus 9. panta 1. punktā minētajā kontā, attiecīgai dalībvalstij jāmaksā procenti, kuru
likme atbilst par diviem punktiem paaugstinātai procentu likmei, kuru attiecīgās dalībvalsts valūtas tirgū piemēro valsts
īstermiņa kredīta operācijām, brīdī, kad beidzies termiņš. Par katru kavējuma mēnesi šo likmi palielina par 0,25 punktiem.
Palielināto likmi piemēro visam kavējuma periodam [laikam].”

Muitas kodekss
Muitas kodeksa 220. panta 1. punktā ir paredzēts:
“Ja muitas parāda rezultātā radusies muitas nodokļa summa nav iegrāmatota saskaņā ar 218. un 219. pantu vai iegrāmatota zemākā
apjomā[,] nekā ir pēc likuma uzliekamā muitas nodokļa summa, tad nodokļa summa, kas jāsedz vai kas paliek vēl nesegta, iegrāmatojama
divu dienu laikā pēc dienas, kurā muitas dienesti ir noskaidrojuši lietas apstākļus un ir gatavi aprēķināt pēc likuma maksājamo
muitas nodokļa summu un noteikt parādnieku (vēlāka iegrāmatošana). Šis termiņš var tikt pagarināts saskaņā ar 219. pantu.”
Muitas kodeksa 221. panta 1. punkts ir izteikts šādi:
“Muitas nodokļa summu, tiklīdz tā iegrāmatota, dara zināmu parādniekam saskaņā ar attiecīgajām procedūrām.”

Valsts tiesiskais regulējums
1990. gada 8. novembra Likumdošanas dekrēta Nr. 374, saukts “Muitas iestāžu reorganizāciju un konstatēšanas un kontroles procedūru
pārskatīšana”,, ieviešot Padomes 1979. gada 24. jūlija Direktīvu 79/695/EEK un Komisijas 1981. gada 17. decembra Direktīvu 82/57/EEK
par preču laišanas brīvā apgrozībā procedūru saskaņošanu, kā arī Padomes 1981. gada 24. februāra Direktīvu 81/177/EEK un Komisijas
1982. gada 23. aprīļa Direktīvu 82/437/EEK par Kopienas preču eksporta procedūrām (1990. gada 14. decembra
GURI
Nr. 291 kārtējais pielikums), 11. pantā ar nosaukumu “Pārbaudes pārskatīšana, biroju kompetence un pilnvaras” 1. un 5.−8. punktā
ir noteikts:
“1.      Muitas iestāde var pārskatīt par galīgu kļuvušu konstatējumu, pat ja preces, uz ko tas attiecās, ir atstātas komersanta brīvā
rīcībā vai arī tās jau ir izvestas no muitas teritorijas. Pārskatīšanu veic pēc savas ierosmes vai attiecīgajam komersantam
iesniedzot tai lūgumu ne vēlāk kā trīs gadu laikā, skaitot no datuma, kurā konstatējums kļuva galīgs.
[..]
5.      Ja, veicot pārskatīšanu pēc savas ierosmes vai kādas puses lūguma, tiek konstatētas neprecizitātes, izlaidumi vai kļūdas saistībā
ar faktoriem, kas kalpojuši par pamatu konstatējumam, iestāde veic atbilstošu labojumu un ar
ad hoc
paziņojumu informē par to komersantu. Ja labojums tiek veikts pēc savas ierosmes veiktas pārskatīšanas rezultātā, ne vēlāk
kā trīs gadu laikā, skaitot no datuma, kurā konstatējums kļuva galīgs, ir jānosūta paziņojums.
6.      Komersanta iesniegts lūgums pārskatīt tiek uzskatīts par noraidītu, ja 90 dienu laikā pēc lūguma iesniegšanas netiek nosūtīts
paziņojums par labojumu. Netiešu vai tiešu noraidījumu var pārsūdzēt 30 dienu laikā departamenta direktoram, kura lēmums ir
galīgs.
7.      Komersants var apstrīdēt labojumu 30 dienu laikā, skaitot no paziņojuma nosūtīšanas. Apstrīdēšanas brīdī tiek sagatavots protokols
sakarā ar iespējamo administratīvo procedūru uzsākšanu, lai atrisinātu strīdus, kas paredzēti muitas tiesiskā regulējuma teksta,
kas apstiprināts ar Republikas prezidenta 1973. gada 23. janvāra dekrētu Nr. 43, 66. un nākamajos pantos.
8.      Tiklīdz kā labojums ir kļuvis galīgs, iestāde uzsāk papildu nodokļu, kas jāmaksā komersantam, atgūšanu vai pēc savas ierosmes
uzsāk procedūru pārmaksāto summu atmaksai. Konstatējuma labojums vajadzības gadījumā ietver iebildumus par pārkāpumiem sakarā
ar nepatiesiem paziņojumiem vai par, iespējams, konstatētiem būtiskākiem pārkāpumiem.”
Ja konstatējuma pārskatīšanai ir nepieciešama telpu apmeklēšana, 2000. gada 27. jūlija Likumā Nr. 212/2000 par nodokļu maksātāju
tiesībām (2000. gada 31. jūlija
GURI
Nr. 177) ir paredzēts, ka papildus ikdienas protokoliem, kas atspoguļo veiktās darbības, apmeklējuma noslēgumā apmeklējumu
veikušajiem ierēdņiem ir jāsagatavo darbību noslēgšanas protokols. Viens šī protokola eksemplārs tiek izsniegts parādniekam
un otrs eksemplārs tiek nosūtīts kompetentās muitas iestādes atbildīgajam par procedūru, kas veic tā pārbaudi, vienlaicīgi
pārbaudot iespējamus apsvērumus vai lūgumus, kurus parādnieks ir iesniedzis saskaņā ar šī likuma 12. panta 7. punktu, un kurš
pilnībā neatkarīgi pieņem lēmumu par procedūras izbeigšanu vai par paziņojumu par konstatējumu.
Šajā sakarā Likuma Nr. 212/2000 12. panta ar nosaukumu “Nodokļu pārbaudei pakļautā nodokļu maksātāja tiesības un garantijas”
7. punktā ir noteikts:
“Atbilstoši [nodokļu] pārvaldes un nodokļu maksātāja sadarbības principam pēc tam, kad kontroles iestāde ir publiskojusi darbību
noslēgšanas protokola kopiju, nodokļu maksātājs var 60 dienu laikā paziņot savus apsvērumus un lūgumus, kurus izvērtē nodokļu
iestāde. Paziņojums par konstatējumu var tikt pagarināts pirms šī termiņa beigām tikai īpašas un pamatotas neatliekamības
gadījumā.”

Pirmstiesas procedūra
Kopienu pašu resursu kontroles misijas laikā, kura Itālijā tika veikta no 2000. gada 6. līdz 10. novembrim un kura attiecās
uz laikposmu, sākot no 1998. gada 1. janvāra līdz kontroles datumam, Komisijas pārstāvji atklāja nelikumības Kopienu pašu
resursu konstatēšanā, kas varētu kavēt šo pašu resursu nodošanu Kopienu rīcībā, pārkāpjot Regulu Nr. 1552/1989 un Nr. 1150/2000
2., 6. un 9.−11. pantu.
Pēc vēstuļu apmaiņas starp Itālijas iestādēm un Komisiju pēdējā minētā konstatēja, ka Itālijas
a posteriori
kontroles administratīvajā procedūrā ir paredzēts, ka nodokļu parādniekam tiek iepriekš paziņots kontrolējamo darbību noslēgšanas
protokols un tiek piešķirtas 60 dienas, lai paziņotu savus apsvērumus un lūgtu papildu precizējumus. Tikai beidzoties šim
termiņam, nodokļu parādniekam tiek darīts zināms muitas parāds, nosūtot paziņojumu par konstatējumu.
Komisija uzskatīja, ka šādas procedūras piemērošanas Itālijas Republikā sekas ir nesaderīgas ar atbilstošajiem Kopienu noteikumiem,
jo tās kavē pašu resursu nodošanu [Kopienu] rīcībā. Muitas kodeksa 220. pantā paredzētajam termiņam pašu resursu iegrāmatošanai
tādējādi būtu jāsākas dienās, kad tiek paziņots protokols par šīm darbībām.
Itālijas iestādes būtībā apgalvoja, ka protokols par šo darbību noslēgšanu ir nevis galīgs lēmums, bet tikai sagatavojošs
akts bez savas juridiskās vērtības. Turklāt Komisijas argumentiem neesot juridiska pamatojuma Muitas kodeksā, ciktāl iegrāmatošana
un paziņošana parādniekam notiek pēc galīgā lēmuma pieņemšanas.
Pēc šīs sarakstes Komisija nolēma saskaņā ar EKL 226. pantu izteikt Itālijas Republikai oficiālu brīdinājumu, kas tika paziņots
ar 2005. gada 13. jūlija vēstuli, aicinot šo dalībvalsti sniegt apsvērumus divu mēnešu termiņā no šīs vēstules saņemšanas
brīža.
Itālijas valdība atbildēja ar 2005. gada 12. septembra vēstuli, būtībā atkārtojot faktus no iepriekš sniegtās atbildes.
Ar 2006. gada 28. jūnija vēstuli Komisija vērsa Itālijas iestāžu uzmanību uz Tiesas pasludināto 2006. gada 23. februāra spriedumu
lietā C‑546/03 Komisija/Spānija un aicināja tās paust savu nostāju pirms 2006. gada 1. septembra.
Netiekot informētai par Itālijas Republikas ieņemto nostāju šajā sakarā, Komisija nolēma saskaņā ar EKL 226. pantu nosūtīt
šai dalībvalstij argumentētu atzinumu, kas pamatots ar Regulu Nr. 1552/1989 un Nr. 1150/2000 2., 6. un 9.−11. pantu, kā arī
ar Muitas kodeksa 220. pantu, un kas tika paziņots 2006. gada 15. decembrī, aicinot to veikt pasākumus, kas nepieciešami,
lai izpildītu šī atzinuma prasības divu mēnešu termiņā no šī atzinuma saņemšanas brīža.
Itālijas valdība atbildēja ar 2007. gada 12. februāra vēstuli, uzturot savu nostāju.
Uzskatot, ka Itālijas Republika nav novērsusi tai pārmesto pārkāpumu, Komisija nolēma celt Tiesā šo prasību.
Ar Tiesas priekšsēdētāja 2009. gada 12. marta rīkojumu Somijas Republikai tika atļauts iestāties lietā Itālijas Republikas
prasījumu atbalstam.

Par prasību

Lietas dalībnieku argumenti
Komisija būtībā pārmet Itālijas iestādēm sistemātisku kavēšanos pašu resursu nodošanā Kopienām, ciktāl šīs iestādes piemēro
administratīvu procedūru, saskaņā ar kuru šie pašu resursi tiek konstatēti tikai pēc tam, kad nodokļu maksātājam ir noteikts
termiņš, lai iepazītos ar protokolu par šīm darbībām un sniegtu apsvērumus. Tādējādi tā lūdz konstatēt, ka Itālijas Republika
nav izpildījusi Regulu Nr. 1552/1989 un Nr. 1150/2000 2., 6. un 9.−11. pantā, kā arī Muitas kodeksa 220. pantā paredzētos
pienākumus.
Kā uzskata Komisija, Kopienu pašu resursu prasījumu konstatēšanas nosacījumi ir izpildīti tostarp tad, kad valsts iestādes
nosūta nodokļu maksātājam darbību noslēgšanas protokolu, kas ir dokuments, kurā vienlaicīgi norādīts parādnieka vārds un atgūstamo
prasījumu summa.
Itālijas Republika norāda, ka, nodokļu maksātājam piešķirot iespēju iesniegt apsvērumus pirms paziņojuma par konstatējumu
pieņemšanas, tiek piemērots vispārējais tiesību uz aizstāvību princips un labas pārvaldības princips. Šāds tiesiskais regulējums,
kurš turklāt izrietot no dalībvalstu procesuālās autonomijas, nevarot būt pretrunā Muitas kodeksa noteikumiem.
Itālijas valdība, kuru atbalsta Somijas valdība, uzskata arī, ka Muitas kodeksa 220. panta 1. punktā paredzētie nosacījumi
nav izpildīti datumā, kad protokols par kontroli tiek nosūtīts nodokļu maksātājam. Šajā datumā esot zināma tikai parādnieka
identitāte. Savukārt ne pārkāpuma esamība, ne tiesiski maksājamo ievedmuitas vai izvedmuitas nodokļu summa neesot vēl galīgi
noteiktas. Lai gan piemērojamās tiesību normas nenosaka kontroles protokola saturu, Itālijas valdība savā aizstāvības rakstā
un atbildē uz repliku, kā arī tiesas sēdē tomēr atzina, ka principā ir iespējams šajā brīdī noteikt parāda summu, kas turklāt
bieži tiek īstenots arī praksē.
Ņemot vērā muitas parāda iegrāmatošanas tiesiskās sekas, Somijas valdība uzskata, ka tas jādara ar galīgu administratīvu lēmumu,
kā arī tas izrietot no Muitas kodeksa 220. panta 1. punkta, it īpaši no šajā pantā esošajiem vārdiem “ir noskaidrojuši”.
Turklāt Regulas Nr. 1150/2000 2. panta 3. punktā, aplūkojot to kopsakarā ar šī paša panta 1. punktu, muitas iestādēm tiekot
piešķirta iespēja paziņot nodokļu maksātājam provizoriskos aprēķinus, pirms ir pieņemts galīgs lēmums.
Tāpat, kā uzskata Somijas valdība, valsts procesu daudzveidības dēļ iepriekš minētajam spriedumam lietā Komisija/Spānija nebūtu
jākalpo par orientieri, nosakot dažādo valstu sistēmu atbilstību Savienības tiesībām.
Atšķirībā no Spānijas tiesiskā regulējuma, sakarā ar kuru tika taisīts iepriekš minētais spriedums lietā Komisija/Spānija,
normas, par kurām ir strīds šajā lietā, nenosakot šo darbību protokola saturu un tostarp neliekot paziņot muitas parāda summu.
Šis paziņojums esot tikai administratīvas prakses rezultāts.
Turklāt, lai gan Spānijas tiesiskajā regulējumā paredzētais maksājuma piedāvājums automātiski kļuva galīgs pēc 30 dienām,
ja nodokļu parādnieks tam piekrita un ja pārvalde neveica nekādus labojumus, Itālijas tiesiskajā regulējumā visos gadījumos
tiek prasīts izdot galīgu lēmumu paziņojuma par konstatējumu formā.

Tiesas vērtējums
Attiecībā uz pārmesto pienākumu neizpildi ir jāatgādina, ka Regulu Nr. 1552/89 un Nr. 1150/2000 2. panta 1. punktā ir precizēts,
ka dalībvalstīm jānosaka tiesības uz pašu resursiem, “līdzko ir izpildīti muitas noteikumos paredzētie nosacījumi par prasījumu
iekļaušanu kontos [iegrāmatošanu] un paziņošanu debitoram [parādniekam].”
Turklāt no Muitas kodeksa 220. panta 1. punkta izriet, ka nosacījumi par sedzamo vai vēl nesegto muitas nodokļu vēlāku iegrāmatošanu
ir izpildīti, kad muitas iestādes ir noskaidrojušas šīs lietas apstākļus un kad tās ir gatavas aprēķināt atbilstoši likumam
maksājamo summu un noteikt parādnieku (iepriekš minētais spriedums lietā Komisija/Spānija, 27. punkts).
Šajā sakarā ir arī jāatgādina, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru dalībvalstīm ir pienākums noteikt Kopienu pašu resursus.
Regulu Nr. 1552/89 un Nr. 1150/2000 2. panta 1. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka dalībvalstis nevar izvairīties no parādu
noteikšanas, pat ja tās šos parādus apstrīd, lai nepieļautu, ka dalībvalsts rīcība pat tikai uz laiku izjauc Kopienu finansiālo
līdzsvaru (skat. 1991. gada 16. maija spriedumu lietā C‑96/89 Komisija/Nīderlande,
Recueil
, I‑2461. lpp., 37. punkts; 2000. gada 15. jūnija spriedumu lietā C‑348/97 Komisija/Vācija,
Recueil
, I‑4429. lpp., 64. punkts; 2005. gada 15. novembra spriedumu lietā C‑392/02 Komisija/Dānija, Krājums, I‑9811. lpp., 60. punkts,
kā arī iepriekš minēto spriedumu lietā Komisija/Spānija, 28. punkts).
Dalībvalstīm ir pienākums konstatēt Kopienu pašu resursu prasījumus, tiklīdz muitas iestādēm ir visi nepieciešamie fakti un
tādējādi tās ir gatavas aprēķināt prasījumu summu, kas izriet no muitas parāda, un noteikt parādnieku (iepriekš minētie spriedumi
lietās Komisija/Dānija, 59. punkts, un Komisija/Spānija, 29. punkts).
Šajā kontekstā ir jāuzskata – kad muitas iestādes paziņo parādniekam administratīvu aktu, lai kā to sauktu, kurā konstatē
muitas parādu nesamaksu pilnībā vai daļēji un kurā norāda muitas nodokļu summu, ko tās uzskata par maksājamu atbilstoši likumam,
šajā gadījumā tās spēj aprēķināt no šī muitas parāda izrietošos prasījumus un noteikt parādnieku.
Tā rezultātā nodokļu summu, kas jāsedz vai paliek vēl nesegtas, vēlākai iegrāmatošanai saskaņā ar Muitas kodeksa 220. panta
1. punktu ir jānotiek divu dienu laikā, skaitot no protokola, kurš atbilst iepriekšējā punktā minētajiem nosacījumiem, nosūtīšanas
parādniekam (iepriekš minētais spriedums lietā Komisija/Spānija, 32. punkts).
Itālijas valdība un Somijas valdība gan savos rakstveida apsvērumos, gan tiesas sēdē apgalvoja, ka darbību noslēgšanas protokola
nosūtīšana ļauj parādniekam izteikt savus apsvērumus, pirms vēl attiecībā uz viņu ir pieņemts lēmums, un tādējādi veicina
tiesību uz aizstāvību aizsardzību. Tādējādi šādas procedūras piemērošana nevarot radīt no Regulām Nr. 1552/89 un Nr. 1150/2000
un no Muitas kodeksa izrietošo dalībvalstu pienākumu neizpildi.
Šajā sakarā ir jākonstatē, kā Tiesa to nosprieda 2008. gada 18. decembra spriedumā lietā C‑349/07
Sopropé
(Krājums, I‑10369. lpp., 36. punkts), ka tiesību uz aizstāvību ievērošana ir vispārējs Kopienu tiesību princips, kas ir piemērojams,
ja iestāde ir nodomājusi pieņemt personai nelabvēlīgu lēmumu.
Tomēr, lai gan attiecībās starp parādnieku un dalībvalsti ir piemērojams tiesību uz aizstāvību princips, it īpaši vēlākas
atgūšanas procedūrā, attiecībās starp dalībvalstīm un Komisiju tā rezultātā nevar tikt ļauts dalībvalstij neievērot savu pienākumu
Kopienu tiesiskajā regulējumā paredzētajos termiņos konstatēt Kopienu pašu resursu prasījumus (iepriekš minētais spriedums
lietā Komisija/Spānija, 33. punkts).
Turklāt ir jāatgādina, ka maksājamo muitas nodokļu iegrāmatošana un paziņošana, kā arī pašu resursu iegrāmatošana neliedz
parādniekam, piemērojot Muitas kodeksa 243. un nākamos pantus, apstrīdēt tam uzlikto pienākumu, norādot visus viņa rīcībā
esošos argumentus.
Kā arī valsts iestādēm ir iespēja apstrīdētos pašu resursus, kas vēl var tikt grozīti radušos domstarpību dēļ, ierakstīt atsevišķos
kontos saskaņā ar Regulas Nr. 1152/89 6. panta 2. punktu un Regulas Nr. 1150/2000 6. panta 3. punktu.
Turklāt gadījumā, ja valsts iestādes ir jau ierakstījušas konstatētos prasījumus pirms to apstrīdēšanas, Regulu Nr. 1552/89
un Nr. 1150/2000 2. un 8. pantā valsts iestādēm ir ļauts labot paziņojumus un veikt šos labojumus, samazinot apstrīdēto prasījumu
kopējo summu, ja pēc tam apstrīdēšana izrādītos pamatota.
Attiecībā uz nokavējuma procentiem ir jāatgādina, ka no pastāvīgās judikatūras izriet, ka starp pienākumu konstatēt Kopienu
pašu resursus, pienākumu noteiktajos termiņos ierakstīt tos Komisijas kontā un, visbeidzot, pienākumu maksāt nokavējuma procentus
pastāv neatdalāma saite; nokavējuma procenti ir maksājami neatkarīgi no iemesla, kādēļ šie resursi Komisijas kontā ir ierakstīti
ar nokavējumu (skat. it īpaši 1989. gada 21. septembra spriedumu lietā 68/88 Komisija/Grieķija,
Recueil
, 2965. lpp., 17. punkts; 2003. gada 12. jūnija spriedumu lietā C‑363/00 Komisija/Itālija,
Recueil
, I‑5767. lpp., 43. un 44. punkts, kā arī 2009. gada 22. janvāra spriedumu lietā C‑150/07 Komisija/Portugāle, 62. punkts).
Saskaņā ar Regulu Nr. 1552/89 un Nr. 1150/2000 11. pantu par visiem kavējumiem, izdarot ierakstus šo pašu regulu 9. panta
1. punktā minētajā kontā, attiecīgajai dalībvalstij jāmaksā nokavējuma procenti, kurus piemēro visam kavējuma laikposmam (skat.
iepriekš minēto spriedumu lietā Komisija/Nīderlande, 91. punkts, un 2009. gada 19. marta spriedumu lietā C‑275/07 Komisija/Itālija,
Krājums, I‑2005. lpp., 66. punkts).
Tādējādi ir jākonstatē, ka, neievērojot termiņus Kopienu pašu resursu ierakstīšanai vēlākas atgūšanas gadījumā un novēloti
samaksājot šos resursus, Itālijas Republika nav izpildījusi Regulas Nr. 1552/89 2., 6. un 9.−11. pantā un šajos pašos Regulas
Nr. 1150/2000 pantos, kā arī Muitas kodeksa 220. pantā paredzētos pienākumus.

Par tiesāšanās izdevumiem
Atbilstoši Reglamenta 69. panta 2. punktam lietas dalībniekam, kam spriedums ir nelabvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās
izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram spriedums ir labvēlīgs. Tā kā Komisija ir prasījusi piespriest Itālijas
Republikai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus un tā kā šai dalībvalstij spriedums ir nelabvēlīgs, jāpiespriež Itālijas Republikai
atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
Saskaņā ar šī paša panta 4. punkta pirmo daļu Somijas Republika, kas iestājusies lietā, sedz savus tiesāšanās izdevumus pati.
Ar šādu pamatojumu Tiesa (ceturtā palāta) nospriež:
1)
neievērojot termiņus Kopienu pašu resursu ierakstīšanai vēlākas atgūšanas [piedziņas] gadījumā un novēloti samaksājot šos
resursus, Itālijas Republika nav izpildījusi 2., 6. un 9.–11. pantā Padomes 1989. gada 29. maija Regulā (EEK, Euratom) Nr. 1552/89,
ar ko īsteno Lēmumu 88/376/EEK, Euratom par Kopienu pašu resursu sistēmu, un šajos pašos pantos Padomes 2000. gada 22. maija
Regulā Nr. 1150/2000, ar ko īsteno Lēmumu 94/728/EK, Euratom par Kopienu pašu resursu sistēmu, kā arī Padomes 1992. gada 12. oktobra
Regulā (EEK) Nr. 2913/92 par Kopienas Muitas kodeksa izveidi 220. pantā paredzētos pienākumus;
2)
Itālijas Republika atlīdzina tiesāšanās izdevumus;
3)
Somijas Republika sedz savus tiesāšanās izdevumus pati.
[Paraksti]
*
Tiesvedības valoda – itāļu.