CELEX: 62001TJ0289
Konkurence
Aizliegtas vienošanās
Vācijā pārdota iepakojuma ar firmas zīmi "Der Grüne Punkt" savākšanas un pārstrādes sistēma
Lēmums piemērot atbrīvojumu
Komisijas noteiktie pienākumi konkurences nodrošināšanai
Sistēmas izmantotājas nolīgtajiem savākšanas uzņēmumiem piešķirta ekskluzivitāte
Konkurences ierobežojums
Nepieciešamība nodrošināt konkurentiem pieeju sistēmas izmantotājas lietotajām savākšanas ierīcēm
Saistības, ko uzņēmusies sistēmas izmantotāja

Atbilstošās tiesību normas
A –
Noteikumi par iepakojuma atkritumu rašanās novēršanu
1       1991. gada 12. jūnijā Vācijas valdība pieņēma
Verordnung über die Vermeidung von Verpackungsabfällen
(Noteikumi par iepakojuma atkritumu rašanās novēršanu (
BGBl
. 1991 I, 1234. lpp.)), kuru šai lietai piemērojamā redakcija ar grozījumiem stājās spēkā 1998. gada 28. augustā (turpmāk
tekstā – “Noteikumi” vai “Noteikumi par iepakojumu”). Noteikumu mērķis ir novērst un samazināt iepakojuma atkritumu ietekmi
uz vidi. Šajā sakarā tajos ražotājiem un izplatītājiem ir noteikts pienākums pieņemt atpakaļ un pārstrādāt izlietotu pārdošanas
iepakojumu, ārpus sabiedriskās atkritumu iznīcināšanas sistēmas.
2       Saskaņā ar Noteikumu 3. panta 1. punktu pārdošanā izmantotais iepakojums (turpmāk tekstā – “iepakojums”) ir tas, kurā tirdzniecības
vietās iepakotas gala patērētājam paredzētas preces. Tas ir arī iepakojums, ko izmanto veikali, ēdināšanas uzņēmumi un citi
pakalpojumu sniedzēji, lai nodrošinātu vai atvieglotu preču nodošanu gala patērētājam (pakalpojumu iepakojums), kā arī trauki
un vienreizējās lietošanas galda piederumi.
3       Noteikumu 3. panta 7. punktā ražotājs ir definēts kā persona, kas ražo iepakojumu, iepakojuma materiālus vai preces, kas ļauj
tieši izgatavot iepakojumu, kā arī persona, kas iepakojumu ieved Vācijas teritorijā. Noteikumu 3. panta 8. punktā teikts,
ka izplatītājs ir persona, kas laiž tirgū iepakojumu, iepakojuma materiālus un preces, kas ļauj tieši izgatavot iepakojumu,
vai arī iepakotas preces neatkarīgi no izplatīšanas stadijas. Sabiedrības, kas pārdod pa pastu, arī ir izplatītājas Noteikumu
izpratnē. Visbeidzot, gala patērētāja jēdziens ir galvenokārt definēts Noteikumu 3. panta 10. punktā kā persona, kas preci
vairs nepārdod tālāk tādā formā, kādā tā tai ir piegādāta.
4       Iepakojuma ražotāji un izplatītāji tiem Noteikumos noteikto pienākumu pieņemt atpakaļ un pārstrādāt iepakojumu var izpildīt
divējādi.
5       Pirmkārt, atbilstoši Noteikumu 6. panta 1. un 2. punktam ražotājiem un izplatītājiem ir tirdzniecības vietā vai tās tuvumā
bez maksas jāpieņem atpakaļ gala patērētāju izlietotais iepakojums un tas jāpārstrādā (turpmāk tekstā – “individuālā sistēma”).
Izplatītājam ir pienākums pieņemt atpakaļ tikai tāda veida, formas un izmēra iepakojumu, kā arī iepakotas preces, kas ietilpst
tā piedāvājumā. Izplatītājiem, kuru veikalu platība nepārsniedz 200 m
, pienākums ir pieņemt atpakaļ tikai tādu preču iepakojumu, kuru preču zīmes tie pārdod (Noteikumu 6. panta 1. punkta ceturtais
un piektais teikums). Saskaņā ar Noteikumu 6. panta 1. punkta trešo teikumu individuālajā sistēmā izplatītājam ir gala patērētājam
“skaidri redzamos un izlasāmos plakātos” jāpaziņo par iespēju atdot iepakojumu atpakaļ.
6       Otrkārt, atbilstoši Noteikumu 6. panta 3. punkta pirmajam teikumam ražotāji un izplatītāji var pievienoties sistēmai, kas
nodrošina regulāru gala patērētāju izlietotā pārdošanas iepakojuma savākšanu to dzīvesvietā vai visā izplatītāja tirdzniecības
zonā, lai to pārstrādātu (turpmāk tekstā – “kolektīvā sistēma”). Ražotāji un izplatītāji, kas pieder pie kādas kolektīvās
sistēmas, ir atbrīvoti no pienākuma pieņemt atpakaļ un pārstrādāt iepakojumu, kas ietilpst šajā sistēmā. Saskaņā ar Noteikumu
6. panta I pielikuma 4. punkta 2) apakšpunkta otro teikumu ražotājiem un izplatītājiem ir jāapliecina to piederība pie kādas
kolektīvās sistēmas “ar marķējuma vai ar kāda cita piemērota līdzekļa palīdzību”. Tie tādējādi var par šo piederību paziņot
uz iepakojuma vai izmantot citus pasākumus, kā, piemēram, klientu informēšanu pārdošanas vietā vai iepakojumam pievienojot
paziņojumu.
7       Piemērojot Noteikumu 6. panta 3. punkta vienpadsmito teikumu, kolektīvajām sistēmām ir jābūt apstiprinātām attiecīgo federālo
zemju [
Länder
] kompetentajās iestādēs. Lai šīs sistēmas tiktu apstiprinātas, tām it īpaši ir jāaptver vismaz visa vienas federālās zemes
teritorija, jānodrošina regulāra iepakojuma savākšana patērētāju dzīvesvietu tuvumā un jābūt noslēgušām līgumus ar vietējām
atkritumu pārvaldības organizācijām. Visi uzņēmumi, kas kādā federālajā zemē atbilst šiem nosacījumiem, var tur izveidot apstiprinātu
kolektīvo sistēmu.
8       Kopš 2000. gada 1. janvāra individuālajām sistēmām un kolektīvajām sistēmām ir jāievēro vienāds reģenerācijas līmenis. Šis
līmenis, kas ir noteikts Noteikumu I pielikumā, atšķiras atkarībā no materiāla, no kā izveidots iepakojums. Savākšanas un
reģenerācijas pienākumu izpilde individuālās sistēmas gadījumā tiek nodrošināta ar neatkarīgu ekspertu izdotu sertifikātu,
bet kolektīvās sistēmas gadījumā – sniedzot ticamus datus par savākto un pārstrādāto iepakojumu.
9       Turklāt Noteikumu 6. panta 1. punkta devītajā teikumā ir norādīts, ka, ja kāds izplatītājs nepilda savu pienākumu savākt un
pārstrādāt iepakojumu ar individuālās sistēmas palīdzību, tam tas ir jādara ar kādas kolektīvās sistēmas palīdzību.
10     Šajā sakarā 2000. gada 24. maijā Vācijas iestādes Komisijai administratīvajā procesā paziņotajos apsvērumos (turpmāk tekstā
– “Vācijas iestāžu apsvērumi”) norādīja, ka Noteikumi par iepakojumu ļauj izplatītājam apvienot iepakojuma savākšanu tirdzniecības
vietas tuvumā individuālajā sistēmā un savākšanu gala patērētāja tuvumā kolektīvajā sistēmā, pievienojoties kolektīvajai sistēmai
tikai saistībā ar daļu no iepakojuma, ko tas ir laidis tirgū.
11     Vācijas iestāžu apsvērumos bija norādīts arī tas, ka, ja izplatītājs bija izvēlējies piedalīties kādā kolektīvajā sistēmā
saistībā ar visu iepakojumu, ko tas pārdeva, tas vairs nebija pakļauts 6. panta 1. un 2. punktā paredzētajiem pienākumiem,
kas nozīmēja, ka vēlāka izvēle iznīcināt iepakojumu individuāli nebija iespējama. Savukārt, ja izplatītājs sākumā izvēlējās
individuālo sistēmu, vēlāka piedalīšanās kādā kolektīvajā sistēmā bija iespējama, ja reģenerācijas līmenis individuālās iznīcināšanas
ietvaros nebija sasniegts.
B –  Der Grüne Punkt – Duales System Deutschland GmbH
kolektīvā sistēma, firmas zīmes izmantošanas līgums un līgums par pakalpojumu sniegšanu
12     Kopš 1991. gada
Der Grüne Punkt – Duales System Deutschland GmbH
(turpmāk tekstā – “prasītāja” vai “
DSD
”) ir vienīgā sabiedrība, kas izmanto kolektīvo sistēmu visā Vācijas teritorijā (turpmāk tekstā – “
DSD
sistēma”). Šajā sakarā
DSD
1993. gadā apstiprināja visu federālo zemju kompetentās iestādes.
13     Lai izmantotu
DSD
sistēmu, ražotājiem un izplatītājiem ir ar
DSD
jānoslēdz līgums, kas tiem dod tiesības izmantot firmas zīmi “Der Grüne Punkt”, kas atbilst kolektīvajai preču zīmei “Der
Grüne Punkt”, kura pieder
DSD
. Par to attiecīgie ražotāji un izplatītāji maksā
DSD
noteiktu atlīdzību. Par firmas zīmes izmantošanas līgumu Komisija 2001. gada 20. aprīlī pieņēma Lēmumu 2001/463/EK par EKL
82. panta piemērošanas procesu (Lieta COMP D3/34493 –
DSD
) (OV L 166, 1. lpp.). Prasītāja cēla prasību atcelt šo lēmumu, kas tika izskatīta lietā T‑151/01
DSD
/Komisija.
14
DSD
sistēmā prasītāja pati nevāc un nepārstrādā izlietoto iepakojumu ar firmas zīmi “Der Grüne Punkt”, bet gan par šiem pakalpojumiem
noslēdz apakšlīgumus ar savākšanas uzņēmumiem. Attiecības starp
DSD
un šiem uzņēmumiem regulē tipveida līgums, kurā vairākas reizes izdarīti labojumi un kura mērķis ir izveidot un izmantot
sistēmu iepakojuma savākšanai un šķirošanai (turpmāk tekstā – “līgums par pakalpojumu sniegšanu”). Sašķiroti, šie materiāli
tiek transportēti uz reciklēšanas centriem to pārstrādei.

Prāvas rašanās fakti
15     1992. gada 2. septembrī
DSD
, lai iegūtu negatīvu apstiprinājumu vai vismaz lēmumu piemērot atbrīvojumu, paziņoja Komisijai savus statūtus un vairākas
vienošanās, starp kurām bija līgums par pakalpojumu sniegšanu – vienīgā vienošanās, kam ir nozīme šajā lietā.
16     1997. gada 27. martā Komisija
Eiropas Kopienu Oficiālajā Vēstnesī
(OV C 100, 4. lpp.) publicēja paziņojumu, kas prasīts Padomes 1962. gada 6. februāra Regulā Nr. 17, “Pirmā regula par [EKL
81.] un [82.] panta īstenošanu” (OV 13, 204. lpp.), un kurā tā pavēstīja savu nodomu apstiprināt paziņotās vienošanās.
17     Šajā paziņojumā Komisija it īpaši norādīja, ka
DSD
attiecībā pret to bija uzņēmusies vairākas saistības, piemēram, neuzlikt pienākumu savākšanas uzņēmumiem strādāt tikai
DSD
labā un saistības nepiespiest uzņēmumus konteinerus vai citas savākšanas iekārtas izmantot ekskluzīvi līguma par pakalpojumu
sniegšanu izpildei.
DSD
tomēr bija precizējusi, ka šīs otrās saistības nebija spēkā, kad trešās personas izmantotie konteineri vai savākšanas iekārtas
neatbilda “iestāžu izsniegtai atļaujai”, kad Noteikumos par iepakojumu vai citos tiesību aktos bija noteikts pretējais vai
kad šāda izmantošana nebija pieļaujama citu iemeslu dēļ, kas saistīti, piemēram, ar kaitīgu vielu izmantošanu.
DSD
norādīja arī, ka to, ka trešās personas izmantoto konteinerus un citas savākšanas iekārtas, varētu ņemt vērā, aprēķinot savākšanas
uzņēmumu atlīdzību (
Oficiālajā Vēstnesī
publicētā paziņojuma 66. un 67. apsvērums, apstrīdētā lēmuma 71. un 134. apsvērums).
18     Pēc šī paziņojuma publicēšanas
Oficiālajā Vēstnesī
Komisija saņēma ieinteresēto trešo personu apsvērumus par dažādiem līguma par pakalpojumu sniegšanu piemērošanas aspektiem.
Šīs trešās personas apgalvoja, ka faktiski atšķirībā no iepriekš minētajām saistībām
DSD
tiem neļāva brīvi izmantot savākšanas iekārtas, ko lietoja
DSD
partneri (apstrīdētā lēmuma 76. un 77. apsvērums). Apstrīdētajā lēmumā Komisija tādējādi norāda, ka
DSD
bija pieprasījusi, lai tās konkurentiem netiktu atļauts izmantot šīs iekārtas bez tās piekrišanas. Šī prasība bija viens
no iemesliem sūdzībai, ko, pamatojoties uz EKL 82. pantu, iesniedza
Vereinigung für Wertstoffrecycling
(turpmāk tekstā – “
VfW
”), un par to arī tika ierosināta tiesvedība
Landgericht Köln
(Ķelnes Apgabaltiesa, Vācija) (apstrīdētā lēmuma 57. un 136. apsvērums).
19     Šajā lietā
DSD
bija cēlusi prasību, pamatojoties uz Vācijas likumu par negodīgu konkurenci, pret individuālo sistēmu
VfW
, kas vēlējās bez atlīdzības izmantot
DSD
sistēmas zināmas Vācijas slimnīcās izmantotās savākšanas iekārtas. Šajā lietā 1997. gada 18. martā
Landgericht Köln
pasludināja spriedumu, kas bija
DSD
labvēlīgs tādā ziņā, ka Vācijas tiesa
DSD
sistēmas savākšanas iekārtu kopīgu izmantošanu bez maksas atzina par nelikumīgu. Šajā spriedumā
Landgericht Köln
arī norādīja, ka, ņemot vērā lietas apstākļus, piemērota kompensācija par šādu kopīgu izmantošanu ir iespējama tikai, ja
VfW
par šo savākšanas iekārtu kopīgu izmantošanu maksātu tieši
DSD
zināmu atlīdzību.
20     Šajā sakarā Komisija 1997. gada 21. augusta vēstulē
DSD
norādīja, ka rīcība, lai kavētu trešās personas izmantot tā partneru savākšanas iekārtas, varētu attiekties uz EKL 82. pantu,
un uzsvēra nozīmi, kāda šādai rīcībai varētu būt attiecībā uz atbrīvojuma piešķiršanas procesu, jo atbilstoši EKL 81. panta
3. punktā minētajam ceturtajam nosacījumam vienošanās, kas paziņota, lai saņemtu atbrīvojumu, nedrīkst likvidēt konkurenci
attiecībā uz konkrētu preču būtisku daļu.
21     Kad Komisija bija izteikusi šo viedokli,
DSD
, lai kliedētu šīs iestādes 1997. gada 21. augusta vēstulē izteiktās bažas, uzņēmās šādas saistības (apstrīdētā lēmuma 58.,
72. un 137. apsvērums):
“[
DSD
] apņemas pret
VfW
un līdzīgās situācijās vairs neierosināt tādas prasības pārtraukt nelikumīgu darbību kā [
Landgericht Köln
] 1997. gada 18. marta spriedumā aprakstītās. Tiesību uz informāciju un tiesību uz atlīdzību izmantošana attiecībās ar savākšanas
uzņēmumiem, kas ir līgumiski saistīti ar [
DSD
], paliek iespējama.”

Apstrīdētais lēmums
22     2001. gada 17. septembrī Komisija pieņēma Lēmumu 2001/837/EK par procesu, kas ierosināts, pamatojoties uz EK līguma 81. pantu
un EEZ līguma 53. pantu (Lietas COMP/34493 –
DSD
, COMP/37366 –
Hofmann
+
DSD
, COMP/37299 –
Edelhoff
+
DSD
, COMP/37291 –
Rechmann
+
DSD
, COMP/37288 –
ARGE
un pieci citi uzņēmumi +
DSD
, COMP/37287 –
AWG
un pieci citi uzņēmumi +
DSD
, COMP/37526 –
Feldhaus
+
DSD
, COMP/37254 –
Nehlsen
+
DSD
, COMP/37252 –
Schönmakers
+
DSD
, COMP/37250 –
Altvater
+
DSD
, COMP/37246 –
DASS
+
DSD
, COMP/37245 –
Scheele
+
DSD
, COMP/37244 –
SAK
+
DSD
, COMP/37243 –
Fischer
+
DSD
, COMP/37242 –
Trienekens
+
DSD
, COMP/37267 –
Interseroh
+
DSD
) (OV L 319, 1. lpp., turpmāk tekstā – “apstrīdētais lēmums” vai “lēmums”).
23     Komisija apstrīdētajā lēmumā veiktajā vērtējumā par pamatu ņem
DSD
pieprasījumu sniegt negatīvu apstiprinājumu vai eventuāli saistībā ar līgumu par pakalpojumu sniegšanu pieņemt lēmumu piemērot
atbrīvojumu.
A –
Par līgumtiesiskajām attiecībām starp
DSD
un savākšanas uzņēmumiem
24
DSD
pati nevāc iepakojumu, bet izmanto savākšanas uzņēmumus, ar kuriem tā noslēdz līgumu par pakalpojumu sniegšanu. Piemērojot
šī tipveida līguma 1. pantu,
DSD
katram savākšanas uzņēmumam uztic ekskluzīvu uzdevumu savākt un šķirot iepakojumu noteiktā zonā atbilstoši kolektīvajai sistēmai,
un tas tiek piešķirts uz aptuveni piecpadsmit gadiem (turpmāk tekstā – “savākšanas uzņēmumam paredzēts ekskluzivitātes noteikums”
vai “ekskluzivitātes noteikums”).
25     Savākšana notiek konteineros, kas novietoti attiecīgo patērētāju dzīvesvietu tuvumā, vai aizvācot vai iztukšojot savākšanas
uzņēmuma patērētājiem izdalītus plastmasas maisus vai tvertnes. Savākšanas uzņēmums ir konteineru un tajos izmestā vai savāktā
iepakojuma īpašnieks. Savākto materiālu šķirošana ir savākšanas uzņēmumu kompetencē, un tā galvenokārt notiek speciālā šķirošanas
centrā. Katrs savākšanas uzņēmums saņem atlīdzību no
DSD
atkarībā no dažādu materiālu veidu svara, sašķiroto atkritumu apstrādes izmaksām un tā, cik veiksmīgi noritējusi savākšana
(apstrīdētā lēmuma 32., 45. un 51. apsvērums).
26     Papildus apstrīdētajā lēmumā ir norādīts, ka savākšanas uzņēmumi principā vienlaikus ar papīra un kartona iepakojumu aizvāc
arī iespieddarbus (avīzes un žurnālus). Taču, tā kā vākt šos iespieddarbus, kas veido aptuveni 75 % no šāda veida materiāla,
neietilpst uzdevumos, ar kuriem nodarbojas
DSD
, par to savākšanu
DSD
nemaksā (apstrīdētā lēmuma 32. apsvērums).
B –
Vērtējums saistībā ar EKL 81. panta 1. punktu
27     Šajā vērtējumā apstrīdētajā lēmumā apskatīti divi līguma par pakalpojumu sniegšanu aspekti.
1.
Par savākšanas uzņēmumam paredzēto ekskluzivitātes noteikumu
28     Pirmkārt, apstrīdētajā lēmumā ir norādīts, ka savākšanas uzņēmumam paredzētā ekskluzivitātes noteikuma, kas ir ietverts visos
DSD
ar tās partneriem noslēgtajos līgumos par pakalpojumu sniegšanu, mērķis ir liegt citiem savākšanas uzņēmumiem piedāvāt savus
pakalpojumus
DSD
(apstrīdētā lēmuma 122.–124. apsvērums).
29     Lai izanalizētu minēto noteikumu saskaņā ar EKL 81. panta 1. punktu, Komisija vispirms analizē pieprasījuma situāciju Vācijas
izlietotā iepakojuma savākšanas pie patērētāja un tā šķirošanas tirgū (turpmāk tekstā – “izlietotā iepakojuma savākšanas pie
patērētāja tirgus”). Šajā sakarā apstrīdētajā lēmumā ir minēts, ka
DSD
apstrādā aptuveni 70 % iepakojuma, ko iespējams savākt Vācijā, un vismaz 80 % no pieprasījuma izlietotā iepakojuma savākšanas
pie patērētāja tirgū.
DSD
ietekme tādējādi ir nozīmīga gan visā valstī, kur tā ir vienīgā pieejamā kolektīvā sistēma, gan 500 teritorijās, kurās noslēgti
līgumi par pakalpojuma sniegšanu (apstrīdētā lēmuma 126. un 127. apsvērums).
30     Par piedāvājumu apstrīdētajā lēmumā turklāt uzsvērts, ka daudzi uzņēmēji piedāvā savākšanas pakalpojumus. Lēmumā arī norādīts,
ka “šobrīd galvenokārt vietas taupīšanas un loģistikas apsvērumu dēļ ir diezgan neiespējami, ka cita pie privātiem patērētājiem
strādājoša savākšanas sistēma papildinātu to, ko jau ir izveidojusi
DSD
”. Gluži pretēji, lēmumā norādīts, ka “daudz ticamāk, ka kāda potenciāli konkurējoša kolektīvā sistēma un/vai individuālā
sistēma sadarbosies ar uzņēmumiem, kas jau šobrīd nodrošina savākšanas pakalpojumus
DSD
labā, pamatojoties uz līgumu par pakalpojumu sniegšanu, jo mājsaimniecību tuvumā uzstādītā savākšanas infrastruktūra rada
nopietnu šķērsli”. Tādējādi Komisija uzskata, ka tikai dažās mājsaimniecībām līdzīgās vietās kā slimnīcās vai ēdnīcās, ievērojot
noteiktus nosacījumus loģistikas un iepakojuma ziņā, citi savākšanas uzņēmumi, kas nav
DSD
partneri, varētu uzstādīt savus savākšanas konteinerus papildus tiem, ko izmanto
DSD
sistēma. Lēmumā tomēr uzskatīts, ka šādas iespējas ekonomiski ir salīdzinoši nenozīmīgas un ka tādējādi nav ticams, ka līguma
spēkā esamības laikā izslēgtajiem savākšanas uzņēmumiem būs lielas iespējas piedāvāt savus pakalpojumus visās līgumiskajās
teritorijās, kuras paredzētas kādā
DSD
līgumā par pakalpojumu sniegšanu (apstrīdētā lēmuma 127. un 128. apsvērums).
31     Turklāt lēmumā ir norādīts, ka ekskluzivitātes noteikuma spēkā esamībai ir izšķiroša nozīme, novērtējot tā ietekmi uz konkurenci,
ņemot vērā, ka, jo ilgāks ir šis termiņš, jo ilgāk šis noteikums liedz savākšanas uzņēmumiem, kas nav
DSD
partneri, iespēju iesniegt piedāvājumu, lai apmierinātu Vācijas vislielākās kolektīvās sistēmas pieprasījumu (apstrīdētā
lēmuma 129. un 130. apsvērums).
32     Šīs analīzes beigās Komisija konstatē, ka savākšanas uzņēmumu pieeja izlietotā iepakojuma savākšanas pie patērētāja tirgum
ir būtiski ierobežota, kas lielā mērā veicina tirgu slēgšanu lielā Kopējā tirgus daļā. Tādējādi savākšanas uzņēmumam paredzētais
ekskluzivitātes noteikums ir konkurences ierobežojums EKL 81. panta 1. punkta izpratnē (apstrīdētā lēmuma 132. apsvērums).
Šajā sakarā izjautāta tiesas sēdē,
DSD
norādīja, ka tā šo analīzi neapstrīd.
2.
Par pieeju savākšanas uzņēmumu iekārtām
33     Otrkārt, apstrīdētajā lēmumā apskatīts tas, kādā mērā
DSD
konkurenti var piekļūt savākšanas uzņēmumu iekārtām. Šajā sakarā Komisija norāda, ka, pēc tās domām, konkurences ierobežojums
EKL 81. panta 1. punkta izpratnē pastāvētu, “ja līgums par pakalpojumu sniegšanu būtu formulēts tā, lai liegtu
DSD
konkurentiem pieeju savākšanas infrastruktūrai” (apstrīdētā lēmuma 133. apsvērums).
34     Lai pamatotu šo apgalvojumu, lēmumā minēts, pirmkārt, tas, ka savākšanas uzņēmumu iekārtām ir “īpaša nozīme konkurences ziņā
tāpēc, ka savākšanas infrastruktūra, kas atrodas mājsaimniecību tuvumā, rada nopietnu šķērsli”. Tādējādi lēmumā norādīts,
ka šāda veida savākšana principā notiek pie noteiktas teritorijas vienības patērētājiem (savākšanas sistēmas), izņemot brīvprātīgas
nodošanas sistēmas (izgāztuves), kas pastāv tikai atsevišķās vietās. Lēmumā arī norādīts, ka loģistikas apsvērumu dēļ savākšanu
no mājsaimniecībām principā ar optimāliem izmaksu noteikumiem ir iespējams veikt, tikai izmantojot ierobežotu skaitu savākšanas
uzņēmumu. Turklāt lēmumā uzsvērts, ka vietas ierobežojumu, kā arī privātiem patērētājiem savākšanas ziņā izveidojušos ieradumu
dēļ atkritumu savākšanas vietās var novietot tikai pa vienai atkritumu tvertnei katram materiāla veidam (piemēram, stiklam,
papīram vai vieglam iepakojumam). Šādi apstākļi ir galvenais iemesls, kāpēc parasti viens savākšanas uzņēmums uzņemas vākt
gan mājsaimniecības atkritumus, gan reciklējamus materiālus (apstrīdētā lēmuma 133. apsvērums, lasot kopā ar tā 92. un 93. apsvērumu).
Otrkārt, lēmumā atgādināts, ka pēc
Oficiālajā Vēstnesī
publicētā paziņojuma konkurenti bija izteikuši bažas. Komisija šeit atsaucas uz to, ka šajā sakarā vairākas ieinteresētās
trešās personas norādīja, ka pretēji pirmajām saistībām, ko
DSD
bija iesniegusi (skat. 17. punktu), šis uzņēmums neļāva trešām personām brīvi piekļūt tās partneru savākšanas iekārtām, pieprasot
saņemt tās piekrišanu šo iekārtu kopīgai izmantošanai (apstrīdētā lēmuma 133. apsvērums, lasot kopā ar tā 76. un 77. apsvērumu).
35     Šajā sakarā apstrīdētajā lēmumā atgādināts, ka sākumā
DSD
bija pieprasījusi, lai trešās personas kopīgi izmantot tās partneru savākšanas iekārtas varētu tikai ar tās piekrišanu. Lēmumā
tomēr precizēts, ka pēc Komisijas 1997. gada 21. augusta vēstules, kurā
DSD
tika norādīts, ka tāda rīcība varētu attiekties uz EKL 82. pantu,
DSD
bija atteikusies pastāvēt uz nepieciešamību iegūt tās piekrišanu tam, lai trešās personas varētu izmantot
DSD
partneru savākšanas iekārtas (skat. 20. un 21. punktu). Lēmumā arī minēts, ka “tikpat problemātiska esot
DSD
rīcība, uzliekot trešām personām pienākumu maksāt par šo izmantošanu un/vai pieprasot ņemt vērā tās viedokli sarunās starp
savākšanas uzņēmumiem un trešām personām par taisnīgu samaksu par kopēju konteineru izmantošanu”. Tomēr lēmumā ir norādīts,
ka, ja tās partneru iekārtas tiek izmantotas kopīgi,
DSD
joprojām var vienoties par uzņēmumiem pārskaitītās maksas samazinājumu un tā var arī rūpēties par to, lai tai netiktu piestādīts
rēķins par trešām personām paredzētu pakalpojuma sniegšanu (apstrīdētā lēmuma 136.–138. apsvērums).
36     Ņemot vērā šīs saistības un šos precizējumus, Komisija uzskata, ka līgums par pakalpojumu sniegšanu neietver nekādu ekskluzivitātes
noteikumu
DSD
labā un ka savākšanas uzņēmumi var piedāvāt savus pakalpojumus
DSD
konkurentiem. Lēmumā tādējādi uzsvērts, ka “līgums par pakalpojumu sniegšanu tātad neizslēdz
DSD
konkurentu pieeju savākšanas infrastruktūrai tāpēc, ka tas nerada konkurences ierobežojumu [EKL] 81. panta 1. punkta izpratnē”
(apstrīdētā lēmuma 134. un 139. apsvērums).
C –
Vērtējums par EKL 81. panta 3. punktu
37     Lai atzītu EKL 81. panta 1. punktu par nepiemērojamu līgumam par pakalpojumu sniegšanu, apstrīdētajā lēmumā ir apskatīts savākšanas
uzņēmumiem paredzētais ekskluzivitātes noteikums, ievērojot EKL 81. panta 3. punktā minētos nosacījumus.
38     Šajā sakarā apstrīdētajā lēmumā tiek uzskatīts, ka šis noteikums veicina ražošanas uzlabošanu un tehniskā vai ekonomiskā progresa
attīstību, jo tas ļauj sasniegt vides aizsardzības mērķus (apstrīdētā lēmuma 142.–146. apsvērums), dodot patērētājiem taisnīgu
no tā izrietošā labuma daļu (apstrīdētā lēmuma 147.–149. apsvērums).
39     Tāpat, runājot par līgumā par pakalpojumu sniegšanu paredzēto ekskluzivitātes saiknes obligāto raksturu, apstrīdētajā lēmumā
ir uzsvērts, ka
DSD
sistēmas ieviešanai ir nepieciešami lieli savākšanas uzņēmumu ieguldījumi un tiem ir jābūt iespējām saņemt no
DSD
zināmas garantijas saistībā ar līguma termiņu, kas ļautu amortizēt un rentabilizēt šos ieguldījumus. Pēc pārbaudes Komisija
tomēr uzskata, ka ir jāsamazina sākotnēji paredzētā ekskluzivitātes saikne, nosakot, ka tā beidzas 2003. gada 31. decembrī
(apstrīdētā lēmuma 150.–157. apsvērums).
40     Visbeidzot, apstrīdētajā lēmumā ir apskatīts jautājums par to, vai ekskluzivitātes noteikums nevar likvidēt konkurenci izlietotā
iepakojuma savākšanas pie patērētāja tirgū. Šajā sakarā Komisija sāk ar norādi, ka savākšanas uzņēmumi, kas nepieder pie
DSD
sistēmas, joprojām atradīs piedāvājumus individuālo sistēmu jomā. Tie katrā ziņā ir iespējami iepakojuma un atkritumu savākšanas
vietu kombinācijām mazā daļā izlietotā iepakojuma savākšanas pie patērētāja tirgus (apstrīdētā lēmuma 159. apsvērums).
41     Komisija turklāt norāda, ka izlietotā iepakojuma savākšanas pie patērētāja tirgum ir raksturīgs tas, ka tajā ir ekonomiski
izdevīgi uzticēt visu līguma teritoriju vienam savākšanas uzņēmumam un ka daudzos gadījumos nav izdevīgi uzstādīt vairākas
mājsaimniecībām paredzētas savākšanas iekārtas teritorijas plānojuma, savākšanas infrastruktūras rakstura un patērētājiem
izveidojošos ieradumu savākšanas jomā dēļ. Komisija uzskata, ka iepakojuma savākšanas tvertnes, kas atrodas mājsaimniecību
tuvumā, tādējādi veido nopietnu šķērsli. Tāpēc tā uzskata par iespējamu, ka kolektīvās sistēmas, kas konkurē ar
DSD
sistēmu, un daļēji arī individuālās sistēmas bieži strādās kopā ar savākšanas uzņēmumiem, kas strādā
DSD
labā. Šī analīze Komisijai ļauj atgādināt nepieciešamību, lai
DSD
partneru savākšanas iekārtas tiktu izmantotas kopīgi, ņemot vērā, ka “brīva un neierobežota pieeja savākšanas infrastruktūrai,
ko izveidojuši uzņēmumi, kas noslēguši līgumus par pakalpojumu sniegšanu ar
DSD
, ir noteicošais faktors gan konkurences palielināšanai izlietotā iepakojuma savākšanas pie patērētāja un tā šķirošanas pakalpojumu
pieprasījuma ziņā, gan konkurences palielināšanai vertikālajā tirgū, kas atrodas pirms izlietotā iepakojuma savākšanas pie
patērētāja un tā reģenerācijas organizācijas” (apstrīdētā lēmuma 162. apsvērums). Lēmumā šajā sakarā atgādināts, ka līgums
par pakalpojumu sniegšanu savākšanas uzņēmumus nesaista ekskluzīvi ar
DSD
un ka
DSD
ir uzņēmusies vairākas saistības, ieskaitot to, ka tā ir atteikusies piespiest savākšanas uzņēmumus izmantot savākšanas iekārtas
tikai līguma par pakalpojumu sniegšanu izpildei un neierosināt tiesvedību pret trešām personām, ja tās vienlaikus izmanto
šīs savākšanas iekārtas (apstrīdētā lēmuma 158.–163. apsvērums).
D –
Komisijas lēmumā piemērot atbrīvojumu noteiktie pienākumi
42     Lai nodrošinātu, ka cerētās sekas uz konkurenci tiešām iestātos un EKL 81. panta 3. punktā noteiktie nosacījumi atbrīvojuma
piemērošanai tiktu izpildīti, Komisija uzskata par nepieciešamu lēmumā piemērot atbrīvojumu līgumam par pakalpojumu sniegšanu
paredzēt pienākumus Regulas Nr. 17 8. panta izpratnē (apstrīdētā lēmuma 164. apsvērums).
43     Pirmais pienākums
DSD
ir uzlikts apstrīdētā lēmuma 3. panta a) punktā, saskaņā ar kuru “
DSD
neliedz savākšanas uzņēmumiem noslēgt līgumus ar
DSD
konkurentiem, atļaujot tiem lietot savas tvertnes un citas izlietota pārdošanas iepakojuma savākšanas un šķirošanas iekārtas,
kā arī izpildīt šos līgumus”.
44     Otrais pienākums ir noteikts lēmuma 3. panta b) punktā, saskaņā ar kuru “
DSD
nedrīkst pieprasīt, lai savākšanas uzņēmumi, kas noslēguši līgumus ar
DSD
konkurentiem par kopīgu tvertņu un citu izlietota pārdošanas iepakojuma savākšanas un šķirošanas iekārtu izmantošanu, tai
sniegtu pierādījumus par iepakojuma daudzumu, kas nav savākts
DSD
sistēmā”.
45     Lai paskaidrotu, kāpēc ir jānosaka šādi pienākumi, lai gan
DSD
bija uzņēmusies saistības atļaut saviem konkurentiem izmantot savākšanas iekārtas, apstrīdētajā lēmumā ir minēts tas, cik
svarīga nozīme ir brīvai pieejai šai infrastruktūrai, lai nodrošinātu konkurenci, un atrunas, ko
DSD
bija izteikusi saistībā ar vienu 71. apsvērumā minēto saistību izpildi (apstrīdētā lēmuma 164. apsvērums).
E –
Secinājums
46     Ņemot vērā saistības, ko uzņēmusies
DSD
, kā arī lēmumā ietvertos pienākumus, apstrīdētajā lēmumā secināts, ka faktiski ir iespējama brīva un neierobežota pieeja
savākšanas infrastruktūrai. Saskaņā ar lēmumu gan kolektīvajām sistēmām, kas konkurē ar
DSD
sistēmu, gan individuālajām savākšanas sistēmām ir reālas iespējas piekļūt izlietotā iepakojuma savākšanas pie patērētāja
tirgum. Šīs iespējas ļauj arī izveidot vajadzīgos apstākļus konkurences pastiprināšanai primārajā izlietotā iepakojuma savākšanas
pie patērētāja un tā reģenerācijas organizācijas tirgū (apstrīdētā lēmuma 176.–178. apsvērums).
47     Tādējādi apstrīdētajā lēmumā ir norādīts, ka līgumā par pakalpojumu sniegšanu ietvertais savākšanas uzņēmumiem paredzētais
ekskluzivitātes noteikums atbilst EKL 81. panta 3. punkta piemērošanas nosacījumiem (apstrīdētā lēmuma 179. apsvērums). Apstrīdētā
lēmuma 2. pantā Komisija tādējādi norāda, ka “atbilstoši [EKL] 81. panta 3. punktam [..], EKL 81. panta 1. punktu [..] var
atzīt par nepiemērojamu individuāliem pakalpojumu līgumiem, kuros paredzēta ekskluzivitātes saikne, ja to spēkā esamības termiņš
nepārsniedz 2003. gada beigas,” un ka “atbrīvojums ir piemērojams no 1996. gada 1. janvāra līdz 2003. gada 31. decembrim”.
48     Šim atbrīvojumam ir noteikti divi iepriekš minētie pienākumi (skat. 43. un 44. punktu), kas minēti lēmuma 3. pantā, lai, pirmkārt,
nodrošinātu pieeju līgumu par pakalpojumu sniegšanu noslēgušo savākšanas infrastruktūrai un aizkavētu konkurences likvidēšanu
konkrētajos tirgos un, otrkārt, ļautu
DSD
konkurentiem izmantot iepakojumu, ko tie savākuši sev, kopīgi izmantojot savākšanas iekārtas. Šie pienākumi ir obligāti nepieciešami,
lai kavētu konkurences likvidēšanu konkrētajos tirgos, un tie konkretizē
DSD
ierosinātās saistības, ļaujot nodrošināt to tiesisko drošību (apstrīdētā lēmuma 182. apsvērums).
49     Visbeidzot, apstrīdētajā lēmumā ir norādīts, ka, ja kāda Vācijas pēdējās instances kompetenta tiesa taisa spriedumu, kurā,
pretēji Komisijas viedoklim, tas, ka trešās personas izmanto uzņēmumu, kas noslēguši līgumu par pakalpojumu sniegšanu, savākšanas
iekārtas, atzīts par neatbilstošu Noteikumiem par iepakojumu, tas tiks uzskatīts par būtiskām izmaiņām faktos, par kuriem
pieņemts šis lēmums, un Komisijai tādējādi būs atkārtoti jāpārbauda EKL 81. panta 3. punkta piemērošanas nosacījumi līgumam
par pakalpojumu sniegšanu un vajadzības gadījumā atbrīvojums jāatceļ (apstrīdētā lēmuma 183. apsvērums).
F –
Rezolutīvā daļa
50     Rezolutīvās daļas 1. pantā ir minēts Komisijas viedoklis par statūtiem un līgumiem, sauktiem par garantijas līgumiem, par
kuriem
DSD
bija paziņojusi vienlaikus ar līgumu par pakalpojumu sniegšanu:
“Pamatojoties uz šī brīža informāciju par lietas materiāliem un ņemot vērā
DSD
ierosinātās saistības, Komisija atzīst, ka nav iemesla, pamatojoties uz [EKL] 81. panta 1. punktu un EEZ līguma 53. panta
1. punktu, iebilst pret statūtiem un garantijas līgumiem”.
51     Apstrīdētā lēmuma 2. pantā līgumam par pakalpojumu sniegšanu noteikts atbrīvojums:
“Atbilstoši [EKL] 81. panta 3. punktam un EEZ līguma 53. panta 3. punktam [EKL] 81. panta 1. punkts un EEZ līguma 53. panta
1. punkts tiek atzīti par nepiemērojamiem individuālajiem līgumiem par pakalpojumu sniegšanu, kuros paredzēta ekskluzivitātes
saikne, ja tie ir spēkā ne vēlāk kā līdz 2003. gada beigām.
Atbrīvojums ir piemērojams no 1996. gada 1. janvāra līdz 2003. gada 31. decembrim”.
52     Lēmuma 3. pantā Komisija minētajam atbrīvojumam nosaka divus pienākumus:
“2. pantā paredzētajam atbrīvojumam nosakāmi šādi pienākumi:
a)
DSD
neliedz savākšanas uzņēmumiem noslēgt ar
DSD
konkurentiem līgumus, kuros tiem atļauj izmantot savas tvertnes un citas pārdošanas iepakojuma savākšanas un šķirošanas iekārtas,
kā arī izpildīt šos līgumus;
b)
DSD
nevar pieprasīt, lai savākšanas uzņēmumi, kas noslēguši ar
DSD
konkurentiem līgumus par kopīgu tvertņu un citu izlietota pārdošanas iepakojuma savākšanas un šķirošanas iekārtu izmantošanu,
tai sniegtu pierādījumus par iepakojuma daudzumu, kas nav savākts
DSD
sistēmā.”

Process un lietas dalībnieku prasījumi
53     Ar prasības pieteikumu, kas Pirmās instances tiesas kancelejā iesniegts 2001. gada 27. novembrī, prasītāja, pamatojoties uz
EKL 230. panta ceturto daļu, cēla prasību atcelt apstrīdēto lēmumu.
54     Ar dokumentu, kas Pirmās instances tiesas kancelejā reģistrēts 2002. gada 26. februārī,
Landbell AG für Rückhol‑Systeme
(turpmāk tekstā – “
Landbell
”), kolektīvā sistēma, kas konkurē ar
DSD
, lūdza iestāties šajā tiesvedībā Komisijas atbalstam. Šis pieteikums par iestāšanos lietā tika paziņots lietas dalībniekiem,
kas sniedza savus apsvērumus noteiktajos termiņos.
55     Ar 2002. gada 17. jūnija rīkojumu Pirmās instances tiesa (piektā palāta) atļāva
Landbell
iestāties lietā, un tā varēja sniegt savus apsvērumus 2002. gada 9. oktobrī.
56     Pēc tiesneša referenta ziņojuma Pirmās instances tiesa (piektā palāta) nolēma sākt mutvārdu procesu un procesa organizatorisko
pasākumu ietvaros lietas dalībniekiem uzdeva vairākus jautājumus, uzaicinot uz tiem atbildēt tiesas sēdē.
57     2006. gada 11. un 12. jūlija tiesas sēdē tika uzklausīti lietas dalībnieku mutvārdu paskaidrojumi un viņu atbildes uz jautājumiem,
ko uzdeva Pirmās instances tiesa.
58     Prasītājas prasījumi Pirmās instances tiesai ir šādi:
–       atcelt apstrīdētā lēmuma 3. panta a) un b) punktu;
–       pakārtoti, atcelt visu apstrīdēto lēmumu;
–       atcelt
DSD
saistības, kas minētas apstrīdētā lēmuma 72. apsvērumā;
–       piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
59     Komisijas prasījumi Pirmās instances tiesai ir šādi:
–       prasību noraidīt;
–       piespriest prasītājai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
60
Landbell
prasījumi Pirmās instances tiesai ir šādi:
–       prasību noraidīt;
–       piespriest prasītājai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

Juridiskais pamatojums
61     Prasītāja savas prasības pamatojumam izvirza četrus pamatus. Pirmais pamats ir par to, ka pienākums, kas ietverts apstrīdētā
lēmuma 3. panta a) punktā, pārkāpjot EKL 81. panta 3. punktu un samērīguma principu. Otrais pamats ir tāds, ka šis pienākums
pārkāpjot EKL 86. panta 2. punktu. Trešais pamats ir par to, ka pienākums, kas ietverts apstrīdētā lēmuma 3. panta b) punktā,
pārkāpjot EKL 81. panta 3. punktu un EKL 86. panta 2. punktu. Ceturtais pamats, saistīts ar apstrīdētā lēmuma 72. apsvērumā
minētajām prasītājas saistībām, ir par pamattiesību uz pieeju tiesai pārkāpumu.
A –
Par pirmo pamatu, ka pienākums, kas ietverts apstrīdētā lēmuma 3. panta a) punktā, pārkāpj EKL 81. panta 3. punktu un samērīguma
principu
62     Prasītāja uzskata, ka pienākums, kas ietverts apstrīdētā lēmuma 3. panta a) punktā (turpmāk tekstā – “pirmais pienākums”),
saskaņā ar kuru “
DSD
neliedz savākšanas uzņēmumiem noslēgt ar
DSD
konkurentiem līgumus, kuros tiem atļauj izmantot savas tvertnes un citas pārdošanas iepakojuma savākšanas un šķirošanas iekārtas,
kā arī izpildīt šos līgumus”, pārkāpj EKL 81. panta 3. punktu un samērīguma principu. Būtībā tā šo pamatu dala trīs daļās.
63     Pirmkārt, prasītāja apgalvo, ka pirmais pienākums nav objektīvi nepieciešams saskaņā ar EKL 81. panta 3. punktu, ņemot vērā,
ka savākšanas un šķirošanas iekārtu (turpmāk tekstā – “savākšanas iekārtas”) kopēja izmantošana nav obligāti nepieciešama
DSD
konkurentu uzņēmējdarbībai. Prasītāja apgalvo, ka vismaz apstrīdētā lēmuma pamatojums šajā sakarā neesot pietiekams.
64     Otrkārt, prasītāja, atbildot uz argumentāciju, kas minēta iebildumu rakstā, apgalvo, ka Komisijas minētais apgalvotais risks
pārkāpt EKL 81. panta 1. punktu vai EKL 82. pantu ir spekulatīvs un nevar attaisnot pirmo pienākumu, kura mērķis katrā ziņā
var būt tikai novērst konkurences likvidēšanu tirgū, kurā iepriekš konstatēts konkurences ierobežojums.
65     Treškārt, prasītāja norāda, ka pirmais pienākums nav samērīgs, apgalvojot, pirmkārt, ka savākšanas iekārtu kopīga izmantošana,
ko uzliek šis pienākums, esot pretrunā Noteikumiem par iepakojumu, otrkārt, ka pirmais pienākums ietverot konkurences traucēkli,
kas tai kaitējot, treškārt, ka minētais pienākums apdraudot preču zīmes “Der Grüne Punkt” specifisko mērķi, un, ceturtkārt,
ka tas pārkāpjot tās pamattiesības uz pieeju tiesai.
66     Pirms šo argumentu izklāstīšanas prasītāja sākumā min iemeslus, kāpēc būtu nepieciešams iegūt tās piekrišanu savākšanas iekārtu
kopīgai izmantošanai.
67     Šie iemesli jāizvērtē pirms pirmā pamata trīs daļu vērtējuma.
1.
Par nepieciešamību saņemt
DSD
piekrišanu kopīgai savākšanas iekārtu izmantošanai
a)     Lietas dalībnieku argumenti
68     Prasītāja apgalvo, ka, pat ja tā juridiski nav savākšanas iekārtu, uz kurām attiecas pirmais pienākums, īpašniece, tās tomēr
ir jāuzskata par iekārtām, kas pieder
DSD
, ņemot vērā to, ka tā tās ir finansējusi un to, ka tās ir neatņemama
DSD
sistēmas sastāvdaļa, kā arī to, ka uz tām ir preču zīme “Der Grüne Punkt”. Tādējādi jebkādai kopīgai savākšanas uzņēmumu,
kas noslēguši līgumu par pakalpojumu sniegšanu ar
DSD
, iekārtu izmantošanai būtu jāsaņem prasītājas piekrišana.
69     Lai pieradītu to, ka šāda piekrišana ir jāsaņem, prasītāja vispirms min to, ka tā finansē
DSD
sistēmā izmantotās savākšanas iekārtas. Šajā sakarā prasītāja it īpaši pamatojas uz līguma par pakalpojumu sniegšanu 7. panta
1. punktu, saskaņā ar kuru
DSD
savākšanas uzņēmumiem pārskaitītā samaksa veido atlīdzību par visiem šī uzņēmuma veiktajiem pakalpojumiem, kas it īpaši ietver
savākšanas tvertņu uzstādīšanu, iepakojuma pārvadāšanu un šķirošanu, kā arī atkritumu nodošanu. Prasītāja arī pamatojas uz
Landgericht Köln
1997. gada 18. marta spriedumu, kurā norādīts, ka
DSD
konkurents gūst labumu no
DSD
sistēmas, kopīgi izmantojot savākšanas iekārtas, un ka šāda izmantošana var notikt tikai pēc “[
DSD
] piekrišanas saņemšanas (par samaksu)”. Prasītāja arī citē principu, ka tiesības izmantojamas un pienākumi pildāmi labā ticībā,
kam veltīts
Bürgerliches Gesetzbuch
(Vācijas Civillikums, turpmāk tekstā – “
BGB
”) 242. pants, kas uzliek līgumslēdzējiem īpašas rūpības pienākumu ilglaicīgu līgumtiesisku attiecību un ciešas ekonomiskās
sadarbības gadījumā.
70     Tāpat prasītājas piekrišana kopīgai savākšanas iekārtu izmantošanai esot jāsaņem, lai tai ļautu ievērot pienākumus saskaņā
ar Noteikumiem par iepakojumu, gan lai nodrošinātu darbību visā teritorijā, gan lai ievērotu reģenerācijas līmeni un pierādītu
skaitliskos daudzumus katrā federālajā zemē (līguma par pakalpojumu sniegšanu 10. panta otrais teikums; ceturtā līguma par
grozījumiem līgumā par pakalpojumu sniegšanu 1.1. un 1.5.1. punkts, un
Verwaltungsgericht Gießen
(Gīsenes Administratīvā tiesa, Vācija) 2001. gada 31. janvāra spriedums). Šāda piekrišana esot vajadzīga arī, lai nodrošinātu,
ka iepakojums, uz kuru attiecas
DSD
sistēma un uz kura ir firmas zīme “Der Grüne Punkt”, tiešām nonāktu no patērētāja attiecīgajā sistēmā, proti, savākšanas
iekārtās, uz kurām ir šī firmas zīme.
71     Komisija un
Landbell
uzsver, ka savākšanas iekārtu finansējums atbilst tikai līguma par pakalpojumu sniegšanu loģikai, kurā ir noteikti nepieciešamie
pakalpojumi un kā atlīdzība maksājamā samaksa. Turklāt prasītāja
BGB
242. pantu neesot minējusi administratīvajā procesā un tās šībrīža nostāja esot pretrunā tās nostājai procesa laikā. Turklāt
Noteikumos ietvertie pienākumi
DSD
esot piemērojami tāpat kā visiem citiem operatoriem līdzīgās situācijās un preču zīmes “Der Grüne Punkt” norāde uz savākšanas
iekārtām patērētājiem neesot nozīmīga, jo tie šādas iekārtas galvenokārt saista ar pārstrādājamo materiālu veidu.
Landbell
arī norāda, ka visas Hesenes [
Hessen
] federālās zemes pašvaldības ir piekritušas tam, ka tās kolektīvā sistēma lieto tās pašas savākšanas iekārtas kā
DSD
sistēma.
b)     Pirmās instances tiesas vērtējums
72     No apstrīdētā lēmuma izriet, ka administratīvajā procesā
DSD
attiecībā pret Komisiju uzņēmās pienākumu neuzlikt savākšanas uzņēmumiem pienākumu strādāt tikai
DSD
sistēmai un nepiespiest šos uzņēmumus izmantot to savākšanas iekārtas tikai līguma par pakalpojumu sniegšanu izpildei (skat.
17. punktu). Tāpat
DSD
attiecībā pret Komisiju uzņēmās pienākumu atteikties noteikt, ka trešās personas
DSD
partneru savākšanas iekārtas var izmantot tikai ar tās piekrišanu (skat. 21. punktu).
73     Šīs saistības skar, pirmkārt, savākšanas uzņēmumus, kas ir
DSD
partneri, un, otrkārt, uzņēmumus, kas vēlas iegūt pieeju
DSD
partneru savākšanas iekārtām. Tās ir reakcija uz Komisijas administratīvajā procesā izteiktajām bažām saistībā gan ar iespējamu
EKL 81. panta 1. punkta piemērošanu līgumam par pakalpojumu sniegšanu, ja tas ietvertu ekskluzivitātes noteikumu
DSD
labā saistībā ar trešo personu pieeju savākšanas iekārtām (skat. 35. punktu), kā arī iespējamu EKL 82. panta piemērošanu,
ja izrādītos, ka
DSD
vēlme noteikt, ka kopīgai savākšanas iekārtu izmantošanai ir vajadzīga tās atļauja, attiecas uz EKL 82. pantu (skat. 20. punktu).
74     Lai novērstu šīs bažas,
DSD
piedāvāja minētās saistības. To īpaši ilustrē saistības, kas minētas apstrīdētā lēmuma 72. apsvērumā, jo tās tika ierosinātas,
lai atbildētu uz Komisijas raizēm saistībā ar
DSD
sākotnējo prasību, ka tam, lai trešās personas varētu kopīgi izmantot tās partneru savākšanas iekārtas, ir jāsaņem tās atļauja
(apstrīdētā lēmuma 57., 58., 136. un 137. apsvērums). Šīm saistībām tādējādi bija jānomierina Komisija, tai norādot, ka
DSD
atteicās ierosināt tādas prasības izbeigt nelikumīgu darbību kā
Landgericht Köln
1997. gada 18. marta spriedumā aprakstītā, ko
DSD
bija ierosinājusi, pamatojoties uz Vācijas likumu par negodīgu konkurenci, pret kādu konkurējošu uzņēmumu, kas vēlējās bez
maksas izmantot zināmas
DSD
sistēmas savākšanas iekārtas.
75     Jākonstatē, ka Komisija, novērtējot
DSD
paziņoto līgumu par pakalpojumu sniegšanu, ņēma vērā
DSD
ierosinātās saistības. Tā tas bija, gan pārbaudot, vai saistībā ar pieeju savākšanas uzņēmumu iekārtām nav iespējams konkurences
ierobežojums EKL 81. panta 1. punkta izpratnē (skat. 33.–36. punktu un apstrīdētā lēmuma 133.–140. apsvērumu), gan analīzē
saskaņā ar EKL 81. panta 3. punktu novērtējot iespēju saglabāt konkurenci (skat. 41. punktu un apstrīdētā lēmuma 158.–163. apsvērumu).
Kā piemēru var minēt to, ka Komisija lēmumā skaidri atsaucas uz saistībām, kad tā secina, ka līgums par pakalpojumu sniegšanu
savākšanas uzņēmumus ar
DSD
nesaista ekskluzīvi un ka savākšanas uzņēmumi tādējādi var brīvi un neierobežoti piedāvāt savus pakalpojumus
DSD
konkurentiem (skat. 46. punktu un apstrīdētā lēmuma 176. apsvērumu).
76     Kad administratīvais process bija beidzies, prasītāja tomēr Pirmās instances tiesā apgalvoja, ka jebkādai kopīgai tās partneru
savākšanas iekārtu izmantošanai ir nepieciešama tās piekrišana.
77     Pirmkārt, prasītāja apgalvo, ka šī nepieciešamība izriet no tā, ka tā ir piedalījusies
DSD
sistēmā izmantoto savākšanas iekārtu finansēšanā, pārskaitot atlīdzību saskaņā ar līgumu par pakalpojumu sniegšanu. Šajā
sakarā jāatgādina, ka
DSD
sistēma ir pirmā kolektīvā sistēma, kas ir apstiprināta visā Vācijā, un ka tās nozīme tur ir vērā ņemama, jo
DSD
sistēma ietver 70 % iepakojuma, ko var savākt Vācijā, un vismaz 80 % pieprasījuma Vācijas izlietotā iepakojuma savākšanas
pie patērētāja tirgū (skat. 29. punktu). Tāpēc ir skaidrs, ka
DSD
ir pirmais un galvenais, ja ne vienīgais, savākšanas uzņēmumu ienākumu avots saistībā ar iepakojuma savākšanu un šķirošanu.
78     Prasītāja tomēr neapstrīd, ka tieši šiem savākšanas uzņēmumiem un nevis
DSD
bija jāveic ieguldījumi, kas nepieciešami iepakojuma savākšanai un šķirošanai (apstrīdētā lēmuma 151. apsvērums). Tāpat tā
neapstrīd to, ka, tā kā šīs šķirošanas iekārtas iepriekš nepastāvēja, savākšanas uzņēmumiem bija jāiegulda daudz līdzekļu
(apstrīdētā lēmuma 53. apsvērums). Tieši, lai ļautu šiem uzņēmumiem amortizēt savus ieguldījumus, kas bija novērtēti aptuveni
desmit miljardu Vācijas marku (DEM) apmērā līguma par pakalpojumu sniegšanu spēkā esamības laikā, Komisija bija akceptējusi,
ka
DSD
ekskluzivitātes noteikums savākšanas uzņēmumu labā bija spēkā tik ilgi (skat. 39. punktu). Tā mērķis tāpēc ir nodrošināt
savākšanas uzņēmumu veikto ieguldījumu rentabilitāti, nevis ļaut
DSD
pieprasīt tiesības saistībā ar šo ieguldījumu izmantošanu.
79     Turklāt, izvērtējot līgumu par pakalpojumu sniegšanu, var konstatēt, ka
DSD
risks saistībā ar ieguldījumiem, kas nepieciešami
DSD
sistēmas īstenošanai, var būt tikai ar minētā ekskluzivitātes noteikuma palīdzību. Tādējādi
DSD
neatbild par risku, ko savākšanas uzņēmums uzņemas saistībā ar sistēmas izmantošanu (līguma par pakalpojumu sniegšanu 5. panta
1. punkts). Tāpat, ja līgums par pakalpojumu sniegšanu tiek lauzts,
DSD
nepārņem uz sava rēķina savākšanas uzņēmumu ieguldījumus, kā arī nepārskaita atlīdzību par šajā sakarā nodarītiem zaudējumiem
(līguma par pakalpojumu sniegšanu 9. panta 3. un 4. punkts). Turklāt no līguma par pakalpojumu sniegšanu 7. panta 1. punkta
izriet, ka
DSD
tās partneriem maksātā atlīdzība ir proporcionāla savāktā iepakojuma svaram, kas nozīmē, ka, ja kāds savākšanas uzņēmums
pārtrauc vākt iepakojumu priekš
DSD
, tai tam nav jāatlīdzina veiktie ieguldījumi.
80     Turklāt
DSD
neņem vērā to, ka kopīgas izmatošanas gadījumā Komisija apstrīdētajā lēmumā skaidri atzina tās tiesības pārbaudīt, lai savākšanas
uzņēmumi tai nepiestāda rēķinu par kādu trešai personai sniegtu pakalpojumu, un atļāva atbilstoši samazināt
DSD
partneru atlīdzību (skat. 35. punktu). Šie precizējumi ļauj
DSD
nodrošināt, ka kopīga izmantošana nenotiek uz tās izdevumu, proti, savākšanas uzņēmumiem maksātās atlīdzības rēķina. Tāpēc
nepastāv tāda savākšanas iekārtu “izmantošana bez maksas”, kā bija lietā, kurā pieņemts
Landgericht Köln
spriedums brīdī, kad Vācijas Noteikumi par iepakojumu vēl nebija pārskatīti un kad
DSD
nevarēja samazināt savus maksājumus savākšanas uzņēmumiem proporcionāli savākšanas iekārtu kopīgai izmantošanai.
81     Visbeidzot, runājot par argumentu, kas balstīts uz
BGB
242. pantu, kas saskaņā ar prasītājas teikto līgumsslēdzējiem uzliekot īpašas rūpības pienākumu, par kuru ir grūti saprast,
kā tas raksturo nepieciešamību, lai
DSD
sniegtu savu piekrišanu kopējai izmantošanai, Pirmās instances tiesa var konstatēt tikai to, ka, tā kā šis uz Vācijas tiesībām
balstītais arguments netika minēts administratīvajā procesā, Komisijai nevar pārmest, ka tā to nav ņēmusi vērā apstrīdētā
lēmuma pieņemšanā.
82     Tādējādi ar to, ka
DSD
bija pirmā kolektīvā sistēma, kas izmantoja savākšanas uzņēmumus un bija galvenais, ja ne vienīgais, šo uzņēmumu ienākumu
avots, nepietiek, lai dotu
DSD
tiesības sniegt savu piekrišanu kopīgai izmantošanai.
83     Otrkārt, prasītāja apgalvo, ka tās piekrišana savākšanas iekārtu kopīgai izmantošanai esot nepieciešama, lai tai ļautu ievērot
pienākumus, kas izriet no Noteikumiem par iepakojumu, un garantētu to, lai patērētājs
DSD
sistēmas vākto iepakojumu tiešām nogādātu šai sistēmai.
84     Par šo punktu jānorāda, ka pienākumi, kas izriet no Noteikumiem,
DSD
saista tāpat kā visus citus kolektīvās sistēmas izmantotājus. Turklāt
DSD
minētie līguma par pakalpojumu sniegšanu noteikumi neatļauj nodibināt
DSD
tiesības noteikt, ka kopīgai tās partneru savākšanas iekārtu izmantošanai ir vajadzīga tās piekrišana. Tādējādi līguma par
pakalpojumu sniegšanu 10. panta otrais teikums neattiecas uz gadījumu, kad savākšanas iekārtas tiek izmantotas kopīgi, bet
gan gadījumu, kad tiek izdarītas izmaiņas
DSD
sistēmas organizācijā, un šajā noteikumā ir tikai norādīts, ka šīs sistēmas citādākai organizācijai ir nepieciešama līgumslēdzēju
pušu un attiecīgas teritoriālas vienības piekrišana. Taču, kā tiks norādīts turpinājumā, kopīga izmantošana nevar liegt
DSD
sistēmai pildīt tās pienākumus saskaņā ar Noteikumiem (skat. 161.–170. punktu). Tāpat ceturtā līguma par grozījumu izdarīšanu
1.1. un 1.5.1. punkts attiecas nevis uz iepakojumu, kas ir vienīgais nozīmīgais priekšmets šajā lietā, bet gan uz “papildu
materiāliem, kas neveido iepakojumu”. Turklāt 2001. gada 31. janvāra spriedumā
Verwaltungsgericht Gießen
nav apskatījusi nepieciešamību, lai
DSD
sniegtu savu piekrišanu kopīgai savākšanas iekārtu izmantošanai, bet tikai konstatējusi, ka
Lahn‑Dill‑Kreis
(Lānas‑Dillas apgabals) būtu jāvienojas ar prasītāju par savākšanu un pārstrādāšanu, ko tās bija ieviesušas un kas neveidoja
sistēmu, kas atbilstu Noteikumu par iepakojumu 6. panta 3. punktam.
85     Turklāt par apgalvoto nepieciešamību saglabāt preču zīmes “Der Grüne Punkt” lomu iepakojuma savākšanas stadijā jānorāda, ka
no lietas materiāliem izriet, ka uz daudzām savākšanas iekārtām šī preču zīme nav norādīta (skat. 189. punktu). Turklāt patērētāji
atkritumu tvertnes saista nevis ar šo preču zīmi, bet gan ar iepakojuma veidu (pārdošanas iepakojums) un galvenokārt ar materiālu
veidu (viegls materiāls, papīrs/kartons, stikls utt.), kas jāmet dažāda veida savākšanas iekārtās. Apstrīdētajā lēmumā minētais
piemērs par kopīgu iespieddarbu (avīžu un žurnālu) un papīra un kartona iepakojuma savākšanu ilustrē iespēju savākšanas iekārtas
izmantot kopīgi, neņemot vērā iespējamu preču zīmes “Der Grüne Punkt” norādi uz šīm iekārtām (skat. 26. punktu).
86     Tāpēc ar to, ka
DSD
ir bijusi pirmā kolektīvā sistēma, kas ir integrējusi savākšanas iekārtas savā sistēmā, vai to, ka tā, lai identificētu savu
sistēmu, izmanto preču zīmi “Der Grüne Punkt”, nepietiek, lai tai būtu tiesības dot savu piekrišanu kopīgai izmantošanai.
87     Katrā ziņā, pat pieņemot, ka prasītāja varētu pamatoties uz tiesībām dot savu piekrišanu tam, ka trešās personas kopīgi izmanto
tās partneru savākšanas iekārtas, kas, kā izriet no iepriekšējiem punktiem, nav pierādīts, Pirmās instances tiesa var tikai
konstatēt, ka administratīvajā procesā prasītāja ir norādījusi, ka tā atteicās izmantot šādas tiesības. Faktiski, izņemot
specifisko argumentu saistībā ar saistībām, kas minētas lēmuma 72. apsvērumā, kas tiks analizēts turpmāk (skat. 218. un turpmākos
punktus), prasītāja neapstrīd dažādo administratīvajā procesā, lai atbildētu uz Komisijas minētājām bažām, piedāvāto saistību
spēkā esamību vai likumību.
88     Šo saistību mērķis bija precizēt līguma par pakalpojumu sniegšanu, ko
DSD
paziņoja, lai saņemtu negatīvu apstiprinājumu vai atbrīvojumu, saturu, norādot Komisijai, kā
DSD
gatavojās rīkoties nākotnē. Komisija tādējādi ir likumīgi ņēmusi vērā šīs saistības savā vērtējumā tā, ka
DSD
ieguva lēmumu par atbrīvojuma piemērošanu, ko tā bija lūgusi. Tāpēc Komisijai nebija jāizsaka viedoklis par to, vai
DSD
ir vai nav tiesības noteikt, ka savākšanas iekārtu kopīgai izmantošanai ir jāsaņem tās piekrišana, ņemot vērā, ka šis uzņēmums
šajās saistībās bija atteicies iebilst pret kopīgu izmantošanu.
89     Tāpēc Komisijai bija tiesības pieņemt apstrīdēto lēmumu, neņemot vērā apgalvotās
DSD
tiesības iebilst pret kopīgu izmantošanu, saistību dēļ, ko šajā sakarā bija uzņēmusies
DSD
, lai atbildētu uz Komisijas identificētajām problēmām. Tāpēc Pirmās instances tiesai nav jāpārbauda šī lēmuma likumība, apsverot
faktoru, no kura prasītāja bija atteikusies.
2.
Par pirmo daļu, ka nav nekādas vajadzības kopīgi izmantot savākšanas iekārtas
a)     Lietas dalībnieku argumenti
90     Pēc analoģijas ar būtisko iekārtu doktrīnu (Tiesas 1995. gada 6. aprīļa spriedums apvienotajās lietās C‑241/91 P un C‑242/91 P
RTE
un
ITP
/Komisija, saukts “Magill”,
Recueil
, I‑743. lpp., 53. un 54. punkts, un 1998. gada 26. novembra spriedums lietā C‑7/97
Bronner
,
Recueil
, I‑7791. lpp., 41. punkts; Pirmās instances tiesas 1998. gada 15. septembra spriedums apvienotajās lietās T‑374/94, T‑375/94,
T‑384/94 un T‑388/94
European Night Services
u.c./Komisija,
Recueil
, II‑3141. lpp.) prasītāja apgalvo, ka kopīgajai izmantošanai, kas noteikta pirmajā pienākumā, būtu jābūt nepieciešamai
DSD
konkurentu uzņēmējdarbībai, kas šajā lietā tā neesot.
91     Runājot par kolektīvajām sistēmām, prasītāja apgalvo, ka šīs sistēmas varot piekļūt aptuveni 70 % tirgus, neizmantojot iekārtas
kopīgi. Prasītāja norāda, ka aptuveni 70 % iepakojuma, kas tiek pārstrādāts tās sistēmā (stikls, lielākā daļa papīra un kartona
iepakojuma, kā arī vieglais iepakojums Vācijas dienvidos), faktiski tiek savākts brīvprātīgās nodošanas sistēmās, proti, vai
nu konteineros, kas novietoti tiem paredzētās vietās, vai izgāztuvēs. Šīs sistēmas ir ierasts, nevis “atsevišķs”, risinājums,
kā norādīts lēmumā (skat. 34. punktu). Tādējādi pietiekot, ka kolektīvās sistēmas konkurenti uzstāda savus konteinerus, lai
tie nebūtu jāizmanto kopīgi. Prasītāja min arī “zilā maisa” piemēru, ko
Landbell
1998. gada aprīlī izmantoja, lai savāktu zināma veida iepakojumu Lānas‑Dillas apgabalā, lai norādītu, ka bez nekādām grūtībām
ir iespējams izveidot savākšanas sistēmu, kas atšķiras no
DSD
sistēmas. Turklāt no
Verwaltungsgerichtshof Kassel
(Kaseles Augstākā administratīvā tiesa, Vācija) 1999. gada 20. augusta rīkojuma izrietot, ka konkurējošas kolektīvās sistēmas
var darboties “paralēli”, kas nozīmējot, ka tās varot izmantot katra savas savākšanas iekārtas.
92     Runājot pat individuālajām sistēmām, prasītāja atgādina, ka šīs sistēmas principā nevar vākt iepakojumu savākšanas iekārtās,
kas novietotas patērētāju dzīvesvietu tuvumā, kas tomēr būtu iespējams pirmā pienākuma dēļ. Šis aizliegums esot būtisks Noteikumos
paredzētā reģenerācijas līmeņa ievērošanai. Prasītāja atzīst, ka individuālās sistēmas izņēmuma kārtā var vākt iepakojumu
patērētāju dzīvesvietā vai to tuvumā dažos gadījumos, proti, no maziem amatniecības uzņēmumiem un tirdzniecības un ražošanas
uzņēmumiem, kas pārdod pa pastu (skat. Vācijas iestāžu apsvērumus, 7. lpp.). Tomēr šajās divās mazajās jomās individuālās
sistēmas jau izmantojot pašas savas savākšanas iekārtas un kopīga izmantošana tāpēc neesot vajadzīga.
93     Visbeidzot, prasītāja apgalvo, ka lēmums pārkāpj EKL 253. pantu, jo tajā nav minēts, kāpēc kopēja izmantošana ir nepieciešama
DSD
konkurentu uzņēmējdarbībai. Runājot par savākšanas iekārtām, lēmumam būtu jāietver pētījumi par tirgus struktūru un par apgalvotajiem
konkurences ierobežojumiem, lai pierādītu kopīgas izmantošanas nepieciešamību. Šajā sakarā prasītāja norāda, ka apstrīdētā
lēmuma 160. apsvērumā par teritorijas plānojumu, savākšanas infrastruktūru un patērētāju ieradumiem savākšanas jomā (skat.
41. punktu) Komisija nav pamatojusies uz ticamiem faktiem. Arī tas, ka tā minētajā vietā apgalvo, ka savākšanas iekārtu dubultošana
“daudzos gadījumos nebūtu izdevīga”, neesot pietiekami. Runājot par šķirošanas iekārtām, prasītāja min to, ka lēmumā nav norādīts
nekāds pamatojums, kurā būtu izskaidrots, kāpēc tās būtu jāizmanto kopīgi, kā tikai vispārīgā norāde apstrīdētā lēmuma 182. apsvērumā,
ka šāda izmantošana ir vajadzīga, lai novērstu konkurences likvidēšanu.
94     Komisija uzskata, ka atsauce uz būtisko iekārtu doktrīnu nav piemērota, ņemot vērā, ka savākšanas iekārtas nepieder
DSD
un ka trešām personām ir jāvar tās izmantot bez tās piekrišanas. Šajā lietā drīzāk esot jāapsver tas, ka lēmumā konkurences
ierobežojumam ir piešķirts atbrīvojums saskaņā ar EKL 81. panta 3. punktu, šim atbrīvojumam nosakot pienākumu, kas ir paredzēts,
lai nodrošinātu konkurences saglabāšanu. Šajā sakarā lēmuma 133.–139. apsvērumā (skat. 33.–36. punktu) ir norādīti iemesli,
kāpēc
DSD
konkurentiem ir svarīgi piekļūt savākšanas iekārtām. Arī ekskluzivitātes noteikums, kas saista
DSD
un savākšanas uzņēmumus un kas izvērtēts apstrīdētā lēmuma 128., 160. un 162. apsvērumā, ievērojami kavējot konkurentu iekļūšanu
tirgū (skat. 30. un 40. punktu). Būtībā Komisija apgalvo, ka, ja nebūtu noteikts pirmais pienākums, ekskluzivitātes saikne,
kas vieno prasītāju un savākšanas uzņēmumus, kavētu
DSD
konkurentu ienākšanu izlietotā iepakojuma savākšanas pie patērētāja tirgū. Tāpēc apstrīdētajā lēmumā šajā sakarā esot norādīts
pietiekams pamatojums.
95     Saistībā ar kritiku par kolektīvo sistēmu savākšanas iekārtu kopīgu izmantošanu Komisija un
Landbell
uzsver, ka šāda izmantošana ir nepieciešama, lai nodrošinātu efektīvu konkurenci.
Landbell
turklāt norāda, ka kopš paša sākuma
DSD
sistēma ir kopīgi izmantojusi pastāvošās komunālās savākšanas iekārtas, lai vāktu papīra un kartona iepakojumu, kā arī stiklu.
96     Saistībā ar kritiku par savākšanas iekārtu kopīgu izmantošanu individuālajās sistēmās Komisija atgādina, ka šāda izmantošana
ir iespējama tikai tur, kur pārklājas individuālo sistēmu savākšanas vietas un
DSD
sistēmas vietas, piemērojot valsts tiesības. Tāpēc Komisija norāda, ka pirmais pienākums ir piemērojams situācijās, kurās
individuālājām sistēmām ir atļauts vākt pie patērētāja. Komisija norāda, ka tādā gadījumā kopīga izmantošana izveidosies tikai
tad, ja atkritumu novietnē būs vieta tikai vienai iekārtai. Turklāt Komisija uzsver, ka individuālajām sistēmām nav vajadzības
iekārtas izmantot kopīgi iepakojumam, kas izlietots pārdošanā pa pastu, jo, tā kā to klientu apgrozījums šobrīd ir mazs, tās
ekonomiski nevar atļauties novietot savākšanas konteinerus “saprātīgā attālumā” no šo klientu atrašanās vietas.
97     Saistībā ar kritiku par pamatojuma trūkumu tam, kāpēc šķirošanas iekārtas būtu jāizmanto kopīgi, Komisija norāda, ka prasītāja
neņem vērā to, ka, kopīgi izmantojot savākšanas iekārtas, iepakojums noteikti ir jāšķiro kopīgi.
b)     Pirmās instances tiesas vērtējums
98     Ar atsauci uz spriedumu lietā
Magill
, kurš attiecas uz tādu faktu situāciju, kur ieinteresētā persona var pamatoties uz neapstrīdamām tiesībām izmantot konkrētas
iekārtas, kas šajā lietā tā nav (skat. 87.–89. punktu), prasītāja būtībā apgalvo, ka pirmais pienākums ir jāatceļ, jo tajā
ir noteikts kopīgi izmantot savākšanas iekārtas, ieskaitot šķirošanas iekārtas, lai gan tas nav nepieciešams kolektīvo un
individuālo sistēmu uzņēmējdarbības nodrošināšanai, vai tas nav pietiekami pamatots, ievērojot EKL 253. pantu.
99     Lai izskatītu šo argumentāciju, vispirms jāatgādina, ka apstrīdētā lēmuma 182. apsvērumā Komisija skaidri min, ka pirmā pienākuma,
saskaņā ar kuru
DSD
nevar aizliegt savākšanas uzņēmumiem noslēgt līgumus ar
DSD
konkurentiem, atļaujot tiem izmatot savas tvertnes un citas savākšanas un šķirošanas iekārtas, iemesls ir vēlme “novērst
konkurences likvidēšanu konkrētajos tirgos”, proti, pirmkārt, izlietotā iepakojuma savākšanas pie patērētāja tirgū, un, otrkārt,
primārajā izlietotā iepakojuma savākšanas pie patērētāja un tā reģenerācijas organizācijas tirgū (lai identificētu konkrētos
tirgus, skat. 48. punktu un apstrīdētā lēmuma 182. apsvērumu kopā ar 46. punktu un apstrīdētā lēmuma 176. apsvērumu).
100   Turklāt, runājot par pirmajā pienākumā minēto jēdzienu “
DSD
konkurenti”, jānošķir situācija, kādā atrodas kolektīvās sistēmas, kas neapstrīdami ir
DSD
konkurenti minētajos tirgos, un situācija, kādā atrodas individuālās sistēmas, kurām šajos tirgos ir tikai šaurs darbības
loks, ņemot vērā, ka tām principā ir jāvāc iepakojums pārdošanas vietā vai tās tuvumā, nevis pie patērētāja (skat. 5. un 6. punktu).
i) Par kolektīvās sistēmas konkurentu nepieciešamību izmantot iekārtas kopīgi
101   Apstrīdētajā lēmumā būtībā ir uzskatīts, ka dažāda veida iekārtas, ko
DSD
sistēma izmanto visā Vācijas teritorijā, rada nopietnu šķērsli, kurš ir jāpārvar, lai ļautu citām kolektīvajām sistēmām konkurēt
ar
DSD
izlietotā iepakojuma savākšanas pie patērētāja tirgū un tādējādi darboties primārajā izlietotā iepakojuma savākšanas pie
patērētāja un tā reģenerācijas organizācijas tirgū.
102   Šajā sakarā pirmajā pienākumā minētās iekārtas ir precīzi definētas kā “tvertnes un citas iepakojuma savākšanas un šķirošanas
iekārtas”, kas pieder savākšanas uzņēmumiem, kas ar
DSD
noslēguši līgumu par pakalpojumu sniegšanu. Šīs iekārtas lēmumā apzīmētas arī kā “savākšanas infrastruktūra” (apstrīdētā
lēmuma 162., 164., 171. un 176. apsvērums) vai vispārīgi kā “savākšanas iekārtas” (apstrīdētā lēmuma 164. un 182. apsvērums).
Saskaņā ar lēmumu tie ir konteineri, kas novietoti patērētāju dzīvesvietas tuvumā tam speciāli paredzētās vietās, kā arī infrastruktūra,
kas nepieciešama plastmasas maisu savākšanai vai savākšanas uzņēmumu patērētājiem izdalītu tvertņu iztukšošanai (apstrīdētā
lēmuma 32. apsvērums).
103   Turklāt, ciktāl materiālu šķirošana ietilpst savākšanas uzņēmumu darbības jomā, savākšanas iekārtu jēdziens ietver arī specializēto
centru, kurā šī šķirošana parasti tiek veikta. Šis lēmuma 32. apsvērumā minētais paskaidrojums ļauj saprast, kāpēc savākšanas
iekārtu kopēja izmantošana attiecas arī uz šķirošanas iekārtām. Savākšanas stadija faktiski ir tikai pirmā stadija iepakojuma
reģenerācijas procesā, kur šķirošanas stadija veido loģisku un obligātu turpinājumu. Tāpēc no brīža, kad savākšanas uzņēmumi
var vākt iepakojumu, kas pieder pie
DSD
sistēmas, un iepakojumu, kas pieder pie citām kolektīvajām sistēmām, šie uzņēmumi var arī veikt šīm dažādajām sistēmām savākto
daudzumu šķirošanu. Šie fakti prasītājai ir labi zināmi, ņemot vērā, ka līgumā par pakalpojumu sniegšanu ir paredzēta gan
iepakojuma savākšana, gan šķirošana. Tieši šī iemesla dēļ Komisija uzskata, ka izlietotā iepakojuma savākšanas pie patērētāja
tirgus ietver gan minētā iepakojuma savākšanu, gan šķirošanu, divas dažādas darbības, kurām vajadzīga atšķirīga infrastruktūra,
bet kas veido vienu tirgu
DSD
kopējā šo pakalpojumu pieprasījuma dēļ (apstrīdētā lēmuma 87. apsvērums).
104   Tāpēc nevar apgalvot, ka apstrīdētajā lēmumā nav pietiekami pamatots tas, kāpēc šķirošanas iekārtas ir iekļautas vispārīgajā
savākšanas iekārtu jēdzienā, un prasītājas šajā sakarā celtais iebildums ir jānoraida.
105   Lai pierādītu, ka savākšanas iekārtu kopīga izmantošana ir jāparedz, lai ļautu kolektīvajām sistēmām, kas konkurē ar
DSD
, iekļūt un palikt savākšanas un izlietotā iepakojuma savākšanas pie patērētāja un tā reģenerācijas organizācijas tirgos,
lēmumā ir apskatīta savākšanas uzņēmumu loma kolektīvajā sistēmā un savākšanas iekārtu iezīmes.
106   Lēmumā par savākšanas uzņēmumiem ir pareizi norādīts, ka ir ekonomiski izdevīgi uzticēt visu līguma teritoriju vienam savākšanas
uzņēmumam, jo izlietotā iepakojuma savākšanas pie patērētāja pakalpojumiem ir raksturīgs tas, ka tos būtiski ietekmē tīkls,
pašizmaksa un kvalitāte (apstrīdētā lēmuma 160. apsvērums). Tādējādi tas, ka
DSD
zināmā teritorijā noslēdz līgumu ar tikai vienu savākšanas uzņēmumu, atvieglo tādu atļauju un datu iegūšanu, kas vajadzīgi
lai atbilstu piemērojamajiem tiesību aktiem un varētu vākt iepakojumu visā noteiktajā teritorijā bez nepieciešamības vērsties
pie vairākām sabiedrībām.
107   Lēmumā arī pareizi norādīts, ka vietas taupīšanas un loģistikas apsvērumu dēļ ir diezgan neiespējami, ka cita kolektīvā sistēma
vērstos pie savākšanas uzņēmumiem, kuri jau darbojas
DSD
sistēmā, kura apmierina 80 % pieprasījuma izlietotā iepakojuma savākšanas pie patērētāja tirgū (apstrīdētā lēmuma 128. apsvērums).
Tas, ka 80 % iepakojuma, ko ir iespējams savākt no patērētājiem, jau ir teritoriālo vienību apstiprinātu savākšanas uzņēmumu
tīkla priekšmets, ļoti apgrūtina paralēla tīkla izveidi. Tāpēc Komisija uzskata, ka
DSD
sistēmā ietilpstošo savākšanas uzņēmumu izveidotā tīkla dubultošana šķiet diezgan neiespējama.
108   Par pašām savākšanas iekārtām lēmumā ir pareizi norādīts, ka daudzos gadījumos, šķiet, nav izdevīgi uzstādīt vairākas patērētājiem
paredzētas savākšanas iekārtas teritorijas plānojuma, savākšanas infrastruktūras rakstura un patērētājiem savākšanas jomā
izveidojošos ieradumu dēļ (apstrīdētā lēmuma 160. apsvērums). Tas ir saprotams, jo iekārtu dubultošanā nav ieinteresētas ne
valsts iestādes, kas izdod vajadzīgās licences un atļaujas, ne patērētāji, kuru sadarbība ir nepieciešama kolektīvo sistēmu
veiksmīgai darbībai, jo tieši viņi iepakojumu ieliek atkritumu maisos, iztukšojamajās tvertnēs vai attiecīgajos konteineros.
109   No šī viedokļa raugoties, pieprasīt no patērētājiem, lai tie attiecīgo iepakojumu ievietotu divos vai vairākos maisos nevis
atkarībā no materiāla, bet izmantotās kolektīvās sistēmas, vai tiem pieprasīt dzīvesvietā glabāt divas vai vairākas dažādas
tvertnes atkarībā no izmantotās sistēmas, būtu neproduktīvi, pat nesaderīgi ar veidu, kādā veidojas konkurence, kad iepakojuma
ražotājs vai izplatītājs nolemj izmantot vairākas kolektīvās sistēmas, lai nodrošinātu savākšanu un pārstrādi (skat. Pirmās
instances tiesas 2007. gada 24. maija spriedumu lietā T‑151/01
DSD
/Komisija, Krājums, II‑1607. lpp., 129.–139. punkts, kur Pirmās instances tiesa apraksta tiesas sēdē, runājot par tādu sistēmu
darbības noteikumiem, kurās iepakojuma savākšanas un reģenerācijas nodrošināšanai tiek kombinētas vairākas kolektīvās sistēmas,
sniegto paskaidrojumu saturu). Šādi ir jāsaprot jēdziens “patērētājiem savākšanas jomā izveidojošies ieradumi” (apstrīdētā
lēmuma 93. un 160. apsvērums), tie vēlas palīdzēt saudzēt vidi, bet tā, lai tas tiem radītu iespējami mazāk neērtību.
110   Tāpat maisu savākšanas vai tvertņu iztukšošanas sistēmu skaita palielināšana vai arī konteineru vai vietu, kas paredzētas,
lai patērētāji varētu atbrīvoties no iepakojuma to dzīvesvietu tuvumā, skaita palielināšana nav ekonomiski racionāla, ņemot
vērā, ka pieejamā vieta ir ierobežota (apstrīdētā lēmuma 93. apsvērums) un ka viens konteiners var kalpot divām vai vairākām
kolektīvajām sistēmām, kā tas šobrīd tiek praktizēts saistībā ar, no vienas puses, papīra un kartona iepakojumu, ko vāc
DSD
sistēma, un, no otras puses, iespieddarbiem (avīzēm un žurnāliem), ko vāc pašvaldības (apstrīdētā lēmuma 32. apsvērums).
Komisija tādējādi, novērtējot to, ar kādiem nosacījumiem kolektīvās sistēmas varēja piekļūt patērētājiem, varēja ņemt vērā
teritorijas plānojumu un savākšanas iekārtu raksturu.
111   Šie socioloģiskie un ekonomiskie apsvērumi ir ļoti labi zināmi
DSD
, kas tos izmantoja savas sistēmas izveidē. Faktiski no paša sākuma
DSD
nolēma izmantot pastāvošās pašvaldību savākšanas iekārtas, lai vāktu papīra un kartona, kā arī stikla iepakojumu. Šīs agrāk
esošās iekārtas tādējādi ļāva ātri un efektīvi ieviest
DSD
sistēmu, lai viegli piekļūtu patērētajiem, kas jau bija pieraduši izmantot šīs vietas, kas paredzētas šāda veida iepakojuma
izmešanai.
112   No iepriekš minētā izriet, ka apstrīdētajā lēmumā ir minēti pietiekami iemesli, kāpēc savākšanas uzņēmumu, kas noslēguši līgumu
par pakalpojumu sniegšanu ar
DSD
, iekārtas veido nopietnu šķērsli kolektīvajām sistēmām, kas konkurē ar
DSD
, starp kurām viena no pirmajām ir
Landbell
.
113   Šādos apstākļos ļaut
DSD
liegt savākšanas uzņēmumiem slēgt līgumus ar
DSD
konkurentiem un tos izpildīt nozīmētu faktiski liegt šiem konkurentiem jebkādu nopietnu iespēju iekļūt un palikt izlietotā
iepakojuma savākšanas pie patērētāja tirgū un Komisija var likumīgi secināt, ka kopīga izmantošana ir nepieciešama, lai novērstu
konkurences likvidēšanu šajā tirgū.
114   Šo secinājumu neapgāž prasītājas izvirzītie argumenti, kritizējot kolektīvo sistēmu nepieciešamību kopīgi izmantot iekārtas.
115   Tādējādi tas, ka 70 % prasītājas savāktā iepakojuma svara tiek savākts brīvprātīgas nodošanas sistēmā konteineros vai izgāztuvēs,
nevis savācot maisus vai iztukšojot tvertnes, neapstrīd iepriekš minēto pamatojumu, saskaņā ar kuru gan brīvprātīgas nodošanas
sistēmā izmantotās savākšanas iekārtas, gan savākšanas sistēmā izmantotā savākšanas infrastruktūra rada nopietnu šķērsli,
kas kolektīvajām sistēmām, kas konkurē ar
DSD
, ir jāpārvar, lai iekļūtu izlietotā iepakojuma savākšanas pie patērētāja tirgū.
116   Arī “zilā maisa” piemērs, ko
Landbell
ieviesa Lānas‑Dillas apgabalā un ko prasītāja min kā piemēru iespējai izveidot autonomu savākšanas sistēmu, nevar novērst
uzmanību no tā, ka šis piemērs attiecas nevis uz kādu federālo zemi, bet tikai vienu apgabalu, kas tai liedz apstiprinājumu
kolektīvās sistēmas statusā, ka šajā lietā tas bija tikai izmēģinājuma projekts, kas īstenots ar vietējo iestāžu atbalstu,
un ka
DSD
pret šo sistēmu vērsās tiesā. Turklāt jānorāda, ka, sākot ar lēmuma pieņemšanu,
Landbell
ir faktiski varējusi iekļūt izlietotā iepakojuma savākšanas pie patērētāja tirgū kā kolektīvā sistēma Hesenes federālajā
zemē, kur
Landbell
ar attiecīgo uzņēmumu un atbilstošo vietējo iestāžu piekrišanu izmanto tās pašas savākšanas iekārtas, ko izmanto
DSD
sistēma.
117   Visbeidzot,
Verwaltungsgerichtshof Kassel
1999. gada 20. augusta rīkojuma fragmenta citāts, kurā paredzēta “paralēla” kolektīvo sistēmu izveidošana, tomēr neļauj secināt,
ka konkurējošajām kolektīvajām sistēmām būtu jāizmanto dažādas savākšanas iekārtas.
118   No iepriekš minētā izriet, ka apstrīdētajā lēmumā atbilstoši pienākumam, kas Komisijai paredzēts EKL 81. pantā, un pienākumam
norādīt pamatojumu ir pietiekami norādīti iemesli, kāpēc kopīga to uzņēmumu, kas noslēguši līgumu ar
DSD
, savākšanas iekārtu, ieskaitot šķirošanas iekārtas, izmantošana ir nepieciešama, lai ļautu konkurējošām kolektīvajām sistēmām
iekļūt izlietotā iepakojuma savākšanas pie patērētāja tirgū un tādējādi darboties primārajā izlietotā iepakojuma savākšanas
pie patērētāja un tā reģenerācijas organizācijas tirgū.
119   Tādējādi prasītājas argumenti, kas balstīti uz apstrīdētā lēmuma kļūdaino vai nepietiekamo pamatojumu saistībā ar nepieciešamību
nodrošināt kopīgu izmantošanu, lai nodrošinātu kolektīvo sistēmu konkurenci, ir jānoraida.
ii) Par apgalvoto individuālo sistēmu nepieciešamību izmantot iekārtas kopīgi
120   Jānorāda, ka, tā kā
DSD
ir apstiprināta kā kolektīvā sistēma visās Vācijas federālajās zemēs, ir skaidrs, ka jēdziens “
DSD
konkurenti”, uz ko ir atsauce pirmajā pienākumā, attiecas, pirmkārt, uz visām konkurējošajām kolektīvajām sistēmām, proti,
visām sistēmām, ko Vācijas iestādes ir apstiprinājušas iepakojuma savākšanai pie patērētāja un tā pārstrādei. Tomēr rodas
jautājums, vai šis jēdziens ietver arī individuālās sistēmas. Šajā sakarā prasītāja apgalvo, ka individuālajām sistēmām nav
nepieciešama kopīga izmantošana, bet Komisija savos procesuālajos rakstos apgalvo, ka pirmais pienākums ir piemērojams arī
individuālajām sistēmām, jo tām ir atļauts vākt iepakojumu no patērētājiem.
121   Pirmās instances tiesa uzskata, ka pirmais pienākums turpinājumā minēto iemeslu dēļ ir jāinterpretē tā, ka jēdziens “
DSD
konkurenti” neattiecas uz individuālajām sistēmām, bet tikai kolektīvajām sistēmām.
122   Vispirms jāuzsver, ka nav apstrīdams, ka individuālajām sistēmām principā ir jāvāc iepakojums pārdošanas vietā vai tās tuvumā,
bet ne pie patērētājiem. Šāda interpretācija ir balstīta uz Noteikumu par iepakojumu tekstu (skat. 5. un 6. punktu). Tā ir
balstīta arī uz Vācijas iestāžu apsvērumiem, kas Komisijai iesniegti administratīvajā procesā un no kuriem izriet, ka “Noteikumos
paredzēto savākšanas līmeni nav iespējams sasniegt citādi kā, savācot iepakojumu tirdzniecības vietā vai tā tiešā tuvumā,
un ka iespējama savākšanas organizēšana mājvietu tuvumā nevar tikt iekļauta šajā līmenī” (Vācijas iestāžu apsvērumu 3.–6. lpp.,
apstrīdētā lēmuma 15. apsvērums). Šajā sakarā nevar apgalvot, ka individuālās sistēmas un kolektīvās sistēmas tieši konkurētu
par savākšanu pie patērētāja.
123   Turpinājumā jānorāda, ka lietas dalībnieki vairs neapstrīd to, ka individuālās sistēmas izņēmuma kārtā no iepriekš minētā
principa var darboties mazā izlietotā iepakojuma savākšanas pie patērētāja tirgus daļā un tādējādi primārajā izlietotā iepakojuma
savākšanas pie patērētāja un tā reģenerācijas organizācijas tirgū. Tādējādi, definējot savākšanas tirgu, Komisija norāda,
ka, ja Vācijas iestāžu minētā koncepcija būtu pieņemama (skat. 122. punktu), “individuālajām sistēmām šajā tirgū kā pretendentēm
būtu jādarbojas tikai mazā daļā, it īpaši sektorā, kas saistīts ar privātām mājsaimniecībām līdzīgām savākšanas vietām, vai
privātu patērētāju piegādes sektorā” (apstrīdētā lēmuma 87. apsvērums, lasot kopā ar minētā lēmuma 15. apsvērumu, skat. arī
apstrīdētā lēmuma 159. apsvērumu). Atbildot
DSD
, kas apgalvo, ka savākšana pie patērētāja individuālajās sistēmās nav iespējama, Komisija arī norāda, ka “nav apstrīdams,
ka individuālajām sistēmām privātiem patērētājiem piegādātu preču iepakojums (pārdošana pa pastu, sīktirgotāju piegāde) arī
ir jāsavāc privātā patērētāja dzīvesvietas tuvumā” (apstrīdētā lēmuma 167. apsvērums).
124   Turklāt lietas dalībnieki savos procesuālajos rakstos ir vienisprātis, ka individuālās sistēmas iespējas darboties izlietotā
iepakojuma savākšanas pie patērētāja tirgū ir tikai divos pārklāšanās gadījumos, kas minēti Noteikumos par iepakojumu. Pirmais
gadījums ir saistīts ar sabiedrībām pārdošanai pa pastu, kas izmanto individuālo sistēmu. Saskaņā ar Noteikumu par iepakojumu
6. panta 1. punkta sesto teikumu pārdošanas pa pastu gadījumā “ir jānodrošina gala patērētājam akceptējama savākšana, izmantojot
iespējas atdot atpakaļ pa gabalu”. Tas nozīmē, ka jēdziens “savākšana pārdošanas vietā”, kas principā raksturo individuālo
sistēmu, šajā gadījumā attiecas uz vietu patērētāja tuvumā. Otrais gadījums ir tāds, kur iepakojuma saņēmējs Noteikumos ir
pielīdzināts patērētājam. Tādējādi no Noteikumu 3. panta 10. punkta otrā teikuma izriet, ka “kafejnīcas, viesnīcas, ēdnīcas,
pārvaldes iestādes, kazarmas, slimnīcas, mācību iestādes, labdarības iestādes, brīvās profesijas, kā arī lauksaimniecības
uzņēmumi un amatniecības uzņēmumi, izņemot iespiestuves un citus papīra apstrādes uzņēmumus, kuru atkritumi var tikt iznīcināti
mājsaimniecībām ierastā ritmā ar parastās papīra, kartona, kartona kastu un cita vieglā iepakojuma savākšanas un tādu konteineru,
kas katrai materiāla grupai nepārsniedz 1100 litrus, palīdzību,” tiek uzskatītas par patērētājiem.
125   Visbeidzot, jānorāda, ka atšķirībā no kolektīvajām sistēmām, kas konkurē ar
DSD
un saistībā ar kurām lēmumā ir minēti iemesli, kāpēc savākšanas uzņēmumi, kas ir
DSD
partneri, un to savākšanas iekārtas veido nopietnu šķērsli, Komisija nepaskaidro, kāpēc individuālajām sistēmām būtu nepieciešama
pieeja šiem uzņēmumiem un to iekārtām, lai nodrošinātu konkurenci konkrētajos tirgos.
126   Gluži pretēji, savā konkurences nodrošināšanas nosacījuma analīzē (skat. 40. punktu) Komisija norāda, ka “savākšanas uzņēmumi,
kas nepieder pie
DSD
sistēmas, joprojām atradīs piedāvājumus individuālo sistēmu jomā”, precizējot, ka “tie katrā ziņā ir iespējami iepakojuma
un atkritumu savākšanas vietu kombinācijām mazā daļā patērētāju izmantotā iepakojuma savākšanas tirgus” (apstrīdētā lēmuma
159. apsvērums ar atsauci uz minētā lēmuma 87. apsvērumu). Šis paskaidrojums ļauj uzskatīt, ka Komisija nebija, vai, ņemot
vērā
DSD
ierosinātās saistības (apstrīdētā lēmuma 163. apsvērums), vairs nebija noraizējusies par individuālo sistēmu iespējām atrast
kādu savākšanas uzņēmumu, lai Noteikumos paredzētajos pārklāšanās gadījumos savāktu no patērētājiem iepakojumu un to pārstrādātu.
127   Šādu analīzi apstiprina tas, ka Komisija, novērtējot savākšanas uzņēmumiem paredzētā ekskluzivitātes noteikuma ietekmi uz
konkurenci (skat. 30. punktu), norāda, ka “vienīgais gadījums, kurā, šķiet, iespējams vērsties pie citiem savākšanas uzņēmumiem
(un tādējādi novietot papildu savākšanas konteinerus) attiecas uz mājsaimniecībām līdzīgām savākšanas vietām, piemēram, slimnīcām
vai ēdnīcām, ar noteikumu, ka tiek ievēroti zināmi nosacījumi loģistikas un iepakojuma jomā” (apstrīdētā lēmuma 128. apsvērums).
Tas nozīmē, ka šādos gadījumos šķiet iespējams, ka divas savākšanas sistēmas pastāv vienlaikus.
128   Faktiski atšķirībā no kolektīvajām sistēmām, kam ir jāatbilst stingriem nosacījumiem teritorijas aptveršanas ziņā, individuālās
sistēmas iepakojumu var vākt tikai tur, kur tas tiek pārdots. Tādējādi, ja iepriekš minēto iemeslu dēļ (skat. 105.–113. punktu)
šķiet sarežģīti dubultot visas iekārtas, kas nepieciešamas kolektīvajai sistēmai, individuālajai sistēmai ir daudz vieglāk
panākt otras iekārtas uzstādīšanu vienā vai citā vietā, kas tai ļauj vākt iepakojumu, kas jāvāc tās sistēmai.
129   Tādējādi, trūkstot paskaidrojumiem, kas ļautu izprast, kāpēc individuālajām sistēmām varētu būt nepieciešama kopīga izmantošana,
“lai novērstu konkurences likvidēšanu konkrētajos tirgos”, no iepriekš minētā izriet, ka pirmajā pienākumā izmantotais jēdziens
“
DSD
konkurents” ir jāinterpretē tādējādi, ka tas neietver individuālās sistēmas, bet tikai kolektīvās sistēmas, kas konkurē ar
DSD
.
130   Šādu jēdziena “
DSD
konkurenti” interpretāciju turklāt apstiprina lēmuma sadaļa, kurā ir skaidri norādīts, ka savākšanas iekārtu kopīga izmantošana
ar “konkurējošajām sistēmām” neattiecas uz individuālajām sistēmām. Faktiski, lai noraidītu
DSD
argumentu, kas izvirzīts pret kopīgu izmantošanu ar konkurējošajām sistēmām, Komisija norāda, ka šis arguments attiecas “tikai
uz to, vai individuālās sistēmas var vākt vai iepirkt iepakojumu, kas izmests patērētāju dzīvesvietu tuvumā, un neattiecas
uz problēmu par konteineru kopīgu izmantošanu ar konkurējošajām sistēmām” (skat. 16. zemsvītras piezīmi pie apstrīdētā lēmuma
169. apsvēruma). Šajā citātā, kurā pretnostatītas individuālās sistēmas un konkurējošās sistēmas, individuālās sistēmas ir
skaidri izslēgtas no savākšanas iekārtu kopīgas izmantošanas, kas tādējādi attiecas tikai uz konkurējošajām sistēmām, proti,
kolektīvajām sistēmām, kas konkurē ar
DSD
.
131   Šajā sakarā nav jāatbild uz prasītājas argumentiem par to, ka apstrīdētais lēmums ir nelikumīgs tāpēc, ka pirmajā pienākumā
esot paredzētas individuālās sistēmas.
132   Tāpat Pirmās instances tiesa nevar ņemt vērā dažus Komisijas atbildes uz repliku stadijā izteiktus argumentus, saskaņā ar
kuriem kopīga izmantošana varētu būt nepieciešama individuālo sistēmu, kas nodarbojas ar pārdošanā pa pastu piegādātu iepakojumu,
mazā apgrozījuma dēļ un gadījumos, kur iespējams uzstādīt tikai vienu iekārtu, piemēram, slimnīcā kā nodošanas vietā, kas
līdzinās patērētājiem. Šie argumenti apstrīdētajā lēmumā faktiski nav minēti (apgrozījuma gadījumā) vai ir tam pretrunā (slimnīcas
gadījumā), bet Komisijas tiesvedības laikā sniegta argumentācija nevar labot to, ka apstrīdētajā lēmumā šajā sakarā nav norādīts
pietiekams pamatojums (šajā sakarā skat. Tiesas 1996. gada 24. oktobra spriedumu apvienotajās lietās C‑329/93, C‑62/95 un
C‑63/95 Vācija u.c./Komisija,
Recueil
, I‑5151. lpp., 47. un 48. punkts, un Pirmās instances tiesas 2005. gada 18. janvāra spriedumu lietā T‑93/02
Confédération nationale du Crédit mutuel
/Komisija, Krājums, II‑143. lpp., 126. punkts).
3.
Par trešo daļu, ka nav iespējams paredzēt pienākumu, lai vērstu par labu iespējamu EKL 81. panta 1. punkta un EKL 82. panta
pārkāpumu
a)     Lietas dalībnieku argumenti
133   Atbildot uz iebildumu rakstā minētajiem argumentiem (skat. 94. punktu), prasītāja apgalvo, ka iespējamais EKL 81. panta 1. punkta
vai EKL 82. panta pārkāpums, ko minējusi Komisija, ir pilnībā spekulatīvs un nevar attaisnot pirmo pienākumu, kā mērķis katrā
ziņā nevar būt novērst konkurences likvidēšanu tirgū, kurā konstatēts konkurences ierobežojums, proti, izlietotā iepakojuma
savākšanas pie patērētāja tirgū.
134   Pirmkārt, prasītāja atgādina, ka vienīgais lēmumā identificētais konkurences ierobežojums EKL 81. panta 1. punkta izpratnē
ir ekskluzivitātes noteikums, ko
DSD
paredzējusi savākšanas uzņēmumu labā (skat. 28.–32. punktu). Šis ierobežojums attiecoties uz patērētāju izlietotā iepakojuma
savākšanas tirgu un liedzot citiem savākšanas uzņēmumiem piedāvāt savus pakalpojumus
DSD
, kas faktiski ievērojami samazina konkurenci starp savākšanas uzņēmumiem līguma teritorijā (apstrīdētā lēmuma 123., 124. un
140. apsvērums). Minētajam ierobežojumam Komisija tomēr piemēroja atbrīvojumu saskaņā ar EKL 81. panta 3. punktu (skat. 37.–41. punktu),
it īpaši, ciktāl tas nebija tāds, lai likvidētu konkurenci izlietotā iepakojuma savākšanas pie patērētāja tirgū (apstrīdētā
lēmuma 158. un 178. apsvērums). Šādos apstākļos prasītāja apgalvo, ka pirmajam pienākumam, kura paziņotais mērķis esot ļaut
konkurentiem ieiet primārajā izlietotā iepakojuma savākšanas pie patērētāja organizācijas tirgū (apstrīdētā lēmuma 162. un
177. apsvērums), nav nekāda sakara ar minēto konkurences ierobežojumu, kas skar nevis
DSD
konkurentus organizācijas tirgū, bet savākšanas uzņēmumus, kas ir
DSD
partneri. Pirmais pienākums tādējādi neesot tāds, kas varētu palielināt konkurenci izlietotā iepakojuma savākšanas pie patērētāja
tirgū.
135   Otrkārt, prasītāja norāda, ka Komisija nevar uzlikt pienākumu, lai novērstu apgalvotus konkurences ierobežojuma vai ļaunprātīgas
izmantošanas draudus saistītajā tirgū, izlietotā iepakojuma savākšanas pie patērētāja organizācijas tirgū, kurā nebija konstatēts
nekāds konkurences ierobežojums EKL 81. panta 1. punkta izpratnē, ne
a fortiori
piemērots atbrīvojums saskaņā ar EKL 81. panta 3. punktu. Šajā sakarā prasītāja atgādina, ka Komisija lēmumā skaidri min,
ka līgums par pakalpojumu sniegšanu neietver ekskluzivitāti
DSD
labā tās partneru savākšanas iekārtu pieejas jomā (skat. 36. punktu). Tāpat Komisija norādot, ka organizācijas tirgus līmenī
nepastāv nekādi konkurences ierobežojumi (apstrīdētā lēmuma 86. apsvērums). Prasītāja arī norāda, ka nekas arī neļauj secināt,
ka tā ar saviem partneriem varētu vienoties par šādām ekskluzivitātes saistībām vai uzspiest šādu ekskluzivitāti vienpusēji.
Šādos apstākļos prasītāja apgalvo, ka tirgum, kas jāņem vērā, lai piemērotu EKL 81. panta 3. punktu, ir jābūt tam pašam, kas
pārbaudīts saistībā ar EKL 81. panta 1. punktu. Turklāt tāpat kā EKL 81. panta 3. punkta pārbaudes priekšmets iespēja uzlikt
pienākumu, piemērojot Regulas Nr. 17 8. panta 1. punktu, esot iespējama tikai konkurences ierobežojumam, kas konstatēts uz
EKL 81. panta 1. punkta pamata. Regulas Nr. 17 8. pants tādējādi nevar būt juridiskais pamats pienākuma uzlikšanai, lai novērstu
apgalvotu konkurences problēmu.
136   Treškārt, prasītāja uzskata, ka, pat ja Komisija varētu lēmumā par atbrīvojuma piemērošanu uzlikt pienākumu, lai novērstu
fiktīvus konkurences ierobežojumus saistītajā tirgū, tā to nevar darīt pienākuma veidā, kas veido neatkarīgas tiesības (Regulas
Nr. 17 15. panta 2. punkta b) apakšpunkts), bet tai tas jādara nosacījuma veidā, kas vienošanos padarītu par “atbrīvojamu”
(Pirmās instances tiesas 1996. gada 22. oktobra spriedums apvienotajās lietās T‑79/95 un T‑80/95
SNCF
un
British Railways
/Komisija,
Recueil
, II‑1491. lpp., 63. un turpmākie punkti). Tas atbilstot Komisijas lēmumu pieņemšanas praksei (citēta replikas 20. un 21. zemsvītras
piezīmē), kur tā gandrīz vienmēr lēmumos piemērot atbrīvojumu ir noteikusi nosacījumus, nevis pienākumus, ja un ciktāl tā
noteiktu rīcību ir uzskatījusi par nepieciešamu, lai novērstu konkurences likvidēšanu EKL 81. panta 3. punkta izpratnē.
137   Komisija vispirms apgalvo, ka iepriekš minētā argumentācija nav pieņemama, jo tā veido jaunu pamatu, kas celts ar nokavēšanos
Pirmās instances tiesas reglamenta 48. panta 2. punkta izpratnē. Turklāt Komisija atgādina, ka pirmā pienākuma mērķis ir nodrošināt
DSD
ierosinātās saistības, lai novērstu zināmas administratīvajā procesā identificētas problēmas un zināmas neskaidrības šajās
saistībās. Tādējādi esot svarīgi zināt, vai rīcība, kuru
DSD
atteicās veikt, var tikt izskatīta saskaņā ar EKL 81. panta 1. punktu. Taču lēmumā Komisija min savas šajā sakarā radušās
bažas, kas attiecas ne tikai uz ekskluzivitātes noteikumu savākšanas uzņēmumu labā, bet arī uz jautājumu par konkurentu pieeju
DSD
partneru savākšanas uzņēmumu iekārtām. Vēl Komisija uzsver, ka tās vērtējumam saskaņā ar EKL 81. pantu nav jāattiecas tikai
uz patērētāju izmantotā iepakojuma savākšanas tirgu, kuram katrā ziņā ir divas šķautnes – savākšanas uzņēmumu piedāvātie pakalpojumi
un
DSD
un citu kolektīvo sistēmu pakalpojumu pieprasījums, bet tas var attiekties arī uz iespējamām līguma par pakalpojumu sniegšanu
sekām uz primāro organizācijas tirgu.
b)     Pirmās instances tiesas vērtējums
i) Par pieņemamību
138   Atbildot uz Komisijas prasījumu atzīt par nepieņemamu iepriekš minēto
DSD
argumentāciju, jo tā veido jaunu pamatu, kas celts ar nokavēšanos Reglamenta 48. panta 2. punkta izpratnē, jānorāda, ka,
lai gan šajā normā tiešām ir aizliegts tiesvedības laikā izvirzīt jaunus pamatus, pamats, kas tikai tieši vai netieši papildina
agrāk prasības pieteikumā izvirzītu pamatu un kas ir cieši saistīts ar šo pamatu, ir atzīstams par pieņemamu. Tāds pats risinājums
ir jāpiemēro iebildumiem, kas izvirzīti pamata pamatošanai (skat. it īpaši Pirmās instances tiesas 2002. gada 21. marta spriedumu
lietā T‑231/99
Joynson
/Komisija,
Recueil
, II‑2085. lpp., 156. punkts).
139   Taču šajā lietā
DSD
replikā minētā argumentācija tikai papildina prasības pieteikumā minētos argumentus, lai pamatotu pirmā pienākuma nelikumību
saskaņā ar EKL 81. pantu. Šie argumenti turklāt tikai atbild uz Komisijas iebildumu rakstā minētajiem argumentiem, lai koncentrētu
tiesvedības priekšmetu uz atzinumu, ka apstrīdētajā lēmumā konkurences ierobežojumam ir piemērots atbrīvojums saskaņā ar EKL
81. panta 3. punktu, šim atbrīvojumam nosakot pienākumu, kas balstīts uz nepieciešamību aizsargāt konkurenci. It sevišķi jāuzsver,
ka prasītājas apgalvojums, ka pirmais pienākums pārkāpj Regulas Nr. 17 8. pantu un kas pirmo reizi minēts replikas stadijā,
ir cieši saistīts ar apgalvojumu par EKL 81. panta 3. punkta pārkāpumu, kas minēts pirmajā pamatā, ņemot vērā, ka šajā pamatā
tiek apstrīdēta pirmā pienākuma likumība saistībā ar piemērojamām tiesībām un to, ka tieši Regulas Nr. 17 8. pants ļauj Komisijai
lēmumā piemērot atbrīvojumu saskaņā ar EKL 81. panta 3. punktu noteikt pienākumu.
140   Katrā ziņā Komisijai atbildē uz repliku un tiesas sēdē bija iespēja izteikt savus komentārus par šo pamatu, ko tā uzskata
par jaunu.
141   No iepriekš minētā izriet, ka Komisijas prasījums atzīt par nepieņemamu prasītājas argumentāciju par iespēju uzlikt pienākumu,
lai novērstu iespējamus EKL 81. panta 1. punkta un EKL 82. panta pārkāpuma draudus, ir jānoraida.
ii) Par būtību
142   Tādējādi ir jāpārbauda prasītājas argumenti, kuros tā apgalvo, ka Komisija šajā lietā nevarēja lēmumā piemērot atbrīvojumu,
kas pieņemts uz EKL 81. panta 3. punkta pamata, uzlikt pienākumu saskaņā ar Regulas Nr. 17 8. pantu.
143   Saskaņā ar EKL 81. panta 3. punktu EKL 81. panta 1. punkta noteikumus var atzīt par nepiemērojamiem starp uzņēmumiem noslēgtiem
nolīgumiem, kas palīdz uzlabot preču ražošanu vai izplatīšanu, vai veicina tehnisku vai saimniecisku attīstību (pirmais nosacījums),
reizē ļaujot patērētājiem baudīt pienācīgu daļu no iegūtajiem labumiem (otrais nosacījums), un kas neuzspiež attiecīgajiem
uzņēmumiem ierobežojumus, kuri nav obligāti vajadzīgi, lai sasniegtu šos mērķus (trešais nosacījums), un neļauj šādiem uzņēmumiem
likvidēt konkurenci attiecībā uz būtisku šo preču daļu (ceturtais nosacījums).
144   Turklāt Regulas Nr. 17 8. panta 1. punktā Komisijai ir atļauts lēmumā piemērot atbrīvojumu saskaņā ar EKL 81. panta 3. punktu
noteikt nosacījumus un pienākumus.
145   Šajā sakarā vispirms jāuzsver, ka prasītājas veiktais apstrīdētā lēmuma raksturojums ir kļūdains. Faktiski visās Komisijas
saskaņā ar EKL 81. pantu veiktā vērtējuma stadijās apstrīdētajā lēmumā ir pārbaudīti ne tikai savākšanas uzņēmumu labā paredzētā
ekskluzivitātes noteikuma ietekme, bet ir arī apskatīts jautājums par pieeju savākšanas uzņēmumu iekārtām.
146   Tā tas ir gan vērtējumā par EKL 81. panta 1. punktu (apstrīdētā lēmuma 28.–32. apsvērums un 33.–36. apsvērums), gan vērtējumā
par EKL 81. panta 3. punktu (par pirmajiem trim šīs Līguma normas nosacījumiem, kur analīze ir koncentrēta uz savākšanas uzņēmumiem,
skat. 37.–39. apsvērumu, kā arī 40. un 41. apsvērumu, kuros nosacījums par konkurences nodrošināšanu ir apskatīts no savākšanas
uzņēmumu viedokļa, bet arī un galvenokārt no kolektīvo sistēmu, kas konkurē ar
DSD
, viedokļa).
147   Vienīgi paskaidrojumos, ko Komisija sniedz, lai pamatotu lēmumā piemērot atbrīvojumu saskaņā ar Regulas Nr. 17 8. pantu noteiktos
pienākumus, lēmumā ir tikai norādīts uz nepieciešamību nodrošināt
DSD
konkurentiem pieeju savākšanas uzņēmumu, kas noslēguši līgumu par pakalpojumu sniegšanu ar
DSD
, iekārtām, un tas ir darīts, lai atbrīvotos no prasītājas atrunām vienai no saistībām, kas minētas 71. apsvērumā, un novērstu
konkurences likvidēšanu izlietotā iepakojuma savākšanas pie patērētāja tirgū un primārajā izlietotā iepakojuma savākšanas
pie patērētāja organizācijas tirgū (skat. 42. un 45. punktu).
148   Turklāt prasītāja savā argumentācijā mākslīgi nošķir izlietotā iepakojuma savākšanas pie patērētāja tirgu, ko tā tiecas attiecināt
tikai uz savākšanas uzņēmumiem, kurus izmanto
DSD
, un savākšanas uzņēmumiem, kas nav noslēguši līgumu par pakalpojumu sniegšanu ar
DSD
, no izlietotā iepakojuma savākšanas pie patērētāja un tā reģenerācijas organizācijas tirgus, kas attiecas uz
DSD
un tās konkurentiem. Īstenībā, kā minēts lēmumā (skat. 41. punktu), nozīme ir tam, vai kolektīvajām sistēmām, kas konkurē
ar
DSD
, ir vai nav jābūt pieejamām
DSD
partneru savākšanas iekārtām, lai tās varētu iekļūt izlietotā iepakojuma savākšanas pie patērētāja tirgū un tādējādi darboties
primārajā izlietotā iepakojuma savākšanas pie patērētāja un tā reģenerācijas organizācijas tirgū.
149   Tāpēc nevar apgalvot, ka lēmums piemērot atbrīvojumu attiektos tikai uz konkurences ierobežojumu, kas identificēts vērtējumā
par EKL 81. panta 1. punktu, proti, ekskluzivitātes noteikumu, kas noteikts savākšanas uzņēmumu labā. Šis lēmums faktiski
attiecas uz visu
DSD
paziņoto līgumu par pakalpojumu sniegšanu, ko šis uzņēmums ir precizējis dažādajās ierosinātajās saistībās, lai paskaidrotu
piemērošanas nosacījumus.
150   Tāpēc ir jāņem vērā tas, ka Komisija līgumam par pakalpojumu sniegšanu piemērot atbrīvojumu piekrita tāpēc, ka
DSD
to it īpaši pārliecināja, ka neviens šī līguma nosacījums nevarēja saistīt savākšanas uzņēmumus ar
DSD
un ka kopīgas izmantošanas gadījumā tā pret trešām personām necels tiesā prasību par nelikumīgas darbības izbeigšanu. Šīs
garantijas ir izšķirošas, jo tās ļauj Komisijai uzskatīt, ka ar konkurences nodrošināšanu saistītais atbrīvojuma nosacījums
šajā lietā ir izpildīts. Šajā sakarā jānorāda, ka Komisija administratīvajā procesā skaidri norādīja, ka bez šādām garantijām
tā nedomāja atļaut līgumu par pakalpojumu sniegšanu vai tam piemērot atbrīvojumu, bet gan uzskatīt, ka iespējamais šķērslis
DSD
konkurentu pieejai
DSD
partneru savākšanas iekārtām kā tāds bija konkurences ierobežojums (skat. 33. punktu), vai pārbaudīt to, vai
DSD
rīcība ar mērķi kavēt konkurentu pieeju minētajām iekārtām nevarēja tikt novērsta saskaņā ar EKL 82. pantu (skat. 35. punktu).
151   Tādējādi, tā kā Komisija pieņēma lēmumu piemērot atbrīvojumu, pamatojoties uz savākšanas uzņēmumu labā paredzēto ekskluzivitātes
noteikuma vērtējumu un nepieciešamību nodrošināt konkurenci, lai kolektīvajām sistēmām, kas konkurē ar
DSD
, būtu iespēja piekļūt
DSD
partneru savākšanas iekārtām (skat. 118. un 128. punktu), Komisija, nosakot pirmo pienākumu, nepārkāpa EKL 81. panta 3. punktu
un Regulas Nr. 17 8. pantu.
152   Visbeidzot, prasītāja apgalvo, ka, pat ja Komisija apstrīdētajā lēmumā varētu
DSD
noteikt kādas saistības, tā to esot varējusi darīt tikai nosacījuma, nevis pienākuma veidā, jo pienākuma juridiskas sekas
ir daudz nopietnākas nekā nosacījumam. Piemērojot Regulas Nr. 17 8. panta 3. punkta b) apakšpunktu, Komisija varot savu lēmumu
atcelt vai grozīt vai aizliegt konkrētas ieinteresēto personu darbības, ja tās neizpilda kādu no lēmumā noteiktajiem pienākumiem,
un, piemērojot minētās regulas 15. panta 2. punkta b) apakšpunktu, Komisija var uzlikt naudas sodu, ja prasītāja neizpilda
kādu no pienākumiem.
153   Tomēr jāuzsver, ka Regulas Nr. 17 8. panta 1. punktā ir paredzēts, ka lēmumā piemērot atbrīvojumu var paredzēt nosacījumus
un pienākumus, bet nav precizēts, kādos nosacījumos Komisijai jāizvēlas viena vai otra iespēja. Turklāt, tā kā 81. panta 3. punkts
ietver uzņēmumu labā paredzētu izņēmumu no vispārējā aizlieguma, kas noteikts EKL 81. panta 1. punktā, Komisijai ir jābūt
plašai rīcības brīvībai saistībā ar noteikumiem, kurus tā nosaka atbrīvojumam, tomēr ievērojot tās kompetencei EKL 81. pantā
paredzētos ierobežojumus (Tiesas 1974. gada 23. oktobra spriedums lietā 17/74
Transocean Marine Paint
/Komisija,
Recueil
, 1063. lpp., 16. punkts).
154   Ar to vien, ka Komisija citās lietās ir devusi priekšroku nosacījumiem, nevis pienākumiem, nepietiek, lai apstrīdētu Regulā
Nr. 17 doto iespēju lēmumā piemērot atbrīvojumu noteikt pienākumus, nevis nosacījumus.
155   No iepriekš minētā izriet, ka Komisija nav pārkāpusi EKL 81. panta 3. punktu un Regulas Nr. 17 8. pantu, šajā lietā lēmumā
piemērot atbrīvojumu nosakot pienākumu, kas saistīts ar nepieciešamību nodrošināt, ka kolektīvās sistēmas, kas konkurē ar
DSD
, var kopīgi izmantot
DSD
sistēmā izmantoto uzņēmumu savākšanas iekārtas.
4.
Par trešo daļu – samērīguma principa pārkāpumu
156   Pat pieņemot, ka savākšanas iekārtu kopīga izmantošana būtu nepieciešama konkurences nodrošināšanai, prasītāja tomēr apgalvo,
ka pirmais pienākums tāpēc neesot mazāk nesamērīgs, jo, pirmkārt, tas pārkāpjot Noteikumus par iepakojumu, otrkārt, tas izraisot
konkurences deformēšanu, kaitējot
DSD
, treškārt, tas pārlieku apdraudot preču zīmi “Der Grüne Punkt” un, ceturtkārt, tas apdraudot
DSD
pamattiesības uz pieeju tiesai.
a)     Par apgalvoto Noteikumu par iepakojumu pārkāpumu
Lietas dalībnieku argumenti
157   Prasītāja apgalvo, ka pirmais pienākums neesot samērīgs, jo
DSD
savākšanas iekārtu kopīga izmantošana neesot savienojama ar Noteikumos par iepakojumu paredzēto atbildības par preci principu.
Šis princips iepakojuma ražotājiem un izplatītājiem uzliek pienākumu sasniegt noteiktu “iepakojuma, ko tie ir laiduši tirgū”,
reģenerācijas līmeni (Noteikumu 6. panta I pielikuma 1. punkta 1) apakšpunkta pirmais teikums). Turklāt, piedaloties kādā
kolektīvajā sistēmā, ražotāja vai izplatītāja atbildība par šo iepakojumu tiekot pārnesta uz minētās sistēmas izmantotāju,
kam ir “jāpārstrādā tam nogādātais iepakojums” (Noteikumu 6. panta 3. punkta otrais teikums) un jāsasniedz reģenerācijas līmenis
“iepakojumam, ar kuru ražotāji un izplatītāji piedalās tā sistēmā” (Noteikumu 6. panta I pielikuma 1. punkta 1) apakšpunkta
otrais teikums). Šīs pieejas dēļ, kas esot balstīta uz konkrētu iepakojumu, neesot likumīgi iepirkt iepakojumu no citām sistēmām,
lai sasniegtu Noteikumos paredzēto reģenerācijas līmeni. Šajā sakarā prasītāja apgalvo, ka ar to konkurējošajām sistēmām principā
esot jāpilda savi pienākumi savākt un pārstrādāt iepakojumu ar savām savākšanas iekārtām, proti, “sistēmas savākšanas iekārtām”
(skat. Noteikumu I pielikuma 3. punkta 3) apakšpunkta septīto ievilkumu).
158   Tādējādi, ja divas konkurējošas sistēmas kopīgi izmantos savākšanas iekārtas, konkrēta iepakojuma piešķiršana vienai vai otrai
sistēmai principā vairs nebūs iespējama. Šajā sakarā prasītāja norāda, ka apstrīdētajā lēmumā minētajai “savāktā daudzuma”
sadalīšanai “atkarībā no to izcelsmes, sadalot kvotās,” (apstrīdētā lēmuma 170. apsvērums) ir nepieciešama dārga un sarežģīta
šķirošanas analīze. Turklāt Komisijas izmantotā papīra un kartona piemēra rezultāts esot bijis netaisnīgs, jo daļa savāktā
daudzuma, ko veidoja iepakojums, kas piešķirts
DSD
, un kas bija noteikta šķirošanas analīzē, sākotnēji bija 25 %, lai gan
DSD
licencē faktiski norādītā iepakojuma daļa bija daudz lielāka par šo kvotu. Šāda risinājuma vispārīga attiecināšana uz visu
iepakojumu
DSD
neesot pieņemama.
159   Turklāt prasītāja apgalvo, ka saskaņā ar Noteikumiem jebkāda savākšanas iekārtu kopīga izmantošana ar individuālajām sistēmām,
kas principā nevar vākt iepakojumu patērētāja tuvumā, ir nelikumīga. Tāpēc, apgalvojot, ka
DSD
nevar pamatoties uz Noteikumiem par iepakojumu attiecībās ar saviem partneriem (apstrīdētā lēmuma 167. apsvērums), Komisija
ignorējot to, ka Noteikumu mērķis ir arī pasargāt prasītāju no konkurences deformēšanas.
160   Komisija apgalvo, ka prasītājas veiktais Noteikumu raksturojums nav pareizs, ņemot vērā, ka reģenerācijas līmenis nav balstīts
uz konkrētu iepakojumu vai uz kopējo tirgū laistā iepakojuma daudzumu, bet uz attiecīgajai sistēmai uzticēto iepakojuma daudzumu.
Savukārt
Landbell
apgalvo, ka savākšanas iekārtu kopīga izmantošana katrā ziņā atbilst Noteikumiem par iepakojumu, kuros 1998. gadā tika izdarīti
labojumi, lai pastiprinātu konkurenci kolektīvo sistēmu starpā.
Pirmās instances tiesas vērtējums
161   Prasītāja būtībā apgalvo, ka uzņēmumu, kas noslēguši līgumu par pakalpojumu sniegšanu ar
DSD
, savākšanas iekārtu kopīgas izmantošanas mērķis ir liegt tai vākt un pārstrādāt iepakojumu, ko tai konkrēti ir uzticējis
attiecīgā iepakojuma ražotājs vai izplatītājs atbilstoši Noteikumos par iepakojumu paredzētajam preces atbildības principam.
Tāpēc, liedzot
DSD
iebilst pret kopīgu izmantošanu, pirmais pienākums nesamērīgi apdraudot tiesības un pienākumus, kas
DSD
paredzēti šajos Noteikumos.
162   Tiesas sēdē lietas dalībnieki tika izjautāti par kolektīvo sistēmu un individuālo sistēmu darbības noteikumiem, lai Pirmās
instances tiesa varētu zināt, kāda loma Noteikumos paredzēto savākšanas un reģenerācijas pienākumu izpildē bija iepakojumam,
ko prasītāja sauc par “konkrēto iepakojumu”. Šis pretrunīgais izklāsts Pirmās instances tiesai ļauj izdarīt šādus secinājumus.
163   Pirmkārt, jānorāda, ka Noteikumu par iepakojumu 6. panta I pielikumā paredzētais reģenerācijas līmenis tiek aprēķināts procentuāli
atkarībā no pārdotā materiāla daudzuma, kas faktiski tiek savākts un pārstrādāts, nevis atkarībā no attiecīgā iepakojuma skaita
vai veida. Noteikumu 6. panta I pielikuma 1. punkta 1) apakšpunktā tādējādi ir minēts, ka iepakojuma ražotājiem un izplatītājiem
ir jāizpilda prasības, kas attiecas uz to pārdoto iepakojumu, un ka tas pats attiecas uz kolektīvo sistēmu operatoriem saistībā
ar iepakojumu, ar kuru ražotāji vai izplatītāji piedalās to sistēmās. Šajā sakarā Noteikumu 6. panta I pielikuma 1. punkta
2) apakšpunktā ir precizēts, ka vērā ņemamais iepakojuma daudzums tiek noteikts “procentos no daudzuma” un ka tas ir ražotāja
vai izplatītāja pārdotais iepakojums vai iepakojums, ar kuru ražotājs vai izplatītājs piedalās kolektīvajā sistēmā. Turklāt
kopš 2000. gada 1. janvāra individuālās sistēmas un kolektīvās sistēmas ir pakļautas vienādiem reģenerācijas līmeņiem atkarībā
no materiāla (apstrīdētā lēmuma 21. apsvērums).
164   Turklāt no Noteikumu 6. panta 1. punkta ceturtā un piektā teikuma izriet, ka tādu izplatītāju, kuru veikalu platība pārsniedz
200 m
, pienākums savākt un pārstrādāt iepakojumu attiecas arī uz iepakojumu, kuru preču zīmes tie nepārdod, ja šī iepakojuma veids,
forma un izmērs ir tādi paši kā precēm, kas ietilpst to piedāvājumā. Tādējādi šo izplatītāju reģenerācijas līmenis netiek
aprēķināts atkarībā no faktiski tirgū laistā iepakojuma, bet atkarībā no iepakojuma, kas ir līdzīgs veida, formas un izmēra
ziņā.
165   Otrkārt, no iepriekš minētā izriet, ka iepakojuma daudzuma sadale starp dažām sistēmām, par ko lemj iepakojuma ražotājs vai
izplatītājs, neattiecas uz iepriekš noteiktu iepakojuma daudzumu, bet uz materiāla daudzumu, kas atbilst šim iepakojumam.
Praksē tas nozīmē to, ka, ja iepakojuma ražotājs nolemj uzticēt
DSD
vākt un pārstrādāt pusi no plastmasas iepakojuma, ko tas pārdod Vācijā,
DSD
tiek uzticēts rūpēties par to, lai tiktu savākts un pārstrādāts tāds daudzums materiāla, kas ir vienāds ar pusi no šī iepakojuma.
Lai izpildītu Noteikumos paredzēto reģenerācijas līmeni,
DSD
tādējādi ir jāpierāda Vācijas iestādēm, ka tā ir pārstrādājusi 60 % plastmasas daudzuma, ko tai ir uzticējis ražotājs (60 %
ir plastmasai piemērojamais reģenerācijas līmenis). Tāpat, ja ražotājs var pierādīt, ka ir uzticējis
DSD
savu pienākumu savākt un pārstrādāt pusi no pārdotā plastmasas daudzuma, tam turklāt ir jāpierāda, ka tas ir savācis un pārstrādājis
pārējo materiāla daudzumu, kas atbilst otrai pusei, ar kādas individuālās sistēmas vai citas kolektīvās sistēmas palīdzību.
166   Turklāt jāuzsver, ka, kā norādīts lēmuma 170. apsvērumā, ir pilnīgi iespējams savākšanas iekārtās savākto daudzumu sadalīt
kvotās starp dažādām sistēmām. Pašas prasītājas piemērs par papīra un kartona iepakojumu, ko
DSD
sistēma vāc vienlaikus ar iespieddarbiem (avīzēm un žurnāliem), liecina, ka savākšanas iekārtas iespējams izmantot kopīgi
bez nekādām problēmām. Prasītāja tādējādi nevar mēģināt liegt saviem konkurentiem izmantot metodi, ko tā izmanto pati. Turklāt
tiesas sēdē
Landbell
minēja kompensācijas līgumu, kas noslēgts pēc lēmuma pieņemšanas un kas ļauj dažādiem sistēmas vadītājiem sadalīt to izmantoto
savākšanas uzņēmumu pārstrādāto materiālu daudzumu, ņemot vērā materiāla daudzumu, par kuru tie atbild saskaņā ar līgumiem,
kas noslēgti ar iepakojuma ražotājiem un izplatītājiem.
167   Katrā ziņā ar
DSD
apgalvojumu, ka papīra un kartona iepakojuma un iespieddarbu (avīžu un žurnālu) jomā savāktā daudzuma sadale esot sarežģīta
un dārga, nepietiek, lai apstrīdētu pirmā pienākuma samērīgumu, ievērojot Noteikumus par iepakojumu. Faktiski, pat pieņemot,
ka tas tā būtu, jākonstatē, ka sarežģītība un izmaksas nav tādi kritēriji, kas raksturotu Noteikumu pārkāpumu, un ka tie nevar
attaisnot tādas rīcības turpināšanos, kas var likvidēt konkurenci konkrētajā tirgū. Turklāt šajā lietā lēmumā ir skaidri minēts,
ka pirmais pienākums savākšanas iekārtu kopīgas izmantošanas gadījumā neliedz
DSD
samazināt atlīdzību, kas maksājama savākšanas uzņēmumiem, lai rūpētos par to, ka tai netiek piestādīts rēķins par kādu trešai
personai sniegtu pakalpojumu (skat. 35. punktu). Tāpēc kopīgas izmantošanas gadījumā
DSD
varēs pārliecināties, ka savākšanas uzņēmumiem maksājamā atlīdzībā vērā tiek ņemti tikai savākšanas un reģenerācijas pakalpojumi,
kas veikti
DSD
sistēmai, un šī atlīdzība nekalpo tam, lai finansētu pakalpojumus, kas veikti uz kādai citai sistēmai.
168   Tāpat neviens pārliecinošs pierādījums nepamato
DSD
apgalvojumu, ka papīra un kartona iepakojumam un iespieddarbiem izmantotajai kvotu metodei attiecībā pret to esot netaisnīgs
rezultāts. Lēmumā noteiktā kopīgā izmantošana nekādā ziņā neapdraud
DSD
intereses, ciktāl, precīzāk, tāpēc, ka šī noteikuma mērķis ir nodrošināt visām kolektīvajām sistēmām iespēju savākt iepakojumu,
ko tām uzticējuši attiecīgie ražotāji un izplatītāji. Tieši, lai nodrošinātu šo mērķi, Komisija
DSD
noteica otro pienākumu (skat. 213.–217. punktu).
169   Tādējādi, tā kā konkurence starp sistēmām nenotiek uz konkrēta iepakojuma sadales bāzes, bet gan uz šim iepakojumam atbilstošas
materiāla daudzuma piešķiršanas bāzes, pretēji prasītājas apgalvotajam, pirmo pienākumu nevar uzskatīt par nesamērīgu.
170   No iepriekš minētā izriet, ka pirmo pienākumu nevar uzskatīt par nesamērīgu tāpēc, ka tas būtu pretrunā Noteikumiem par iepakojumu.
171   Visbeidzot, runājot par prasītājas apgalvojumu, ka tā, pamatojoties uz Noteikumiem, varētu iebilst pret
DSD
sistēmas izmantoto savākšanas iekārtu kopīgu izmantošanu ar individuālajām sistēmām, jāatgādina, ka Pirmās instances tiesa
ir nospriedusi, ka jēdziens “
DSD
konkurenti” ir jāinterpretē kā izmantots, lai definētu pirmā pienākuma piemērojamību tikai sistēmām, kurām apstrīdētajā lēmumā
ir uzskatīts par nepieciešamu nodrošināt kopīgu savākšanas iekārtu izmantošanu, proti, kolektīvajām sistēmām, kas konkurē
ar
DSD
(skat. 129. punktu). Šādos apstākļos pirmais pienākums nevar ietekmēt eventuālu
DSD
iespēju pamatoties uz Noteikumiem, lai iebilstu pret šādu iekārtu kopīgu izmantošanu ar individuālajām sistēmām.
b)     Par konkurences deformēšanas risku, kaitējot
DSD
Lietas dalībnieku argumenti
172   Prasītāja apgalvo, ka pirmais pienākums esot nesamērīgs, jo tas ļauj tās konkurentiem mērķtiecīgi izvēlēties visizdevīgākās
savākšanas iekārtas, tai atstājot tās, kas izmaksā visdārgāk. Šāds parazītisms esot neierobežoti atvērts individuālajām sistēmām,
kurām nav nekādu pienākumu aptvert noteiktu teritoriju jomās, kas pārklājas ar kolektīvajām sistēmām, proti, savākšanas vietās,
kas līdzinās mājsaimniecībām, un pa pastu pārdotajam iepakojumam. Citas kolektīvās sistēmas arī varētu nodarboties ar parazītismu,
kaitējot prasītājai, un savākšanas iekārtas kopīgas izmantošanas gadījumā radīšoties interešu konflikti, ņemot vērā, ka
DSD
vairs nevarēšot regulēt savas sistēmas organizācijas detaļas, kā tā to dara šobrīd. Turklāt prasītāja pamatojas uz Vācijas
iestāžu [2000. gada 24. maija] apsvērumiem, kuros minēts risks, ka kolektīvās sistēmas var kļūt neefektīgākas un ka var notikt
konkurences deformēšana Eiropas Parlamenta un Padomes 1994. gada 20. decembra Direktīvas 94/62/EK par iepakojumu un izlietoto
iepakojumu (OV L 365, 10. lpp.) 7. panta 1. punkta izpratnē, ja “individuālās sistēmas [..] varētu neatkarīgi no iepakojuma
izplatīšanas reģiona izvēlēties, kur vākt vai iepirkt iepakojuma atkritumus, iespējams, reģiona ietvaros darbojoties tikai
svarīgākajās savākšanas vietās”.
173   Komisija, ko atbalsta
Landbell
, apstrīd to, ka pirmais pienākums
DSD
sistēmai radot apgalvotos draudus. Faktiski, ciktāl Noteikumi par iepakojumu ir vienādi piemērojami visām kolektīvajām sistēmām,
neviena no tām nevar darboties tikai sektoros, kas, kā apgalvots, ir visizdevīgākie. Tāpat individuālajām sistēmām principā
ir jāvāc to iepakojums vietās, kur tas ir nodots patērētājam, un to savākšanas vietu struktūra šī iemesla dēļ atšķiras no
kolektīvo sistēmu struktūras.
Pirmās instances tiesas vērtējums
174   Pretēji prasītājas apgalvotajam, savākšanas iekārtu kopīga izmantošana nevar ļaut kolektīvajām sistēmām, kas konkurē ar
DSD
, vienā federālajā zemē izvēlēties visizdevīgākās zonas, atstājot novārtā citas, kas paliktu
DSD
sistēmas atbildībā. Jākonstatē, ka visas kolektīvās sistēmas faktiski ir pakļautas vienādiem pienākumiem gan saistībā ar
teritorijas pārklājumu un reģenerācijas līmeni, gan pierādījumiem par apstrādāto daudzumu.
175   Turklāt lēmumā katrā ziņā ir skaidri norādīts, ka pirmais pienākums neliedz
DSD
atbilstoši samazināt savākšanas uzņēmumiem maksājamo atlīdzību (skat. 35. punktu).
176   Vēl, runājot par apgalvoto savākšanas iekārtu kopīgas izmantošanas nesaderību ar Direktīvas 94/62 7. panta 1. punktu, saskaņā
ar kuru sistēmām, kas paredzētas, lai nodrošinātu iepakojuma savākšanu vai pārstrādi, jābūt izstrādātām tā, lai neradītu barjeras
tirdzniecībai vai konkurences deformēšanu, jānorāda, ka apstrīdētajā lēmumā tieši ir paredzēts nodrošināt konkurences nosacījumus
konkrētajos tirgos un to darīt atbilstoši mērķiem, kas noteikti Noteikumos, kuri 1998. gadā tika pārskatīti, lai veicinātu
konkurences attīstību starp kolektīvajām sistēmām (apstrīdētā lēmuma 169. apsvērums).
177   No iepriekš minētā izriet, ka pirmo pienākumu nevar uzskatīt par nesamērīgu tāpēc, ka tas ietvertu konkurences deformēšanas
risku, kaitējot prasītājai.
178   Turklāt par apgalvoto risku, ko pirmais pienākums varētu radīt konkurencei, ja savākšanas iekārtas
DSD
partneri izmantotu kopīgi ar individuālajām sistēmām, jāatgādina, ka Pirmās instances tiesa iepriekš šajā spriedumā ir atzinusi,
ka jēdziens “
DSD
konkurenti” ir jāinterpretē kā izmantots, lai definētu pirmā pienākuma piemērojamību tikai sistēmām, kurām apstrīdētajā lēmumā
ir uzskatīts par nepieciešamu nodrošināt kopīgu savākšanas iekārtu izmantošanu, proti, kolektīvajām sistēmām, kas konkurē
ar
DSD
. Šādos apstākļos pirmais pienākums nevar ietekmēt attiecības starp
DSD
un individuālajām sistēmām.
c)     Par apgalvoto apdraudējumu preču zīmes “Der Grüne Punkt” darbībai
Lietas dalībnieku argumenti
179   Prasītāja apgalvo, ka pirmais pienākums ir nesamērīgs, jo tas apdraudot preču zīmes “Der Grüne Punkt” pamata funkciju, kas
ir identificēt
DSD
sistēmas, nevis kādas citas sistēmas savākšanas un reģenerācijas pakalpojumus. Šajā sakarā prasītāja atgādina, ka tās preču
zīme Vācijā ir reģistrēta kā kolektīva preču zīme, kas norādāma uz ražotāju un izplatītāju, kas piedalās
DSD
sistēmā, iepakojuma, un kā individuāla preču zīme, kas norādāma uz
DSD
sistēmā izmantojamām savākšanas iekārtām. Kolektīvās preču zīmes “Der Grüne Punkt” pamata funkciju it sevišķi esot atzinušas
vairākās Vācijas tiesas (
Bundespatentgericht
(Federālā Patentu tiesa, Vācija) 1996. gada 18. septembra spriedums par to, ka preču zīme liecina par ražotāja ekoloģiskajām
saistībām;
Landgericht Hamburg
(Hamburgas Apgabaltiesa, Vācija) 1996. gada 23. decembra un
Kammergericht Berlin
(Berlīnes Augstākā apgabaltiesa, Vācija) 1994. gada 14. jūnija spriedumi par to, ka preču zīme informē par piedalīšanos
DSD
sistēmā;
Oberlandesgericht Köln
(Ķelnes Augstākā tiesa, Vācija) 1998. gada 8. maija spriedums, kurā minēta preču zīmes svarīgā nozīme tās izplatības un reputācijas
dēļ, un
Bundesgerichtshof
(Federālā Augstākā tiesa, Vācija) 2001. gada 15. marta spriedums par to, ka ražotāji un izplatītāji informē par savu dalību
DSD
sistēmā, norādot preču zīmi uz iepakojuma). Šajā lietā prasītāja apgalvo, ka savākšanas iekārtu kopīga izmantošana apdraud
kolektīvo un individuālo preču zīmi “Der Grüne Punkt”, jo patērētājs ar reklāmas palīdzību zina, ka iepakojums ar šo preču
zīmi pieder pie
DSD
sistēmas, nevis pie kādas konkurējošas sistēmas, un ka tas ir jāiznīcina ar
DSD
sistēmas savākšanas iekārtu palīdzību, uz kurām parasti arī ir norādīta preču zīme “Der Grüne Punkt”. Taču, ja savākšanas
iekārtas tiek izmantotas kopīgi,
DSD
sistēmā vācamā iepakojuma savākšanas un reģenerācijas organizāciju daļēji veiks
DSD
konkurenti, pretēji tam, ko sagaida patērētājs. Savākšanas iekārtu, kas pieder pie
DSD
sistēmas, kopīga izmantošana tādējādi maldinot patērētājus.
180   Prasītāja piebilst, ka pirmais pienākums liekot veicināt konkurenci, piešķirot tās konkurentiem obligātu bezmaksas licenci
uz savākšanas iekārtām norādītās preču zīmes “Der Grüne Punkt” izmantošanai. Taču šāda licence neesot likumīga, jo tā pārkāpjot
jomā piemērojamos principus (ar Padomes 1994. gada 22. decembra Lēmumu 94/800/EK par daudzpusējo sarunu Urugvajas kārtā (no
1986. gada līdz 1994. gadam) panākto nolīgumu slēgšanu Eiropas Kopienas vārdā jautājumos, kas ir tās kompetencē (OV L 336,
1. un 214. lpp.), apstiprinātā 1994. gada 15. aprīļa Līguma par ar tirdzniecību saistītajām intelektuālā īpašuma tiesībām
(TRIPS) (Līguma par Pasaules Tirdzniecības organizācijas izveidošanu 1.C pielikums) 21. pants un Tiesas 1994. gada 15. novembra
atzinums 1/94 [PTO],
Recueil
, I‑5267. lpp.).
181   Komisija vispirms norāda, ka zināmi prasītājas izvirzītie iebildumi neattiecas uz līgumu par pakalpojumu sniegšanu, par ko
ir apstrīdētais lēmums, bet gan firmas zīmes izmantošanas līgumu, par ko ir Komisijas Lēmums 2001/463, un tie tādējādi šajā
lietā nav jāizskata. Komisija uzsver, ka prasītāja, šķiet, vēlas iegūt tiesības ekskluzīvi izmantot savākšanas iekārtas uz
tā pamata, ka tā atļauj to īpašniekiem uz savām iekārtām norādīt firmas zīmi “Der Grüne Punkt”, kam nevar piekrist. Tas faktiski
nozīmētu, ka savākšanas uzņēmums, kas norāda firmas zīmi “Der Grüne Punkt” uz iepakojuma savākšanas mašīnas, šo mašīnu varētu
izmantot tikai priekš
DSD
sistēmas, bet ne citu atkritumu pārvadāšanai. Taču ne vien līgumā par pakalpojumu sniegšanu nav paredzēts neviens noteikums,
kas pamatotu šādu apgalvojumu, bet savākšanas uzņēmumu sniegtās atbildes uz Komisijas nosūtītajiem lūgumiem sniegt informāciju
it īpaši liecina, ka šie uzņēmumi savus transportlīdzekļus izmanto arī citiem pasūtījumiem. Prasītāja tādējādi nevar pamatoties
uz tās apgalvotajām ekskluzivitātes tiesībām. Turklāt Komisija uzsver, ka patērētājs netiek maldināts, kad tas izmet iepakojumu
ar firmas zīmi “Der Grüne Punkt” savākšanas iekārtā, ko lieto
DSD
sistēma, jo kopīgai izmantošanai nav nekādas ietekmes uz patērētāja uzvedību. Turklāt galējais
DSD
sistēmas piedāvātā savākšanas un reģenerācijas pakalpojumu pircējs ir nevis patērētājs, bet iepakojuma ražotājs vai izplatītājs.
Tādējādi nav pierādījumu, ka prasītājas minētā maldināšana apdraudētu preču zīmi “Der Grüne Punkt”.
182   Runājot par obligāto licenci, Komisija apgalvo, ka prasītāja ir aizmirsusi precizēt to, kam lēmumā ir noteikts pienākums piešķirt
licenci. Prasītājai joprojām būšot tiesības atļaut savākšanas uzņēmumiem izmantot savu preču zīmi, to norādot uz saviem konteineriem,
pat to tiem ieteikt, kā arī šo atļauju atsaukt.
Pirmās instances tiesas vērtējums
183   Prasītāja būtībā apgalvo, ka pirmais pienākums pārkāpj samērīguma principu, jo kopīga izmantošana apdraud preču zīmi “Der
Grüne Punkt”, kas ļaujot nošķirt tās pakalpojumus no tiem, ko sniedz citi uzņēmumi. Ar iespēju piekļūt savākšanas iekārtām,
ko izvietojuši savākšanas uzņēmumi, kurus jau izmanto
DSD
sistēma, kolektīvās sistēmas, kas konkurē ar
DSD
, tādējādi gūs labumu no šīs preču zīmes reputācijas patērētāju acīs un tie tiks maldināti, metot iepakojumus iekārtās, ko
tie uzskata par paredzētām
DSD
sistēmai, nevis kādai konkurējošai sistēmai.
184   Tomēr jāatzīst, ka šādai argumentācijai nevar piekrist.
185   Pirmkārt, līgums par pakalpojumu sniegšanu neliedz savākšanas uzņēmumam, kas ir
DSD
partneris, piedāvāt savas savākšanas iekārtas kādai sistēmai, kas konkurē ar
DSD
sistēmu. Līguma par pakalpojumu sniegšanu noteikumos faktiski ir norādīts tikai tas, ka “savās sistēmas reklāmas akcijās
savākšanas uzņēmums skaidri un regulāri redzamā veidā izmantos
DSD
piešķirto firmas zīmi “Der Grüne Punkt”, piemēram, drukājot uz vēstuļu papīra, reklāmas materiāliem un savākšanas tvertnēm,
kā arī to norādot uz transportlīdzekļiem un iekārtām, kas izmantojamas sistēmas izmantošanā” (2. panta 5. punkta pirmās daļas
ceturtais teikums) un ka “savākšanas uzņēmums firmas zīmi “Der Grüne Punkt” izmanto bez atlīdzības” (2. panta 5. punkta trešās
daļas pirmais teikums). Ar to, ka
DSD
atļauj savākšanas uzņēmumiem bez maksas norādīt preču zīmi “Der Grüne Punkt” uz savām savākšanas iekārtām, nepietiek, lai
DSD
varētu pieprasīt ekskluzīvu minēto iekārtu izmantošanu. Gluži pretēji, no līguma par pakalpojumu sniegšanu izriet, ka minētajai
firmas zīmei nav citas nozīmes, kā “reklāmas nolūkos” norādīt, ka konkrētā iekārta ietilpst
DSD
sistēmā.
186   Līguma par pakalpojumu sniegšanu noteikumi par preču zīmi “Der Grüne Punkt” tādējādi neļauj konstatēt, ka šīs preču zīmes
norāde uz kādas savākšanas iekārtas liedz šo iekārtu izmantot citiem nolūkiem.
187   Otrkārt, neviena Noteikumu par iepakojumu norma neuzliek pienākumu identificēt savākšanas iekārtas saistībā ar izmantoto sistēmu.
A fortiori
neviena Noteikumu norma neļauj apgalvot, ka šādi identificētas savākšanas iekārtas ir jāatvēl tikai vienai sistēmai, lai
novērstu, ka patērētājs var kļūdīties par tā izmestā iepakojuma savākšanas un reģenerācijas sistēmas identitāti. Turklāt par
nozīmi, kāda ir firmas zīmes “Der Grüne Punkt” norādei uz iepakojuma, kura ir viena no iespējām, kas paredzēta Noteikumu 6. panta
I pielikuma 4. punkta 2) apakšpunkta otrajā teikumā, lai ļautu patērētajām identificēt konkrētā iepakojuma piederību pie kādas
kolektīvās sistēmas (skat. 6. punktu), Pirmās instances tiesa sprieduma lietā T‑151/01
DSD
/Komisija 133. punktā ir lēmusi, ka, sākot no brīža, kad Noteikumos paredzētā reģenerācijas līmeņa sasniegšana un iepakojuma
daudzuma sadale starp sistēmām notiek uz attiecīgo materiālu daudzuma bāzes, nevis atkarībā no tā, vai uz iepakojuma ir vai
nav firmas zīme “Der Grüne Punkt”, tai nav tādas lomas un nozīmes, ko tai piešķir prasītāja. Tādējādi iepakojuma ražotājam
vai izplatītājam, kas nolemj uzticēt
DSD
savākt un pārstrādāt daļu iepakojuma, ko tas pārdod Vācijā, un pats ar individuālās sistēmas palīdzību vai, uzticot to citai
kolektīvajai sistēmai, nodrošināt pārējās šī iepakojuma daļas savākšanu un pārstrādi, ir tikai jāsadala materiālu daudzums
dažādu attiecīgo sistēmu starpā un jāievēro Noteikumos paredzētie identifikācijas nosacījumi, neuztraucoties par gala patērētāja
rīcības konkrētu definēšanu, kā to apgalvo prasītāja.
188   Šajā sakarā Noteikumu normas neļauj konstatēt, ka preču zīmes “Der Grüne Punkt” norāde uz savākšanas iekārtas vai iepakojuma,
ko paredzēts savākt
DSD
sistēmā, liegtu kopīgi izmantot savākšanas iekārtas.
189   Treškārt, jāņem vērā no lietas materiāliem izrietošais fakts, ka ne uz visām
DSD
sistēmas izmantotajām savākšanas iekārtām ir firmas zīme “Der Grüne Punkt”. Tāpēc var pamatoti uzskatīt, ka brīdī, kad iepakojums
tiek ievietots savākšanas iekārtās, patērētāji šīs iekārtas nesaista ar preču zīmi “Der Grüne Punkt”, bet ar iepakojuma veidu
(pārdošanas iepakojums) un galvenokārt ar materiāla veidu (viegls materiāls, papīrs/kartons, stikls utt.), kas jāiemet dažādās
savākšanas iekārtās. Šajā sakarā prasītāja nav pierādījusi, ka patērētājs uzskatītu par nozīmīgu to, ka
DSD
, nevis kāda cita kolektīvā sistēma rūpējas par iepakojuma savākšanu un iznīcināšanu. Patērētājs, protams, var rūpēties par
vidi, bet, ja visas kolektīvās sistēmas tiek pakļautas vienādiem pienākumiem, jautājums par to, kura sistēma konkrēti nodarbojas
ar savākšanu un pārstrādi, nešķiet izšķirošs. Taču nevienu no šiem pienākumiem neietekmē kopīga esošo savākšanas iekārtu izmantošana.
Tāpat prasītāja neapstrīd to, ka papīra un kartona iepakojums tiek vākts tajās pašās iekārtās, kur iespieddarbi (avīzes un
žurnāli), ko vāc pašvaldības, nevis
DSD
sistēma. Taču tā šajā sakarā neapgalvo, ka patērētāji uzskata, ka iespējamas preču zīmes “Der Grüne Punkt” norādes uz šīm
iekārtām dēļ
DSD
sistēma uzņemtos atbildību par iespieddarbu savākšanu un pārstrādi.
190   Tādējādi, lai novērstu patērētāja maldināšanas risku, šķiet pietiekami, ka uz kopīgi izmatotajām savākšanas iekārtām tiek
norādīts, ka iepakojums tiek vākts gan
DSD
sistēmai, gan kādai citai vai vairākām citām konkurējošajām kolektīvajām sistēmām, bez nepieciešamības pilnībā aizliegt kopīgu
šo savākšanas iekārtu izmantošanu, kā apgalvo prasītāja.
191   Visbeidzot, jānorāda, ka ne pirmais pienākums, ne savākšanas iekārtu kopīgas izmantošanas tehniskie ierobežojumi nepieprasa,
lai
DSD
atļautu saviem konkurentiem izmantot preču zīmi “Der Grüne Punkt”. Tādējādi var iedomāties, ka kopīgi izmantotās savākšanas
iekārtas varētu būt bez nekādas firmas zīmes vai norādes vai, gluži pretēji – katra sistēma uz tām varētu norādīt zīmi sevis
identificēšanai. Tāpēc nevar apgalvot, ka pirmais pienākums uzliek
DSD
pienākumu piešķirt saviem konkurentiem obligātu bezmaksas licenci preču zīmes “Der Grüne Punkt” izmantošanai.
192   No iepriekš minētā izriet, ka pirmo pienākumu nevar uzskatīt par nesamērīgu tāpēc, ka tas pārlieku apdraudētu preču zīmes
“Der Grüne Punkt” lomu
DSD
sistēmā.
d)     Par pirmā pienākuma ietekmi uz tiesībām uz pieeju valsts tiesai
Lietas dalībnieku argumenti
193   Prasītāja norāda, ka pirmais pienākums tai aizliedz “liegt” savākšanas uzņēmumiem noslēgt līgumus par kopīgu iekārtu izmantošanu
ar tās konkurentiem. Šādu šķērsli varētu radīt tas, ka
DSD
pret šiem savākšanas uzņēmumiem celtu prasību valsts iestādēs vai tiesās, apgalvojot, ka kopīga savākšanas iekārtu izmantošana
ir pretrunā Noteikumiem. Tādā gadījumā pirmais pienākums esot nesaderīgs ar pamattiesībām uz pieeju tiesai, kas paredzētas
Eiropas Cilvēktiesību un pamatbrīvību konvencijas 6. pantā (Tiesas 1986. gada 15. maija spriedums lietā 222/84
Johnston
,
Recueil
, 1651. lpp., 17. un 18. punkts; Pirmās instances tiesas 1998. gada 17. jūlija spriedums lietā T‑111/96
ITT Promedia
/Komisija,
Recueil
, II‑2937. lpp., 60. punkts).
194   Komisija norāda, ka pirmais pienākums nekādā ziņā neliedzot prasītājai kādā Vācijas administratīvajā tiesā ierosināt jautājumu
par kopīgas savākšanas iekārtu izmantošanas saderību ar Noteikumiem par iepakojumu (šajā sakarā skat.
Verwaltungsgerichtshof Kassel
1999. gada 20. augusta un
Verwaltungsgericht Gießen
2001. gada 31. janvāra spriedumus). Savukārt jautājums par saistību un pienākumu likumību esot Kopienu tiesas kompetencē.
Pirmās instances tiesas vērtējums
195   Prasītāja būtībā apgalvo, ka pirmais pienākums tai liedz Vācijas iestādēs un tiesās uzturēt prasību par to, ka kopīga savākšanas
iekārtu izmantošana ir pretrunā Noteikumiem.
196   Taču pirmo pienākumu šādi nevar interpretēt. Tajā faktiski
DSD
ir uzlikts pienākums neliegt konkurējošām kolektīvajām sistēmām kopīgi izmantot savākšanas iekārtas. Pirmās instances tiesa
iepriekš šajā spriedumā ir nolēmusi, ka šis pienākums atbilst EKL 81. panta 3. punktam un Regulas Nr. 17 8. pantam (skat.
151. punktu), jo tas bija nepieciešams, lai nodrošinātu konkurenci izlietotā iepakojuma savākšanas pie patērētāja un izlietotā
iepakojuma savākšanas pie patērētāja un tā reģenerācijas organizācijas tirgos.
197   Turklāt pirmais pienākums neliedz
DSD
celt prasību kādā valsts tiesā vai iestādē, iebilstot pret kopīgu savākšanas iekārtu izmantošanu, kas tai ir noteikta lēmumā
piemērot atbrīvojumu.
DSD
tādējādi joprojām ir iespēja iebilst pret kopīgu savu partneru savākšanas iekārtu izmantošanu, pamatojoties uz Vācijas Noteikumiem
par iepakojumu vai citām valsts tiesību normām. Tomēr, lai gan
DSD
ir šāda iespēja, tā tomēr nevar ignorēt to, ka Komisija varētu uzskatīt, ka šāda prasība pārkāpj pienākumu, kas tai ir uzlikts,
lai nodrošinātu lēmumu piemērot atbrīvojumu, kas darīts atbilstoši piemērojamām Kopienu tiesību normām. Turklāt jāatgādina,
ka, ja valsts tiesas lemj par līgumiem vai darbībām, par ko jau ir pieņemts kāds Komisijas lēmums, tās nevar pieņemt nolēmumus,
kas ir pretrunā Komisijas lēmumam, pat ja tas ir pretrunā nolēmumam, ko pieņēmusi valsts pirmās instances tiesa (Tiesas 2000. gada
14. decembra spriedums lietā C‑344/98
Masterfoods
un
HB
,
Recueil
, I‑11369. lpp., 52. punkts).
198
DSD
pieprasīto pamattiesību uz pieeju tiesai rezultātā tādējādi nevar tikt atļauts neievērot lēmumu, kas pieņemts uz Kopienu
tiesību pamata.
199   No iepriekš minētā izriet, ka pirmo pienākumu nevar uzskatīt par nesamērīgu tāpēc, ka tas liegtu
DSD
tiesības celt prasību valsts tiesās un iestādēs.
5.
Secinājums par pirmo pamatu
200   No iepriekš minētā izriet, ka pirmais pienākums liedz prasītājai kavēt konkurējošu kolektīvo sistēmu pieeju tās partneru savākšanas
iekārtām. Šis pienākums ir balstīts uz Komisijas vēlmi nodrošināt sistēmām, kas konkurē ar
DSD
, pieeju izlietotā iepakojuma savākšanas pie patērētāja tirgum un tādējādi izlietotā iepakojuma savākšanas pie patērētāja
un tā reģenerācijas organizācijas tirgum. Neviens prasītājas pirmajā pamatā izvirzītais arguments neapgāž šo secinājumu.
201   Tādējādi pirmais pamats saistībā ar kolektīvajām sistēmām ir jānoraida pilnībā.
202   Turklāt, lai atbildētu uz
DSD
šajā sakarā izvirzītajiem argumentiem, Pirmās instances tiesa uzskata, ka ir jāatgādina (skat. 121. punktu), ka jēdziens
“
DSD
konkurenti”, kas izmantots, lai definētu pirmā pienākuma piemērojamību, neietver individuālās sistēmas, ņemot vērā, ka no
lēmuma izriet, ka šīs sistēmas darbojas tikai mazā konkrēto tirgu daļā un ka pārklāšanās gadījumos tām ir pietiekamas iespējas
piekļūt citiem uzņēmumiem vai savākšanas iekārtām, ko neizmanto
DSD
sistēma.
203   Tā kā pirmais pienākums neattiecas uz individuālajām sistēmām, tad prasītājas šajā sakarā izvirzītie argumenti turpinājumā
nav jāanalizē.
B –
Par otro pamatu – ka apstrīdētā lēmuma 3. panta a) punktā ietvertais pienākums pārkāpj EKL 86. panta 2. punktu
1.
Lietas dalībnieku argumenti
204   Prasītāja norāda, ka tā vāc un pārstrādā iepakojumu visā Vācijas teritorijā, ieskaitot nepievilcīgus lauku reģionus, un to
dara, lai aizsargātu vidi. Tā arī atgādina, ka
DSD
sistēmu ir apstiprinājušas visu federālo zemju kompetentās iestādes. Saskaņā ar prasītājas teikto – šo apstiprinājumu dēļ
tai ir uzticēti pakalpojumi ar vispārēju tautsaimniecisku nozīmi EKL 86. panta 2. punkta izpratnē. Šajā sakarā prasītāja precizē,
ka nav nozīmes tam, ka jebkuru kolektīvās sistēmas operatoru var apstiprināt federālās valsts iestādes, ņemot vērā, ka EKL
86. panta 2. punkts attiecas tikai uz pakalpojumu ar vispārēju tautsaimniecisku nozīmi uzņemšanos, nevis īpašu vai ekskluzīvu
tiesību esamību EKL 86. panta 1. punkta izpratnē. Šajā sakarā prasītāja apgalvo, ka
DSD
uzticēto garantijas pienākumu veikšanu (regulāra savākšana visā teritorijā, reģenerācijas līmenis un daudzuma pierādījumi)
apdraudot pirmajā pienākumā paredzētā kopīgā savākšanas iekārtu izmantošana, jo ar to tiekot pārskatīts
DSD
sistēmas apstiprinājums. Turklāt šāda kopīga izmantošana radot konkurences deformēšanu, kas kaitē
DSD
, ļaujot tās konkurentiem parazitēt uz tās sistēmas. Tādējādi EKL 81. pantā minētie konkurences noteikumi šajā lietā nebūtu
jāpiemēro, jo tie nolemjot neveiksmei
DSD
īpaši uzticētā uzdevuma īstenošanu.
205   Komisija un
Landbell
uzsver, ka prasītāja nesniedz nekādus pierādījumus draudiem, ko tās darbībai vai apgalvotajam pienākumam vispārīgās tautsaimniecības
interesēs rada kopīga izmantošana, jo minētā kopīgā izmantošana nekādi netraucē
DSD
izmantotajiem savākšanas uzņēmumiem.
Landbell
arī norāda, ka nepievilcīgu lauku reģionu apkalpošana ir neatņemama sastāvdaļa pakalpojumiem, ko pieprasa kolektīvo sistēmu
klienti, kas vēlas, lai savākšana notiktu visā atbilstošajā teritorijā, lai atbrīvotos no saviem pienākumiem, ievērojot Noteikumus.
2.
Pirmās instances tiesas vērtējums
206   Saskaņā ar EKL 86. panta 2. punktu uz uzņēmumiem, kam uzticēti pakalpojumi ar vispārēju tautsaimniecisku nozīmi, attiecas
Līguma noteikumi, it īpaši konkurences noteikumi, ja šo noteikumu piemērošana
de iure
vai
de facto
netraucē veikt konkrēti uzticētos pienākumus. Šajā pantā noteikts arī tas, ka nedrīkst tikt ietekmēta tirdzniecības attīstība
tiktāl, lai kaitētu Kopienas interesēm.
207   Šajā lietā jānorāda, ka, pat pieņemot, ka prasītājai būtu uzticēti pakalpojumi ar vispārēju tautsaimniecisku nozīmi EKL 86. panta
2. punkta izpratnē tāpat kā visām federālo zemju apstiprinātajām kolektīvajām sistēmām, risks, ka šis uzdevums būtu apdraudēts
apstrīdētā lēmuma dēļ, tomēr nav pierādīts.
208   Faktiski, pretēji prasītājas pirmajā pamatā norādītajam,
DSD
uzliktais pienākums neliegt savākšanas uzņēmumiem noslēgt līgumus ar
DSD
konkurentiem, tiem atļaujot izmantot savas tvertnes un citas iepakojuma savākšanas un šķirošanas iekārtas, kā arī izpildīt
šos līgumus, nebūt neļauj secināt, ka ar apstrīdēto lēmumu būtu apdraudēta
DSD
sistēmai uzticēto savākšanas un reģenerācijas pakalpojumu sniegšana ekonomiski pieņemamos apstākļos.
209   It sevišķi neviens pierādījums lietas materiālos neļauj secināt, ka apstrīdētais lēmums radītu risku, ka
DSD
vairs nevarēs regulāri vākt iepakojumu visā Vācijas teritorijā, sasniegt Noteikumos paredzēto reģenerācijas līmeni vai sniegt
pierādījumus par daudzumu, kas paredzēts minētajos Noteikumos. Tāpat Pirmās instances tiesa jau, izskatot pirmo pamatu, ir
nospriedusi, ka prasītāja nav pierādījusi, ka pirmā pienākuma izpilde varētu deformēt konkurenci, nodarot tai kaitējumu.
210   Tādējādi otrais pamats ir jānoraida.
C –
Par trešo pamatu – ka apstrīdētā lēmuma 3. panta b) punktā noteiktais pienākums pārkāpj EKL 81. panta 3. punktu un EKL 86. panta
2. punktu
211   Prasītāja apgalvo, ka apstrīdētā lēmuma 3. panta b) punktā noteiktais pienākums (turpmāk tekstā – “otrais pienākums”), saskaņā
ar kuru “
DSD
nevar pieprasīt, lai savākšanas uzņēmumi, kas noslēguši ar
DSD
konkurentiem līgumus par kopīgu tvertņu un citu izlietota pārdošanas iepakojuma savākšanas un šķirošanas iekārtu izmantošanu,
tai sniegtu pierādījumus par iepakojuma daudzumu, kas nav savākts
DSD
sistēmā”, pārkāpj EKL 81. panta 3. punktu un EKL 86. panta 2. punktu. Tā šajā sakarā norāda uz iepriekš, runājot par pirmo
un otro pamatu, izvirzītajiem argumentiem.
212   Turklāt prasītāja norāda, ka saskaņā ar Noteikumiem par iepakojumu Vācijas iestādes tai uzliek pienākumu pārstrādāt “faktiski
savākto iepakojuma daudzumu” (skat. Noteikumu 6. panta I pielikuma 1. nodaļas 5. punktu) un ka, lai iesniegtu pierādījumus
par šo daudzumu, tā lūdz savākšanas uzņēmumiem tai katru mēnesi norādīt “savākto daudzumu”. Otrais pienākums tomēr neļauj
DSD
pieprasīt šiem savākšanas uzņēmumiem, lai tie tai sniegtu pierādījumus “par iepakojuma daudzumu, kas nav savākts
DSD
sistēmā”, ja savākšanas iekārtas tiek izmantotas kopīgi. Saskaņā ar apstrīdēto lēmumu šis pienākums esot nepieciešams, “lai
DSD
konkurenti varētu brīvi izmantot iepakojuma daudzumu, kas tiem savākts, kopīgi izmantojot savākšanas iekārtas” (apstrīdētā
lēmuma 182. apsvērums). Šajā sakarā prasītāja apgalvo, ka otrā pienākuma mērķis ir nodrošināt, lai kopīgas izmantošanas gadījumā
savāktais daudzums netiktu izmantots, lai pierādītu
DSD
apstrādāto daudzumu, bet, gluži pretēji, lai to pieskaitītu konkurentiem. Tomēr šim pienākumam nevajadzētu izslēgt iespēju
DSD
pieprasīt savākšanas uzņēmumiem tai sniegt informāciju par visu savākšanas iekārtās savākto iepakojumu, lai varētu pierādīt
savākto daudzumu.
213   Pirmās instances tiesa vispirms norāda, ka prasītāja savā trešajā pamatā nemin jaunus vai īpašus argumentus, kas norādītu,
kādā veidā otrais pienākums pārkāpj EKL 81. panta 3. punktu un EKL 86. panta 2. punktu. Šādos apstākļos trešais pamats jānoraida
to pašu iemeslu dēļ, kas minēti par pirmo un otro pamatu.
214   Turklāt Pirmās instances tiesa konstatē, ka tiesas sēdē Komisija un
DSD
vienojās par to, kā jāinterpretē apstrīdētā lēmuma 3. panta b) punktā noteiktā otrā pienākuma saturs.
215   Tādējādi, ņemot vērā lietas dalībnieku mutvārdu paskaidrojumus un atbildes uz tiesas sēdē uzdotajiem jautājumiem, Pirmās instances
tiesa uzskata, ka, lai gan saskaņā ar otro pienākumu
DSD
nevar pieprasīt savākšanas uzņēmumiem tai sniegt informāciju par konkurējošas kolektīvās sistēmas savākto iepakojuma daudzumu,
DSD
tomēr patur iespēju lūgt minētajiem uzņēmumiem tai sniegt informāciju, kas nepieciešama, lai tā varētu pierādīt
DSD
sistēmas savākto daudzumu. Šīs tiesības uz informāciju turklāt ir skaidri paredzētas apstrīdētā lēmuma 175. apsvērumā.
216   Šajā sakarā izjautāta tiesas sēdē Komisija norādīja, ka otrais pienākums neliedz prasītājai uzzināt ne kopējo savākšanas uzņēmumu
savākto iepakojuma daudzumu, ne to, kāda daļa no šī iepakojuma pienākas
DSD
, norādot, ka svarīgākais ir tas, lai
DSD
nemēģinātu uzskatīt par savu to iepakojuma daudzumu, ko šie savākšanas uzņēmumi savākuši kādai konkurējošai sistēmai. Šim
Komisijas viedoklim piekrīt arī prasītāja (skat. 212. punktu).
217   Šādos apstākļos otrais pienākums ir interpretējams tā, ka, pirmkārt,
DSD
nevar pieprasīt, lai savākšanas uzņēmumi, kas ir tās partneri saskaņā ar līgumu par pakalpojumu sniegšanu, tai pieskaitītu
iepakojuma daudzumu, kas savākts kādai konkurējošai sistēmai, un, otrkārt, ka šis pienākums neliedz
DSD
uzzināt kopējo savākšanas uzņēmumu savākto iepakojuma daudzumu, kā arī daļu, kas no šī iepakojuma pienākas
DSD
.
D –
Par ceturto pamatu, kas saistīts ar prasību atcelt apstrīdētā lēmuma 72. apsvērumā paredzētās saistības un balstīts uz pamattiesību
uz pieeju tiesai pārkāpumu
1.
Lietas dalībnieku argumenti
218   Prasītāja atgādina, ka tā pēc Komisijas lūguma uzņēmās saistības “pret
VfW
un līdzīgās situācijās vairs neierosināt tādas prasības pārtraukt nelikumīgu darbību, kā aprakstītas [
Landgericht Köln
] 1997. gada 18. marta spriedumā” (apstrīdētā lēmuma 72. apsvērums), kas notika pēc tam, kad
DSD
bija cēlusi prasību, lai iebilstu pret to, ka
VfW
bez maksas izmantoja
DSD
sistēmas savākšanas iekārtas. Saskaņā ar prasītājas teikto šīs saistības esot pretrunā pamattiesībām uz brīvu pieeju tiesai
(iepriekš minētais spriedums lietā
ITT Promedia
/Komisija, 60. punkts). Šis pārkāpums esot vēl izteiktāks tāpēc, ka prasība izbeigt nelikumīgu darbību, ko
DSD
cēla pret saviem konkurentiem, neesot “acīmredzami nepamatota” un tātad ļaunprātīga Vācijas tiesību izpratnē (iepriekš minētais
spriedums lietā
ITT Promedia
/Komisija, 56. punkts). No
Landgericht Köln
sprieduma faktiski izrietot, ka
DSD
var likumīgi uz Vācijas likuma par negodīgu konkurenci pamata tiesā pieprasīt to, lai
VfW
nevarētu bez maksas izmantot
DSD
finansētās savākšanas iekārtas. Saskaņā ar šo spriedumu kopīgai šo savākšanas iekārtu izmantošanai ir vajadzīga
DSD
piekrišana un “zināmas maksas” pārskaitīšana tieši
DSD
.
219   Komisija, ko atbalsta
Landbell
, norāda, ka prasītāja kritizē saistības, kas ierosinātas, lai atbildētu uz Komisijai adresētiem vairāku trešo personu apsvērumiem,
saskaņā ar kuriem
DSD
, pretēji apstrīdētā lēmuma 71. apsvērumā minētajām saistībām, liedz brīvu pieeju tās partneru savākšanas iekārtām. Komisija
tādējādi norāda, ka, tā kā prasītāja nevar liegt savākšanas uzņēmumiem ļaut izmantot kopīgi savas iekārtas, tai nevar arī
būt tiesības aizliegt šādu kopīgu izmantošanu saviem konkurentiem.
2.
Pirmās instances tiesas vērtējums
220   Jāatgādina, ka pēc
Oficiālajā Vēstnesī
publicētā paziņojuma, kurā bija pausts Komisijas nodoms apstiprināt dažādos
DSD
sistēmas līgumus, vairākas trešās personas vērsās Komisijā un norādīja, ka, pretēji saistībām, ko
DSD
bija uzņēmusies administratīvās procesa stadijā saistībā ar trešām personām doto iespēju brīvi piekļūt tās partneru savākšanas
iekārtām,
DSD
par šo iekārtu kopīgu izmantošanu vērsās tiesā. Tādējādi
Landgericht Köln
1997. gada 18. marta spriedums skaidri apliecināja
DSD
vēlmi pretoties individuālajai sistēmai
VfW
, kas vēlējās bez maksas piekļūt
DSD
sistēmā zināmās Vācijas slimnīcās izmantotajām savākšanas iekārtām.
221   Šajā sakarā Komisija 1997. gada 21. augusta vēstulē
DSD
norādīja, ka rīcība, lai liegtu trešām personām izmantot tās partneru savākšanas iekārtas, varētu attiekties uz EKL 82. pantu,
un tā izsvēra nozīmi, kāda šai rīcībai varētu būt procesā par atbrīvojuma piemērošanu, ciktāl saskaņā ar ceturto EKL 81. panta
3. punktā minēto nosacījumu, nolīgums, kas paziņots, lai saņemtu atbrīvojumu, nedrīkst likvidēt konkurenci attiecībā uz būtisku
daļu attiecīgo preču.
222   Pēc šī viedokļa pieņemšanas
DSD
, lai novērstu bažas, ko Komisija bija izteikusi 1997. gada 21. augusta vēstulē, uzņēmās šādas saistības, kas minētas apstrīdētā
lēmuma 72. apsvērumā:
“[
DSD
] apņemas pret
VfW
un līdzīgās situācijās vairs neierosināt tādas prasības pārtraukt nelikumīgu darbību kā
Landgericht Köln
1997. gada 18. marta spriedumā aprakstītās. Tiesību uz informāciju un tiesību uz atlīdzību izmantošana attiecībās ar savākšanas
uzņēmumiem, kas ir līgumiski saistīti ar [
DSD
], paliek iespējama.”
223   Šajā sakarā nevar apgalvot, ka šādas saistības pārkāptu
DSD
tiesības uz pieeju tiesai.
DSD
Komisijai šīs saistības ierosināja brīvprātīgi un lai novērstu to, ka šī iestāde rīkotos pēc tās 1997. gada 21. augusta vēstules.
Tādējādi, kad
DSD
būtībā Komisijai norādīja, ka tā atteicās celt prasības Vācijas tiesās, lai apstrīdētu līgumus, ko savākšanas uzņēmumi, kas
noslēguši līgumu par pakalpojumu sniegšanu ar
DSD
, var noslēgt ar dažādām sistēmām, kuras var interesēt kopīga šo uzņēmumu savākšanas iekārtu izmantošana, tāda bija tās vēlme
atbilstoši principam, ka, zinot visus lietas apstākļus, ir iespējams atteikties no sev piederošām tiesībām.
224   Vēl jānorāda, ka
DSD
72. apsvērumā minētajās saistībās veiktā atteikšanās no tiesībām nav veikta bez atlīdzinājuma no Komisijas puses.
225   Tādējādi nav apstrīdams, ka Komisija pēc tam, kad
DSD
uzņēmās saistības, neierosināja procesu uz EKL 82. panta pamata, pretēji tam, kā tas bija ar firmas zīmes izmantošanas līgumu,
par kuru Komisija šādu procesu ierosināja, saņemot apsvērumus, ko pēc paziņojuma
Oficiālajā Vēstnesī
iesniedza ieinteresētās trešās personas.
226   Tāpat nav apstrīdēts tas, ka Komisija
DSD
ierosinātās saistības ņēma vērā un dziļāk nepētīja iespējamu konkurences problēmu saistībā, piemēram, ar individuālo sistēmu
pieeju savākšanas iekārtām Vācijas slimnīcās vai citos tirgus segmentos. Šāda analīze faktiski varēja būt nepieciešama, lai
ļautu Komisijai pārbaudīt ietekmi, kāda
DSD
rīcībai lietā, kurā taisīts
Landgericht Köln
1997. gada 18. marta spriedums, varēja būt uz tās līguma par pakalpojumu sniegšanu analīzi saistībā ar EKL 81. panta 1. un
3. punktu. Šajā lietā Komisijas analīze šajā sakarā palika neskaidra, pat ja lēmumā ir norādīts, ka var pieņemt, ka slimnīcas
teritorijā atrodas vairākas savākšanas iekārtas (apstrīdētā lēmuma 128. apsvērums). No šī apgalvojuma nevar secināt, kāds
rezultāts varētu būt bijis sīkai konkurences apstākļu analīzei slimnīcām piegādātā iepakojuma jomā.
227   Šādos apstākļos Komisija saskaņā ar EKL 81. panta 3. punktu un Regulas Nr. 17 8. pantu likumīgi varēja uzskatīt, ka tai nepietika
ar
DSD
uzņemtajām saistībām attiecībā uz kolektīvo sistēmu pieeju
DSD
partneru savākšanas iekārtām, bet, ka tai bija jāiet tālāk un lēmumā piemērot atbrīvojumu jānosaka pienākums, kas ļautu nodrošināt
to, ka līgums par pakalpojumu sniegšanu neļautu
DSD
likvidēt konkurenci konkrētajos tirgos.
228   Šajā sakarā no tā, ka pirmais pienākums neattiecas uz individuālajām sistēmām, jo šīm sistēmām nav jānodrošina pieeja
DSD
partneru savākšanas iekārtām tāpēc, ka pastāv alternatīvi risinājumi, kurus piedāvā savākšanas uzņēmumi, kas nav noslēguši
līgumu par pakalpojumu sniegšanu ar
DSD
(skat. 120.–129. punktu un apstrīdētā lēmuma 159. apsvērumu), nevar secināt, ka apstrīdētā lēmuma 72. apsvērumā minētās saistības
būtu nelikumīgas, jo tās neatbild uz apstrīdētajā lēmumā identificētu konkurences problēmu. Šīs saistības faktiski atbilst
citādai loģikai nekā tai, kuras dēļ Komisija pieņēma pirmo pienākumu. Ja šī pienākuma mērķis ir nodrošināt EKL 81. panta 3. punktā
minētā ceturtā nosacījuma izpildi, proti, nodrošināt, ka līgums par pakalpojumu sniegšanu nelikvidē konkurenci konkrētajos
tirgos, saistības paredz tikai atvieglot Komisijas darbu, kad tai jāpieņem negatīvs apstiprinājums vai jāpiemēro atbrīvojums.
Taču, kā norādīts iepriekš 225. un 226. punktā, saistības, ko uzņēmās
DSD
, Komisijai ļāva izvairīties no tādu jautājumu analīzes, kas paši par sevi varētu apstrīdēt apstrīdēto lēmumu vai dot iemeslu
procesa ierosināšanai saskaņā ar EKL 82. pantu.
229   No iepriekš minētā izriet, ka prasītājas ierosinātās saistības, kas minētas apstrīdētā lēmuma 72. apsvērumā, neapdraud tās
tiesības uz pieeju tiesai, jo
DSD
tās uzņēmās, zinot visus lietas apstākļus, lai panāktu, ka Komisija beidz izskatīt jautājumus, kas varētu dot pamatu ierosināt
procesu saskaņā ar EKL 82. pantu vai apstrīdēt tās saskaņā ar EKL 81. pantu veikto analīzi.
230   Tādējādi ceturtais pamats ir jānoraida.
231   No visa iepriekš minētā izriet, ka prasība ir jānoraida pilnībā, ciktāl tā attiecas uz pirmo un otro pienākumu, apstrīdēto
lēmumu kopumā vai tikai uz saistībām, kas minētas apstrīdētā lēmuma 72. apsvērumā.

Par tiesāšanās izdevumiem
232   Atbilstoši Pirmās instances tiesas reglamenta 87. panta 2. punktam lietas dalībniekam, kuram spriedums ir nelabvēlīgs, piespriež
atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram spriedums ir labvēlīgs. Atbilstoši Reglamenta
87. panta 3. punktam, ja abiem lietas dalībniekiem spriedums ir daļēji labvēlīgs un daļēji nelabvēlīgs, Pirmās instances tiesa
var nolemt, ka tiesāšanās izdevumi ir jāsadala vai ka lietas dalībnieki sedz savus tiesāšanās izdevumus paši. Šajā lietā Pirmās
instances tiesa uzskata, ka, ņemot vērā sniegto pirmā pienākuma satura interpretāciju, to attiecinot tikai uz kolektīvajām
sistēmām, kas konkurē ar
DSD
, un nevis individuālajām sistēmām un otrā pienākuma satura interpretāciju, šajos aspektos prasītājas sniegtie iebildumi ir
daļēji apmierināti. Tāpēc Pirmās instances tiesa uzskata, ka, taisnīgi izvērtējot lietas apstākļus, jānolemj, ka Komisijai
ir jāatlīdzina viena ceturtdaļa no prasītājas tiesāšanās izdevumiem un jāsedz viena ceturtdaļa no saviem tiesāšanās izdevumiem
pašai. Prasītājai jāsedz trīs ceturtdaļas no saviem tiesāšanās izdevumiem pašai, jāatlīdzina trīs ceturtdaļas no Komisijas
tiesāšanās izdevumiem, kā arī visi
Landbell
tiesāšanās izdevumi.
Ar šādu pamatojumu
PIRMĀS INSTANCES TIESA (pirmā palāta)
nospriež:
1)
prasību noraidīt;
2)
prasītāja
Der Grüne Punkt – Duales System Deutschland GmbH
sedz trīs ceturtdaļas no saviem tiesāšanās izdevumiem pati un atlīdzina trīs ceturtdaļas no Komisijas, kā arī visus
Landbell
AG Rückhol‑Systeme
tiesāšanās izdevumus;
3)
Komisija sedz vienu ceturtdaļu no saviem tiesāšanās izdevumiem pati, kā arī atlīdzina vienu ceturtdaļu no prasītājas tiesāšanās
izdevumiem.
García‑Valdecasas
Cooke
Labucka
Pasludināts atklātā tiesas sēdē Luksemburgā 2007. gada 24. maijā.
Sekretārs

Priekšsēdētājs
E. Coulon

J. D. Cooke
Satura rādītājs
Atbilstošās tiesību normas
A –  Noteikumi par iepakojuma atkritumu rašanās novēršanu
B –  Der Grüne Punkt – Duales System Deutschland GmbH kolektīvā sistēma, firmas zīmes izmantošanas līgums un līgums par pakalpojumu
sniegšanu
Prāvas rašanās fakti
Apstrīdētais lēmums
A –  Par līgumtiesiskajām attiecībām starp DSD un savākšanas uzņēmumiem
B –  Vērtējums saistībā ar EKL 81. panta 1. punktu
1.  Par savākšanas uzņēmumam paredzēto ekskluzivitātes noteikumu
2.  Par pieeju savākšanas uzņēmumu iekārtām
C –  Vērtējums par EKL 81. panta 3. punktu
D –  Komisijas lēmumā piemērot atbrīvojumu noteiktie pienākumi
E –  Secinājums
F –  Rezolutīvā daļa
Process un lietas dalībnieku prasījumi
Juridiskais pamatojums
A –  Par pirmo pamatu, ka pienākums, kas ietverts apstrīdētā lēmuma 3. panta a) punktā, pārkāpj EKL 81. panta 3. punktu un
samērīguma principu
1.  Par nepieciešamību saņemt DSD piekrišanu kopīgai savākšanas iekārtu izmantošanai
a)  Lietas dalībnieku argumenti
b)  Pirmās instances tiesas vērtējums
2.  Par pirmo daļu, ka nav nekādas vajadzības kopīgi izmantot savākšanas iekārtas
a)  Lietas dalībnieku argumenti
b)  Pirmās instances tiesas vērtējums
i) Par kolektīvās sistēmas konkurentu nepieciešamību izmantot iekārtas kopīgi
ii) Par apgalvoto individuālo sistēmu nepieciešamību izmantot iekārtas kopīgi
3.  Par trešo daļu, ka nav iespējams paredzēt pienākumu, lai vērstu par labu iespējamu EKL 81. panta 1. punkta un EKL 82. panta
pārkāpumu
a)  Lietas dalībnieku argumenti
b)  Pirmās instances tiesas vērtējums
i) Par pieņemamību
ii) Par būtību
4.  Par trešo daļu – samērīguma principa pārkāpumu
a)  Par apgalvoto Noteikumu par iepakojumu pārkāpumu
Lietas dalībnieku argumenti
Pirmās instances tiesas vērtējums
b)  Par konkurences deformēšanas risku, kaitējot DSD
Lietas dalībnieku argumenti
Pirmās instances tiesas vērtējums
c)  Par apgalvoto apdraudējumu preču zīmes “Der Grüne Punkt” darbībai
Lietas dalībnieku argumenti
Pirmās instances tiesas vērtējums
d)  Par pirmā pienākuma ietekmi uz tiesībām uz pieeju valsts tiesai
Lietas dalībnieku argumenti
Pirmās instances tiesas vērtējums
5.  Secinājums par pirmo pamatu
B –  Par otro pamatu – ka apstrīdētā lēmuma 3. panta a) punktā ietvertais pienākums pārkāpj EKL 86. panta 2. punktu
1.  Lietas dalībnieku argumenti
2.  Pirmās instances tiesas vērtējums
C –  Par trešo pamatu – ka apstrīdētā lēmuma 3. panta b) punktā noteiktais pienākums pārkāpj EKL 81. panta 3. punktu un EKL
86. panta 2. punktu
D –  Par ceturto pamatu, kas saistīts ar prasību atcelt apstrīdētā lēmuma 72. apsvērumā paredzētās saistības un balstīts uz
pamattiesību uz pieeju tiesai pārkāpumu
1.  Lietas dalībnieku argumenti
2.  Pirmās instances tiesas vērtējums
Par tiesāšanās izdevumiem
*
Tiesvedības valoda – vācu.