CELEX: 61996TJ0102
Konkurence
Regula (EEK) Nr. 4064/89
Lēmums, ar ko koncentrāciju atzīst par nesaderīgu ar kopējo tirgu
Prasība atcelt tiesību aktu
Pieņemamība
Prasījuma tiesības
Regulas (EEK) Nr. 4064/89 teritoriālā darbības joma
Kolektīvais dominējošais stāvoklis
Saistības

Lietas faktiskie apstākļi
1.
Attiecīgā koncentrācija

Koncentrācijā iesaistītās personas

Gencor Ltd.
(turpmāk tekstā – “
Gencor
”) ir sabiedrība, kas izveidota saskaņā ar Dienvidāfrikas tiesību aktiem. Tā ir mātes uzņēmums koncernā, kas darbojas galvenokārt
izrakteņu ieguvē un metālrūpniecībā.

Impala Platinum Holdings Ltd.
(turpmāk tekstā – “
Implats
”) ir sabiedrība, kas izveidota saskaņā ar Dienvidāfrikas tiesību aktiem un apvieno
Gencor
darbības platīnsaimes metālu (turpmāk tekstā – “PSM”) nozarē. 46,5 % sabiedrības pieder
Gencor
, 53,5 % – mazajiem akcionāriem, un
Gencor
kontrolē šo sabiedrību saskaņā ar 3. panta 3. punktu Padomes 1989. gada 21. decembra Regulā (EEK) Nr. 4064/89 par uzņēmumu
koncentrācijas kontroli (OV L 395, 1. lpp., grozījumi – OV 1990, L 257, 13. lpp.; turpmāk tekstā – “Regula”).

Lonrho Plc.
(turpmāk tekstā – “
Lonrho
”) ir sabiedrība, kas izveidota saskaņā ar Anglijas likumiem. Tā ir mātes uzņēmums daudznozaru koncernā, kas darbojas kalnrūpniecības,
metālrūpniecības, viesnīcu, lauksaimniecības un vispārīgās tirdzniecības jomās.

Eastern Platinum Ltd.
(turpmāk tekstā – “
Eastplats
”) un
Western Platinum Ltd.
(turpmāk tekstā – “
Westplats
”), kas pazīstamas ar nosaukumu
Lonrho
Platinum
Division
(turpmāk tekstā – “
LPD
”), ir sabiedrības, kas izveidotas saskaņā ar Dienvidāfrikas tiesību aktiem un kuras apvieno
Lonrho
darbības PSM nozarē. 73 % šo sabiedrību pieder
Lonrho
un 27 % –
Gencor
ar tās meitas uzņēmuma
Implats
starpniecību. Pēdējā minētā uzņēmuma kapitāla daļa ir priekšmets akcionāru līgumā (“Akcionāru līgums”), kas 1990. gada 15. janvārī
noslēgts starp
Gencor
un
Lonrho
koncerniem. Saskaņā ar minēto līgumu katram akcionāram jāieceļ vienāds valdes locekļu skaits, visiem valdes locekļiem ir
vienādas balsstiesības un nevienam valdes loceklim nav izšķirīgās balss. Valdes piekrišana ir nepieciešama noteiktiem lēmumiem,
proti, lēmumiem, kas saistīti ar šādiem pasākumiem:
LPD
darbības daudzpusēja attīstība, dividenžu sadalīšanas līmenis, gada stratēģiskais plāns un budžets, gada finanšu pārskatu
apstiprināšana un akcionāriem izmaksājamās atlīdzības likmju maiņa. Lēmumiem, kuri attiecas uz svarīgiem ieguldījumiem un
atsavinājumiem, vajadzīga akcionāru piekrišana. Saskaņā ar līgumiem, kas parakstīti starp
Eastplats
un
Westplats
(“Pārvaldības līgumi”), šo sabiedrību pārvaldības funkcijas pilda
Lonrho
Management Services
(“
LMS
”) – sabiedrība, kas ir izveidota saskaņā ar Dienvidāfrikas tiesību aktiem un ko kontrolē
Lonrho
.

Plānotā koncentrācija

Gencor
un
Lonrho
bija plānojušas divos posmos iegūt kopīgu kontroli pār
Implats
un ar šā uzņēmuma starpniecību pār
Eastplats
un
Westplats
(
LPD
). Pirmajā posmā
Gencor
un
Lonrho
vajadzēja iegūt kopīgu kontroli pār
Implats
. Otrajā posmā
Implats
vajadzēja saņemt ekskluzīvas kontroles tiesības pār
Eastplats
un
Westplats
. Apmaiņā pret
Lonrho
līdzdalības tiesību sabiedrībās
Eastplats
un
Westplats
nodošanu
Lonrho
vajadzēja palielināt savu līdzdalību uzņēmumā
Implats
.
Pēc šāda darījuma
Implats
vajadzēja iegūt ekskluzīvu kontroli pār
Eastplats
un
Westplats
. 32 %
Implats
piederētu
Gencor
, 32 % –
Lonrho
, bet 36 % – mazajiem akcionāriem. Turklāt bija paredzēts noslēgt līgumu par valdes locekļu iecelšanu un balsošanas kārtību,
kas noteiktu abu galveno akcionāru nostāju svarīgākajos
Implats
darbības jautājumos, tādējādi nodrošinot tiem kopīgu kontroli pār šo sabiedrību.
2.
Administratīvā procedūra

Gencor
un
Lonrho
1995. gada 20. jūnijā paziņoja, ka ir noslēgušas pamatvienošanos par PSM nozares darbības apvienošanu. Tajā pašā dienā tās
Komisijai nosūtīja presei sniegtā paziņojuma kopiju, kurā tika paziņots par šo darījumu.
Dienvidāfrikas Konkurences pārvalde (
South African Competition Board
) 1995. gada 22. augustā paziņoja pusēm, ka, spriežot pēc dokumentiem, kurus minētās sabiedrības bija tai iesniegušas 1995. gada
14. augustā, šis darījums ir noslēgts saskaņā ar Dienvidāfrikas konkurences tiesībām.

Gencor
un
Lonrho
1995. gada 10. novembrī parakstīja vairākus līgumus attiecībā uz minēto koncentrāciju. Starp tiem bija arī pirkuma līgums,
kura galīgā izpilde bija pakļauta vairākiem apturošiem nosacījumiem, tostarp Komisijas atļaujai veikt koncentrāciju līdz 1996. gada
30. jūnijam vai, ja puses būtu tā vienojušās, ne vēlāk kā līdz 1996. gada 30. septembrim, kā noteikts pirkuma līguma 3.1.8. un
3.3. punktā.

Gencor
un
Lonrho
1995. gada 17. novembrī saskaņā ar Regulas 4. panta 1. punktu kopīgi iesniedza Komisijai ziņojumu par šiem līgumiem, pievienojot
arī šo līgumu pielikumus, kas bija noformēti kā
CO
veidlapa.
Ar 1995. gada 8. decembra lēmumu Komisija saskaņā ar Regulas 7. panta 2. punktu un 18. panta 2. punktu lika apturēt paredzētās
koncentrācijas realizāciju līdz brīdim, kad būs pieņēmusi galīgo lēmumu.
Ar 1995. gada 20. decembra lēmumu Komisija konstatēja, ka ir nopietnas bažas par minētās koncentrācijas saderību ar kopējo
tirgu, un ierosināja Regulā paredzēto tiesvedību saskaņā ar tās 6. panta 1. punkta c) apakšpunktu.
Sabiedrība
Anglo American
Corporation of South Africa Ltd.
(turpmāk tekstā – “
AAC
”) 1996. gada 13. martā iegādājās 6 %
Lonrho
akciju ar tiesībām pirmajai izvēlēties nākamo 18 % akciju iegādi. Izmantojot asociētās sabiedrības
Amplats
starpniecību, kas ir pasaulē lielākā piegādātāja,
AAC
ir galvenā
Gencor
un
Lonrho
konkurente PSM nozarē.
Pēc 1996. gada 13. marta Komisijas sanāksmes
Gencor
un
Lonrho
uzsāka pārrunas ar Komisijas dienestiem, lai noskaidrotu iespēju uzņemties saistības saskaņā ar Regulas 8. panta 2. punktu.
Komisija 1996. gada 27. martā paziņoja
Gencor
un
Lonrho
, ka viens no tās galvenajiem iebildumiem pret šo koncentrāciju ir saistīts ar to, ka koncentrācijas dēļ varētu rasties produkcijas
ieguves ierobežojumi, kuri savukārt izraisītu cenu kāpumu. Šajā ziņā Komisija norādīja, ka tā parasti nepiekrīt saistībām
par rīcību.
Pēc vairākām šajā sakarā notikušām sanāksmēm un piedāvājumiem
Gencor
un
Lonrho
1996. gada 1. aprīlī iesniedza savu galīgo piedāvāto saistību variantu. Šīs saistības attiecās uz produkcijas ieguves līmeni
konkrētās ieguves vietās.
Komisija 1996. gada 2. aprīļa vēstulē kritizēja šīs piedāvātās saistības, pamatojoties uz to, ka tās nav uzskatāmas par izteikto
iebildumu atrisinājumu. Komisija norādīja uz grūtībām, ar kādām būs saistīta šo saistību izpildes pārbaude, un uz problēmām,
ar kādām nāktos sastapties, ja šis darījums saistību pārkāpuma dēļ būtu jāatceļ. Komisija piebilda, ka šajās saistībās nav
ņemts vērā paredzamais pieprasījuma pieaugums.
Padomdevēja komiteja uzņēmumu koncentrācijas jautājumos (turpmāk tekstā – “Padomdevēja komiteja”) 1996. gada 9. aprīlī sniedza
atzinumu par koncentrāciju un par
Gencor
un
Lonrho
piedāvātajām saistībām. Tā paziņoja, ka piekrīt Komisijas lēmuma projektam jautājumos, kas attiecas uz šīs koncentrācijas
būtību, tās Kopienas dimensiju, uz attiecīgajiem ražojumu un ģeogrāfiskajiem tirgiem un piedāvāto saistību neatbilstību. Padomdevējas
komitejas locekļu vairākums piekrita Komisijas sniegtajam atzinumam, ka koncentrācijas dēļ minētajos tirgos radīsies dominējošs
oligopola stāvoklis, un secinājumam, ka šāda koncentrācija nav saderīga ar kopējo tirgu un Eiropas Ekonomikas zonas līguma
(turpmāk tekstā – “EEZ līgums”) darbību. Komitejas locekļu mazākums izteica šaubas par to, vai Regulu var piemērot dominējoša
oligopola stāvokļa gadījumā, un šā iemesla dēļ atturējās no balsošanas par to, vai koncentrācija atbilst kopējam tirgum un
EEZ līguma darbībai vai nē.
Dienvidāfrikas ārlietu ministra vietnieks 1996. gada 19. aprīlī oficiāli iesniedza Komisijai savas valdības atzinumus par
piedāvāto koncentrāciju. Vēstulē viņš vienīgi paziņoja, ka viņa nolūks nav apstrīdēt Kopienas politiku koncentrācijas un slepenu
vienošanos jomā, bet, ņemot vērā izrakteņu lielo nozīmi Dienvidāfrikas tautsaimniecībā, viņš atbalsta pret slepenu vienošanos
vērstu rīcību gadījumos, kad tāda vienošanās faktiski pastāv. Šajā konkrētajā gadījumā Dienvidāfrikas valdība uzskata, ka
atsevišķos gadījumos divu vienāda mēroga konkurentu esamība ir vairāk vēlama nekā tas, ka nozarē dominē viens ieguves uzņēmums.
Dienvidāfrikas valdība uzskata, ka, lai gan lielākā daļa platīna iegulu atrodas šajā valstī, citās valstīs esošās platīna
iegulas, neskaitot ievērojamos potenciālos Zimbabves krājumus, teorētiski spēj apmierināt pasaules pieprasījumu 20 gadus.
Vēstules nobeigumā Dienvidāfrikas Republikas valdība izteica vēlēšanos apspriest šos jautājumus ar Komisiju un lūdza atlikt
lēmuma pieņemšanu līdz brīdim, kad būs notikušas attiecīgas pārrunas.
Ar 1996. gada 24. aprīļa Lēmumu 97/26/EK (OV 1997, L 11, 30. lpp.; turpmāk tekstā – “apstrīdētais lēmums”) Komisija saskaņā
ar Regulas 8. panta 3. punktu paziņoja, ka minētā koncentrācija neatbilst kopējam tirgum un EEZ līguma darbībai, jo tā radīs
duopola –
Amplats
un
Implats
/
LPD
– dominējošo stāvokli pasaules platīna un rodija tirgū un tādējādi kopējā tirgū ievērojamā mērā tiks radīti šķēršļi efektīvai
konkurencei.
Ar 1996. gada 21. maija vēstuli
Lonrho
informēja
Gencor
, ka atsakās no 1996. gada 30. jūnija līdz 1996. gada 30. septembrim pagarināt pirkuma līgumā noteikto galīgo līguma izpildes
termiņu, kas noteikts iepriekšējo noteikumu izpildei, ja līdz šim laikam netiks izpildīts līguma 3.1.8. pantā minētais apturošais
nosacījums, kas paredz saņemt Komisijas atļauju veikt koncentrāciju.

Tiesas process
Prasītāja 1996. gada 28. jūnijā cēla šo prasību par apstrīdētā lēmuma atcelšanu.
Prasītāja 1996. gada 3. decembrī saskaņā ar Pirmās instances tiesas Reglamenta 49., 64. un 65. pantu iesniedza pieteikumu
par pierādījumu savākšanas un procesa organizatoriskajiem pasākumiem, lai precīzi noteiktu Dienvidāfrikas konkurences pārvaldes
iestāžu oficiālo vēstuļu juridisko statusu un piemērojamību, Dienvidāfrikas konkurences tiesību piemērojamības jomu un to
piemērojamības nosacījumus.
Komisija 1996. gada 18. decembrī, 1997. gada 24. janvārī un 1997. gada 30. jūlijā iesniedza savus apsvērumus saistībā ar šo
prasību.
Vācijas Federatīvā Republika un Lielbritānijas un Ziemeļīrijas Apvienotā Karaliste 1996. gada 25. novembrī un 1996. gada 3. decembrī
iesniedza pieteikumus atļaut iestāties lietā, atbalstot Komisijas apsvērumus.
Prasītāja 1996. gada 11. decembrī un 1997. gada 3. janvārī izvirzīja prasību, ka dažiem šīs lietas dokumentiem jānosaka konfidenciāls
režīms attiecībā uz Vācijas Federatīvo Republiku un Apvienoto Karalisti.
Pirmās instances tiesa 1997. gada 19. februārī uzaicināja prasītāju un
Lonrho
atbildēt uz vairākiem jautājumiem attiecībā uz prasības pieņemamību un iesniegt konkrētus dokumentus. Attiecīgi 1997. gada
1. aprīlī un 1997. gada 10. martā prasītāja un
Lonrho
sniedza atbildes uz Pirmās instances tiesas uzdotajiem jautājumiem. Prasītāja iesniedza pieprasītos dokumentus, tostarp 1990. gada
15. janvārī
Eastplats
un
Westplats
noslēgtos Pārvaldības līgumus ar
LMS
un līgumu, kas pazīstams kā Akcionāru līgums par
LPD
kontroli, ko prasītāja un
Lonrho
bija noslēgušas tajā pašā dienā.
Ar 1997. gada 3. jūnija rīkojumu piektās palātas paplašinātā sastāvā priekšsēdētājs atļāva Vācijas Federatīvajai Republikai
un Apvienotajai Karalistei iestāties lietā un daļēji apmierināja prasību noteikt konfidencialitātes režīmu.
Prasītāja 1997. gada 27. jūnijā iesniedza nākamo prasību piemērot konfidencialitātes režīmu attiecībā uz atsevišķiem lietas
datiem.
Ar 1997. gada 16. jūlija rīkojumu piektās palātas paplašinātā sastāvā priekšsēdētājs apmierināja šo prasību.
Apvienotā Karaliste 1997. gada 22. septembrī atsauca pieteikumu par iestāšanos lietā. 1997. gada 26. septembrī Vācijas Federatīvā
Republika iesniedza iestāšanās rakstu.
Pēc tiesneša referenta ziņojuma noklausīšanās Pirmās instances tiesa nolēma uzsākt mutvārdu procesu un saistībā ar procesa
organizatoriskajiem pasākumiem saskaņā ar Pirmās instances tiesas Reglamenta 64. pantu pieprasīja, lai prasītāja un Komisija
uzrāda pilnu to saistību tekstu, kuras koncentrācijas personas piedāvāja administratīvās procedūras laikā. Puses uzrādīja
pieprasīto dokumentu attiecīgi 1998. gada 6. un 12. februārī.
Tiesas sēdē 1998. gada 18. februārī galvenās lietā iesaistītās puses sniedza mutvārdu apsvērumus un atbildēja uz Pirmās instances
tiesas uzdotajiem mutvārdu jautājumiem.
Ar 1998. gada 17. jūlija vēstuli Pirmās instances tiesa uzdeva prasītājai jautājumu, vai, ņemot vērā Tiesas 1998. gada 31. marta
spriedumu apvienotajās lietās C‑68/94 un C‑30/95 Francija u.c./Komisija (
Recueil
, I‑1375. lpp.), prasītāja nevēlas atsaukt savu prasības pamatu, ka koncentrācijas, ar kurām tiek izveidots kopīgs dominējošais
stāvoklis, neietilpst Regulas piemērojamības jomā. Prasītāja atbildēja uz Pirmās instances tiesas jautājumu ar 1998. gada
29. jūlija vēstuli.

Lietas dalībnieku prasījumi
Prasītāja prasa, lai Pirmās instances tiesa:
–        atceļ apstrīdēto lēmumu,
–        piespriež Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
Komisija prasa, lai Pirmās instances tiesa:
–        noraida prasību kā nepieņemamu,
–        papildus noraida to kā nepamatotu,
–        piespriež prasītājai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
Vācijas Federatīvā Republika prasa, lai Pirmās instances tiesa noraida prasību.

Pieņemamība

Atbildētājas izvirzītie argumenti
Komisija apgalvo, ka prasība nav pieņemama, pamatojoties uz to, ka prasītājai vairs nav juridiski pamatotas intereses. Faktiski
prasītājas tiesisko statusu nemainītu tās labā pieņemts Pirmās instances tiesas lēmums, jo minēto darījumu vairs nevar īstenot.
Komisija šajā ziņā piebilst, ka prasītājas un
Lonrho
paredzētajam darījumam ir vairāki priekšnoteikumi, tostarp prasība saņemt Komisijas atļauju saskaņā ar Regulas 6. panta 1. punkta
a) vai b) apakšpunktu vai 8. panta 2. punktu. Pēdējais šā noteikuma izpildes termiņš bija 1996. gada 30. jūnijs; termiņa neievērošanas
gadījumā viss pirkuma līgums saskaņā ar tā 3. 3. panta nosacījumiem zaudē spēku. Visbeidzot, šis pats pants paredzēja termiņa
pagarinājumu līdz 1996. gada 30. septembrim, ja puses būtu par to rakstiski vienojušās, taču
Lonrho
1996. gada 21. maija vēstulē noraidīja šo pagarinājumu.

Pirmās instances tiesas vērtējums
Prasība par tiesību akta atcelšanu, ko cēlusi fiziska vai juridiska persona, ir pieņemama tikai tiktāl, cik šī persona ir
ieinteresēta apstrīdētā akta atcelšanā (Pirmās instances tiesas 1994. gada 9. novembra spriedums lietā T‑46/92
Scottish Football Association
/Komisija,
Recueil
, II‑1039. lpp., 14. punkts). Šāda ieinteresētība pastāv vienīgi tajā gadījumā, kad paša tiesību akta atcelšana rada juridiskas
sekas (Tiesas 1986. gada 24. jūnija spriedums lietā 53/85
Akzo Chemie
/Komisija,
Recueil
, 1965. lpp., 21. punkts).
Šajā ziņā jāpiebilst, ka saskaņā ar EK līguma 176. pantu tiek pieprasīts, lai iestāde, kuras lēmums tiek atzīts par spēkā
neesošu, veiktu nepieciešamos pasākumus, lai izpildītu pasludināto spriedumu. Šie pasākumi nav saistīti ar tiesību akta svītrošanu
no Kopienas tiesību sistēmas, jo tas tiek izdarīts jau ar pašu Tiesas spriedumu par prasību atcelt tiesību aktu. Minētie pasākumi
ir saistīti ar šā tiesību akta seku likvidēšanu, kas iestājušās saistībā ar konstatētajām pieļautajām nelikumībām. Kāda jau
pieņemta tiesību akta vai tāda tiesību akta, kurš ir atcelts no kāda noteikta datuma, atcelšanai joprojām var būt juridiskas
sekas. Šāds tiesību akts savā spēkā esamības laikā ir varējis radīt juridiskas sekas, un tā atcelšana automātiski nelikvidē
šīs sekas. Prasība par tiesību akta atcelšanu ir pieņemama arī tajos gadījumos, ja prasība novērš iespēju nākotnē atkārtot
nelikumīgās darbības. Šo iemeslu dēļ spriedums, ar kuru tiek atcelts kāds lēmums, ir pamatojums, lai attiecīgā iestāde varētu
sekmīgi atjaunot prasītājas sākotnējo statusu vai novērstu tāda paša tiesību akta pieņemšanu nākotnē (skat. Tiesas 1979. gada
6. marta spriedumu lietā 92/78
Simmenthal
/Komisija,
Recueil
, 777. lpp., 32. punkts; iepriekš minēto spriedumu lietā
Akzo Chemie
/Komisija, 21. punkts, un 1988. gada 26. aprīļa spriedumu lietā 207/86
Apesco
/Komisija,
Recueil
, 2151. lpp., 16. punkts).
Fakts, ka apstrīdētais lēmums, ar kuru atzīts, ka koncentrācija nav saderīga ar kopējo tirgu, tika adresēts prasītājai, piešķir
tai tiesības ierosināt tiesvedību un pieprasīt šā lēmuma likumības pārbaudi Kopienu tiesās.
Turklāt, kā norāda prasītāja, apstrīdētais lēmums spēj mainīt prasītājas kā potenciālā
Lonrho
daļas uzņēmumā
LPD
pircējas tiesisko stāvokli.
Saskaņā ar Akcionāru līguma 11. pantu (konkrētāk, 11. panta 1. un 6. punktu) visos gadījumos, kad
Lonrho
pārdod kādu daļu no savām 73 % akcijām uzņēmumā
LPD
vai izsaka piedāvājumu iekļaut kādu daļu no šīm akcijām biržas sarakstā,
Gencor
būtu tiesīga iegādāties visas šīs akcijas vai daļu no tām.
Gencor
tiesības iegūt daļas stātos spēkā arī gadījumos, ja no
Lonrho
koncerna izstātos kāds starpniekuzņēmums, kuram ir
LPD
akcijas, kā arī tad, ja kāda trešā persona iegādātos 51 %
Lonrho
pamatkapitāla. Apstrīdētais lēmums radītu šķērsli šo pirmpirkuma tiesību izmantošanai.
Visbeidzot, Komisijas argumenta atzīšana varētu novest pie tā, ka tiesa nevarētu pārskatīt saskaņā ar Regulu pieņemtu nelabvēlīgu
lēmumu likumību gadījumos, kad darījuma līgumiskais pamats ir zudis pirms Pirmās instances tiesas sprieduma pasludināšanas.
Fakts, ka darījuma pamatojums ir zaudējis spēku, nevar liegt Pirmās instances tiesai tiesības pārskatīt Komisijas lēmumu.
Tātad Komisijas iebildums par nepieņemamību ir noraidāms.

Par lietas būtību
Prasītāja savu prasību pamato ar vairākiem prasības pamatiem, proti: i) minētā koncentrācija nav Komisijas kompetencē, un
tādējādi ir pārkāpts EK līguma 190. pants; ii) ir pārkāpts Regulas 2. pants, jo Regula neattiecas uz koncentrācijām, kuru
rezultātā rodas vai nostiprinās kopīgs dominējošais stāvoklis, kā arī ir pārkāpts atbilstošais EK līguma 190. pants; iii) ir
pārkāpts Regulas 2. pants, jo Komisija kļūdaini atzinusi, ka koncentrācija radīs kopīgu dominējošo stāvokli, kā arī ir pārkāpts
atbilstošais EK līguma 190. pants, un iv) ir pārkāpts Regulas 8. panta 2. punkts, kā arī atbilstošais EK līguma 190. pants.

I – Prasība par Regulas pārkāpumu, jo tā nepiešķir Komisijai kompetenci izvērtēt koncentrācijas saderību ar kopējo tirgu,
un EK līguma atbilstošā 190. panta pārkāpumu

Lietas dalībnieku argumenti
Prasītāja par galveno argumentu izvirza apgalvojumu, ka Regula nepiešķir Komisijai kompetenci izvērtēt koncentrācijas saderību
ar kopējo tirgu. Ja – alternatīvi – tomēr Regula piešķirtu šādu kompetenci, tā saskaņā ar EK līguma 184. pantu būtu prettiesiska
un tādējādi nepiemērojama.
Regula neesot piemērojama attiecībā uz attiecīgo koncentrāciju, jo šī koncentrācija attiecas uz saimniecisku darbību, kas
tiek veikta trešā valstī – Dienvidāfrikas Republikā, un to ir akceptējušas minētās valsts iestādes. Regula attiecas vienīgi
uz koncentrācijām, kuras tiek īstenotas Kopienā.
Šāda analīze esot atbilstoša teritorialitātes principam – starptautisko publisko tiesību pamatprincipam, kas Kopienai jāievēro,
īstenojot savas pilnvaras (Tiesas 1988. gada 27. septembra spriedums apvienotajās lietās 89/85, 104/85, 114/85, 116/85, 117/85
un no 125/85 līdz 129/85
Ahlström Osakeyhtiö
u.c./Komisija,
Recueil
, 5193. lpp. (Celulozes lieta), 18. punkts, un 1992. gada 24. novembra spriedums lietā C‑286/90
Poulsen
un
Diva Navigation
,
Recueil
, I‑6019. lpp., 9. punkts).
Juridisko pamatu, pamatojoties uz kuru, Padome pieņēmusi Regulu, proti, EK līguma 87. un 235. pantu, nevar interpretēt, ignorējot
minēto principu, lai noteiktu eksteritoriālu piekritību. 85. un 86. pantā izklāstītie principi, uz kuriem norādīts 87. pantā,
un 235. pantā noteiktie Kopienas mērķi attiecas vienīgi uz konkurenci kopējā tirgū, nevis uz konkurenci starp uzņēmumiem,
kuri nodibināti kopējā tirgū, un uzņēmumiem, kuri nodibināti ārpus kopējā tirgus, nedz arī uz konkurenci starp uzņēmumiem
ārpus kopējā tirgus. Šis secinājums izriet gan no 85. un 86. pantā noteiktās prasības, ka šie principi ir piemērojami tirdzniecībā
starp dalībvalstīm, gan no Kopienas mērķiem, kuri definēti EK līguma 2. pantā un 3. panta g) apakšpunktā.
Minētais EK līguma konkurences noteikumu piemērojamības ierobežojums ir atspoguļots gan Regulas preambulas no pirmā līdz piektajam
un no devītā līdz vienpadsmitajam apsvērumam, gan Regulas 2. pantā, jo tajos ir norādīts, ka Regula attiecas vienīgi uz koncentrācijām,
kuras atstāj iedarbību kopējā tirgus teritorijā.
Kaut arī Regulā nav tieši definēta tās teritoriālās piemērošanas joma ar norādi uz koncentrācijas īstenošanas vietu, Regulas
preambulas trīsdesmitajā apsvērumā un 24. pantā ir netieša norāde uz to, ka koncentrācija, kurā iesaistīti Kopienas uzņēmumi,
bet kura tiek īstenota valstī, kura nav dalībvalsts, ir šīs valsts varas iestāžu, nevis Komisijas kompetencē.
Prasītāja paskaidro, ka tās analīze nenozīmē, ka Regula var būt piemērojama vienīgi Kopienas teritorijā nodibinātu uzņēmumu
koncentrācijām. Būtībā ne tik svarīga ir šādu uzņēmumu nodibināšanas vieta, bet gan drīzāk vieta(‑as), kurā(‑ās) šāda koncentrācija
tiek īstenota. Šajā sakarā prasītāja atsaucas uz Tiesas 1973. gada 21. februāra spriedumu lietā 6/72
Europemballage
un
Continental
Can
/Komisija (
Recueil
, 215. lpp.), kurā Tiesa noteica, ka Komisija ir bijusi tiesīga piemērot EK līguma 86. pantu koncentrācijai, kuru īstenojis
uzņēmums, kurš atrodas ārpus Kopienas teritorijas, jo lieta bija saistīta ar līdzdalības iegūšanu kādā Kopienas uzņēmumā.
Tādējādi Regula esot piemērojama vienīgi tajos gadījumos, kad darbības, kas ir koncentrācijas priekšmets, tiekot veiktas Kopienā.
Konkrētāk, Regulas vienpadsmitais apsvērums noteic, ka tā ir piemērojama uzņēmumiem, kuriem būtiskas darbības norisinās Kopienā.
Šajā gadījumā Komisijas izskatītā koncentrācija norisinās Dienvidāfrikā, kura ir to uzņēmumu, kuri veic koncentrāciju, pamatdarbības,
proti, PSM ieguves un attīrīšanas, vieta. Ne fakts, ka uzņēmumam
Lonrho
pieder filiāle, kuras birojs atrodas Kopienā un ar kuras starpniecību minētais uzņēmums pārdod visu savu PSM produkciju,
ne fakts, ka šis uzņēmums Kopienas teritorijā darbojas viesnīcu un vispārējās tirdzniecības jomās, nenozīmē, ka šis uzņēmums
īsteno būtiskas darbības Kopienas teritorijā Regulas vienpadsmitā apsvēruma nozīmē.
Prasītāja salīdzina iepriekš minēto analīzi ar analīzi, kas sniegta spriedumā Celulozes lietā, kurā Tiesa saistībā ar cenu
veidošanas līgumu apstiprināja, ka Kopiena ir tiesīga piemērot savus konkurences noteikumus tādai pret konkurenci vērstai
rīcībai kopējā tirgus teritorijā, kuru izdara uzņēmumi, kuri atrodas ārpus Kopienas teritorijas, vienīgi tad, ja Kopienas
teritorijā ir noslēgts līgums vai īstenota ar to saistītā rīcība. Šajā gadījumā līgums par koncentrāciju ir noslēgts un īstenots
nevis Kopienā, bet gan Dienvidāfrikas Republikā. Tādējādi tas pirmām kārtām attiecas uz šīs trešās valsts rūpniecības un konkurences
politiku. Līdz ar to Komisijai nebija teritoriālās piekritības (spriedums Celulozes lietā, 11.–18. punkts, kā arī ģenerāladvokāta
Darmona [
Darmon
] secinājumi minētajā lietā, 20. punkts).
Pat tad, ja piekritības kritērijs saskaņā ar Regulu būtu jautājums par to, vai minētajai koncentrācijai ir tūlītēja un būtiska
iedarbība uz konkurenci Kopienā, minētais kritērijs šajā lietā nebūtu ievērots.
Pirmkārt, Komisija ir konstatējusi (apstrīdētā lēmuma 206. un 210. punkts), ka minētā koncentrācija vidēji ilgā laika posmā
radīs dominējošu duopola stāvokli pasaules platīna un rodija tirgos. Šis konstatējums neatbilst tūlītējas un būtiskas iedarbības
kritērijam, kurš jāpiemēro šajā gadījumā. Jēdziens “vidēji ilgā laika posmā” nav viennozīmīgi interpretējams, jo to var attiecināt
gan uz dominējoša stāvokļa izveidošanos vidēji ilgā laika posmā, gan uz šāda stāvokļa iespējamu izzušanu. Ja ar šo jēdzienu
domāta pirmā iespēja, tad tas nozīmē, ka koncentrācijas sekas nav tūlītējas, jo tās ir atkarīgas gan no tā uzņēmuma, kurš
tiks nodibināts koncentrācijas rezultātā, gan no otra duopola uzņēmuma, proti,
Amplats
, rīcības nākotnē. Ja ar šo jēdzienu domāta otrā iespēja, tad tas nozīmē, ka koncentrācijas izraisītās sekas ir pārejošas
un tādējādi nav būtiskas.
Otrkārt, tā kā attiecīgie tirgi ir pasaules tirgi, jebkurš dominējošs stāvoklis šajos tirgos, kuru minētā koncentrācija varētu
radīt, attiecas uz Kopienu tikpat daudz kā uz jebkuru citu varas iestādi; tātad šīs koncentrācijas iedarbība nav būtiska.
Apstrīdētajā lēmumā (16., 18. un 98. punkts) nav izvirzītas nekādas pretenzijas attiecībā uz Kopienas kompetenci, kas būtu
plašāka par Dienvidāfrikas Republikas vai jebkuras citas trešās valsts, tostarp Japānas un ASV, kompetenci, bet tikai norādīts,
ka minētie tirgi ir pasaules tirgi, ka Eiropas PSM patēriņš ir apmēram 20 % no pasaules pieprasījuma (attiecībā uz platīnu
vidēji 17 %) un ka jebkāds koncentrācijas izraisīts iespaids uz pasaules tirgiem noteikti iespaidos arī Kopienu un EEZ. Šie
faktori nav pietiekams pamats, lai piešķirtu Komisijai kompetenci, un nekādā gadījumā nav pietiekams pamats lēmumu pamatot
saskaņā ar EK līguma 190. panta prasībām.
Nozares un ģeogrāfiskais pieprasījums pēc platīna un rodija pasaules līmenī liecina, ka koncentrācija, kas tiek īstenota ārpus
Rietumeiropas teritorijas, tikai nedaudz ietekmēs Rietumeiropu (arī Kopienu), kuras pieprasījums pēc platīna un rodija 1991.–1995. gadā
bija tikai 17–22 % no pasaules pieprasījuma, un tas skars Kopienu mazāk nekā Japānu, kuras pieprasījums tajā pašā laika posmā
bija 47–51 % no pasaules pieprasījuma, vai Ziemeļameriku (tostarp Amerikas Savienotās Valstis), kuras pieprasījums tajā pašā
laika posmā bija 19–21 % no pasaules pieprasījuma. Šo rezultātu pamatā ir relatīvi zemās abu koncentrācijā iesaistīto uzņēmumu
kopējās tirgus daļas (apmēram [..]
(
) % attiecībā uz platīna tirgu un [..] % attiecībā uz rodija tirgu 1994. gadā) un kopējais apgrozījums (apmēram [..] miljoni
ECU attiecībā tikai uz platīnu 1994. gadā). Šajā sakarā, novērtējot koncentrācijas iespējamo iespaidu Kopienas teritorijā
un aprēķinot minēto uzņēmumu apgrozījumu Regulas 5. panta nozīmē, jēdziens “uzņēmums” jāinterpretē kā jēdziens, kurš attiecas
uz sabiedrību vai juridisku personu, nevis kā jēdziens “uzņēmums” EK līguma 85. un 86. panta izpratnē (skat. apstrīdētā lēmuma
24., 34., 44., 56., 98., 100. un 209. punktu un 96. punktā iekļauto 6. tabulu).
Treškārt, runājot par dominējoša duopola stāvokļa rašanos platīna un rodija tirgos, Komisijas minētais risks, ka pastāv slepena
vienošanās vai paralēla rīcība oligopola locekļu vidū, pēc būtības esot kompetento Dienvidāfrikas konkurences iestāžu ziņā.
Citāds stāvoklis būtu iespējams vienīgi tad, ja būtu ievēroti spriedumā Celulozes lietā minētie nosacījumi. Tomēr šī lieta
atšķiroties no Celulozes lietas, jo pēdējā nav saistīta ar koncentrāciju, kura tiek veikta trešā valstī, bet gan ar cenu noteikšanas
nolīgumu, kurš tiek vērsts pret Kopienu un tiek īstenots Kopienas teritorijā (skat. spriedumu Celulozes lietā, 13. punkts).
Katrā ziņā Komisija nevar apgalvot, ka tā ir kompetenta kādas koncentrācijas lietā, pamatojoties uz tādu hipotētisku rīcību
nākotnē, kādu uzņēmumi var īstenot attiecīgajā tirgū un kura saskaņā ar EK līgumu var būt tās kompetencē vai nē.
Visbeidzot, lēmumus attiecībā uz aplūkojamajiem līgumiem esot pieņēmušas Dienvidāfrikas kompetentās iestādes, proti, Dienvidāfrikas
Konkurences pārvalde ir pieņēmusi šādu lēmumu 1995. gada 22. augustā. Ar to tiekot atzīts, ka minētais darījums nav pretrunā
Dienvidāfrikas konkurences politikai. Tādējādi šis darījums esot atzīts par likumīgu tajā valstī, kurā to nodomāts īstenot;
līdz ar to gadījumā, ja Komisija būtu to pasludinājusi par nelikumīgu, tas noteikti būtu izraisījis piekritības strīdu ar
Dienvidāfrikas varas iestādēm. Dienvidāfrikas ārlietu ministra vietnieks 1996. gada 19. aprīļa vēstulē Komisijai esot skaidri
izteicis bažas šajā sakarībā. Konflikta pamatā esot fakts, ka minētā koncentrācija izraisot trešās valsts (Dienvidāfrikas
Republikas) nozares struktūras pārmaiņas, un šo pārmaiņu izraisītās sekas esot daudz būtiskākas par vienkāršu nolīgumu sekām
ne tikai pašiem tajās iesaistītajiem uzņēmumiem, bet arī minētās valsts ekonomikai. Pretendēt uz kompetenci attiecībā uz šādām
pārmaiņām tādējādi nozīmējot būtiski iejaukties šīs valsts iekšējās lietās.
Visbeidzot, ņemot vērā relatīvi ierobežoto iespaidu, kāds minētajai koncentrācijai būtu Kopienā, varot secināt, ka Komisijas
pretenzijām uz kompetenci neesot nekāda juridiska pamatojuma un ka šīs pretenzijas būtībā esot nesamērīgas.
Komisija apgalvo, ka pastāvot divi pamatprincipi, no kuriem izriet Komisijas kompetence. Pirmais esot valstspiederības princips,
saskaņā ar kuru
Lonrho
darbība esot Komisijas kompetencē
ratione personae
, jo šī sabiedrība ir izveidota saskaņā ar Kopienas dalībvalsts tiesību aktiem. Otrs esot teritorialitātes princips.
Komisija vispirms norāda, ka tieši koncentrācijā iesaistītās personas ir lūgušas, lai Komisija izvērtētu šā darījuma atbilstību
kopējam tirgum un EEZ, paziņojot Komisijai par savu noslēgto nolīgumu un tādējādi atzīstot Komisijas tiesības apstiprināt
minēto noteikumu pirms līguma izpildes. Tādos apstākļos fakts, ka viena no pusēm rīkojas tā, it kā minētā lieta nebūtu brīvprātīgi
iesniegta atbilstīgi kompetencei, kuru nosaka Regula, ir pretrunā principiem
nemo auditur.
un
venire contra factum proprium
.
Komisija noraida prasītājas argumentus attiecībā uz to saimnieciskās darbības vietu, kuru ietekmēs minētā koncentrācija, un
uz kritērijiem un uzskaitītajiem noteikumiem, kuri definē Komisijas pilnvaras saskaņā ar Regulu.
Attiecībā uz to saimnieciskās darbības vietu, kuru ietekmēs minētā koncentrācija, Komisija piekrīt prasītājai, ka Regula tāpat
kā EK līguma 85. un 86. pants ir piemērojama attiecībā uz konkurenci kopējā tirgū, taču šajā gadījumā tā nepiekrīt secinājumam,
pie kura prasītāja nonākusi, pamatojoties uz šo faktu. Tā kā apstrīdētā lēmuma pamatā ir apsvērums, ka pieteiktā koncentrācija,
lai gan tā norisināsies Dienvidāfrikā ražošanas līdzekļu apvienošanas veidā, tiks īstenota visā pasaulē un saistībā ar ģeogrāfiskā
tirgus pasaules mērogu gan pasaules, gan Kopienas līmenī mainīs attiecīgo ražojumu tirgu konkurences struktūru, tad prasītājas
izteiktais apgalvojums, ka minētajam lēmumam nav piemērojama Regula par saimniecisko darbību Kopienas teritorijā, esot kļūdains.
Kaut arī puses neiegūst platīnu Kopienas teritorijā, tomēr ievērojama daļa to saimnieciskās darbības norisinās Kopienas teritorijā.
Komisija uzskata, ka tās argumentācija saskan ar spriedumu Celulozes lietā un ģenerāladvokāta Darmona secinājumiem minētajā
lietā. Komisija norāda, ka minētajā koncentrācijas lietā galvenā nozīme bija nevis tajā iesaistīto uzņēmumu ģeogrāfiskajai
atrašanās vietai, bet gan tam, ka šī koncentrācija būtu pret konkurenci vērsta darbība Kopienas teritorijā. Tādējādi noteicošais
faktors minētajā lietā bija nevis vieta, kurā atrodas uzņēmumi, bet gan kopējā tirgus konkurences struktūras izmaiņas. Šīs
izmaiņas attiecās nevis uz attiecīgo produktu ieguvi vai attīrīšanu, kā apgalvo prasītāja, bet gan uz platīna pārdošanas tirgu
Kopienā.
Attiecībā uz noteikumiem un kritērijiem, kuri nosaka Kopienas starptautisko piekritību saskaņā ar Regulu, Komisija uzskata,
ka apstrīdētais lēmums ir saderīgs ar nostāju, kas formulēta Celulozes lietā, kurā Tiesa norādīja uz diviem nepieciešamajiem
elementiem, proti, uz vienošanās noslēgšanu un tās īstenošanu, un pēc tam piebilda, ka attiecīgais nolīgums ticis īstenots
kopējā tirgū. Šajā lietā paredzētā koncentrācija tiktu īstenota pasaules mērogā un mainītu konkurences struktūru visā pasaulē.
Tādējādi Komisijas kompetence izriet no klasiskajiem starptautiskās piekritības likumiem, un šā secinājuma pamatotību apstiprina
arī tas, ka uzņēmuma
LPD
tirdzniecības darbība visā pasaulē tiek īstenota ar
Western Metal Sales
starpniecību, kas ir
Lonhro
meitas uzņēmums Beļģijā un atrodas Briselē.
Komisija uzskata, ka prasītājas argumentācija attiecībā uz būtisko un tūlītējo iedarbību ir pilnīgi nepamatota, jo apstrīdētajā
lēmumā ir pareizi izklāstīts, kā minētā koncentrācija varētu radīt šādu iespaidu uz konkurences struktūru kopējā tirgū un
EEZ.
Attiecībā uz iespējamo piekritības strīdu ar Dienvidāfrikas varas iestādēm Komisija uzskata, ka attiecīgā koncentrācija neatstās
gandrīz nekādu iespaidu uz konkurenci Dienvidāfrikas tirgū, jo pieprasījums pēc platīna šajā valstī ir zems. Tādējādi Komisija
ierosināto darījumu salīdzina ar eksporta karteļiem, kuru darbība parasti nekādā veidā neiespaido to sastāvā ietilpstošo uzņēmumu
mītnes zemju konkurences struktūru un kuru iespaidu uz tautsaimniecību šo valstu iestādes var pat uzskatīt par labvēlīgu.
Vācijas valdība uzskata, ka Regula paredz tiesības novērtēt pieteiktās koncentrācijas atbilstību kopējam tirgum un EEZ. Šis
atzinums atbilst gan starptautisko publisko tiesību principiem, gan arī Tiesas judikatūrai attiecībā uz EK līguma 85. pantu.
Pirmkārt, Regulā ir definēti noteikumi attiecībā uz tās eksteritoriālo darbības jomu. Tas izriet no vienpadsimtā apsvēruma,
kas skatāms kopā ar 1. panta 2. punkta b) apakšpunktu, kurā teikts, ka tiek iedibināts konfliktu risināšanas princips attiecībā
uz uzņēmumiem, kuri atrodas ārpus Kopienas. Vienpadsmitais apsvērums
inter
alia
paredz 1. panta 2. punkta b) apakšpunktā definētā kritērija piemērojamību attiecībā uz koncentrācijām, kurās piedalās uzņēmumi,
kuru pamatdarbība netiek veikta Kopienas teritorijā, bet kuri šajā teritorijā veic būtiskas saimnieciskas darbības, proti,
vismaz divu koncentrācijā iesaistīto uzņēmumu kopējam apgrozījumam Kopienas teritorijā jābūt vairāk par 250 miljoniem ECU
katram. Šajā lietā minētais darījums atbilst šim noteiktajam robežlielumam, un Komisija savā lēmumā ir uzskatāmi parādījusi
šīs koncentrācijas iespaidu uz kopējo tirgu.
Otrkārt, attiecībā uz šīs nostājas atbilstību starptautiskajām publiskajām tiesībām Vācijas valdība ir konstatējusi, ka gan
Regulā ietvertais konfliktu risināšanas princips, gan arī tā piemērojamība minētajā lietā atbilst kritērijam, kurš izriet
no “iespaida doktrīnas” jeb objektīvās teritorialitātes principa. Fakts, ka katra no šiem diviem koncentrācijā iesaistītajiem
uzņēmumiem apgrozījums Kopienas teritorijā ir vismaz 250 miljoni ECU, ir uzskatāms par pietiekamu saistošo faktoru. Turklāt
fakti, uz kuriem Komisija atsaucas savā vērtējumā par koncentrācijas iespaidu uz EEZ, apstiprina, ka Regulas eksteritoriālā
piemērojamība atbilst starptautiskajām tiesībām.
Treškārt, apstiprinot attiecīgos Komisijas izvirzītos argumentus, Vācijas valdība apgalvo, ka tās Regulas interpretācija nav
pretrunā spriedumam Celulozes lietā.

Pirmās instances tiesas vērtējums
Vispirms ir jānoraida Komisijas arguments, ar kuru tiek apgalvots, ka, iesniedzot pārbaudei koncentrācijas vienošanos un paredzot
atļaujas saņemšanu kā šīs vienošanās izpildes priekšnoteikumu, prasītāja esot brīvprātīgi pakļāvusi sevi Komisijas kompetencei.
Saskaņā ar Regulas 14. pantu tās 4. un 7. pantā noteikto nolīgumu iesniegšanas pārbaudei un to izpildes atlikšanas saistību,
kuras ir obligātas visu Kopienas mēroga koncentrāciju dalībniekiem, pārkāpuma gadījumā tiek noteikta ievērojama soda nauda.
Tādējādi no koncentrācijas vienošanās iesniegšanas pārbaudei vai minētās vienošanās izpildes atlikšanas fakta nevar izdarīt
secinājumu par prasītājas brīvprātīgu pakļaušanos Kopienas kompetencei. Turklāt, lai Komisija spētu novērtēt, vai kāda koncentrācija
ir tās kompetencē, tai vispirms jābūt spējīgai izvērtēt šo koncentrāciju, un šis fakts nosaka nepieciešamību koncentrācijā
iesaistītajām personām iesniegt šo vienošanos pārbaudei. Šis pienākums nav uzskatāms par priekšnoteikumu jautājumā par to,
vai Komisija ir kompetenta pieņemt lēmumus par minēto koncentrāciju.
Šajā gadījumā ir jāizskata divi jautājumi. Vispirms ir jānoskaidro, vai Regula ir piemērojama attiecībā uz tādām koncentrācijām
kā izskatāmā koncentrācija un, ja tā ir piemērojama, vai tās piemērojamība attiecībā uz šāda veida koncentrācijām nav pretrunā
starptautiskajām publiskajām tiesībām par valsts piekritību.
1.     Regulas teritoriālās piemērojamības novērtējums
Saskaņā ar Regulas 1. pantu šī regula attiecas uz visām koncentrācijām Kopienas mērogā, citiem vārdiem sakot, visām koncentrācijām,
kurās iesaistīti uzņēmumi, kuru apgrozījums vienā dalībvalstī nepārsniedz divas trešdaļas no to kopējā Kopienas mēroga apgrozījuma
katram, ar noteikumu, ka šo uzņēmumu kopējais apgrozījums pasaules mērogā ir lielāks par 5 miljardiem ECU un vismaz divu no
uzņēmumiem kopējais apgrozījums Kopienas mērogā ir lielāks par 250 miljoniem ECU.
Regulas 1. pantā nav izvirzīta prasība, ka koncentrāciju var uzskatīt par Kopienas mēroga darbību tikai tad, ja tajā iesaistītie
uzņēmumi ir dibināti Kopienā, vai ka koncentrācijas ietvaros veiktajām ražošanas darbībām būtu notiek Kopienā.
Attiecībā uz apgrozījuma kritēriju – kā noteikts apstrīdētā lēmuma 13. punktā – konstatēts, ka minētā koncentrācija ir koncentrācija
Kopienas mērogā Regulas 1. panta 2. punkta nozīmē. Minēto uzņēmumu kopējais apgrozījums pasaules mērogā ir lielāks par 10 miljardiem
ECU, kas ir vairāk par Regulā noteikto 5 miljardu ECU robežlielumu.
Gencor
un
Lonrho
Kopienas mēroga apgrozījums pēdējā saimnieciskajā gadā saskaņā ar šo kritēriju bija vairāk nekā 250 miljoni ECU katram. Visbeidzot,
neviens no šiem uzņēmumiem atsevišķi nesasniedz vairāk par divām trešdaļām no kopējā apgrozījuma apjoma vienā un tajā pašā
dalībvalstī.
Prasītājas argumenti par to, ka Regulas juridiskais pamats un tās preambulas un galvenās daļas formulējums nepieļauj tās piemērojamību
attiecīgajai koncentrācijai, nav pieņemami.
Regulas juridiskais pamats, proti, EK līguma 87. un 235. pants, kā arī EK līguma noteikumi, kuru īstenošanai ir paredzēti
šie panti, proti, tā 3. panta g) apakšpunkts un 85. un 86. pants, kā arī Regulas preambulas pirmais līdz piektais, devītais
un vienpadsmitais apsvērums tikai norāda uz nepieciešamību panākt, lai kopējā tirgū netiktu traucēta konkurence, it īpaši
ar koncentrāciju, kuras rezultātā tiek radīta vai nostiprināts kāda uzņēmuma dominējošais stāvoklis. Minētie EK līguma panti
un preambulas apsvērumi nekādā ziņā nenoteic, ka Regula nebūtu piemērojama attiecībā uz koncentrācijām, kuras, lai gan attiecas
uz ieguves un/vai ražošanas darbību ārpus Kopienas teritorijas, radīs vai nostiprinās dominējošo stāvokli un tādējādi kopējā
tirgū tiks būtiski traucēta efektīva konkurence.
It īpaši prasītājas viedokli nevar pamatot ar Regulas vienpadsmitā apsvēruma noslēguma formulējumu.
Šis pants paredz, ka “Kopienas mēroga koncentrācija [..] attiecas arī uz koncentrācijām, kuras ietekmē uzņēmumi, kuriem galvenā
darbības joma nav Kopienā, bet kuri tur veic būtiskas darbības”.
Vispārīgi norādot uz būtisku darbību koncepciju, Regula, nosakot tās piemērojamības teritoriālo apjomu, nepiešķir lielāku
nozīmi ražošanas darbībai salīdzinājumā ar tirdzniecisko darbību. Gluži otrādi – 1. pantā nosakot kvantitatīvo robežlielumu,
kura pamats ir koncentrācijā iesaistīto uzņēmumu pasaules mēroga un Kopienas mēroga apgrozījums, Regula drīzāk piešķir lielāku
nozīmi tirdzniecības darbībai kopējā tirgus teritorijā nekā faktoram, kurš saista koncentrāciju ar Kopienu. Kā zināms,
Gencor
un
Lonrho
katra Kopienas teritorijā veic nozīmīgu tirdzniecības darbību (tā novērtēta vairāk nekā 250 miljonu ECU apmērā).
Ne Regulas trīsdesmitajā apsvērumā, ne Regulas 24. pantā vēl jo vairāk nav definēts kritērijs, saskaņā ar kuru teritoriālās
piemērojamības pamatā būtu ražošanas darbības veikšanas vieta. 24. pants nebūt nedefinē Regulas piemērojamības teritoriālo
kritēriju, tas tikai nosaka procedūras, kuras jāievēro gadījumos, kad trešās valstis attiecībā uz koncentrācijas kontroli
nenodrošina Kopienas uzņēmumiem tādu režīmu, kāds būtu salīdzināms ar režīmu, kurš Kopienā tiek piešķirts šo trešo valstu
uzņēmumiem.
Prasītāja, pamatojoties uz spriedumu Celulozes lietā, nevar atsaukties uz kritēriju par kādas vienošanās izpildi, lai atbalstītu
savu Regulas teritoriālās piemērojamības interpretāciju. Patiesībā šis kritērijs, ar kuru tiek noteikta saikne starp kādu
līgumu un Kopienas teritoriju, nevis atbalsta, bet noraida prasītājas viedokli. Saskaņā ar spriedumu Celulozes lietā konkrētas
vienošanās izpildes kritērija prasībām atbilst tirdzniecība Kopienas teritorijā neatkarīgi no piedāvājuma avotu un ražošanas
uzņēmuma atrašanās vietas. Nav apstrīdams, ka
Gencor
un
Lonrho
veica tirdzniecības darbību Kopienas teritorijā pirms koncentrācijas un būtu turpinājusi to darīt arī pēc tās.
Tādējādi Komisijas novērtējums attiecībā uz Regulas teritoriālo piemērojamību nav kļūdains, un Regula ir piemērojama attiecībā
uz šo ierosināto koncentrāciju, kuru pieteikuši uzņēmumi, kuru juridiskā adrese ir ārpus Kopienas un kuru ieguves un ražošanas
darbība tiek veikta ārpus Kopienas.
2.     Apstrīdētā lēmuma saderība ar starptautiskajām publiskajām tiesībām
Pēc koncentrācijas vienošanās stāšanās spēkā iepriekš pastāvējušās konkurences attiecības starp
Implats
un
LPD
vismaz attiecībā uz to tirdzniecību Kopienas teritorijā pārstātu pastāvēt. Tas mainītu kopējā tirgus konkurences struktūru,
jo triju Dienvidāfrikas PSM piegādātāju vietā paliktu tikai divi. Ierosinātās koncentrācijas īstenošana izraisītu ne vien
dalībnieku PSM ieguves un ražošanas darbību apvienošanu Dienvidāfrikā, bet arī to tirgus darbības apvienošanu visā pasaulē,
arī Kopienā, kurā
Implats
un
LPD
īsteno tirdzniecību ievērojamā apjomā.
Regulas piemērojamība atbilst starptautiskajām publiskajām tiesībām gadījumos, kad ir paredzams, ka ierosinātajai koncentrācijai
būs tūlītējs un būtisks iespaids uz Kopienu.
Šajā ziņā jāpiebilst, ka saskaņā ar apstrīdēto lēmumu minētā koncentrācija būtu platīna un rodija tirgos radījusi
Amplats
un
Implats
/
LPD
dominējošu duopola stāvokli, tādējādi būtiski traucējot konkurenci kopējā tirgū Regulas 2. panta 3. punkta nozīmē.
Tāpēc ir jāpārbauda, vai šajā gadījumā ir izpildīti trīs kritēriji – vai minētā koncentrācija atstās tūlītēju, būtisku un
paredzamu iespaidu.
Attiecībā uz tūlītējā iespaida kritēriju jāatzīst, ka pretēji prasītājas apgalvojumam apstrīdētā lēmuma 206. un 210. punktā
izmantotais jēdziens “vidēji ilgā laika posmā”, kas attiecas uz dominējoša duopola stāvokļa radīšanu, ir pilnīgi nepārprotams.
Šis jēdziens nepārprotami norāda uz laiku, kad tiek paredzēta Krievijas krājumu izsīkšana, kas ļaus radīt
Amplats
un
Implats
/
LPD
dominējošu duopola stāvokli pasaules platīna un rodija tirgos – tātad arī Kopienā, kas ir būtiska šo pasaules tirgu sastāvdaļa.
Pretēji prasītājas apgalvojumiem šis dominējošais stāvoklis nebūs atkarīgs no koncentrācijas rezultātā izveidotā uzņēmuma
un
Amplats
turpmākās rīcības, bet gan radīsies saistībā ar paša tirgus īpašībām un struktūras izmaiņām. Atsaucoties uz duopola dalībnieku
rīcību nākotnē, prasītāja neņem vērā atšķirību starp dominējošā stāvokļa ļaunprātīgu izmantošanu, kas varētu notikt tuvākā
vai tālākā nākotnē un kas varētu vai nevarētu tikt pakļauta kontrolei ar EK līguma 85. un/vai 86. pantā paredzētajiem līdzekļiem,
un šo uzņēmumu un tirgus struktūras izmaiņām, kuras šī koncentrācija izraisīs. Ir tiesa, ka minētā koncentrācija varētu neizraisīt
tūlītēju dominējošā stāvokļa ļaunprātīgu izmantošanu, jo tas ir atkarīgs no lēmumiem, kurus duopola dalībnieki varētu pieņemt
nākotnē. Tomēr minētā koncentrācija tūlīt un tieši radīs apstākļus, kuros dominējošā stāvokļa ļaunprātīga izmantošana būtu
ne vien iespējama, bet arī saimnieciski izdevīga, jo minētā koncentrācija būtiski traucēs efektīvu konkurenci šajos tirgos,
radot paliekošas minēto tirgu struktūras izmaiņas.
Tādējādi šai koncentrācijai būtu bijusi tūlītēja ietekme Kopienā.
Attiecībā uz būtiska iespaida kritēriju jāpiezīmē, ka Komisija, kā minēts šā sprieduma 297. punktā, atbilstoši visām nepieciešamajām
juridiskajām normām ir pierādījusi, ka minētā koncentrācija radītu stabilu dominējošu duopola stāvokli pasaules platīna un
rodija tirgos.
Prasītāja nevar apgalvot, ka minētā koncentrācija neatstās būtisku iespaidu uz Kopienu saistībā ar koncentrācijā iesaistīto
personu nelielo tirdzniecības apjomu un nelielo tirgus daļu EEZ. Kaut arī koncentrācijas rezultātā izveidotā uzņēmuma tirdzniecības
apjoma līmenis Rietumeiropā (20 % no pasaules pieprasījuma) un Kopienas tirgus daļa ([..] % attiecībā uz platīnu) jau ir pietiekams
pamatojums Kopienas kompetencei attiecībā uz minēto koncentrāciju, potenciālais koncentrācijas iespaids neapšaubāmi būtu lielāks,
nekā to nosaka šie skaitļi. Tā kā minētās koncentrācijas iespaidā pasaules platīna un rodija tirgos tiktu radīts dominējošs
duopola stāvoklis, ir skaidrs, ka tajos tirdzniecības pasākumos Kopienā, uz kuriem minētā koncentrācija atstātu iespaidu,
tiktu ietverti ne tikai
Implats
/
LPD
tirdzniecības apjomi, bet arī
Amplats
tirdzniecības apjomi (apmēram 35–50 %), kuri Rietumeiropas tirgos veidotu ļoti būtisku platīna un rodija tirdzniecības daļu
un daudz lielāku kopējo
Implats
/
LPD
un
Amplats
tirgus daļu (apmēram no [..] līdz 65 %).
Visbeidzot, nevar pieņemt prasītājas argumentu, ka dominējoša stāvokļa radīšana, uz kuru Komisija atsaucas apstrīdētajā lēmumā,
attiecas uz Kopienu tikpat lielā mērā kā uz jebkuru citu kompetentu iestādi un pat mazākā mērā nekā uz citām kompetentām iestādēm.
Fakts, ka pasaules tirgus mērogā minētā koncentrācija iespaidos arī citas valstis, nav iemesls, kura dēļ Kopiena nevarētu
kontrolēt tādu koncentrāciju, kuras rezultātā radies dominējošais stāvoklis būtiski iespaidos konkurenci kopējā tirgū.
Tādējādi ir noraidāmi argumenti, ar kuriem prasītāja noliedz iespēju, ka minētā koncentrācija varētu atstāt būtisku ietekmi
uz Kopienu.
Attiecībā uz paredzamā iespaida kritēriju no visa iepriekš teiktā izriet, ka pastāvēja reāla iespēja paredzēt, ka dominējoša
duopola stāvokļa radīšana pasaules tirgū radītu būtiskus šķēršļus konkurencei Kopienā, kas ir šā tirgus integrāla sastāvdaļa.
No tā izriet, ka Regulas Nr. 4064/89 piemērošana ierosinātajai koncentrācijai atbilst starptautiskajām publiskajām tiesībām.
Jāpārbauda arī, vai Kopiena, īstenojot šādu kompetenci, ir pārkāpusi neiejaukšanās principu vai proporcionalitātes principu.
Ir jānoraida prasītājas arguments par to, ka, pamatojoties uz neiejaukšanās principu, Komisijai bija jāatturas no minētās
koncentrācijas aizliegšanas, lai izvairītos no piekritības strīda ar Dienvidāfrikas varas iestādēm, un nav jāizskata jautājums
par to, vai starptautiskajās tiesībās pastāv šāda norma. Jāpiebilst, ka nebija nekāda strīda starp Dienvidāfrikas valdības
un Kopienas pieprasīto rīcību, jo Dienvidāfrikas konkurences iestādes 1995. gada 22. augusta vēstulē tikai izteica secinājumu
par to, ka minētais koncentrācijas nolīgums nav pretrunā konkurences politikai, nevis pieprasīja šādas vienošanās noslēgšanu
(šajā sakarā skat. spriedumu Celulozes lietā, 20. punkts).
Dienvidāfrikas valdība 1996. gada 19. aprīļa vēstulē nebūt neapšaubīja Kopienas kompetenci lemt par attiecīgo koncentrāciju,
bet pirmām kārtām pauda vispārēju rīcības principu, saskaņā ar kuru, ņemot vērā izrakteņu izmantošanas stratēģisko nozīmi
Dienvidāfrikas Republikas tautsaimniecībā, var iesaistīties konkrētās slepenās vienošanās, ja tādas būtu, nevis īpaši uzsvēra
Gencor
un
Lonrho
ierosinātās koncentrācijas radītās industriālās vai citādas priekšrocības. Dienvidāfrikas valdība tikai pauda uzskatu, ka,
ņemot vērā
Amplats
saimniecisko potenciālu, ierosinātā koncentrācija varētu neradīt konkurences traucējumus un šķēršļus citu PSM piedāvājuma
avotu un citu ražotāju ieiešanai Dienvidāfrikas tirgū ar jaunu ieguves koncesiju piešķiršanas palīdzību.
Visbeidzot, ne prasītāja, ne Dienvidāfrikas valdība 1996. gada 19. aprīļa vēstulē papildus vienkāršai principa paušanai nav
norādījušas, kā ierosinātā koncentrācija iespaidotu Dienvidāfrikas Republikas būtiskās saimnieciskās un/vai komerciālās intereses.
Attiecībā uz argumentu, ka Kopiena nevar būt kompetenta attiecībā uz koncentrācijām, pamatojoties uz nākotnē iespējamu un
hipotētisku rīcību, proti, uz to, ka uzņēmumi, kas darbojas attiecīgajā tirgū, varētu rīkoties saskaņā ar slepenu vienošanos,
ja šāda rīcība saskaņā ar EK līgumu varētu būt vai nebūt Kopienas kompetencē, jākonstatē, kā norādīts iepriekš saistībā ar
jautājumu par to, vai koncentrācijai būs tūlītējs iespaids, ka, ņemot vērā, ka arī nākotnē iespējamās ļaunprātīgās stāvokļa
izmantošanas risks varētu būt jebkuras kompetentas konkurences uzraudzības iestādes tiesiskās intereses, galvenais koncentrācijas
kontroles īstenošanas mērķis Kopienas līmenī ir nodrošināt, lai uzņēmumu pārstrukturēšanas dēļ nerastos tāds uzņēmuma saimnieciskās
varas stāvoklis, kas varētu būtiski traucēt efektīvu konkurenci kopējā tirgū. Tādējādi Kopienas kompetence pirmkārt un galvenokārt
ir pamatojama ar nepieciešamību novērst tādu tirgus struktūru izveidošanu, kuras varētu radīt vai nostiprināt dominējošu stāvokli,
nevis ar nepieciešamību iegūt tiešu kontroli pār iespējamiem dominējoša stāvokļa ļaunprātīgas izmantošanas gadījumiem.
Tātad nav jālemj par to, vai Dienvidāfrikas Konkurences pārvaldes 1995. gada 22. augusta vēstulē ir pausta galīgā nostāja
attiecībā uz minēto koncentrāciju, vai Dienvidāfrikas valdība ir vai nav varas iestāde, kas atbildīga par konkurences lietām,
un, visbeidzot, par Dienvidāfrikas konkurences tiesību piemērojamības jomu. Tāpēc nav jāapmierina prasība veikt pierādījumu
savākšanu un procesa organizatoriskos pasākumus, kuru prasītāja izteikusi 1996. gada 3. decembra vēstulē.
Tādos apstākļos apstrīdētais Komisijas lēmums nav pretrunā ne Regulai, ne starptautisko publisko tiesību normām, uz kurām
atsaucas prasītāja.
Šo pašu iemeslu dēļ ir noraidāms iebildums, kurš pamatots ar EK līguma 184. pantu, proti, ka Regula esot prettiesiska, jo
piešķir Komisijai kompetenci attiecībā uz koncentrāciju, kas tiek īstenota starp
Gencor
un
Lonrho
.
Attiecībā uz argumentāciju apstrīdētajā lēmumā, kas pamato Kopienas kompetenci piemērot Regulu minētajai koncentrācijai, jāuzsver,
ka paskaidrojumi, kas izteikti apstrīdētā lēmuma 4., 13.–18., 204.–206., 210. un 213. punktā, saskaņā ar EK līguma 190. pantu
atbilst Komisijai saistošajam pienākumam pamatot savus lēmumus, lai dotu iespēju Kopienas tiesām īstenot savas pārskatīšanas
tiesības, pusēm – aizstāvēt savas tiesības, un visām ieinteresētajām personām – noskaidrot apstākļus, kādos Komisija piemērojusi
EK līgumu un tā izpildes noteikumus.
Tādējādi abas izskatītās prasības par tiesību akta atcelšanu ir noraidāmas, un nav jāapmierina prasība veikt pierādījumu savākšanu
un procesa organizatoriskos pasākumus, kuru prasītāja izteikusi 1996. gada 3. decembra vēstulē.

II – Prasība par Regulas 2. panta pārkāpumu tādā ziņā, ka Komisija nav pilnvarota novērst koncentrācijas, kuru dēļ tiek radīts
vai nostiprināts kopīgs dominējošais stāvoklis, un par EK līguma 190. panta pārkāpumu

Prasītājas argumenti
Prasītāja apgalvo, ka saskaņā ar Regulu Nr. 4064/89 nevarot aizliegt kopīga dominējošā stāvokļa radīšanu vai nostiprināšanos.
No Regulas formulējuma izvērtējuma izrietot, ka kopīgā dominējošā stāvokļa jēdziens ir izslēgts no tās piemērojamības. Atšķirībā
no EK līguma 86. panta Regulas 2. panta 3. punktā neesot nekādas norādes uz kopīgā dominējošā stāvokļa jēdzienu. Tādējādi
Komisija neesot pilnvarota uz šā pamata aizliegt koncentrāciju.
Turklāt Regulas piecpadsmitajā apsvērumā, kurā definēta pazīme, pēc kuras tiek noteikta konkrētas koncentrācijas atbilstība
kopējam tirgum, sevišķi gadījumos, kad iesaistīto uzņēmumu tirgus daļa nepārsniedz 25 %, minēts, ka Regula nepieļauj iespēju
aizliegt koncentrāciju, pamatojoties uz to, ka koncentrācijas dēļ rodas kopīgs dominējošais stāvoklis. Oligopolistiskos tirgos
divu to dalībnieku koncentrācijas dēļ ne vienmēr tiekot izveidots apvienots uzņēmums, kura tirgus daļa pārsniedz 25 %. Kopīgā
dominējošā stāvokļa dalībniekus, kuri nav iesaistīti koncentrācijā, Regulas nozīmē nevarot uzskatīt par “attiecīgajiem uzņēmumiem”.
Prasītāja atsaucas uz Regulas izstrādes priekšdarbiem un piebilst, ka tās pieņemšanas gaitā kopīgā dominējošā stāvokļa jēdziens
ir ticis apspriests. Tādējādi fakts, ka Regulā nav iekļauts oligopola dominējošā stāvokļa jēdziens, nav izskaidrojams ar neuzmanības
kļūdu, bet gan ir apzināts izlaidums, jo dalībvalstis Padomē nespēja panākt vienošanos šajā jautājumā. Šajā ziņā būtu nekorekti
un nevajadzīgi interpretēt Regulu tādā veidā, kas nesaskanētu ar to intensīvo pārrunu rezultātu, kuras Padomē tika rīkotas
Regulas pieņemšanas laikā.
Apvienotās Karalistes, Vācijas un Francijas koncentrācijas kontroles noteikumi pretstatā Regulai īpaši ietver kopīgo dominējošo
stāvokli. Turklāt šajās valstīs ir noteikta īpaša procedūra, kurā tiek iesaistītas visas sabiedrības, kuras tiek turētas aizdomās
par līdzdalību oligopolā.
Regulas 2. panta 3. punkta interpretācija, kas ietvertu kopīgā dominējošā stāvokļa jēdzienu, radītu divas īpašas juridiskas
problēmas, pārkāpjot EK līguma pamatprincipus, proti, tiesiskās noteiktības principu un trešo personu procesuālās tiesības.
Tāda interpretācija būtu pretrunā juridiskās noteiktības principam, it īpaši attiecībā uz sodiem, kurus saskaņā ar Regulu
Nr. 4064/89 var uzlikt uzņēmumiem.
Attiecībā uz trešo personu procesuālajām tiesībām prasītāja apgalvo, ka, lai gan praksē procedūras gaitā Komisija apspriežas
ar attiecīgā tirgus trešajām personām un atļauj tām izteikt apsvērumus un būt klāt tiesas sēdēs, tās nesaņem tādas pašas tiesības
un tādu pašu attieksmi kā koncentrācijā iesaistītie uzņēmumi; tas liecina par to, ka Regula Nr. 4064/89 neattiecas uz kopīgā
dominējošā stāvokļa situācijām.
Ir ļoti svarīgi, lai tādās koncentrācijas lietās, kuras saistītas ar pasākumiem, kurus veic ārpuskopienas valstī, Regula tiktu
piemērota tikai ciešā saskaņā ar tās noteikumiem, it īpaši tādās lietās, kuru gadījumā valsts valdība, konkrētajā gadījumā
Dienvidāfrikas valdība, paziņo, ka slepenas vienošanās būtu kontrolējamas tad, ja tās būtu notikušas, nevis tikai paredzamas.
Prasītāja piebilst, ka 1992. gada 22. jūlija Lēmumā 92/553/EEK, kas attiecas uz lietas izskatīšanu saskaņā ar Padomes Regulu
(EEK) Nr. 4064/89 (spriedums lietā IV/M.190 –
Nestlé
pret
Perrier
), (OV L 356, 1. lpp.; turpmāk tekstā – “lēmums par spriedumu lietā “
Nestlé
pret
Perrier
””) Komisija, interpretējot Regulas 2. pantu, konstatējusi, ka gadījumā, ja nebūtu kontroles pār koncentrācijām, kuru dēļ
rodas vai nostiprinās kopīgais dominējošais stāvoklis, tiktu apdraudēts EK līguma 3. panta g) apakšpunktā formulētais pamatmērķis
– nodrošināt, lai iekšējā tirgū netiktu traucēta konkurence. Pēc prasītājas domām, Komisija 16. ziņojumā par konkurences politiku
ir apstiprinājusi, ka šāda riska iespēja nepastāv. Minētajā ziņojumā Komisija ņēma vērā faktu, ka tā var piemērot EK līguma
86. pantu, lai kontrolētu kopīgā dominējošā stāvoklī esošo uzņēmumu ļaunprātīgu šāda stāvokļa izmantošanu. Katrā ziņā šajā
lietā Komisijas pilnvaras nosakot Regula, nevis vispārējās politikas mērķis novērst iespējamu pret konkurenci vērstu rīcību.
Tādējādi Komisijas pilnvaras darbojoties vienīgi tad, ja koncentrācija rada vai nostiprina dominējošu stāvokli, tādējādi traucējot
efektīvu konkurenci, nevis tad, ja šī koncentrācija tikai varētu traucēt efektīvu konkurenci.
Visbeidzot, Regulas piemērojamība koncentrācijai, kuras dēļ tiktu radīts kopīgs dominējošs stāvoklis, bez jebkāda juridiska
šādas piemērojamības pamatojuma ir EK līguma 190. panta pārkāpums.

Pirmās instances tiesas secinājumi
Regulas Nr. 4064/89 2. panta 3. punkts nosaka:
“Koncentrācija, kas rada vai nostiprina dominējošo stāvokli, kura rezultātā kopējā tirgū vai ievērojamā tā daļā tiktu traucēta
efektīva konkurence, ir atzīstama par nesaderīgu ar kopējo tirgu.”
Rodas jautājums, vai vārdi “kas rada vai nostiprina dominējošo stāvokli” ir attiecināmi vienīgi uz individuālā dominējošā
stāvokļa radīšanu vai nostiprināšanu, vai tie attiecas arī uz kopīgo dominējošo stāvokli, proti, uz divu un vairāku uzņēmumu
dominējošo stāvokli.
No Regulas 2. panta formulējuma nav secināms, ka Regula ir piemērojama vienīgi tādai koncentrācijai, kuras rezultātā tiek
radīts vai nostiprinās individuālais dominējošais stāvoklis, proti, dominējošs stāvoklis, kas ir koncentrācijā iesaistītām
personām. Regulas 2. pants, atsaucoties uz “koncentrāciju, kuras rezultātā tiek radīts vai nostiprināts dominējošs stāvoklis”,
pats par sevi neliedz iespēju piemērot Regulu gadījumos, kad koncentrācijas rezultātā tiek radīts vai nostiprināts kopīgais
dominējošais stāvoklis, t.i., dominējošs stāvoklis, kāds ir koncentrācijā iesaistītajai personai un vienam vai vairākiem uzņēmumiem,
kuri nav šīs koncentrācijas dalībnieki (iepriekš minētais spriedums lietā “Francija u.c./Komisija”, 166. punkts).
Prasītājai nav pamata apgalvot, ka sakarā ar to, ka Regulas pieņemšanas laikā dažu valstu tiesiskajā sistēmā bija īpaši noteikumi
par tādas koncentrācijas kontroli, kuras rezultātā rodas vai nostiprinās kopīgais dominējošais stāvoklis, Padomes apzinātā
izvēle neieviest šo noteikumu šajā Regulā nepārprotami varētu nozīmēt, ka šī Regula neietver kopīgā dominējošā stāvokļa situācijas.
Izraudzītais neitrālais formulējums Regulas 2. panta 3. punktā nenozīmē, ka kopīgā dominējošā stāvokļa rašanās vai nostiprināšanās
gadījumos Regula automātiski nav piemērojama.
Visbeidzot, jāpiebilst, ka tie dalībvalstu tiesību akti, lai arī cik specifiski tie būtu, kuri kopīgā dominējošā stāvokļa
radīšanas vai nostiprināšanas gadījumos bija piemērojami pirms Regulas stāšanās spēkā, saskaņā ar Regulas 21. panta 2. punktu
šādu koncentrāciju gadījumos vairs nav piemērojami. Ņemot vērā prasītājas argumentus, būtu jāpieņem, ka visas tās dalībvalstis,
proti, cita starpā Francija, Vācija, Apvienotā Karaliste un citas, kuru koncentrācijas kontroles sistēmas tika piemērotas
kopīgā dominējošā stāvokļa radīšanas vai nostiprināšanas gadījumos, būtu atteikušās no šīs kontroles formas attiecībā uz Kopienas
mēroga koncentrācijām. Tā kā nekādas nepārprotamas pazīmes par to neliecina, nevar pieņemt, ka tāda būtu bijusi dalībvalstu
griba.
Par prasītājas argumentāciju attiecībā uz Regulas izstrādes priekšdarbiem jāpiebilst, ka, interpretējot kādu tiesību aktu,
īpaša uzmanība jāpievērš nevis nostājai, kādu šā akta projekta apspriešanas laikā paudusi viena vai otra dalībvalsts, bet
gan akta formulējumam un mērķiem.
Regulas izstrādes priekšdarbi nesniedz nepārprotamu izskaidrojumu Regulas autoru nolūkam attiecībā uz termina “dominējošais
stāvoklis” piemērojamības jomu. Tādos apstākļos tie nav izmantojami apstrīdētā jēdziena interpretēšanai (iepriekš minētais
spriedums lietā Francija u.c./Komisija, 167. punkts).
Katrā ziņā tas, ka pēc Regulas pieņemšanas dažas dalībvalstis, it īpaši Francija, apstrīdēja viedokli, ka šo Regulu varētu
piemērot kopīgā dominējošā stāvokļa gadījumā, nenozīmē, ka Regula nav piemērojama tamlīdzīgās situācijās. Tā kā nostāja, kādu
dalībvalstis paudušas tajā laikā, kad notika apspriešana Padomē, neuzliek šīm valstīm nekādas saistības, ir pieļaujama iespēja,
ka viena no dalībvalstīm pēc tiesību akta apstiprināšanas var mainīt viedokli vai arī nolemt ierosināt Kopienu tiesām izskatīt
jautājumu par tiesību akta likumību.
Tādējādi Regula Nr. 4064/89, it īpaši tās 2. pants, ir jāinterpretē, ņemot vērā tās vispārējo sistēmu.
Ir jāizskata prasītājas arguments par to, ka Regulas uzbūve nepieļauj tās piemērojamību kopīgā dominējošā stāvokļa situācijās.
Pamatojot apgalvojumu par šādas piemērojamības nepieļaujamību, prasītāja atsaucas uz Regulas Nr. 4064/89 piecpadsmitajā apsvērumā
noteikto 25 % robežlielumu.
Minētajā apsvērumā ir norādīts:
“[..] koncentrācijas, kas attiecīgo uzņēmumu ierobežotās tirgus daļas dēļ nespēj traucēt efektīvu konkurenci, var tikt uzskatītas
par saderīgām ar kopējo tirgu; [..] neskarot EK līguma 85. un 86. pantu, par šo ietekmi ir norādījums, jo īpaši, ja attiecīgo
uzņēmumu tirgus daļa kopējā tirgū vai ievērojamā tā daļā nepārsniedz 25 %.”
Kā Komisija pareizi norāda, norāde uz 25 % tirgus daļas robežlielumu nav izmantojama, lai pamatotu ierobežojošu Regulas interpretāciju.
Tā kā oligopolistiski tirgi, kuros vienam no kopīgi dominējošajiem uzņēmumiem pieder tirgus daļa, kas ir mazāka par 25 %,
ir relatīvi reti, ar šo norādi nevar pamatot kopīgu dominējošu stāvokļu gadījumu izslēgšanu no Regulas piemērojamības jomas.
Biežāk ir sastopami oligopolistiski tirgi, kuros dominējošajiem uzņēmumiem pieder vairāk nekā 25 % tirgus daļu. Tādējādi tirgus
struktūras, kas veicina oligopolistisku rīcību, lielākoties ir tādas, kurās diviem, trim vai četriem piegādātājiem katram
pieder apmēram vienāda tirgus daļa, piemēram, diviem piegādātājiem katram pieder 40 % tirgus, trim piegādātājiem katram pieder
25–30 % tirgus, vai četriem piegādātājiem katram pieder apmēram 25 % tirgus. Visas šīs struktūras atbilst Regulas piecpadsmitajā
apsvērumā noteiktajam robežlielumam.
Turklāt, kā nepārprotami formulēts piecpadsmitajā apsvērumā, šis robežlielums ir noteikts tikai kā vadlīnija un tas nekādā
formā nav iekļauts nevienā no Regulas noteikumiem (skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Francija u.c./Komisija, 176. punkts).
Tādējādi ar Regulas 2. panta 3. punkta interpretāciju, atsaucoties uz tās preambulas piecpadsmito apsvērumu, nevar pamatot
prasītājas viedokli, ka Regula nav piemērojama kopīgā dominējošā stāvokļa gadījumiem.
Ir jāizskata nākamais prasītājas arguments par tiesiskās noteiktības principu un tiesībām tikt uzklausītam.
Prasītāja uzskata, ka, it īpaši ņemot vērā sodus, ko saskaņā ar Regulu var uzlikt uzņēmumiem, 2. panta 3. punkta parastās
nozīmes paplašināšana un tā darbības jomas attiecināšana uz kopīgā dominējošā stāvokļa situācijām ir uzskatāma par tiesiskās
noteiktības principa pārkāpumu.
Jautājums, kas faktiski izriet no izskatāmās prasības, ir par to, vai pareizā Regulas interpretācija ir tā, ko aizstāv Komisija.
Ja tā ir pareizā, tad lēmums no šā viedokļa ir likumīgs un tiesiskās noteiktības princips nav pārkāpts. Turpretim, ja pareizā
Regulas interpretācija ir prasītājas izvirzītā, tad lēmums nav tiesisks tā pieņēmēja kompetences trūkuma dēļ, un tādā gadījumā
nav jālemj par to, vai ir pārkāpts tiesiskās noteiktības princips.
Tādējādi prasītājas arguments ir maldīgs.
Attiecībā uz tiesību uz aizstāvību ievērošanu Regulas Nr. 4064/89 18. pants nosaka:
“1.      Pirms jebkāda lēmuma pieņemšanas atbilstoši 7. panta 2. un 4. punktam, 8. panta 2. punkta otrajai daļai un 3. –5. punktam,
kā arī 14. un 15. pantam Komisija dod attiecīgajām personām, uzņēmumiem un uzņēmumu apvienībām iespēju visās procedūras stadijās
līdz konsultācijām ar Padomdevēju komiteju izteikt savu viedokli par iebildumiem, kas pret tām izvirzīti.
[..]
3.      Komisija pieņem lēmumu, pamatojoties tikai uz iebildumiem, par kuriem abas puses spējušas iesniegt savus apsvērumus. Lietvedībā
pilnīgi jāievēro tiesības uz aizstāvību. Lietas dokumenti ir pieejami vismaz tieši iesaistītajām pusēm, ievērojot uzņēmumu
likumīgās intereses aizsargāt savus komercnoslēpumus.
4.      Ciktāl Komisija vai dalībvalstu kompetentās iestādes uzskata par nepieciešamu, tās var uzklausīt arī citas fiziskas vai juridiskas
personas. Fiziskām vai juridiskām personām, kas izrāda pietiekamu interesi, jo īpaši attiecīgo uzņēmumu administrācijas vai
pārvaldes institūciju locekļiem vai to darbinieku atzītiem pārstāvjiem pēc lūguma iesniegšanas ir tiesības tikt uzklausītiem
[tiesības uz aizstāvību].”
Pretēji prasītājas argumentiem minētie noteikumi automātiski neliedz oligopola dalībniekiem, kuri nav koncentrācijā iesaistītās
personas, izmantot tādas pašas tiesības uz aizstāvību, kādas ir uzņēmumiem, kuri ir koncentrācijā iesaistītās personas.
Saskaņā ar Regulas 18. pantā noteikto sistēmu aizsardzības līmenis, kurš tiek nodrošināts kādam konkrētam uzņēmumam attiecībā
uz tā tiesībām uz aizstāvību, ir atkarīgs tikai no tā, vai šis uzņēmums tiek uzskatīts par iesaistīto uzņēmumu, tieši iesaistīto
personu vai pamatoti ieinteresēto trešo personu, un šis jautājums savukārt ir atkarīgs no tā, vai Komisijai pieņemamais lēmums
varētu to negatīvi iespaidot. No tā izriet, ka uzņēmumi, kuri ir oligopola dalībnieki, bet nav iesaistīti koncentrācijā, ir
jāuzskata par tieši iesaistītām personām un tiem ir tādas pašas procesuālās tiesības kā koncentrācijā iesaistītajām personām.
No otras puses, ja Komisijas lēmums nevar negatīvi iespaidot uzņēmumus, kuri nav iesaistīti šajā koncentrācijā, minētajiem
uzņēmumiem ir tiesības uz aizstāvību tikai tādā gadījumā, ja tie spēj pierādīt pamatotu ieinteresētību atbilstoši Regulas Nr. 4064/89
18. panta 4. punktam; tāda pieeja atbilst Tiesas un Pirmās instances tiesas judikatūrai attiecībā uz trešo personu procesuālajām
tiesībām.
Pat pieņemot, ka Komisijas atzinums par to, ka ierosinātā koncentrācija radītu vai nostiprinātu tajā iesaistīto uzņēmumu un
kādas trešās personas dominējošo stāvokli, var negatīvi iespaidot šādu trešo personu, ir jāņem vērā, ka tiesību uz aizstāvību
ievērošana visos procesos, kuru iznākumā var tikt noteikts pasākums, kas negatīvi iespaido konkrētu personu, ir Kopienu tiesību
pamatprincips, kurš jāievēro pat tajos gadījumos, kad nav nekādu normu attiecībā uz procedūru (šajā saistībā skat. Tiesas
1979. gada 13. februāra spriedumu lietā 85/76
Hoffmann-La Roche
/Komisija,
Recueil
, 461. lpp.; 1996. gada 24. oktobra spriedumu lietā C‑32/95 P Komisija/
Lisrestal
u.c.,
Recueil
, I‑5373. lpp., 21. punkts, un iepriekš minēto spriedumu lietā Francija u.c./Komisija, 174. punkts).
Ņemot vērā šo principu, faktu, ka Kopienas likumdevējs nav Regulā tieši paredzējis procedūru, kas nodrošinātu to trešās personas
uzņēmumu tiesības uz aizstāvību, kuri tiek turēti aizdomās par kopīgo dominējošo stāvokli kopā ar koncentrācijā iesaistītajiem
uzņēmumiem, nevar uzskatīt par izšķirīgu pierādījumu tam, ka Regula nav piemērojama kopīgā dominējošā stāvokļa gadījumiem
(skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Francija u.c./Komisija, 175. punkts).
Tātad arguments par trešo personu procesuālajām tiesībām nav pieņemams.
Tā kā Regulas, it īpaši tās 2. panta interpretējumi, kas pamatoti ar to formulējumiem un ar Regulas izstrādes priekšdarbiem
un sistēmu, neļauj noteikt precīzu to piemērojamības jomu attiecībā uz izskatāmā dominējošā stāvokļa veidu, minētie tiesību
akti ir interpretējami, ievērojot to mērķi (šajā saistībā skat. Tiesas 1979. gada 7. februāra spriedumu lietā 11/76 Nīderlande/Komisija,
Recueil
, 245. lpp., 6. punkts; 1996. gada 5. decembra spriedumu apvienotajās lietās C‑267/95 un C‑268/95
Merck
un
Beecham
,
Recueil
, I‑6285. lpp., 19.–25. punkts, un iepriekš minēto spriedumu lietā Francija u.c./Komisija, 168. punkts).
Kā izriet no Regulas pirmajiem pieciem apsvērumiem, tās pamatmērķis, ņemot vērā EK līgumā, it īpaši tā 3. panta f) apakšpunktā
(pēc Līguma par Eiropas Savienību stāšanās spēkā – EKL 3. panta g) apakšpunkts) noteiktos mērķus, ir nodrošināt, lai uzņēmumu
reorganizācija, it īpaši iekšējā tirgus veidošanas dēļ, neradītu paliekošus konkurences traucējumus. Regulas Nr. 4064/89 piektā
apsvēruma beigu daļā teikts, ka “Kopienas tiesību aktos šā iemesla dēļ jāiekļauj nosacījumi, kas reglamentē šādas koncentrācijas,
kas ievērojami var traucēt efektīvu konkurenci kopējā tirgū vai ievērojamā tā daļā” (šajā saistībā skat. spriedumu lietā Francija u.c./Komisija,
169. punkts).
Turklāt no Regulas sestā, septītā, desmitā un vienpadsmitā apsvēruma izriet, ka atšķirībā no EK līguma 85. un 86. panta tā
ir piemērojama visām Kopienas mēroga koncentrācijām, ja tās sakarā ar savu paredzamo iespaidu uz konkurences struktūru Kopienas
teritorijā izrādītos neatbilstīgas EK līgumā paredzētajai netraucētai konkurences sistēmai (spriedums lietā Francija u.c./Komisija,
170. punkts).
Koncentrācija, kuras dēļ rodas vai nostiprinās koncentrācijā iesaistīto personu un kādas tajā neiesaistītas personas dominējošais
stāvoklis, neatbilst EK līgumā paredzētajai netraucētai konkurences sistēmai. Tādējādi, ja pieņemtu, ka Regula ir piemērojama
vienīgi attiecībā uz koncentrācijā iesaistīto personu dominējoša stāvokļa radīšanu vai nostiprināšanu, tās iepriekš minētajā
apsvērumā norādītais mērķis daļēji netiktu sasniegts. Regulai tādējādi tiktu liegts samērā nozīmīgs lietderīgās iedarbības
aspekts, kas nav nepieciešams no Kopienas koncentrācijas kontroles sistēmas vispārējās struktūras viedokļa (spriedums lietā
Francija u.c./Komisija, 171. punkts).
Argumenti, kuri attiecas, pirmkārt, uz faktu, ka Regula ir piemērojama tādai uzņēmumu koncentrācijai, kuru pamatdarbības vieta
nav Kopiena, otrkārt, uz iespēju, ka Komisija saskaņā ar EK līguma 86. pantu varētu būt tiesīga kontrolēt kāda oligopola dalībnieka
pret konkurenci vērstu rīcību, nav uzskatāmi par tādiem, kas ļautu apstrīdēt Regulas piemērojamību tāda kopīgā dominējošā
stāvokļa gadījumā, kura rašanās ir saistīta ar koncentrāciju.
Attiecībā uz pirmo no minētajiem argumentiem jāpiebilst, ka Regulas piemērojamība kopīgā dominējošā stāvokļa gadījumā nav
atkarīga no tās teritoriālās piemērojamības.
Attiecībā uz iespēju piemērot EK līguma 86. pantu jāpiebilst, ka no tā nav iespējams secināt, ka Regula nebūtu piemērojama
kopīgajam dominējošam stāvoklim, jo tādā gadījumā tāds pats pamatojums būtu attiecināms arī uz viena uzņēmuma dominējošo stāvokli,
kas liktu secināt, ka Regula vispār nav nepieciešama.
Turklāt, tā kā saskaņā ar EK līguma 86. pantu ir pieļaujama tikai dominējošā stāvokļa nostiprināšanās, nevis tās radīšanas
kontrole (spriedums iepriekš minētajā lietā
Europemballage
un
Continental Can
/Komisija, 26. punkts), tas, ka Regula netiktu piemērota attiecībā uz koncentrācijām, kuras rada dominējošu stāvokli, izraisītu
Kopienas koncentrācijas kontroles sistēmas nepilnības, kuras varētu apdraudēt pienācīgu kopējā tirgus darbību.
No iepriekš minētā jāsecina, ka kopīgais dominējošais stāvoklis ietilpst Regulas darbības jomā, kā to noteikusi arī Tiesa
pēc tiesas sēdes 1998. gada 18. februārī spriedumā lietā Francija u.c./Komisija (178. punkts).
Tādējādi Komisijai nebija pienākums iekļaut apstrīdētajā lēmumā jebkādus pamatojumus attiecībā uz Regulas piemērojamību kopīgā
dominējošā stāvokļa gadījumos, it īpaši tādēļ, ka tā jau bija paudusi savu viedokli šajā jautājumā gan ikgadējā ziņojumā par
konkurences politiku, gan arī citās koncentrācijas lietās, tostarp lēmumā par spriedumu lietā “
Nestlé
pret
Perrier
”. Tādējādi apgalvojums, ka ir pārkāpts EK līguma 190. pantā noteiktais pienākums norādīt pamatojumu, nav pamatots.
Izskatāmie prasības pamati tādējādi ir noraidāmi.

III – Prasība par Regulas 2. panta pārkāpumu tādā ziņā, ka Komisija ir nepareizi atzinusi, ka minētā koncentrācija radīs kopīgo
dominējošo stāvokli, un par EK līguma 190. panta pārkāpumu

A – Apstrīdētais lēmums
Lai secinātu, ka radīsies
Implats
/
LPD
un
Amplats
kopīgais dominējošais stāvoklis, kura rezultātā kopējā tirgū tiks būtiski traucēta efektīva konkurence (apstrīdētā lēmuma
219. punkts), Komisija izteica šādus konstatējumus (74.–214. punkts):
–        kaut gan platīnmetālu saimes metāli (platīns, pallādijs, rodijs, irīdijs, rutēnijs un osmijs) dabā ir sastopami vienā un tajā
pašā rūdā, tie tomēr nav savstarpēji aizvietojami tādā mērā, lai varētu pieņemt, ka tie veido viena ražojuma tirgu, tādējādi
katram PSM ir savs ražojuma tirgus;
–        PSM ir augstvērtīgas preces, kuras visā pasaulē tiek pārdotas ar vienādiem noteikumiem, tādējādi katram platīnsaimes metālam
ir vienots pasaules tirgus;
–        pasaules platīna un rodija tirgiem ir raksturīga ražojuma viendabība, augsta tirgus pārredzamība, no cenas neatkarīgs pieprasījums
esošajā cenu kategorijā, mērens pieprasījuma pieaugums, pilnvērtīga ražošanas tehnoloģija, sarežģīta ieiešana tirgū, augsts
uzņēmumu koncentrācijas līmenis, finansiālie sakari un kontakti starp vairāku tirgu piegādātājiem, zema pircēja spēja ietekmēt
iegādes nosacījumus un zems konkurences līmenis, jo vēl nesenā pagātnē šajos tirgos bija vērojami tikai daži konkurences elementi;
–        pēc koncentrācijas
Implats
/
LPD
un
Amplats
katrai piederētu apmēram 35 % liela pasaules platīna tirgus daļa (kopējā tirgus daļa būtu apmēram 70 %), kas pēc paredzamā
Krievijas iegulu izsīkuma paaugstinātos līdz 40 % katrai (kopējā tirgus daļa būtu apmēram 80 %), un katrai no šīm sabiedrībām
piederētu 50 % no kopējās 89 % daļas novērtētajās pasaules PSM rezervēs;
–        pēc koncentrācijas
Implats
/
LPD
un
Amplats
būtu vienādas izmaksu struktūras;
–        koncentrācija neapšaubāmi novērstu konkurences draudus, ar kuriem
LPD
līdz šim saskārusies tirgū;
–        pēc koncentrācijas Krievija tirgū būtu tikai nenozīmīgs tirgus dalībnieks;
–        ārējie piedāvājuma avoti, t.i., piegādātāji, kuri nav saistīti ar oligopolu, pārstrādes uzņēmumi, krājumu īpašnieki, izņemot
Krieviju, un platīna aizvietošana ar pallādiju nespētu apdraudēt
Implats
/
LPD
un
Amplats
duopola ekonomisko spēku;
–        platīna un rodija tirgos diezin vai ienāktu jauni dalībnieki.

B – Vispārēji apsvērumi
Prasītāja apgalvo, ka apstrīdētajā lēmumā sniegtie pierādījumi un pamatojumi nav pietiekami, lai pierādītu kopīgā dominējošā
stāvokļa konstatējumu šajā lietā, un tie neatbilst pamatojuma standartam, ko nosaka judikatūra attiecībā uz EK līguma 190. pantu.
Prasītāja uzskata, ka gadījumā, ja Komisija objektīvajiem platīna un rodija tirgu rādītājiem būtu korekti piemērojusi tos
kritērijus, kurus tā agrāk izmantojusi savā lēmumu pieņemšanas praksē, tā nebūtu secinājusi, ka koncentrācijas rezultātā radīsies
kopīgais dominējošais stāvoklis.
Jāatceras, ka saskaņā ar Regulas Nr. 4064/89 2. panta 3. punktu koncentrācija, kas rada vai nostiprina dominējošu stāvokli,
kura rezultātā kopējā tirgū vai ievērojamā tā daļā tiek būtiski traucēta efektīva konkurence, ir atzīstama par nesaderīgu
ar kopējo tirgu.
Tādējādi, novērtējot kopīgā dominējošā stāvokļa esamību, Komisijai, izmantojot attiecīgā tirgus perspektīvas analīzi, ir jāpierāda,
ka attiecīgā koncentrācija radīs situāciju, ka attiecīgajā tirgū efektīvu konkurenci traucēs koncentrācijā iesaistītie uzņēmumi
un vēl viens vai vairāki citi uzņēmumi, kuri sakarā ar faktoriem, kas nosaka saites starp tiem, kopā spēj pieņemt kopēju tirgus
politiku un ievērojamā mērā darboties neatkarīgi no saviem konkurentiem, klientiem un arī no patērētājiem (spriedums lietā
Francija u.c./Komisija, 221. punkts).
Šajā ziņā Regulas pamatnoteikumi, īpaši 2. pants, dod Komisijai zināmu rīcības brīvību, īpaši attiecībā uz saimnieciskiem
novērtējumiem (spriedums lietā Francija u.c./Komisija, 223. punkts).
Tādējādi Kopienu tiesām, pārskatot šīs rīcības brīvības īstenošanu, kurai ir būtiska nozīme koncentrācijas ierobežošanas noteikumu
piemērojamībā, ir jāņem vērā saimnieciskos noteikumos netieši ietvertā rīcības brīvības robeža, kas ir koncentrācijas noteikumu
sastāvdaļa (spriedums lietā Francija u.c./Komisija, 224. punkts).
Ņemot vērā šos apsvērumus, ir jāizskata dažādie prasītājas argumenti.

C – Iespējamā
Gencor
un
Lonrho
kopīgi īstenotā kontrole pār
LPD
pirms koncentrācijas
Lietas dalībnieku argumenti
Prasītāja apgalvo, ka Komisija neesot piešķīrusi pietiekamu nozīmi visiem tai iesniegtajiem pierādījumiem attiecībā uz situāciju
pirms koncentrācijas, kad prasītāja un
Lonrho
kopīgi īstenojušas kontroli pār
LPD
. Faktori, saskaņā ar kuriem Komisija secinājusi, ka ierosinātā koncentrācija neatbilst kopējam tirgum, jau esot pastāvējuši
pirms šā ierosinājuma. Tādējādi esot grūti izprast, kādas konkurences līmeņa atšķirības minētā koncentrācija varētu radīt
kopējā tirgū vai būtiskā šā tirgus daļā.
Komisija uzskata, ka pretēji prasītājas apgalvojumam pirms ierosinātās koncentrācijas
Gencor
un
Lonrho
nav kopīgi īstenojušas kontroli pār
LPD
. Kā uzskata Komisija, šis prasītājas apgalvojums ir pretrunā lietas dalībnieku apgalvojumam atbildē uz iebildumu paziņojumu,
proti, ka
Implats
un
LPD
esot bijušas pilnīgi neatkarīgas sabiedrības un
Implats
saistība ar
LPD
izpaudusies vienīgi kā mazākuma akcionāru saistība.
Pirmās instances tiesas vērtējums
Apstrīdētā lēmuma 114.–121. un 186.–191. punktā Komisija sniedz detalizētu to strukturālo saišu analīzi, kuras pastāvējušas
starp
Implats
un
LPD
pirms koncentrācijas, kā arī paredzamo koncentrācijas iespaidu uz konkurences struktūru platīna tirgū. Saskaņā ar apstrīdēto
lēmumu šādu saišu pastāvēšana neliedza
LPD
iespēju darboties kā neatkarīgai
Implats
konkurentei, taču pēc koncentrācijas šī neatkarība tiktu zaudēta.
Tādējādi ir jāizvērtē, vai minētā koncentrācija varēja ievērojamā mērā mainīt ietekmi, kādu prasītāja varēja īstenot attiecībā
uz
LPD
un līdz ar to arī uz konkurences noteikumiem un struktūru platīna un rodija tirgos, un arī vai, tā kā koncentrācija neradītu
nekādas būtiskas esošās tirgus struktūras pārmaiņas, Komisijai tā bija jāatbalsta.
Saskaņā ar Akcionāru līguma 8. panta 2. punktu
Eastplats
un
Westplats
, t.i.,
LPD
, pastāvīgo pārvaldību un parasto to darbības un komercdarbības kontroli īsteno vienīgi
Lonrho
ar tās meitas uzņēmuma
LMS
starpniecību.
Minētais pants paredz:
“
LMS
tiek pilnvarota īstenot katras sabiedrības komercdarbības, saistību un lietu parasto un pastāvīgo pārvaldību un kontroli
saskaņā ar pārvaldības vienošanās noteikumiem, un Puses nodrošina, ka parakstīšanas dienā sabiedrības paraksta pārvaldības
līgumus ar
LMS
, pēc kuriem visu sabiedrību lietas kārtos
LMS
.
LSA
[
Lonrho South Africa
] nodrošina, ka
LMS
regulāri un pilnīgi informē katras sabiedrības valdi par visiem katras sabiedrības komercdarbības materiālajiem aspektiem,
iesniedzot (
inter

alia
) ikmēneša darbības pārskatus.”
Turklāt saskaņā ar Akcionāru līguma 8. panta 5. punktu arī
LPD
produkcijas tirgvedības darbības tiek pakļautas vienīgi
Lonrho
kontrolei, ko tā īsteno ar tās meitas uzņēmuma
Western Metal Sales
starpniecību (apstrīdētā lēmuma 117. punkts).
Minētais pants nosaka:
“Saskaņā ar galveno Līgumu
WPL
[
Westplats
] un
EPL
[
Eastplats
] produkcijas, tostarp arī
WPL
iegūtās izrakteņu produkcijas laišana tirgū un pārdošana tiek īstenota ar
WMS
[
Western Metal Sales
] starpniecību [..].”
Turklāt 6. panta 3. punkts paredz, ka tikmēr, “kamēr
Lonrho
Group
pieder 50 % vai vairāk katras sabiedrības akciju kapitāla daļu, katras sabiedrības priekšsēdētāju un rīkotājdirektoru uz
noteikto termiņu, un valdes priekšsēdētāju ieceļ
LSA
”. Šajā ziņā nav apstrīdams, ka
LMS
kā pārvaldes pakalpojumu sniedzējs uzņēmumam
LPD
bija privileģētā stāvoklī, jo pārzināja un vadīja
LPD
komercdarbību un būtiski ietekmēja visu tās komerciālo lēmumu pieņemšanu (apstrīdētā lēmuma 118. punkts).
Turklāt faktu, ka
Gencor
grupa nav īstenojusi nekādu kontroli pār
LPD
konkurences stratēģiju, apstiprina koncentrācijā iesaistīto personu atbilde uz iebildumu paziņojumu (skat. 5. pielikumu
Gencor
un
Lonrho
atbildei uz iebildumu paziņojumu, iedaļas “
Gencor
un
Lonrho
īstenotā kontrole pār
LPD
” 6., 7. un 8. punkts), kurā tās apliecina, ka “gan
Implats
, gan
LPD
bija un pašlaik ir pilnīgi atsevišķi uzņēmumi, kuru pastāvīgās pārvaldības funkcijas pilda attiecīgie pārvaldnieki, kuri
nekādā veidā nav saistīti viens ar otru”, un ka “
Implats
līdzdalība
LPD
bija un ir [..] 27 % akcionāra līdzdalība” (apstrīdētā lēmuma 118. punkts). To apstiprina arī Akcionāru līguma 17. pants,
kas nosaka: “Akcionāru [
Gencor
un
Lonrho
grupu] savstarpējās attiecības nosaka šā līguma noteikumi, un nevienu līguma noteikumu nevar uzskatīt par personālsabiedrības,
kopuzņēmuma u.tml. izveidošanas nodomu [..]”.
Visbeidzot, nav apstrīdams, ka, pirmkārt,
LPD
un
Implats
, saglabājot atsevišķas tirgvedības nodaļas, pirms koncentrācijas konkurēja viena ar otru un pārdeva savus ražojumus konkrētiem
kopējiem klientiem ar dažādiem noteikumiem, piemēram, ar dažādiem piedāvāto atlaižu noteikumiem (apstrīdētā lēmuma 117. punkts),
un, otrkārt, ka pēdējā desmitgadē
LPD
kopā ar Krieviju bija galvenie konkurences dalībnieki tirgū (apstrīdētā lēmuma 174.–177. punkts).
No tā izriet, ka
Lonrho
bija spējīga bez līguma ar
Gencor
kontrolēt ļoti svarīgu
LPD
konkurences stratēģijas aspektu, proti, savu tirdzniecības politiku.
Taču pēc koncentrācijas šis
LPD
tirdzniecības politikas aspekts vairs nebūtu bijis vienīgi
Lonrho
kontrolē, bet gan kopīgā
Lonrho
un
Gencor
kontrolē. Darījuma rezultātā
Western Metal Sales
un
LMS
tiktu iekļautas jaunā uzņēmumā un līdz ar to visas to ieguves, apstrādes, attīrīšanas un tirdzniecības darbības tiktu apvienotas
vienā uzņēmumā
Implats
/
LPD
, un tām būtu viena vadība (apstrīdētā lēmuma 120. un 186. punkts).
Tādējādi pretēji prasītājas argumentiem koncentrācijas rezultātā tiktu būtiski mainītas
LPD
konkurences izredzes PSM tirgdarbības jomā.
Attiecībā uz ražošanas politiku šādi Akcionāru līguma punkti paredz, ka visi katras
LPD
sastāvā ietilpstošās sabiedrības lēmumi par jebkuru nozīmīgu kapitālieguldījumu, kas tiktu veikts ārpus jau apstiprinātās
programmas, kā arī ikgadējie stratēģiskie plāni un budžets ir apstiprināmi tikai pēc iepriekšējas saskaņošanas ar
Gencor
un
Lonrho
:
“6.1.
LSA
un
Implats
ir vienlīdzīga pārstāvniecība un balsstiesības sabiedrību valdēs [..].
[..]
8.3.      Akcionāriem ir jāvienojas par lēmumiem par katru turpmāko nozīmīgo kapitālieguldījumu ārpus jau apstiprinātās programmas,
kurš attiecas uz kādas sabiedrības komercdarbību, tostarp tās finansēšanu, un par katru nozīmīgu atsavinājumu. Ja akcionāri
nespēj vienoties par kādu no minētajiem jautājumiem, akcionāri vēršas pie savstarpēji pieņemama neatkarīga eksperta, kura
viedoklim ir izšķirīga nozīme.
8.4.      Neatkarīgi no katras atsevišķas sabiedrības statūtu noteikumiem, to valdes pilnvarām un funkcijām sabiedrības iesniedz pārbaudei
un, ja nepieciešams, apstiprināšanai:
[..]
8.4.3. katras sabiedrības ikgadējo stratēģisko plānu un budžetu.”
Netiek apstrīdēts, ka
Lonrho
bija tiesīga bez
Gencor
atbalsta palielināt esošā
LPD
produkcijas apjoma līmeni ne vairāk kā par [..] uncēm gadā no esošajām šahtām, veicot nepārtrauktu ieguves procesa pilnveidošanu
un likvidējot piedāvājuma vājās vietas (1996. gada martā izveidotais
National Economic Research Associates
ekonomikas konsultantu pārskats, 5.1. punkts; turpmāk tekstā – “
NERA
pārskats”).
Tomēr prasītāja apgalvo, ka minētā koncentrācija nebūtu mainījusi tās spēju aizkavēt
LPD
ražošanas jaudas turpmāku palielināšanu virs šā apjoma, kaut gan zināms, ka saskaņā ar Akcionāru līgumu prasītājas piekrišana
bija nepieciešama katra nozīmīga kapitālieguldījuma veikšanai un šādu nozīmīgu kapitālieguldījumu skaitā bija arī kapitālieguldījums,
kas bija nepieciešams šahtas, kas pazīstama ar nosaukumu [..], paplašināšanai. Kā uzskata prasītāja, tās veto tiesības attiecībā
uz ikgadējo stratēģisko plānu un ikgadējo budžetu liedza tai iespēju saņemt šahtas attīstībai nepieciešamo finansējumu (vai
nu veikt aizņēmumu bankā, vai arī izmantot klientu finanses) (
NERA
pārskats, 5.1. punkts).
Jāpiebilst, ka no lietas dalībnieku sniegtās informācijas un bijušā
Lonrho
priekšsēdētāja R. V. Rolenda [
R. W. Rowland
] iesniegtajiem analīzes datiem izriet, ka, neņemot vērā
LPD
parādus, tās plānoto attīstību bija iespējams finansēt no pašu līdzekļiem un ka prognozes liecināja, ka ar ierobežotu papildu
kapitāla ieguldījumu palīdzību
LPD
spētu palielināt ražošanas jaudu līdz 900 000 uncēm gadā (apstrīdētā lēmuma 115. punkta beigas un 121. un 191. punkts). [..]
No Akcionāru līguma 8. panta 3. punkta izriet, ka gadījumā, ja
Gencor
un
Lonrho
nespētu vienoties par
LPD
turpmāku paplašināšanos, tām vajadzētu pieprasīt neatkarīga eksperta viedokli. Komisija norāda, ka no tā izriet, ka
Gencor
nebija tiesīga ar uzņēmuma pienācīgu darbību nesaistītu iemeslu dēļ bez pamatojuma noraidīt lēmumu par tāda kapitālieguldījuma
veikšanu, kas bija nepieciešams
LPD
ražošanas jaudas palielināšanai un kas dotu labumu visiem akcionāriem (apstrīdētā lēmuma 191. punkts).
Turpretī pēc koncentrācijas pušu finansiālo interešu pārmaiņu dēļ šāds interešu konflikts vairs praktiski nevarētu rasties.
Pirms koncentrācijas
Gencor
kontrolēja
Implats
un bija 27 % mazākuma akcionārs
LPD
, kas bija saistīts ar Akcionāru līgumu.
Lonrho
piederēja 73 % no
LPD
kapitāla, taču tai nebija nekādas līdzdalības uzņēmumā
Implats
. Šajos apstākļos, kaut arī pastāv iespēja, ka pirms koncentrācijas
Gencor
interesēs bija uzspiest lēmumus, kuri bija izdevīgi attiecībā uz pašas kontrolētajām darbībām (un proporcionāli deva lielāku
peļņu), t.i., attiecībā uz
Implats
veiktajām darbībām, ja nepieciešams, rīkojoties par sliktu
LPD
, tomēr tas neattiecās uz
Lonrho
, kuras interesēs bija tikai un vienīgi racionāla sava meitas uzņēmuma
LPD
darbību attīstība, jo
Lonrho
darbojās PSM tirgos tikai ar
LPD
starpniecību.
Turpretī pēc koncentrācijas šī situācija krasi mainītos, jo gan
Gencor
, gan
Lonrho
jaunajā uzņēmumā
Implats
/
LPD
piederētu vienādas daļas un tādējādi tām visdrīzāk rastos arī kopējas finansiālās darbības mērķi un intereses vismaz attiecībā
uz stratēģiskajiem lēmumiem par jaunā uzņēmuma attīstību. Citiem vārdiem sakot, koncentrācija mainītu divu galveno
LPD
akcionāru interešu līdzsvaru, tuvinot
Gencor
un
Lonrho
viedokļus attiecībā uz jaunā uzņēmuma ražošanas jaudas attīstību, un tādējādi ļautu izveidot duopolistisku struktūru, kurā
ietilptu
Gencor
un
Lonrho
, no vienas puses, un
Amplats
– no otras puses.
Šo secinājumu puses patiešām ir apstiprinājušas.
Apstrīdētā lēmuma 187. punktā konstatēts:
“[..] Kā norādīts cirkulārā, kas adresēts
Lonrho
akcionāriem un izdots sakarā ar paredzamo apvienošanos:
“
Implats
un
Lonrho
iepriekš nav spējušas vienoties par vairākiem jautājumiem, tostarp par
Lonrho
ierosināto
LPD
ražošanas darbību paplašināšanas plānu. Valdes locekļi uzskata, ka šāda
Lonrho
un
Gencor
interešu apvienošanās vairos paplašinātās
Implats
vērtību un nāks par labu abu uzņēmumu akcionāriem.””
Lēmuma 188. punktā konstatēts:
“Turklāt saskaņā ar [..] iesniegtajiem plāniem interešu izlīdzināšanās pēc apvienošanās ļaus sašaurināt paplašināšanas plānu
apjomu, tādējādi izraisot cenu kāpumu, atšķirībā no situācijas, kad apvienošanās nenotiek un abas sabiedrības turpina īstenot
savus pašreizējos nākotnes plānus. Respektīvi, [..] tika iesniegti divi dažādi ražošanas scenāriji. Viens no tiem parāda
Implats
un
LPD
ražošanas attīstību tad, ja apvienošanās notiktu, bet otrs – tad, ja tā nenotiktu:
a) [..]
b) [..].”
Visbeidzot, 189. punktā konstatēts, ka [..], ņemot vērā 1994. gada augustā izveidoto pārskatu, jāuzskata, ka koncentrācija
radīs divas galvenās priekšrocības attiecībā uz tirgu (papildus iespējamai izmaksu ekonomijai):
“ [..] pašreizējo ražošanas līmeņu saglabāšana [..] pozitīvi iespaidos [..] cenas”, un turklāt
[..]
apvienotajam koncernam [..] būs lielāka tirgus vērtība nekā apvienoto uzņēmumu pamatvērtība. To nodrošina tā lielums un spēja
lielākā mērā ietekmēt tirgu.”
Šādos apstākļos Komisija pamatoti uzskatīja, ka, neņemot vērā strukturālās saites starp prasītāju un
Lonrho
, ko nosaka Akcionāru līgums, ierosinātā koncentrācija pilnīgi likvidētu
LPD
konkurences draudus, ko tā radīja
Implats
un
Amplats
darbībām attiecībā gan uz tirdzniecību, gan uz ražošanu, un tādējādi būtiski iespaidotu līdzšinējo tirgus struktūru.
Tādējādi izskatītie apgalvojumi par Lēmuma nepamatotību ir noraidāmi.

D – Komisijas piemērotā kopīgā dominējošā stāvokļa klasifikācija
1. Tirgus daļas kritērijs
Lietas dalībnieku argumenti
Prasītāja norāda, ka pušu daļas pasaules platīna tirgū, uz kurām atsaucas Komisija, ir attiecīgi [..] % (
Implats
) un [..] % (
LPD
), kas veido kopējo tirgus daļu [..] %. Kopienas tirgū šīs daļas attiecīgi ir [..] % (
LPD
), [..] % (
Implats
) un [..] % (kopējā daļa). Tomēr citās apvienošanās kontroles lietās, kurās tika konstatēts kopīgais dominējošais stāvoklis,
piemēram, lietās, par kurām tika pieņemts lēmums par spriedumu lietā “
Nestlé
pret
Perrier
”, kā arī Komisijas 1993. gada 14. decembra Lēmums 94/449/EK, kurš tika pieņemts attiecībā uz kādu lietu, kas bija ierosināta
saskaņā ar Padomes Regulu (EEK) Nr. 4064/89 (lieta IV/M.308 –
Kali
+
Salz/MdK/Treuhand
) (OV 1994, L 186, 38. lpp.; turpmāk tekstā – “lēmums
Kali und Salz
lietā”), kopējā tirgus daļa bija būtiski lielāka nekā šajā gadījumā, tomēr Komisija atļāva īstenot koncentrācijas.
Lēmumā par spriedumu lietā “
Nestlé
pret
Perrier
”
Nestlé
un
BSN
kopējā tirgus daļa bija 82 % no visa attiecīgā tirgus, proti, no Francijas minerālūdens tirgus (šā lēmuma 119. punkts). Minētā
koncentrācija tika atļauta ar dažiem noteikumiem.

Kali und Salz
lietā uzņēmuma
Kali und Salz
tirgus daļa pieauga no 17 līdz 25 % Kopienas tirgus, neskaitot Vācijas tirgu, un tās rezultātā faktiski tika radīts monopols,
kurā bija apvienoti 98 % Vācijas tirgus, kuru uzskatīja par būtisku ģeogrāfisko tirgu ar patstāvīgām tiesībām. Arī šajā gadījumā
Komisija ar noteiktiem nosacījumiem atļāva īstenot koncentrāciju.
Komisija uzskata, ka prasītājas veiktais koncentrācijā iesaistīto personu tirgus daļas un visu “
Nestlé
pret
Perrier
” lietas oligopola dalībnieku kopējās daļas Kopienas tirgū (82 %) salīdzinājums nav korekts tāpat kā salīdzinājums ar
Kali und Salz
lietu.
Pirmās instances tiesas vērtējums
Regulas Nr. 4064/89 2. panta 3. punktā noteiktā aizlieguma pamatā ir EK līguma 3. panta g) apakšpunktā definētais vispārējais
mērķis, proti, izveidot sistēmu, kura nodrošinātu, ka kopējā tirgū netiek traucēta konkurence (Regulas pirmais un septītais
apsvērums). Šis aizliegums attiecas uz tādu koncentrāciju, kuras rezultātā tiktu radīts vai nostiprināts dominējošs stāvoklis,
kuras sekas būtu būtiski traucēta efektīva konkurence kopējā tirgū vai ievērojamā tā daļā.
Šeit minētā dominējošā stāvokļa jēdziens attiecas uz situāciju, kad vienam vai vairākiem uzņēmumiem ir tāds ekonomiskais spēks,
ka tie spēj nepieļaut efektīvu konkurenci attiecīgajā tirgū, jo šis ekonomiskais spēks nodrošina tiem iespēju rīkoties neatkarīgi
no konkurentiem, klientiem un arī no patērētājiem.
Dominējošā stāvokļa esamību nosaka vairāki faktori, turklāt katrs no tiem atsevišķi var arī nebūt izšķirīgais. Starp šiem
faktoriem ļoti svarīgs faktors ir ļoti lielas tirgus daļas pastāvēšana. Tomēr būtiska tirgus daļa kā dominējošā stāvokļa esamības
pierādījums nav nemainīgs faktors. Šā faktora nozīmīgums dažādos tirgos ir dažāds un ir atkarīgs no šo tirgu struktūras, it
īpaši no ražošanas, piedāvājuma un pieprasījuma (spriedums iepriekš minētajā lietā
Hoffmann-La Roche
/Komisija, 39. un 40. punkts).
Turklāt būtiski dominējošā stāvokļa esamības pierādījumi ir attiecība starp koncentrācijā iesaistīto uzņēmumu tirgus daļu
un šo uzņēmumu konkurentu tirgus daļu (it īpaši tas attiecas uz lielākajiem konkurentiem). Šis faktors nodrošina iespēju novērtēt
attiecīgā uzņēmuma konkurentu konkurētspēju (spriedums iepriekš minētajā
Hoffmann-La Roche
lietā, 48. punkts).
Tādējādi fakts, ka Komisija, pamatojot lēmumu par to, vai varētu izveidoties vai nostiprināties kopīgais dominējošais stāvoklis,
citās koncentrācijas lietās ir atsaukusies uz lielāku vai mazāku tirgus daļu, nav Komisijai saistošs gadījumos, kad tiek novērtēti
tirgi, kuriem ir atšķirīga piedāvājuma un pieprasījuma struktūra un konkurences nosacījumi.
Tādējādi, tā kā nav nekādu pārliecinošu pierādījumu par to, ka minerālūdens tirgum un/vai potašas tirgum, kuri tika analizēti
“
Nestlé
pret
Perrier
” lietā un
Kali und Salz
gadījumā, no vienas puses, un platīna un rodija tirgum, kuri tiek izskatīti šajā gadījumā, no otras puses, būtu līdzīgi pamatrādītāji,
prasītāja nevar atsaukties uz oligopolu dalībnieku tirgus daļu atšķirībām, kuras Komisija ir ņēmusi vērā vienā vai otrā gadījumā,
lai apšaubītu tirgus daļas robežlielumu, kas šajā gadījumā ir pieņemts par kopīgā dominējošā stāvokļa rādītāju.
Turklāt, lai gan tirgus daļas lieluma nozīme dažādos tirgos var būt dažāda, tomēr var pamatoti uzskatīt, ka ļoti liela tirgus
daļa, izņemot atsevišķus izņēmuma gadījumus, ir uzskatāma par dominējoša stāvokļa pastāvēšanas pierādījumu (Tiesas 1991. gada
3. jūlija spriedums lietā C‑62/86
Akzo
/Komisija,
Recueil
, I‑3359. lpp., 60. punkts). Uzņēmums, kuram pieder ļoti liela tirgus daļa un kurš to kādu laiku saglabā ar ražošanas apjoma
un piedāvājuma mēroga palīdzību, atrodas spēka pozīcijā, kas padara to par nenovēršamu tirdzniecības partneri, un tādējādi
tas vismaz samērā ilgu laiku nodrošina sev to rīcības brīvību, kas ir dominējoša stāvokļa īpaša pazīme (spriedums lietā
Hoffmann-La Roche
/Komisija, 41. punkts), savukārt tie uzņēmumi, kuriem ir daudz mazāka tirgus daļa, nav spējīgi apmierināt to uzņēmumu pieprasījumu,
kuri būtu gatavi atdalīties no uzņēmuma, kuram pieder lielākā tirgus daļa.
Nav noliedzams, ka oligopolistiskas situācijas kontekstā faktam, ka oligopola dalībniekiem pieder lielas tirgus daļas, ne
vienmēr ir tāda pati nozīme kā individuālā monopola gadījumā, jo jāņem vērā šo oligopola dalībnieku kā koncerna iespējas rīkoties
samērā neatkarīgi no konkurentiem, klientiem un patērētājiem. Tomēr duopolistiskas situācijas gadījumos liela tirgus daļa,
ja nav pierādījumu par pretējo, ir uzskatāma par svarīgu kopīgā dominējošā stāvokļa rādītāju.
Šajā gadījumā, kā Komisija konstatējusi apstrīdētajā lēmumā (81. un 181. punkts),
Implats
/
LPD
un
Amplats
katrai pēc koncentrācijas piederētu apmēram 30–35 % liela tirgus daļa, t.i., apmēram 60–70 % liela kopējā tirgus daļa pasaules
PSM tirgū un apmēram 89 % no pasaules PSM rezervēm. Krievijai pieder 22 % liela tirgus daļa un apmēram 10 % no pasaules rezervēm,
Ziemeļamerikas ražotājiem – 5 % liela tirgus daļa un 1 % no pasaules rezervēm, un otrreizējās izejvielu pārstrādes uzņēmumiem
– 6 % liela tirgus daļa. Pastāv varbūtība, ka pēc tam, kad Krievija būs izsmēlusi savas rezerves, t.i., visticamāk divus gadus
pēc apstrīdētā lēmuma pieņemšanas,
Implats
/
LPD
un
Amplats
katrai piederēs apmēram 40 % liela tirgus daļa jeb 80 % liela kopējā tirgus daļa, kas veidotu ļoti lielu tirgus daļu.
Tādējādi, ņemot vērā koncentrācijā iesaistīto personu rīcībā esošās tirgus daļas un to atšķirību tirgus daļas apmērā, kāda
pēc šīs koncentrācijas būtu starp apvienošanās rezultātā izveidoto uzņēmumu un
Amplats
, no vienas puses, un pārējiem platīna ražotājiem, no otras puses, Komisija bija tiesīga secināt, ka ierosinātā koncentrācija
radīs Dienvidāfrikas uzņēmumu dominējošu stāvokli.
Prasītājas salīdzinājums starp koncentrācijā iesaistīto personu tirgus daļām un visu oligopola dalībnieku kopējo tirgus daļu
“
Nestlé
pret
Perrier
” lietā (82 %) nav pareizs. Kā jau Komisija ir norādījusi, ir jānovērtē 82 % lielā koncentrācijā iesaistīto personu un
Amplats
daļa pēc reālās Krievijas ražotāja (
Almaz
) izstāšanās no tirgus kā būtisks iespaids uz tirgu, t.i., apmēram uz 80 % tirgus. Attiecībā uz
Kali und Salz
lietu prasītāja tikpat nepareizi ir salīdzinājusi šīs lietas koncentrācijā iesaistīto personu tirgus daļas ar
Kali und Salz
lietu (98 %) Vācijā, kurā netika skarts jautājums par kopīgo dominējošo stāvokli.
Kali und Salz
lietā Komisija konstatēja, ka kopīgais dominējošais stāvoklis ir vērojams Eiropas tirgos, izņemot Vācijas tirgu, kurā uzņēmumam,
kurš tika izveidots apvienošanās rezultātā, kopā ar otru duopola dalībnieku piederēja apmēram 60 % liela tirgus daļa. Tādējādi
prasītājai būtu bijis jāsniedz salīdzinājums ar pēdējo skaitli, kurš ir ievērojami mazāks par
Amplats
un
Implats
/
LPD
kopējo tirgus daļu pēc koncentrācijas.
Attiecībā uz prasītājas argumentu, ka
Implats
/
LPD
kopējā tirgus daļa pēc koncentrācijas būtu bijusi tikai [..] % no Kopienas tirgus, jāpiebilst, ka, pirmkārt, aplūkojamais
ģeogrāfiskais tirgus ir noteikta ģeogrāfiska platība, kurā visiem uzņēmumiem ir pietiekami vienlīdzīgi konkurences nosacījumi.
Šajā zonā uzņēmumiem, kuriem ir dominējošais stāvoklis, pastāv iespēja ļaunprātīgi izmantot šo stāvokli un tādējādi traucēt
efektīvu konkurenci (šajā sakarā skat. Tiesas 1978. gada 14. februāra spriedumu lietā 27/76
United Brands
/Komisija,
Recueil
, 207. lpp., 11. un 44. punkts). Tādējādi Komisija bija spējīga sniegt pamatotu tā iespaida novērtējumu, kādu minētā koncentrācija
atstātu uz konkurenci šajā platībā. Otrkārt, apstrīdētā lēmuma 68.–72. punktā uzskaitīto iemeslu dēļ šajā gadījumā ģeogrāfiskais
tirgus ir uzskatāms par pasaules mēroga tirgu, un puses neapstrīd šo faktu.
Tādējādi nav iespējams atsaukties uz pušu “tirgus daļām” Kopienas tirgū. Pasaules mēroga tirgū, kāds ir platīna un rodija
tirgus, tāda koncerna ekonomiskais spēks, kāds izveidotos pēc
Implats
/
LPD
un
Amplats
koncentrācijas, ir vara, kas pastāv sakarā ar tā tirgus daļu visas pasaules, nevis kādas tās daļas tirgū.
Reģionālās atšķirības starp dominējoša oligopola dalībnieku tirgus daļu sadalījumu tādu brīvi savstarpēji apmaināmu un viegli
transportējamu ražojumu tirgū, kuriem pasaules līmenī ir fiksēta cena, tikai atspoguļo tradicionālās uzņēmējdarbības attiecības,
kuras spēj vai nu izzust gadījumā, ja uzņēmumi, kas ir dominējošā stāvoklī, nolemj īstenot ļaunprātīgu cenu veidošanas politiku,
lai iznīcinātu savus konkurentus, vai arī kļūt par grūti saraujamām attiecībām ļaunprātīgas cenu veidošanas gadījumā, ja pie
oligopola nepiederošie piedāvājuma avoti nav spējīgi pietiekami apmierināt tādu dominējošā stāvokļa uzņēmumu klientu pieprasījumu,
kuri iesaistījušies šajā ļaunprātīgajā cenu veidošanā.
Kā prasītāja atzīst sava pieteikuma 4.24. punktā, nav pierādījumu, ka uzņēmumi, kuri platīna tirgos darbojas ārpus Komisijas
noteiktā duopola, spētu lielākā mērā nekā paši duopola dalībnieki izolēt kopējo tirgu, piemēram, lai dotu pretsparu kādam
dominējošā oligopola dalībnieka lēmumam paaugstināt cenas pasaules līmenī.
Pat tad, ja šajā gadījumā tāda pasaules tirgus kā platīna un rodija tirgus kontekstā būtu jāņem vērā attiecīgo uzņēmumu Kopienas
mēroga tirdzniecība, nav apstrīdams fakts, ka tā tirgus daļa, kas
Implats
/
LPD
un
Amplats
kā vienotam veselumam pieder Kopienas tirgū, būtiski neatšķiras no tā daļas pasaules platīna tirgū.
Saskaņā ar informāciju, kuru koncentrācijā iesaistītās personas iesniegušas ar pieteikuma veidlapu
CO
, 1992.–1995. gadā vidējā
Implats
/
LPD
kopējā tirgus daļa Kopienā bija apmēram [..] % (skat. veidlapas
CO
6.1.10. punktu, 6. iesnieguma pielikums), bet
Amplats
tirgus daļa 1994. gadā bija novērtēta kā apmēram 35–50 % un Krievijas tirgus daļa – apmēram 25–35 %. Citiem vārdiem sakot,
Implats
/
LPD
un
Amplats
kā vienota veseluma kopējā daļa Kopienas tirgū koncentrācijas brīdī bija apmēram [..]–65 %, bet pēc Krievijas rezervju izsīkšanas
bija paredzama tās palielināšanās līdz apmēram [..]–78 %, jo saskaņā ar pušu sniegto informāciju Krievija no 1994. gada bija
jau pārdevusi apmēram 50 % savu rezervju (skat. veidlapas
CO
7.3.2. punktu, 7. iesnieguma pielikums).
Tādējādi prasības pamats attiecībā uz tirgus daļas kritēriju ir pilnībā noraidāms.
2.
Implats
/
LPD
un
Amplats
izmaksu struktūras līdzība pēc koncentrācijas
Prasītājas argumenti
Pēc prasītājas domām, Komisija ir kļūdījusies, uzskatot, ka apvienotais uzņēmums un
Amplats
sakarā ar to līdzīgajām izmaksu struktūrām tirgū nenovēršami sadarbosies. Komisijas atzinumā tiek ignorēts fakts, ka dažādās
gan
Implats
un
LPD
, gan
Amplats
šahtās ir lielas atšķirības ekspluatācijas izmaksu līmeņos. Ir pilnīgi nepareizi ņemt vērā vidējās izmaksas, jo ražošanas
lēmumi tiek pieņemti katrai šahtai atsevišķi, un konkurence pastāv maksimālo izmaksu līmenī.
Pirmās instances tiesas vērtējums
Komisijas veiktā izmaksu salīdzinājuma pamatā ir apstrīdētā lēmuma II pielikumā redzamās diagrammas, kur attēlotas triju Dienvidāfrikas
ražotāju saimnieciskās darbības izmaksu līknes, kuras iesniegušas pašas koncentrācijā iesaistītās personas.
Apstrīdētā lēmuma 138. punkta b) apakšpunktā Komisija konstatējusi (un prasītāja to nav apstrīdējusi), ka platīna ražošanas
nozarei ir raksturīga neelastīga izmaksu struktūra ar augstām fiksētajām izmaksām, un šis fakts nozīmē, ka platīna ieguvē
saražotās produkcijas apjomu nav iespējams būtiski mainīt pat tad, ja vairākas ekspluatācijā esošās šahtas dotu nelielu peļņu
vai pat vispār nedotu peļņu. Tādējādi stratēģija, ka visnerentablākās šahtas tiek slēgtas par labu rentablākām šahtām, nozīmētu,
ka fiksētās izmaksas ir jāsadala pa atlikušajām šahtām, tādējādi katra šahta ar maksimālajām izmaksām kļūtu mazāk rentabla
un rastos atkārtota nepieciešamība slēgt jaunas šahtas.
Tādējādi Komisija bija tiesīga secināt, ka platīna ražošanas nozarē ražotājam, pieņemot lēmumus par piemērotāko ražošanas
līmeni, ir jāņem vērā vidējās izmaksas, nevis tikai atsevišķu šahtu saimnieciskās darbības izmaksas. Šādos apstākļos apvienotā
uzņēmuma un
Amplats
izmaksu salīdzinājums, kura pamatā ir dati par visu šahtu saimnieciskās darbības izmaksām, ir pilnīgi pamatots.
Prasītāja nevar pamatoti apgalvot, ka Komisija minētajā analīzē nav ņēmusi vērā faktu, ka gan
Implats
un
LPD
, gan arī
Amplats
šahtām ir ļoti dažādi saimnieciskās darbības izmaksu līmeņi. Kā izriet no darījuma pušu sastādītajām diagrammām, kurās attēlotas
triju Dienvidāfrikas platīna ražotāju saimnieciskās darbības izmaksu līknes gan pirms darījuma, gan pēc tā (apstrīdētā lēmuma
II un IV pielikums), koncentrācijas rezultātā, neņemot vērā atšķirības, uz kurām Komisija norāda apstrīdētajā lēmumā un kuras
ir saistītas ar iegūtās rūdas kvalitāti, ieguves un attīrīšanas darbību izmaksām un administratīvajām izmaksām (182. punkts),
tiktu radīts jauns uzņēmums, kura raktuvju saimnieciskās darbības izmaksas būtu līdzīgas
Amplats
raktuvju saimnieciskās darbības izmaksām.
Tādējādi, ņemot vērā attiecīgo uzņēmumu tirgus daļu, pasaules krājumu daļu un izmaksu struktūru līdzību, Komisija bija tiesīga
secināt, ka pēc koncentrācijas
Amplats
un
Implats
/
LPD
intereses attiecībā uz tirgus attīstību kļūs daudz līdzīgākas un ka šī interešu līdzība palielina iespējamību, ka to rīcība
būs pretrunā efektīvas konkurences principiem, piemēram, šie uzņēmumi varētu ierobežot ieguves apjomu.
Tādējādi attiecīgais prasības pamats ir noraidāms.
3. Tirgus raksturojums
a) Tirgus pārredzamība
Lietas dalībnieku argumenti
Prasītāja apgalvo, ka Komisijas veiktā tirgus analīze ir kļūdaina. Kā apgalvo prasītāja, lai gan platīns ir viendabīgs produkts
ar ļoti pārredzamu cenu, šī pārredzamība nav automātiski attiecināma arī uz konkurentu tirdzniecības līmeņiem, ražošanas lēmumiem
un resursiem, ko apliecina fakts, ka 1994. gadā
Amplats
uz vairākiem mēnešiem spēja noslēpt savas ražošanas problēmas, ņemdams platīnu uz kredīta, lai izpildītu savas piegādes saistības.
Apstrīdētā Komisijas lēmuma 145. un 146. punktā ir izskaidroti iemesli, kāpēc pastāv liela pārredzamība attiecībā ne tikai
uz cenām, bet arī uz ražošanu, tirdzniecību, rezervēm un jauniem kapitālieguldījumiem. Prasītāja nav iesniegusi nevienu pierādījumu,
kas atspēkotu lēmumā minētos konstatētos faktus. Turklāt oligopola esamības gadījumā cenu pārredzamība esot vissvarīgākais
tirgus pārredzamības noteikšanas rādītājs. Visbeidzot, Komisija piebilst, ka pretēji
NERA
pārskatā minētajam saskaņā ar
Lonrho
sniegto informāciju
Amplats
nebija spējīga noslēpt no tirgus savas ražošanas problēmas.
Pirmās instances tiesas vērtējums
Prasītāja neapstrīd, ka platīns ir produkts, kuram tirgū pastāv pārredzams cenu veidošanas mehānisms.
Gadījumos, kad pastāv oligopola situācija, cenu pārredzamība ir būtisks tirgus pārredzamības noteikšanas faktors. Ar cenu
veidošanas mehānisma palīdzību kāda oligopola dalībnieki spēj, piemēram, nekavējoties pamanīt, ka citi oligopola dalībnieki
ir pieņēmuši lēmumu mainīt līdzšinējo stāvokli, palielinot savu tirgus daļu, un var veikt tādus atbildes pasākumus, kādi nepieciešami,
lai nepieļautu tamlīdzīgu pasākumu īstenošanu.
Šajā lietā, kā konstatēts apstrīdētajā lēmumā (144.–146. punkts), tirgus pārredzamība ir relatīvi augsta, it īpaši tāpēc,
ka platīns tiek kotēts metālu biržās, tiek publicēta tā ražošanas un tirdzniecības statistika, tiešo tirgus klientu skaits
ir ierobežots un šie klienti ir zināmi, platīna ražošanas nozarē darbojas neliels un samērā slēgts uzņēmumu koncerns, un starp
šiem uzņēmumiem pastāv ciešas saites, galvenie nozarē piemērojamie līgumi ir specifiski, proti, tie ir ilgtermiņa līgumi,
kuros noteikts aizliegums tālāk pārdot nopirkto produktu, un jaunas ražošanas jaudas parasti tiek apgūtas, izmantojot kapitālieguldījumu
projektus, kuru saturs parasti ir zināms visā nozarē.
Šajos apstākļos ir jāsecina, ka Komisija ar pilnām tiesībām ir konstatējusi, ka pastāv augsts pārredzamības līmenis ne tikai
attiecībā uz cenām, bet arī attiecībā uz ražošanu, tirdzniecību, krājumiem un jauniem ieguldījumiem.
Tādējādi attiecīgais prasības pamats ir noraidāms.
b) Pieauguma perspektīvas platīna tirgū
Lietas dalībnieku argumenti
Saskaņā ar prasītājas viedokli Komisijas veiktā tirgus analīze ir kļūdaina. Fakts, ka pieprasījuma pieaugums ir lēns, nenozīmē,
ka nepastāv spēcīga konkurence, kuras iespaidā notiek dalībnieku tirgus daļas lieluma pārmaiņas. Prasītāja sava apgalvojuma
pamatošanai atsaucas uz
NERA
pārskatu. Pārskata 4.1.4. punktā tiek aplūkots gadījums, kad tāpat kā šajā gadījumā aplūkojamajā nozarē pastāv pārāk liela
ražotspēja un ražotāji konkurences dēļ ir spiesti samazināt savas ražošanas izmaksas, lai nevajadzētu slēgt liekās ražotnes.
Pēc prasītājas domām, tirgus daļas izmaiņas un reālo platīna cenu samazināšanās laika posmā no 1985. līdz 1995. gadam, kā
arī
Amplats
reakcija – ražošanas apjoma palielināšana zemu cenu apstākļos, un
Implats
reakcija – svarīgu racionalizācijas pasākumu ieviešana – uzskatāmi parāda, ka platīna tirgus struktūra neizraisīja oligopolistisku
sadarbību starp galvenajiem ražotājiem.
Komisija uzskata, ka pēc ierosinātās koncentrācijas abiem galvenajiem ražotājiem būs ļoti līdzīgas cenu struktūras. Līdzīga
rīcība pat attiecībā uz izmaksu samazināšanu tādējādi kļūs par saprātīgu stratēģiju. Turklāt nav noliedzams, ka tirgus, kuram
raksturīgs lēns pieprasījuma pieaugums, neveicina jaunu ienācēju parādīšanos tajā vai spēcīgu konkurenci.
Pirmās instances tiesas vērtējums
Prasītāja neapstrīd principu, ka tirgus, kuram raksturīgs lēns pieprasījuma pieaugums, neveicina jaunu ienācēju parādīšanos
tajā vai spēcīgu konkurenci. Tā tikai atsaucas uz pagātnes tirgus tendencēm, lai pierādītu, ka šis princips nav piemērojams
platīna tirgum.
Prasītāja nav atspēkojusi Komisijas secinājumu (apstrīdētā lēmuma 160.–172. punkts), ka iepriekš ir bijusi vērojama dominējoša
oligopola stāvokļa iedibināšanas tendence, bet Komisija ir nonākusi pie šāda secinājuma, izvērtējot pēdējos desmit gados novērojamās
tirgus pieauguma un tirgus daļu izmaiņu tendences, zemo tiešās cenu konkurences līmeni attiecībā uz ilgtermiņa klientu līgumiem,
uzturētos augstos cenu līmeņus un galveno tirgus dalībnieku rīcību.
Prasītājas pamatojums ir balstīts uz tādiem priekšnoteikumiem, proti, uz pieprasījuma pieaugumu, kuri neatbilst pieprasījuma
pieauguma prognozēm laika posmam no 1995. līdz 2000. gadam. Laika posmā no 1985. līdz 1995. gadam, kad norisinājās tirgus
daļu un cenu svārstības, uz kurām
Amplats
un
Implats
reaģēja prasītājas norādītājā veidā, pieprasījums bija pieaudzis gandrīz divkārtīgi, t.i., tas bija palielinājies no 2 830 000
līdz 5 205 000 uncēm gadā (skat.
NERA
pārskatu, 3.1. attēls, 15. lpp.), turpretim laika posmam no 1995. līdz 2000. gadam netiek prognozēts būtisks pieprasījuma
pieaugums, t.i., paredzamais pieaugums ir no 4 705 000 līdz 5 570 000 uncēm gadā (skat. apstrīdētā lēmuma 127. punktu).
Visbeidzot, prasītājas secinājumos nav ņemts vērā koncentrācijas iespaids uz tirgus struktūru, kā arī jauna uzņēmuma izveidošanās
tā galvenā konkurenta
Amplats
vietā. Kaut arī prasītājas secinājums attiecībā uz pagātni ir pareizs, tomēr koncentrācijas rezultātā abiem galvenajiem ražotājiem
nenovēršami rastos ļoti līdzīgas izmaksu struktūras, un, ņemot vērā platīna tirgus struktūru, līdzīga rīcība, kas traucē konkurenci,
saimnieciskajā ziņā būtu racionālāka stratēģija nekā savstarpēja konkurence, kura negatīvi iespaidotu abu oligopola dalībnieku
kopējās peļņas izredzes.
Šādos apstākļos, ņemot vērā platīna tirgus stabilitāti un to, ka šim tirgum laika posmam no 1995. līdz 2000. gadam tiek prognozēts
vidējais pieaugums apmēram 3 % gadā, Komisijai bija tiesības secināt, ka netiks sekmēta jaunu konkurentu ienākšana tirgū,
bet esošie konkurenti nebūs spējīgi īstenot enerģisku stratēģiju, kas ļautu tiem apmierināt šo papildu pieprasījumu.
Tādējādi prasītājas izvirzītais prasības pamats ir noraidāms.
c) Piedāvājuma un pieprasījuma līdzsvars
Prasītājas argumenti
Prasītāja apgalvo, ka Komisijas paustās bažas par iespējamo platīna cenu celšanos ir izskaidrojamas ar tās nepamatoto pieņēmumu
par iespējamo piedāvājuma deficīta rašanos (apstrīdētā lēmuma 136. punkts).
Prasītāja uzskata, ka Komisijas viedoklis nesaskan ar nozares ekspertu viedokli, kuri norāda, ka pastāv piedāvājuma pārsvars
pār pieprasījumu, kas turpmākajos gados varētu izlīdzināties.
Pirmās instances tiesas vērtējums
Apstrīdētā lēmuma 127. punktā Komisija atsaucas uz dažādām prognozēm attiecībā uz iespējamajām pieprasījuma izmaiņām, t.i.,
uz pušu iesniegtajām prognozēm un uz atšķirīgām prognozēm, kuras izstrādājuši uzņēmumi
Anderson, Wilson & Partners Inc., BOE Nat West Securities, SBC Warburg
un
Engelhard
.
Tomēr apstrīdētā lēmuma 128.–131. punktā Komisija sniegusi detalizētu to faktoru analīzi (kuru prasītāja nav apstrīdējusi),
ar kuriem pamatotas prognozes par paredzamo mērena pieauguma tendenci turpmākajos gados.
Minētie faktori ir šādi:
–        automobiļu katalizatoru ražošanas pieaugums saistībā ar Amerikas Savienotajās Valstīs, Eiropā, Brazīlijā un Argentīnā paredzamo
izplūdes gāzu ierobežošanas noteikumu pastiprinātu ievērošanu un/vai ieviešanu laikā no šā brīža līdz gadsimta beigām un plašāku
platīna izmantošanu dīzeļdzinēju katalizatoru ražošanā;
–        platīna pieprasījuma pieaugums Japānas, Amerikas Savienoto Valstu un, iespējams, arī Ķīnas juvelierizstrādājumu ražošanas
nozarē;
–        attiecībā uz platīna izmantošanu rūpniecībā sagaidāmas citu metālu aizstāšanas darbības naftas produktu un ķīmiskajā rūpniecībā,
jo tiek no jauna atjaunota lejupslīdes laikā slēgto uzņēmumu darbība;
–        pieaugošā personālo datoru izmantošana – palielināsies platīna izmantošana disku pārklāšanai un citu datoru detaļu ražošanā;
–        visbeidzot, nākotnē paredzamā palielinātā kurināmā elementu izmantošana.
Turklāt neatkarīgi no tā, kura no pušu iesniegtajām piedāvājuma izmaiņu prognozēm ir precīzākā, Komisija apstrīdētā lēmuma
134.–136. punktā ir izskaidrojusi, ka pēc minētās koncentrācijas Dienvidāfrikas uzņēmumi ieņems dominējošu stāvokli pasaules
platīna piedāvājumā un jebkurš pieprasījuma pārsvars pār piedāvājumu nāks par labu tikai šiem uzņēmumiem.
Ņemot vērā šos paziņojumus, kurus prasītāja nav apstrīdējusi, ir jāsecina, ka Komisijas sniegtā platīna piedāvājuma un pieprasījuma
analīze nav balstīta uz acīmredzamu kļūdu vērtējumā.
Tādējādi attiecīgais prasības pamats ir noraidāms.
d) Ārējie un alternatīvie piedāvājuma avoti
Lietas dalībnieku argumenti
Prasītāja apgalvo, ka, apsverot iespējamās barjeras ieiešanai tirgū, Komisija nav pietiekami ņēmusi vērā:
–        dažādu ārējo un alternatīvo piegādes avotu kumulatīvo efektu, it īpaši pieaugošās otrreizējā platīna ražošanas jaudas;
–        4 miljonu unču lielās platīna rezerves, kuras ir izveidotas kopš 1985. gada;
–        pieaugošo pallādija aizstāšanu ar platīnu;
–        Krievijas ražotājus un tās rezervju izpārdošanu;
–        tādu ārējo piegādātāju kā
Stillwater
Amerikas Savienotajās Valstīs un
Hartley
Zimbabvē nozīmīgos jaunos ražošanas plānus.
Prasītāja šajā ziņā norāda, ka Dienvidāfrikas valdības 1996. gada 19. aprīļa vēstulē ir norādīts, ka pasaules platīna rezerves
ārpus Dienvidāfrikas un Zimbabves teorētiski spēj apmierināt pasaules pieprasījumu 20 gadus.
Komisija savā analīzē nav ņēmusi vērā būtisko iespaidu uz tirgu, kādu dažādie ārējie piedāvājuma avoti un citi konkurējošie
piedāvājuma avoti īstenotu gadījumā, ja cenas pieaugums būtu, piemēram, 10 vai 20 %. Gadījumā, ja šādu cenu kāpumu būtu iespējams
uzturēt, tas tik tiešām nozīmētu, ka apvienotais uzņēmums, darbodamies kopā ar
Amplats
, būtu lielā mērā spējīgs rīkoties neatkarīgi no konkurentiem, klientiem un arī no patērētājiem.
Tādējādi Komisija nav pienācīgi izvērtējusi ne to, kas varētu notikt ar cenām, ja nepastāvētu neviens no prasītājas minētajiem
faktoriem, ne to, kāda varētu būt šo faktoru nozīme nākotnē, ja notiktu hipotētiskā cenu paaugstināšanās, kas bija viens no
galvenajiem Komisijas argumentiem. Tādējādi šim secinājumam nav pamata, un tas uzskatāms par EK līguma 190. panta pārkāpumu,
ievērojot, ka ir acīmredzams, ka ārējie piedāvājuma avoti, kuriem pieder 37 % liela tirgus daļa, kopā ar citiem alternatīvajiem
piedāvājuma avotiem būtu spējīgi apturēt cenu pieaugumu.
Komisija atsaucas uz apstrīdētā lēmuma 91.–95. punktu par otrreizējo izejvielu pārstrādi, 29.–32. punktu par pallādija aizstāšanu
ar platīnu, 138. punkta c) apakšpunktu par krājumiem, 122.–125., 134., 135. un 173. punktu par Krievijas ražotājiem un krājumu
izpārdošanu, 85.–90. punktu un 138. punkta c) apakšpunktu par jauniem ražotājiem un 193.–204. punktu par pušu iesniegto ekonomisko
analīzi. Apstrīdētā lēmuma 138. punkta beigās tā secinājusi, ka ārējo avotu – krājumu, jaunu raktuvju un otrreizējās izejvielu
pārstrādes uzņēmumu – piedāvājums nespētu novērst ļaunprātīgu dominējošā stāvokļa izmantošanu. 203. punktā Komisija arī konstatē,
ka nepastāv reāla iespēja, ka ārpus oligopola strādājošie piegādātāji, ārpus Krievijas esošo rezervju īpašnieki un otrreizējā
platīna pieejamība varētu kļūt par faktoriem, kuri spētu novērst ļaunprātīgu kopīgā dominējošā stāvokļa izmantošanas iespēju.
Pēdējā secinājumā ir ņemta vērā situācija, ka Krievija ir galvenais konkurences avots platīna tirgū, neskaitot
LPD
.
Attiecībā uz prasītājas argumentu, ka ārējie piedāvājuma avoti, kuriem pieder 37 % liela tirgus daļa, kopā ar citiem alternatīvajiem
piedāvājuma avotiem būtu spējīgi ierobežot cenu pieaugumu, Komisija norāda, ka tikai Dienvidāfrikas ražotājiem vien 1995. gadā
piederēja 63 % tirgus un ka šis skaitlis ievērojami palielināsies (līdz apmēram 80 % līmenim) pēc 1997. gada, kad Krievija
būs pārdevusi visas savas rezerves. Turklāt būtisks ārējās konkurences īpatsvars ir hipotētisks, un ārējie piegādātāji vēl
vairākus gadus nebūs spējīgi izdarīt nekādu spiedienu uz tirgu.
Visbeidzot, Komisija uzskata, ka prasītāja nav pamatojusi savu apgalvojumu, ka pasaules platīna rezerves ārpus Dienvidāfrikas
un Zimbabves teorētiski spēj apmierināt pasaules pieprasījumu 20 gadus. Prasītāja neesot arī konstatējusi, kādas sekas šī
“teorētiskā” iespēja varētu atstāt uz platīna tirgu.
Pirmās instances tiesas vērtējums
Prasītājas viedoklim nav faktiskā pamatojuma.
Apstrīdētā lēmuma 93., 94. un 95. punktā Komisija ir izvērtējusi platīna otrreizējās pārstrādes paplašināšanās iespēju robežas,
it īpaši attiecībā uz platīna iegūšanu, pārstrādājot katalizatorus, kur šīs iespējas ierobežo tādi faktori kā lūžņu vākšanas
izmaksas, lielais to transporta līdzekļu skaits, kuri tiek izvesti uz trešās pasaules valstīm un tādējādi nenonāk pārstrādes
uzņēmumos, kā arī citi faktori.
Apstrīdētā lēmuma 138. punkta c) apakšpunktā Komisija ir pienācīgi ņēmusi vērā kopš 1985. gada izveidotās platīna rezerves
4 miljonu unču apmērā.
Lēmuma 29.–32. punktā Komisija norāda uz ierobežojumiem, kas kavē pallādija aizstāšanas ar platīnu paplašināšanos.
Lēmuma 81. punktā Komisija atsaucas uz Krievijas ražotājiem un tās rezervju pārdošanu. 123.–125., 134. un 173. punktā Komisija
izvērtē Krievijas platīna produkcijas piedāvājuma paplašināšanas iespējas. 171. un 173. punktā tā aplūko, taču pēc tam atmet
iespēju, ka Krievija varētu selektīvi izmantot savas rezerves, lai ieņemtu monopolstāvokli un mēģinātu samazināt ražošanas
apjomus.
Tādu ārējo piegādātāju kā
Stillwater
Amerikas Savienotajās Valstīs un
Hartley
Zimbabvē plāni ir izvērtēti 88. punktā.
Dažādu ārējo un alternatīvo piedāvājuma avotu kumulatīvais efekts ir analizēts 138. punkta c) apakšpunktā un 202. punktā.
Tādējādi ir skaidrs, ka pretēji prasītājas apgalvojumiem Komisija ir pienācīgi ņēmusi vērā iepriekš minētos faktorus un pienācīgi
pamatojusi savu lēmumu.
Attiecībā uz prasītājas argumentu, ka Komisija neesot pienācīgi izvērtējusi, kas varētu notikt ar cenām, ja nepastāvētu neviens
no prasītājas minētajiem faktoriem, jāpiebilst, ka, novērtējot kādas koncentrācijas paredzamo iespaidu uz tirgu, Komisijas
pienākums nav apsvērt, kas pagātnē būtu varējis notikt ar tirgu, ja tajā nebūtu pastāvējis kāds konkurences faktors. No Komisijas
tiek prasīts vienīgi cita starpā noskaidrot, vai saistībā ar minētā tirgus iepriekšējo konkurences apstākļu attīstību minētā
koncentrācija varētu radīt viena vai vairāku uzņēmumu ekonomiskās varas stāvokli, kas ļautu tiem ļaunprātīgi izmantot šā stāvokļa
sniegtās iespējas, piemēram, ļaunprātīgi paaugstināt cenas.
No tā izriet, ka prasītājas prasības pamats ir noraidāms.
e) Strukturālās saites
Lietas dalībnieku argumenti
Prasītāja apgalvo, ka Komisija nav ņēmusi vērā Pirmās instances tiesas judikatūru (1992. gada 10. marta spriedums apvienotajās
lietās T‑68/89, T‑77/89 un T‑78/89
SIV
u.c./Komisija,
Recueil
, II‑1403. lpp.; turpmāk tekstā – “Lokšņu stikla lieta”), kas saistībā ar EK līguma 86. pantu paredz, ka, izdarot secinājumus
par kopīgā dominējošā stāvokļa esamību, ir jākonstatē strukturālas saites starp diviem uzņēmumiem, kas, piemēram, var izpausties
kā šo uzņēmumu tehnoloģiskais pārsvars tirgū saistībā ar līgumiem vai licencēm, kas sniedz tiem iespēju rīkoties neatkarīgi
no konkurentiem, klientiem un arī no patērētājiem. Šajā gadījumā Komisija nav pierādījusi ne strukturālu saišu pastāvēšanas
faktu, ne to, ka apvienotais uzņēmums un
Amplats
būtu nolēmuši rīkoties tā, it kā tie būtu viens vienots uzņēmums. Tas uzskatāms arī par EK līguma 190. pantā noteiktā pienākuma
norādīt pamatojumu pārkāpumu.
Prasītāja norāda, ka apstrīdētajā lēmumā Komisija atsaucas uz šādām strukturālām saiknēm starp apvienoto uzņēmumu un
Amplats
(156. un 157. punkts):
–        saiknes, kuras pastāv dažās nozarēs, tostarp kopuzņēmumu tērauda ražošanas nozarē;
–
AAC
nesen iegādājies 6 %
Lonrho
akciju ar pirmpirkuma tiesībām uz nākamajiem 18 %.
Šāda analīze ir prasībām neatbilstoša trijos aspektos.
Pirmkārt, neviens no šiem jautājumiem nav tieši saistīts ar PSM ražošanas nozari: pirmais jautājums ir saistīts ar saiknēm,
kuras izveidojušās citās nozarēs, un gan pirmais, gan arī otrais jautājums attiecas uz
AAC
, nevis uz tās platīna ražošanas meitas uzņēmuma
Amplats
rīcības aktiem.
Otrkārt, šīs saiknes ir pilnīgi atšķirīgas no tām strukturālajām saiknēm, kuras Lokšņu stikla lietā tika uzskatītas par pietiekamām,
lai varētu konstatēt kopīgo dominējošo stāvokli EK līguma 86. panta nozīmē.
Visbeidzot,
AAC
nesen veiktais kapitālieguldījums
Lonrho
bija
Gencor
un koncentrācijai nelabvēlīgs. Tas norāda uz to, ka starp dažādajām sabiedrībām pastāvošā saikne nenovērš agresīvu konkurenci
starp šīm sabiedrībām.
Komisija paziņo, ka, pirmkārt, savā agrākajā lēmumu pieņemšanas praksē, konstatējot kopīgā dominējošā stāvokļa faktu, tā nav
vienmēr atsaukusies uz ekonomiskās saiknes esamību un, otrkārt, ka Pirmās instances tiesa spriedumā Lokšņu stikla lietā (358. punkts)
nav noteikusi ekonomiskās saiknes prasību vai ierobežojusi ekonomiskās saiknes jēdzienu ar strukturālām saiknēm, uz ko atsaucas
prasītāja. Komisija tādējādi ir tiesīga traktēt šo jēdzienu kā jēdzienu, kurš ietver savstarpējās atkarības attiecības, kas
pastāv starp cieši saistīta oligopola dalībniekiem.
Turklāt, pat pieņemot, ka Pirmās instances tiesa būtu EK līguma 86. panta kontekstā noteikusi ekonomiskās saiknes prasību,
tas nebūt nenozīmē, ka šāda prasība būtu jāievēro arī attiecībā uz koncentrācijas kontroli.
Pieņemot, ka ekonomiskās saiknes jēdziens būtu interpretējams šaurākā nozīmē, jāpiebilst, ka, lai arī prasītāja tiecas par
zemu novērtēt šādas saiknes nozīmi, starp ierosinātās koncentrācijas dalībniekiem un
Amplats
pastāvēja vairākas tamlīdzīgas saiknes, kuras būtu pastiprinājušas oligopola dalībnieku kopējo interesi (apstrīdētā lēmuma
155.–157. punkts).
Pirmās instances tiesas vērtējums
Pirmās instances tiesa spriedumā Lokšņu stikla lietā atsaucās uz strukturālu saišu esamību vienīgi kā uz piemēru un nenoteica,
ka šādu saišu pastāvēšana ir obligāts noteikums, kura esamība ļauj konstatēt kopīgo dominējošo stāvokli.
Pirmās instances tiesa vienīgi paziņoja (sprieduma 358. punkts), ka principā nav neviena faktora, kas varētu novērst iespēju,
ka divu vai vairāku saimnieciski neatkarīgu uzņēmumu starpā kādā konkrētā tirgū pastāv ekonomiska saikne un ka tiem šā iemesla
dēļ ir kopīgais dominējošais stāvoklis attiecībā pret citiem tā paša tirgus dalībniekiem. Tajā pašā punktā Pirmās instances
tiesa piebilda, ka tas varētu, piemēram, būt gadījums, kad divi vai vairāki uzņēmumi saistībā ar līgumiem vai licencēm saglabā
savu tehnoloģisko pārsvaru tirgū, kas sniedz tiem iespēju rīkoties neatkarīgi no konkurentiem, klientiem un arī no patērētājiem.
No minētā sprieduma nevar arī secināt, ka Pirmās instances tiesa ir ierobežojusi ekonomiskās saiknes jēdzienu ar strukturālām
saiknēm, uz ko atsaucas prasītāja.
Turklāt nav ne juridiskas, ne ekonomiskas nozīmes iemesla izslēgt no ekonomiskās saiknes jēdziena savstarpējās atkarības attiecības,
kas pastāv starp cieši saistīta oligopola dalībniekiem, kurā, it īpaši tirgū ar atbilstošiem rādītājiem, proti, ar atbilstošu
tirgus koncentrāciju, pārredzamību un produkta viendabību, šīs personas spēj paredzēt citu personu rīcību, un tādējādi tām
ir visas iespējas regulēt savu rīcību tirgū tā, lai maksimāli palielinātu kopējo peļņu, samazinot ražošanu un tādējādi paaugstinot
cenas. Tādējādi katrs duopola dalībnieks skaidri apzinās, ka katra tā īstenotā konkurences darbība, kuras mērķis ir palielināt
savu tirgus daļu (piemēram, cenu pazemināšana), nenovēršami izraisīs identisku citu duopola dalībnieku darbību, un tādējādi
minētais dalībnieks no savas darbības negūs nekādu labumu. Tādējādi visi tirgus dalībnieki būs spiesti pazemināt cenas.
Šis secinājums ir piemērotāks attiecībā uz koncentrācijas kontroli, kuras mērķis ir nepieļaut pret konkurenci vērstu tirgus
struktūru rašanos vai nostiprināšanos. Šādas struktūras var rasties gan prasītājas apstrīdētās ekonomiskās saiknes dēļ tās
tiešajā nozīmē, gan arī oligopolistiskās tirgus struktūrās, kurās katrs uzņēmums apzinās kopīgās intereses un var, piemēram,
izraisīt cenu kāpumu un tajā pašā laikā nestāties līgumiskās attiecībās vai neatsaukties uz iepriekš saskaņotu praksi.
Tādējādi šajā lietā prasītājas prasības pamats par to, ka Komisija nav konstatējusi strukturālu saikņu esamību, nav pamatots
un ir noraidāms.
Komisija, pamatojoties uz paredzamajām tirgus struktūras izmaiņām un uz
Amplats
un
Implats
/
LPD
izmaksu struktūras līdzību, bija tiesīga secināt, ka ierosinātā darījuma rezultātā tiks radīts kopīgs dominējošais stāvoklis
un izveidots faktisks duopols, ko veido šie divi uzņēmumi.
Šajā pašā sakarā Komisija bija arī tiesīga ņemt vērā apstrīdētā lēmuma 156. un 157. punktā minēto ekonomisko saikni.
Prasītāja nepamatoti apstrīd šo saikņu būtisko nozīmi, pamatojoties uz to, ka minētie jautājumi nav tieši saistīti ar PSM
ražošanas nozari un ir bijuši
AAC
, nevis
Amplats
īstenotie rīcības akti. Komisija saikni starp galvenajiem platīna ražotājiem, kas saistīta ar to darbībām ārpus PSM ražošanas
(apstrīdētā lēmuma 156. punkts), ņēma vērā nevis kā faktoru, kurš liecina par ekonomiskās saiknes esamību tās tiešajā nozīmē,
uz kuru atsaucas prasītāja, bet kā faktoru, kurš nodrošina oligopola dalībnieku disciplinētu rīcību, palielinot iespēju piemērot
represīvus pasākumus gadījumā, ja viens no dalībniekiem rīkotos tādā veidā, kādu pārējie uzskata par nepieņemamu. Šo secinājumu
turklāt apstiprina arī kāda konsultanta pētījums par iespējamo
Implats
konkurences reakciju uz
LPD
rīcību, un tas ir viens no dokumentiem, kuri 1994. gada 6. maijā iesniegti
Gencor
un
Implats
valdei (uz šo dokumentu sniegta atsauce apstrīdētā lēmuma 158. punktā) – saskaņā ar šā konsultanta datiem viens no iespējamajiem
scenārijiem bija “disciplinējoši uzbrukumi un signāli – mērķtiecīgi cenu kari, piemēram, Rh [rodijs]”.
Fakts, ka minētās saiknes attiecas uz
AAC
, nevis tieši uz
Amplats
, nepadara Komisijas pamatojumu par nederīgu. Tā kā
Amplats
ir
AAC
pārraudzībā, Komisija bija tiesīga uzskatīt, ka tām saiknēm, kas pastāv starp
AAC
un citiem uzņēmumiem neatkarīgi no tā, vai tie darbojas vai nedarbojas PSM tirgos, varētu būt gan labvēlīga, gan arī nelabvēlīga
ietekme uz
Amplats
.
Attiecībā uz argumentu, ka
AAC
nesen veiktais kapitālieguldījums
Lonrho
ir bijis
Gencor
un koncentrācijai nelabvēlīgs un ka tas ir uzskatāms par norādi uz to, ka starp dažādām sabiedrībām pastāvošā saikne nenovērš
agresīvu konkurenci starp šīm sabiedrībām, ir jākonstatē, pirmkārt, ka prasītāja nav sniegusi pietiekamu šā darījuma nelabvēlīguma
pamatojumu, un, otrkārt, ka neatkarīgi no šā darījuma iemesliem tas ir pastiprinājis saiknes, kuras pastāv starp diviem lielākajiem
konkurentiem minētajā tirgū.
Tādējādi attiecīgais prasības pamats ir noraidāms.
f) Konkurences līdzekļi, kas nav tehnoloģijas attīstība
Lietas dalībnieku argumenti
Prasītāja apgalvo, ka, lai gan nozarē pastāv augsti attīstīta ražošanas un ieguves tehnoloģija, Komisija nav ņēmusi vērā citus
konkurences priekšrocību aspektus, kuri nav tehniski, piemēram, pieejamās izrakteņu iegulas, dažādu ražotāju uzņēmumu pārvaldību
un dažādos stimulus, kuri nosaka uzņēmumu ļoti dažādo konkurētspēju.
Komisija nenoliedz, ka nozarē ar attīstītu tehnoloģiju pastāv konkurences iespējas. Tomēr tehnoloģisku pārmaiņu trūkums likvidē
svarīgu konkurences avotu. Turklāt prasītājas arguments tikai uzsver, cik liela nozīme ir dažādiem pārvaldības stiliem un
resursu bāzēm. Viena no būtiskākajām ierosinātās koncentrācijas pazīmēm attiecībā uz tās iespaidu uz konkurenci ir tāda, ka
koncentrācijas rezultātā tiktu iznīcināts konkurents (
LPD
), kura pārvaldības stils un izmaksu struktūra ievērojami atšķiras no
Implats
un
Amplats
pārvaldības stila un izmaksu struktūras.
Pirmās instances tiesas vērtējums
Pretēji prasītājas apgalvojumiem Komisija apstrīdētā lēmuma 152. un 153. punktā ir ņēmusi vērā faktu, ka pat tādā nozarē,
kurai raksturīga augsti attīstīta tehnoloģija, pastāv konkurences iespējas, izmantojot jaunas darba metodes un ražošanas tehnoloģiju,
un faktu, ka starp četriem galvenajiem platīna ražotājiem pastāvēja pārvaldības stila atšķirības, ka tehnoloģijas progress
platīna ieguves nozarē attīstās relatīvi lēni un ka nav paredzami nekādi tehnoloģiski jaunievedumi, kas varētu būtiski mainīt
ražošanas struktūru platīna ražošanas nozarē.
Tādējādi apstrīdētajā lēmumā ir ņemtas vērā pārējās konkurences priekšrocības, kas nav tehniskie aspekti. Tā rezultātā prasītājas
izvirzītais prasības pamats ir noraidāms.
g) Ieinteresēto trešo personu viedokļa ievērošana
Prasītājas argumenti
Pēc prasītājas domām, Komisija, kā norādīts atbildes uz iebildumu paziņojuma 2.17.–2.21. punktā, ir ignorējusi faktu, ka vairums
to klientu un citu trešo personu, ar kuriem Komisija ir konsultējusies, ir izteikuši vai nu neitrālu, vai pozitīvu viedokli
attiecībā uz koncentrāciju. Ja šīs trešās personas neuzskatītu, ka ārējo un citu alternatīvo konkurences avotu iespaids tirgū
spēs novērst jebkādu cenu paaugstināšanos, tās nepārprotami būtu paudušas negatīvu viedokli.
Pirmās instances tiesas vērtējums
Prasītāja nav iesniegusi nekādus pierādījumus, kuri pamatotu minēto apgalvojumu. Fakts, ka Komisija pēc savas tirgus analīzes
pabeigšanas apstiprināja to klientu un citu ieinteresēto trešo personu viedokli, kuru attieksme pret ierosināto koncentrāciju
bija negatīva, nenozīmē, ka Komisija nebūtu ņēmusi vērā to klientu un trešo personu viedokļus, kuru attieksme bija pozitīva
vai neitrāla.
Katrā ziņā, kaut arī klientu un citu trešo personu viedokļi ir nozīmīgs informācijas avots attiecībā uz paredzamo kādas koncentrācijas
iespaidu uz tirgu, tomēr šie viedokļi Komisijai nav saistoši, un tāpēc Komisija izstrādā savu konkrētas koncentrācijas iespaida
novērtējumu.
Tādējādi attiecīgais prasības pamats ir noraidāms.
h) Oligopolistiskas tendences pagātnē
Lietas dalībnieku argumenti
Prasītāja apgalvo, ka, konstatējot, ka platīna ražošanas nozarē agrāk ir bijusi vērojama kopīgā dominējošā stāvokļa tendence,
Komisija nav ņēmusi vērā faktu, ka laika gaitā tirgus daļu lielumi ir svārstījušies (
NERA
pārskats, 15. lpp. ievietotā tabula) un, kā atzīst pati Komisija, ka vadošo ražotāju tirgus daļas progresējošā samazināšanās
liecina par konkurences līmeni šajā tirgū. Turklāt pēdējo desmit gadu laikā cenas ir reāli pazeminājušās (
NERA
pārskats, 3.2. tabula, 18. lpp.; atbildes uz iebildumu paziņojuma 10. pielikuma 3. diagramma, kuras kopija atrodama pieteikuma
11. pielikumā).
Komisija apgalvo, ka, neņemot vērā, ka apstrīdētajā lēmumā tiek atzīts, ka agrāk ir pastāvējusi konkurence, vienlaikus šajā
tirgū bijusi vērojama līdzīga rīcība jeb karteļa tipa rīcība.
Pirmās instances tiesas vērtējums
Pretēji prasītājas apgalvojumiem no apstrīdētā lēmuma 166. un 173., kā arī 168.–172. un 204. punkta nepārprotami izriet, ka
Komisija, analizējot konkurences struktūru, kuras ietvaros Dienvidāfrikas piegādātāji darbojušies pirms minētā darījuma, ir
pietiekami ņēmusi vērā gan tirgus daļu, gan cenu svārstības.
Tādējādi prasītājas izvirzītais prasības pamats ir noraidāms.
i) Slēdziens
No visa iepriekš minētā izriet, ka Komisija bija pilnībā tiesīga secināt (apstrīdētā lēmuma 219. punkts), ka minētās koncentrācijas
rezultātā platīna un rodija tirgū būtu izveidojies dominējošs
Amplats
un
Implats
/
LPD
duopola stāvoklis un tādējādi kopējā tirgū tiktu būtiski traucēta efektīva konkurence Regulas 2. panta nozīmē. No tā izriet
arī, ka apstrīdētā lēmuma pamatojums atbilst prasībām, kuras noteiktas EK līguma 190. pantā.
Tā kā visi prasītājas izvirzītie prasības pamati ir noraidīti, arī tās prasība ir noraidāma.

IV – Prasība par Regulas Nr. 4064/89 8. panta 2. punkta pārkāpumu tādā ziņā, ka Komisija nav atzinusi koncentrācijā iesaistīto
personu piedāvātās saistības, kā arī par EK līguma 190. panta pārkāpumu

Lietas dalībnieku argumenti
Prasītāja apgalvo, ka Komisija, neatzīstot koncentrācijā iesaistīto personu piedāvātās saistības, ir pieļāvusi tiesību kļūdu
un nav arī pamatojusi sava atteikuma iemeslus atbilstīgi tiesiskajām normām, tādējādi pārkāpjot EK līguma 190. pantu.
Prasītāja atgādina, ka saskaņā ar apstrīdētā lēmuma 215. punktu puses piedāvāja Komisijai izskatīt saistību projektu, kura
mērķis bija novērst minētā darījuma izraisītās bažas par iespējamo negodīgo konkurenci. Šīs saistības tika iesniegtas dalībvalstīm
un tika apspriestas Padomdevējas komitejas 1996. gada 9. aprīļa sēdē.
Tika ierosinātas trīs saistības:
a)      raktuves šahtā palielināt ražošanas jaudu par papildu [..] uncēm;
b)      uzturēt ieguvi esošajā līmenī ([..] unces [..]);
c)      izveidot jaunu piegādātāju tirgū.
Kā uzskata prasītāja, Komisija (apstrīdētā lēmuma 216. punkts) nepamatoti noraidīja šīs saistības, uzskatot tās par saistībām
par rīcību, kas tādējādi saskaņā ar Regulu nav atzīstamas. Prasītāja apgalvo, ka Komisija agrāk ir atzinusi saistības par
rīcību saskaņā ar Regulu. Prasītāja min vairākus lēmumus, ar kuriem Komisija nepārprotami ir atzinusi šāda veida saistības.
Prasītāja norāda, ka saistības apstrīdētā lēmuma 216. punktā ir noraidītas ar pamatojumu, ka “citās apvienotajam uzņēmumam
piederošajās raktuvju šahtās iespējams priekšlaicīgi samazināt ieguves apjomu līdz ierosinātajam apjomam – [..] uncēm, tādējādi
ierobežojot kopējo piedāvājumu”. Pēc prasītājas domām, šim argumentam nav jēgas. Tā uzskata, ka saistību jēga bija palielināt
[..] raktuves šahtā ražošanas jaudu par papildu [..] uncēm un uzturēt kopējo ieguvi esošajā līmenī. Tādējādi pirms papildu
ražošanas jaudas nodošanas ekspluatācijā nenotiktu nekāda ieguves samazināšana.
Prasītāja arīdzan apstrīd Komisijas argumentu (apstrīdētā lēmuma 216. punkts), ka gadījumā, ja viens piegādātājs uzturētu
ieguvi konstantā līmenī, šis fakts būtu zināms otram oligopola dalībniekam
Amplats
un tādējādi sāktos cenu paaugstināšanās. Tā apgalvo, ka šīs saistības neparedz apvienotā uzņēmuma ieguves apjoma palielināšanas
nepieļaušanu. Tādējādi
Amplats
nevarētu pieņemt, ka apvienotais uzņēmums uz pieprasījuma pieaugumu reaģēs ar savas ieguves uzturēšanu esošajā līmenī. Katrā
ziņā uzņēmumi ir tiesīgi saņemt samērīgu labumu no savas saimnieciskās darbības ar noteikumu, ka šāds labums no konkurences
tiesību viedokļa nav iegūts negodīgi vai nav netaisnīgi liels. Jebkura apvienotā uzņēmuma un
Amplats
rīcība, kuras rezultātā tiktu iegūts šāds labums, ir Dienvidāfrikas iestāžu kompetencē.
Prasītāja arī apgalvo, ka Komisija vispār nav ņēmusi vērā Dienvidāfrikas iestāžu atzinumu, ka sabiedrībai
Amplats
jau patlaban ir dominējošais stāvoklis un ka koncentrācijas rezultātā izveidojies uzņēmums radīs tam efektīvu konkurenci.
Komisijas attieksme tādējādi bijusi pretrunā kompetentu Dienvidāfrikas iestāžu viedoklim par esošo tirgus struktūru.
Attiecībā uz jauna piegādātāja radīšanu, kam, pēc Komisijas domām, tirgū būtu nenozīmīga ietekme, prasītāja apgalvo, ka gadījumā,
ja tiks pieņemti citi tās Komisijai adresētie iebildumi attiecībā uz tās attieksmi pret saistībām, šis apstrīdētā lēmuma aspekts
netiks apstiprināts.
Prasītāja arī apstrīd Komisijas apgalvojumu, ka ar minētajām saistībām netiek ņemts vērā tirgus pieaugums, kuru paredz visi
piezīmju izteicēji (apstrīdētā lēmuma 216. punkts). Prasītāja uzskata, ka Komisijas viedoklis nesaskan ar nozares ekspertu
viedokli, kuri norāda, ka pastāv piedāvājuma pārsvars pār pieprasījumu, kas turpmākajos gados varētu izlīdzināties. Šādu viedokli
pauduši vismaz trīs neatkarīgi eksperti, kuru ziņojumi ir pievienoti pušu atbildei uz to iebildumu paziņojumu, uz kuriem Komisija
apstrīdētajā lēmumā sniegusi tikai īsu atsauci. Ņemot vērā šos apstākļus, pušu saistību uzturēt ieguvi esošajā līmenī mērķis
bija kliedēt Komisijas galvenās bažas.
Turklāt prasītāja apgalvo, ka būtu bijusi iespēja nodrošināt piedāvāto saistību ievērošanu. Tā, piemēram, ieguves līmeņu uzturēšanu
būtu iespējams pārbaudīt, nosakot pienākumu iesniegt Komisijai ceturkšņa ražošanas datu pārskatus. Šos pārskatus būtu iespējams
pārbaudīt, ņemot vērā ikgadējos ražošanas pārskatus, kuriem tiek veikta revīzija un kuri tiek publicēti. Attiecībā uz citām
akceptētajām saistībām, proti, uz [..] projekta attīstīšanu, prasītāja apgalvo, ka, neņemot vērā tā strukturālās iezīmes,
to nekādā gadījumā nebūtu viegli pārbaudīt ar revīzijai pakļautu paveiktā pārskatu un ikgadēju vietas apmeklējumu palīdzību.
Tādējādi minēto saistību ievērošanas pārbaude nekādā ziņā nebūtu sarežģītāka par citās lietās atzīto saistību izpildes pārbaudi.
Visbeidzot, Komisija, noraidot piedāvātās saistības, nav tiesīga atsaukties uz faktu, ka papildu grūtības saistību pildīšanas
pārbaudei rada tas, ka visi kopējā koncerna ražošanas uzņēmumi atradīsies Dienvidāfrikā. Ja Komisija saskaņā ar Kopienas tiesību
aktiem un starptautiskajām tiesībām ir tiesīga nepieļaut tādu uzņēmumu apvienošanos, kura tiek īstenota ārpus Kopienas teritorijas,
tad tai attiecībā uz šādu apvienošanos ir jāpiemēro tādi paši standarti un kritēriji, kādi tiek piemēroti attiecībā uz uzņēmumu
apvienošanos Kopienas teritorijā.
Komisija noliedz apgalvojumu, ka saistībās bijusi paredzēta ražošanas uzturēšana esošajā līmenī un vienlaicīga [..] projekta
attīstīšana, t.i., ieguves apjoma palielināšana. Pēc Komisijas domām, piedāvātajās saistībās bijusi paredzēta tikai esošā
ieguves līmeņa uzturēšana līdz tam brīdim, kad tiks attīstītas jaunas ražošanas jaudas. Apstrīdētajā lēmumā (216. punkts)
izskaidrots, kāpēc augoša tirgus situācijā šāds ieguves līmenis nekādā gadījumā nebūtu pietiekams. Turklāt prasītāja pieņem,
ka fakts, ka
Amplats
nebūtu uzskatījis, ka koncentrācijas rezultātā izveidojies uzņēmums varētu pieaugoša pieprasījuma apstākļos atteikties no
ražošanas paplašināšanas, būtu uzskatāms par oligopola esamības noliegumu. Visbeidzot, ņemot vērā iemeslus, kuru dēļ tika
iesniegta pirmā prasība par tiesību akta atcelšanu, būtu grūti iedomāties, ka Dienvidāfrikas konkurences iestādes būtu ieinteresētas
iejaukties iepriekš nodomātā ražošanas apjoma ierobežošanas gadījumā.
Komisija uzskata, ka tā nav tiesīga atzīt tādas saistības, kuras būtībā ir saistības par rīcību. Regulas kontekstā tiesiskās
aizsardzības līdzeklim, kurš tiek piemērots gadījumos, kad iespējama ekonomiskā spēka koncentrācija tirgū, kuras iemesls būtu
uzņēmumu apvienošanās, ir jābūt strukturālam līdzeklim. Tā kā Regulas mērķis ir nepieļaut situācijas, kurās notiek konkurences
traucēšana, kurai nav nepieciešama saskaņošana, Komisija var izskatīt vienīgi tādas saistības, kuras palīdz likvidēt ļaunprātīgas
izmantošanas iespēju. Turklāt Regulas 2. pants aizliedz Komisijai pieļaut tādu koncentrāciju, kuras rezultātā tiek radīts
vai nostiprināts dominējošais stāvoklis. Šajos apstākļos solījums ļaunprātīgi neizmantot dominējošo stāvokli ir nepiemērots
un neatbilst Regulā definētajām prasībām.
Komisija nepiekrīt prasītājas apgalvojumiem par noteiktām citos gadījumos piedāvātajām un atzītajām saistībām. Saistības ir
uzskatāmas par strukturālām saistībām tad, ja tās paredzētas kādas strukturālas problēmas atrisināšanai, piemēram, nodrošina
iekļuvi tirgū. Nav jāizskata jautājums par to, vai ierosinātās saistības attīstīt [..] projektu ir strukturālas saistības,
jo tās nekādā gadījumā nebūtu atrisinājušas šo konkurences problēmu.

Pirmās instances tiesas vērtējums
Vispirms ir jāizskata jautājums par to, kāda veida saistības ir atzīstamas saskaņā ar Regulu Nr. 4064/89, it īpaši par to,
vai Komisijas viedoklis par to, ka saistības par rīcību nav atzīstamas, ir likumīgs.
Ņemot vērā tās septīto apsvērumu, kurā noteikts, ka “būtu jārada jauns tiesisks instruments regulas formā, kas atļautu koncentrāciju
efektīvu kontroli, vadoties pēc to ietekmes uz konkurences struktūru Kopienā, un kas būtu vienīgais instruments, kas piemērojams
šādām koncentrācijām”, var konstatēt, ka Regulas Nr. 4064/89 pamatmērķis ir pārraudzīt tirgus struktūras, nevis uzņēmumu rīcību,
kura būtībā ir kontrolējama tikai saskaņā ar EK līguma 85. un 86. pantu.
Regulas Nr. 4064/89 8. panta 2. punkts nosaka:
“Ja Komisija atklāj, ka pēc attiecīgo uzņēmumu pārveidošanas, ja nepieciešams, paziņotā koncentrācija atbilst 2. panta 2. punktā
uzskaitītajiem kritērijiem, tā pieņem lēmumu, kurā koncentrāciju atzīst par saderīgu ar kopējo tirgu [..].
Savam lēmumam Komisija drīkst pievienot nosacījumus un pienākumus, lai nodrošinātu, ka attiecīgie uzņēmumi atbilst saistībām,
ko tie uzņēmušies attiecībā pret Komisiju ar nolūku pārveidot sākotnējo koncentrācijas plānu [..].”
No šiem noteikumiem un no Regulas 2. panta 3. punkta izriet, ka gadījumos, kad Komisija ir secinājusi, ka ierosinātā koncentrācija
ir tāda, kas radīs vai nostiprinās dominējošo stāvokli, Komisijas pienākums ir to aizliegt pat tad, ja ierosinātajā koncentrācijā
iesaistītie uzņēmumi apņemas šo stāvokli ļaunprātīgi neizmantot un iesniedz šo apņemšanos Komisijai.
Tā kā Regulas mērķis ir novērst tādu tirgus struktūru izveidošanos vai nostiprināšanos, kuras varētu būtiski traucēt efektīvu
konkurenci kopējā tirgū, ir aizliegts pieļaut šādu situāciju izveidošanos, pamatojoties uz iesaistīto uzņēmumu saistībām ļaunprātīgi
neizmantot savu dominējošo stāvokli pat tajos gadījumos, ja pastāv vienkārša iespēja pārbaudīt, vai uzņēmumi pilda minētās
saistības.
Tādējādi saskaņā ar Regulu Nr. 4064/89 Komisija ir tiesīga atzīt vienīgi tādas saistības, kuras ievērojot, pieteiktais darījums
atbildīs kopējam tirgum. Citiem vārdiem sakot, iesaistīto uzņēmumu piedāvātajām saistībām jābūt tādām, lai Komisija varētu
secināt, ka minētā koncentrācija neradīs vai nenostiprinās dominējošo stāvokli Regulas 2. panta 2. un 3. punkta izpratnē.
Tādējādi nav nepieciešams ierosinātās saistības klasificēt kā rīcībai vai struktūrai raksturīgas saistības. Nav noliedzams,
ka saistības, kuras pēc būtības ir strukturālas saistības, piemēram, saistības samazināt koncentrācijas rezultātā izveidotā
uzņēmuma tirgus daļu, pārdodot kādu no meitas uzņēmumiem, no Regulas mērķa viedokļa parasti ir vairāk vēlamas, jo tās vienreiz
un uz visiem laikiem vai vismaz uz zināmu laiku novērš iespēju, ka varētu tikt radīts vai nostiprināts dominējošais stāvoklis,
kuru pirms tam noteikusi Komisija, un šīm saistībām nav nepieciešami ilgstoši pārraudzības pasākumi. Tomēr nav iespējams automātiski
atmest iespēju, ka saistības, kuras
prima facie
ir saistības par rīcību, piemēram, saistības kādu laiku neizmantot kādu preču zīmi vai padarīt daļu no kādas koncentrācijas
rezultātā izveidotā uzņēmuma ražošanas jaudas pieejamu trešās personas konkurentiem, vai – vispārīgākas saistības – nodrošināt
būtisku ražošanas ēku pieejamību ar nediskriminējošiem noteikumiem, var novērst iespēju radīt vai nostiprināt dominējošu stāvokli.
Tas nosaka nepieciešamību katrā konkrētā gadījumā izvērtēt ieinteresēto uzņēmumu piedāvātās saistības.
Šajā gadījumā, kaut arī prasītāja klasificē [..] projekta attīstību kā strukturālas saistības, tā nenoliedz, kā Komisija konstatē
apstrīdētajā lēmumā (216. punkts), ka šīs saistības tāpat kā citas ierosinātās saistības, proti, saistības uzturēt ieguves
apjomu esošajā līmenī un izveidot jaunu piegādātāju, nespēj atrisināt jautājumu par oligopola tirgus struktūras izveidošanos
koncentrācijas rezultātā.
Pirmās divas saistības nekādā veidā nemaina attiecīgā tirgus kā duopola tirgus struktūru, bet tikai nosaka
Implats
/
LPD
ražošanas politikai pienākumu saglabāt minimālo ieguves līmeni, kas, ja arī atkarībā no pieprasījuma izmaiņām nākotnē varētu
samazināt iespēju ļaunprātīgi izmantot dominējošo stāvokli, nenodrošina iespēju, ka netiks īstenota nekāda cita veida ļaunprātīgas
izmantošanas iespēja vai – un tas ir vēl svarīgāk – ka tik tiešām netiks radīts dominējošs stāvoklis.
Prasītājai arī nav pamata apgalvot, ka Komisija nav bijusi tiesīga noraidīt saistības, pamatojoties uz to, ka gadījumā, ja
Implats
/
LPD
uzturētu ieguvi konstantā līmenī, šis fakts būtu zināms
Amplats
un tādējādi sāktos cenu paaugstināšanās. Šis arguments nebūt nepierāda, ka piedāvātās saistības varētu likvidēt koncentrācijas
rezultātā radušos dominējošu duopola stāvokli, tas tikai apstrīd šāda dominējošā stāvokļa esamību. Tomēr prasītājas iebildumi
šajā ziņā jau ir noraidīti saistībā ar prasību par tiesību akta atcelšanu, kurā norādīts uz Regulas Nr. 4064/89 2. panta pārkāpumu
un kura attiecas uz atzinumu, ka šajā gadījumā pastāv kopīgais dominējošais stāvoklis.
Attiecībā uz prasītājas argumentiem, ka, pirmkārt, uzņēmumi ir tiesīgi gūt samērīgu labumu no savas saimnieciskās darbības
un, otrkārt, ka jebkura veida apvienotā uzņēmuma un
Amplats
rīcība, kuras rezultātā tiks iegūts šāds labums, ir Dienvidāfrikas iestāžu kompetencē, ir pietiekami konstatēt, ka, lai cik
vērtīgi arī būtu minētie argumenti, tiem nav nekādas nozīmes tad, kad tiek novērtēts, vai piedāvātās saistības varētu likvidēt
koncentrācijas rezultātā radītās struktūras ierobežojumus vai nē.
Attiecībā uz trešajām saistībām, proti, jauna piegādātāja izveidošanu, jānorāda, ka prasītāja neapstrīd Komisijas slēdzienu,
ka šādam piegādātājam būtu nenozīmīga ietekme uz nākotnē paredzamo platīna piedāvājumu galapatērētājam. Prasītāja, tādējādi
apstiprinot šo saistību palīgnozīmi, tikai konstatē, ka tad, ja tiks pieņemti citi tās Komisijai adresētie iebildumi attiecībā
uz tās attieksmi pret saistībām, šis apstrīdētā lēmuma aspekts netiks apstiprināts.
Kā konstatēts iepriekš, tā kā Komisijai bija pamatots iemesls noraidīt pirmās divas saistības, pieņemot, ka neatkarīgi no
trešo saistību būtības tās nav atzīstamas to niecīgās ietekmes uz tirgu ziņā, Komisija nav pieļāvusi acīmredzamu kļūdu novērtējumā.
Šajos apstākļos prasītājas argumenti attiecībā uz piedāvāto saistību pārraudzību ir uzskatāmi par tādiem, kas pilnībā neattiecas
uz šo lietu. Tā kā minētās saistības kopumā nebūtu spējīgas likvidēt koncentrācijas radītos efektīvas konkurences traucējumus,
Komisija bija tiesīga tās noraidīt pat tad, ja nebūtu nekādu īpašu grūtību pārbaudīt to izpildi.
Tādējādi, noraidot
Gencor
un
Lonrho
piedāvātās saistības, ņemot vērā koncentrācijas radīto konkurences problēmu likvidēšanu, Komisija nav nedz rīkojusies prettiesiski,
nedz arī pieļāvusi acīmredzamas kļūdas novērtējumā.
Tādējādi, ņemot vērā iepriekš minētos secinājumus, lēmums par saistību noraidīšanu ir pietiekami pamatots.
Tādējādi izskatītie prasības pamati ir noraidāmi.

Par tiesāšanās izdevumiem
Saskaņā ar Pirmās instances tiesas Reglamenta 87. panta 2. punktu lietas dalībniekam, kuram spriedums nav labvēlīgs, piespriež
atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram spriedums ir labvēlīgs. Tā kā prasītājai spriedums
nav labvēlīgs un tā kā Komisija ir prasījusi atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, prasītājai jāpiespriež atlīdzināt tiesāšanās
izdevumus saskaņā ar Komisijas prasījumiem.
Saskaņā ar Pirmās instances tiesas Reglamenta 87. panta 4. punkta pirmo daļu dalībvalstis, kuras iestājušās lietā, sedz savus
tiesāšanās izdevumus pašas. Tādējādi Vācijas Federatīvā Republika sedz savus tiesāšanās izdevumus pati.
Ar šādu pamatojumu
PIRMĀS INSTANCES TIESA
(piektā palāta paplašinātā sastāvā)
nospriež:
1)
prasību noraidīt;
2)
prasītāja sedz savus, kā arī atlīdzina Komisijas tiesāšanās izdevumus;
3)
Vācijas Federatīvā Republika sedz savus tiesāšanās izdevumus pati.
Azizi
Vesterdorf
García-Valdecasas
Moura Ramos

Jaeger
Pasludināts atklātā tiesas sēdē Luksemburgā 1999. gada 25. martā.
Sekretārs

Priekšsēdētājs
E. Coulon

B. Vesterdorf
Satura rādītājs
Lietas faktiskie apstākļi
1.  Attiecīgā koncentrācija
Koncentrācijā iesaistītās personas
Plānotā koncentrācija
2.  Administratīvā procedūra
Tiesas process
Lietas dalībnieku prasījumi
Pieņemamība
Atbildētājas izvirzītie argumenti
Pirmās instances tiesas vērtējums
Par lietas būtību
I – Prasība par Regulas pārkāpumu, jo tā nepiešķir Komisijai kompetenci izvērtēt koncentrācijas saderību ar kopējo tirgu,
un EK līguma atbilstošā 190. panta pārkāpumu
Lietas dalībnieku argumenti
Pirmās instances tiesas vērtējums
1.  Regulas teritoriālās piemērojamības novērtējums
2.  Apstrīdētā lēmuma saderība ar starptautiskajām publiskajām tiesībām
II – Prasība par Regulas 2. panta pārkāpumu tādā ziņā, ka Komisija nav pilnvarota novērst koncentrācijas, kuru dēļ tiek radīts
vai nostiprināts kopīgs dominējošais stāvoklis, un par EK līguma 190. panta pārkāpumu
Prasītājas argumenti
Pirmās instances tiesas secinājumi
III – Prasība par Regulas 2. panta pārkāpumu tādā ziņā, ka Komisija ir nepareizi atzinusi, ka minētā koncentrācija radīs kopīgo
dominējošo stāvokli, un par EK līguma 190. panta pārkāpumu
A – Apstrīdētais lēmums
B – Vispārēji apsvērumi
C – Iespējamā Gencor un Lonrho kopīgi īstenotā kontrole pār LPD pirms koncentrācijas
Lietas dalībnieku argumenti
Pirmās instances tiesas vērtējums
D – Komisijas piemērotā kopīgā dominējošā stāvokļa klasifikācija
Par tiesāšanās izdevumiem
*
Tiesvedības valoda – angļu.
–	Konfidenciālie dati netiek izpausti.