CELEX: 62004CJ0284
Kuudes arvonlisäverodirektiivi
Verolliset liiketoimet
Taloudellisen toiminnan käsite
4 artiklan 2 kohta
Sellaisten oikeuksien myöntäminen, joiden perusteella voidaan käyttää tiettyä telepalveluille varattua radiotaajuutta

Ennakkoratkaisupyyntö koskee jäsenvaltioiden liikevaihtoverolainsäädännön yhdenmukaistamisesta – yhteinen arvonlisäverojärjestelmä:
yhdenmukainen määräytymisperuste – 17.5.1977 annetun kuudennen neuvoston direktiivin 77/388/ETY (EYVL L 145, s. 1; jäljempänä
kuudes direktiivi) ja erityisesti sen 4 artiklan tulkintaa.
Tämä pyyntö on esitetty pääasiana olevissa yhdistetyissä asioissa, joissa asianosaisina ovat yhtäältä T‑Mobile Austria GmbH,
3G Mobile Telecommunications GmbH, mobilkom austria AG, aiemmin mobilkom austria AG & Co. KG, master-talk Austria Telekom
Service GmbH & Co. KG, ONE GmbH, Hutchison 3G Austria GmbH, tele.ring Telekom Service GmbH ja TRA 3G Mobilfunk GmbH, jonka
oikeusseuraajana on tele.ring Telekom Service GmbH, ja toisaalta Itävallan valtio ja joissa pyritään siihen, että viimeksi
mainittu asianosainen toimittaa ostohintaan sisältyneen arvonlisäveron vähentämiseksi laskut niistä vastikkeista, jotka suoritettiin
silloin, kun pääasian kantajille myönnettiin elektromagneettisten taajuuksien käyttöoikeuksia matkaviestintäpalveluiden tarjoamiseksi
yleisölle (jäljempänä pääasiassa kyseessä olevat käyttöoikeudet).

Asiaa koskevat oikeussäännöt

Arvonlisäveroa koskevat säännökset
Yhteisön lainsäädäntö
Kuudennen direktiivin 2 artiklan 1 kohdan mukaan arvonlisäveroa on kannettava verovelvollisen tässä ominaisuudessaan maan
alueella suorittamasta vastikkeellisesta tavaroiden luovutuksesta ja palvelujen suorituksesta.
Kyseisen direktiivin 4 artiklassa säädetään seuraavaa:
”1. ’Verovelvollisella’ tarkoitetaan jokaista, joka itsenäisesti harjoittaa missä tahansa jotakin 2 kohdassa tarkoitettua
taloudellista toimintaa, riippumatta tämän toiminnan tarkoituksesta tai tuloksesta.
2. Edellä 1 kohdassa tarkoitettua taloudellista toimintaa on kaikki tuottajan, kauppiaan tai palvelujen suorittajan harjoittama
toiminta, mukaan lukien kaivostoiminta, maataloustoiminta ja vapaa ammattitoiminta tai vastaava. Taloudellisena toimintana
on pidettävä myös liiketoimintaa, joka käsittää aineellisen tai aineettoman omaisuuden hyödyntämistä jatkuvaluonteisessa tulonsaantitarkoituksessa.
– –
5. Valtioita, hallinnollisia alueita, kuntia ja muita julkisoikeudellisia yhteisöjä ei niiden viranomaisen ominaisuudessa
harjoittaman toiminnan tai suorittamien liiketoimien osalta ole pidettävä verovelvollisina, vaikka ne tämän toiminnan tai
liiketoimien yhteydessä kantaisivatkin maksun, lupamaksun, jäsenmaksun tai korvauksen.
Jos ne harjoittavat tällaista toimintaa tai suorittavat tällaisia liiketoimia, niitä on kuitenkin pidettävä verovelvollisina
tämän toiminnan tai liiketoiminnan osalta, jos niiden jättäminen verovelvollisuuden ulkopuolelle johtaisi huomattavaan kilpailun
vääristymiseen.
Edellä tarkoitettuja yhteisöjä on joka tapauksessa pidettävä verovelvollisina liitteessä D luetelluista liiketoimista, jos
nämä eivät ole merkitykseltään vähäisiä.
– –”
Kyseisen direktiivin 17 artiklassa säädetään seuraavaa:
”1. Vähennysoikeus syntyy, kun vähennyskelpoista veroa koskeva verosaatava syntyy.
2. Jos tavarat ja palvelut käytetään verovelvollisen arvonlisäverollisiin liiketoimiin, verovelvollisella on oikeus vähentää
siitä verosta, jonka maksamiseen hän on velvollinen:
a)      arvonlisävero, joka on maksettava tai maksettu tavaroista tai palveluista, jotka verovelvolliselle on luovuttanut taikka suorittanut
tai luovuttaa taikka suorittaa toinen verovelvollinen;
– –”
Kuudennen direktiivin liitteessä D oleva 1 kohta koskee televiestintää.
Kansallinen lainsäädäntö
Vuoden 1994 liikevaihtoverolain (Umsatzsteuergesetz 1994; BGBl. 663/1994; jäljempänä vuoden 1994 UStG) 1 §:n 1 momentin 1
kohdan nojalla arvonlisäveroa on kannettava elinkeinonharjoittajan elinkeinotoiminnassaan vastikkeellisesti suorittamista
tavaroiden luovutuksista ja palvelujen suorituksista. Kyseisessä säännöksessä täsmennetään, että suoritusten verollisuutta
ei estä se, että liiketoimi suoritetaan lain tai viranomaisen määräyksen perusteella tai että se katsotaan lain säädöksen
nojalla suoritetuksi.
Vuoden 1994 UStG:n 2 §:n 1 momentin nojalla elinkeinonharjoittajana pidetään henkilöä, joka harjoittaa itsenäisesti liike‑
tai ammattitoimintaa, eli mitä tahansa jatkuvaa toimintaa, jota harjoitetaan tulonsaantitarkoituksessa. Kyseisen pykälän 3
momentin mukaan julkisoikeudelliset yhteisöt harjoittavat liike- tai ammattitoimintaa lähtökohtaisesti vain liiketoimintayksiköidensä
puitteissa.
Vuoden 1994 UStG:n 11 §:n 1 momentin ensimmäisessä ja toisessa virkkeessä säädetään, että jos elinkeinonharjoittaja suorittaa
vuoden 1994 UStG:n 1 §:n 1 momentin 1 kohdassa tarkoitettuja liiketoimia, sillä on oikeus laatia lasku. Jos elinkeinonharjoittaja
lisäksi suorittaa liiketoimia toiselle elinkeinonharjoittajalle tämän yritystä varten taikka oikeushenkilölle, joka ei ole
elinkeinonharjoittaja, sillä on velvollisuus laatia lasku.
Näissä laskuissa on vuoden 1994 UStG:n 11 §:n 1 momentin 6 kohdan nojalla mainittava suoritettuun liiketoimeen liittyvän arvonlisäveron
määrä.
Yhteisöverolain (Körperschaftsteuergesetz; BGBl. 401/1988; jäljempänä KStG) 2 §:n 1 momentista seuraa, että julkisoikeudellisen
yhteisön liiketoimintayksikön muodostaa sellainen yksikkö, joka on taloudellisesti itsenäinen ja harjoittaa yksinomaan taikka
pääosin jatkuvaa yksityistaloudellista toimintaa, joka on taloudellisesti merkittävää ja jota harjoitetaan tulonsaantitarkoituksessa
taikka, jos sillä ei osallistuta yleiseen taloudelliseen toimintaan, muiden taloudellisten etujen saamiseksi, eikä kyse ole
maa‑ tai metsätaloustoiminnasta.
KStG:n 2 §:n 5 momentissa säädetään kuitenkin, että kyseessä ei ole kyseisen pykälän 1 momentissa tarkoitettu yksityistaloudellinen
toiminta, jos toiminta palvelee pääosin julkisen vallan käyttöä.

Säännökset, jotka koskevat pääasiassa kyseessä olevien käyttöoikeuksien myöntämistä
Yhteisön lainsäädäntö
Telepalvelualan yleisten valtuutusten ja yksittäisten toimilupien yhteisistä puitteista 10.4.1997 annettu Euroopan parlamentin
ja neuvoston direktiivi 97/13/EY (EYVL L 117, s. 15) oli voimassa 25.7.2003 saakka.
Kyseisen direktiivin 2 artiklan 1 kohdassa säädetään seuraavaa:
”Tässä direktiivissä tarkoitetaan:
– –
d)      ’olennaisilla vaatimuksilla’ niitä yleisen edun mukaisia muita kuin taloudellisia syitä, joiden vuoksi jäsenvaltio voi asettaa
ehtoja televerkkojen perustamiselle ja/tai toiminnalle tai telepalvelujen tarjoamiselle. Tällaisia syitä ovat verkkotoimintojen
turvallisuus, verkon eheyden säilyttäminen, ja, kun siihen on perusteltua aihetta, palvelujen yhteentoimivuuden takaaminen,
tietosuoja, ympäristönsuojelu, kaupunki- ja maaseutusuunnittelun tavoitteet sekä taajuusalueen tehokas hyväksikäyttö ja häirinnän
välttäminen radiotaajuuksia käyttävien telejärjestelmien ja muiden joko satelliittiyhteyksiin perustuvien tai maasta käytettävien
teknisten järjestelmien välillä. – –”
Kyseisen direktiivin 3 artiklan 3 kohdan toisessa virkkeessä säädetään seuraavaa:
”Jäsenvaltiot voivat antaa yksittäisen toimiluvan ainoastaan siltä osin kuin luvanhaltija pääsee hyödyntämään niukkoja aineellisia
tai muita voimavaroja tai kun luvanhaltijaa koskevat erityisvelvollisuudet tai luvanhaltijalla on III jakson säännösten mukaisia
erityisiä oikeuksia.”
Direktiivin 97/13 4 artiklan 1 kohdassa täsmennetään yleisiin valtuutuksiin liittyvät ehdot seuraavasti:
”Jos jäsenvaltiot vaativat, että telepalvelujen tarjoamista varten on oltava yleinen valtuutus, ehdot, joita voidaan, kun
siihen on perusteltua aihetta, liittää näihin valtuutuksiin, esitetään liitteen 2 ja 3 kohdassa. Tällaisista valtuutuksista
aiheutuvien, liitteen 2 ja 3 kohdassa vahvistettujen asiaa koskevien olennaisten ja muiden yleiseen etuun liittyvien vaatimusten
toteuttamisesta johtuvien kielteisten vaikutusten on oltava mahdollisimman vähäisiä.”
Kyseisen direktiivin III jaksossa, johon sisältyy 7–11 artikla, säännellään yksittäisiä toimilupia, kun tilanne sallii tällaisten
toimilupien myöntämisen. Kyseisen direktiivin 8 artiklan 1 kohdan ensimmäisessä alakohdassa säädetään, että ”ne ehdot, jotka
yleisiin valtuutuksiin liittyvien ehtojen lisäksi voidaan, kun siihen on perusteltua aihetta, liittää yksittäisiin toimilupiin,
esitetään liitteen 2 ja 4 kohdassa”. Kyseisen liitteen 2.1 kohdan ja 4.2 kohdan mukaan kyse on erityisesti ehdoista, joiden
tarkoitus on varmistaa asiaa koskevien olennaisten vaatimusten noudattaminen, ja radiotaajuuksien tehokkaaseen käyttöön ja
hallintaan liittyvistä erityisehdoista.
Direktiivin 97/13 10 artiklan 1 kohdan nojalla jäsenvaltiot voivat rajoittaa yksittäisten toimilupien määrää siltä osin kuin
se on tarpeen radiotaajuuksien tehokkaan hyödyntämisen varmistamiseksi. Kyseisen artiklan 2 kohdan ensimmäisen luetelmakohdan
mukaan niiden on tältä osin korostettava asianmukaisella tavalla tarvetta tarjota käyttäjille mahdollisimman suuri hyöty ja
helpottaa kilpailun kehittymistä. Saman artiklan 3 kohdan ensimmäisessä alakohdassa jäsenvaltiot velvoitetaan myöntämään yksittäiset
toimiluvat puolueettomien, ketään syrjimättömien, yksityiskohtaisten, avoimien ja oikeasuhteisten valintaperusteiden perusteella.
Kyseisen direktiivin 11 artiklan 1 kohdasta seuraa, että toimilupien myöntäminen voi antaa aiheen periä maksuja, joilla ”pyritään
ainoastaan kattamaan sovellettavan yksittäisen toimiluvan myöntämisestä, käsittelystä, valvonnasta ja toimeenpanosta aiheutuvat
hallinnolliset kulut”. Lisäksi kyseisen artiklan 2 kohdassa säädetään seuraavaa:
”Sen estämättä, mitä 1 kohdassa säädetään, jäsenvaltiot voivat, jos käytettävät voimavarat ovat niukat, sallia, että niiden
kansalliset sääntelyviranomaiset perivät maksuja, joilla pyritään varmistamaan näiden voimavarojen mahdollisimman tehokas
käyttö. Näiden maksujen on oltava ketään syrjimättömiä ja niissä on erityisesti otettava huomioon tarve edistää uusien palvelujen
ja kilpailun kehittymistä.”
Direktiivi 97/13 kumottiin ja korvattiin 25.7.2003 lähtien sähköisten viestintäverkkojen ja -palvelujen yhteisestä sääntelyjärjestelmästä
(puitedirektiivi) 7.3.2002 annetulla Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivillä 2002/21/EY (EYVL L 108, s. 33).
Viimeksi mainitun direktiivin 9 artiklassa säädetään seuraavaa:
”– –
3. Jäsenvaltiot voivat antaa yrityksille mahdollisuuden siirtää radiotaajuuksien käyttöoikeuksia muille yrityksille.
4. Jäsenvaltioiden on varmistettava, että tietyn yrityksen aikomuksesta siirtää radiotaajuuksien käyttöoikeuksia ilmoitetaan
taajuuksien osoittamisesta vastaavalle kansalliselle sääntelyviranomaiselle ja että mahdollinen siirto toteutetaan kansallisen
sääntelyviranomaisen vahvistaman menettelyn mukaisesti ja että se julkistetaan. Kansallisten sääntelyviranomaisten on varmistettava,
että tällaisella siirrolla ei vääristetä kilpailua. Jos radiotaajuuksien käyttö on yhdenmukaistettu [Euroopan yhteisön radiotaajuuspolitiikan
sääntelyjärjestelmästä 7.3.2002 tehtyä Euroopan parlamentin ja neuvoston] päätöstä N:o 676/2002/EY (radiotaajuuspäätös) [(EYVL
L 108, s. 1)] tai muuta yhteisön toimenpidettä soveltamalla, tällaisella siirrolla ei saa muuttaa kyseisen taajuuden käyttöä.”
Kansallinen lainsäädäntö
Televiestintälain (Telekommunikationsgesetz; BGBl. I, 100/1997; jäljempänä TKG) 14 §:n mukaan, sellaisena kuin kyseistä lainkohtaa
sovelletaan pääasiassa kyseessä olevien tosiseikkojen tapahtuma-ajankohtana, matkapuhelinpalvelujen ja muiden julkisten matkaviestintäpalvelujen
tarjoamiseen operaattorin itse ylläpitämän matkaviestintäverkon kautta tarvitaan lupa.
TKG:n 15 §:n 2 momentin 3 kohdan mukaan julkisten matkaviestintäpalvelujen tarjoamista koskeva lupa on myönnettävä, kun taajuudet
on myönnetty hakijalle tai kun ne voidaan myöntää yhtä aikaa luvan myöntämisen kanssa.
TKG:n 21 §:n 1 momentin mukaan matkaviestintäluvan haltijoiden on taajuuksien käyttöä koskevan maksun lisäksi maksettava taajuuden
käytöstä kertaluonteinen tai vuosittainen vastike, jotta myönnettyjen taajuuksien tehokas käyttö voidaan varmistaa.
TKG:n 49 §:n 4 momentissa, luettuna yhdessä kyseisen lain 111 §:n kanssa, säädetään, että Telekom-Control-Kommissionin (televiestintäalan
valvontakomissio, jäljempänä TCK) toimivaltaan kuuluu myöntää julkisten matkaviestintäpalveluiden ja muiden julkisten televiestintäpalvelujen
tarjoamiseen tarkoitetut taajuudet.
Myöntämismenettelyä säännellään TKG:n 49 a §:n 1 momentissa, jossa säädetään seuraavaa:
”Sääntelyviranomainen myöntää vapaat taajuudet hakijalle, joka täyttää 15 §:n 2 momentin 1 ja 2 kohdassa säädetyt yleiset
ehdot ja pystyy takaamaan taajuuksien tehokkaimman käytön. Tämä määritetään hakijoiden taajuuden käytöstä tarjoaman vastikkeen
suuruuden perusteella.”
TKG:n 108 ja 109 §:n mukaan TCK toimii yhtiön muodossa, ja Itävallan valtio on kyseisen yhtiön eli Telekom-Control GmbH:n
ainoa yhtiömies.

Pääasia ja ennakkoratkaisukysymykset
TCK myönsi pääasiassa kyseessä olevat niin sanottuja GSM-taajuuksia (DCS-1800-standardi) koskevat käyttöoikeudet huutokaupalla
3.5.1999 tele.ring Telekom Service GmbH:lle 98 108 326 euron suuruista vastiketta vastaan, minkä lisäksi se myönsi eurooppalaisen
TETRA-matkaviestintäjärjestelmän taajuuksia koskevat käyttöoikeudet 7.2.2000 master-talk Austria Telekom Service GmbH & Co.
KG:lle 4 832 743,47 euron suuruista rahamäärää vastaan.
TCK myönsi pääasiassa kyseessä olevat niin sanottuihin UMTS-matkaviestintäjärjestelmiin (IMT-2000-standardi) liittyviä taajuuksia
koskevat käyttöoikeudet 20.11.2000. Tämä menettely, joka järjestettiin samoin huutokauppana, johti kyseisten oikeuksien myöntämiseen
T‑Mobile Austria GmbH:lle, 3G Mobile Telecommunications GmbH:lle, mobilkom austria AG & Co. KG:lle, Hutchison 3G Austria GmbH:lle,
ONE GmbH:lle ja TRA 3G Mobilfunk GmbH:lle, jotka maksoivat niistä yhteensä 831 595 241,10 euroa.
Pääasian kantajat vaativat kanteissaan Itävallan valtiota toimittamaan pääasiassa kyseessä olevien käyttöoikeuksien myöntämistä
koskevat laskut, koska kansallisen lainsäädännön mukaan, jolla on pantu täytäntöön kuudennen direktiivin 17 artikla, kyseiset
laskut ovat tarpeen ostohintaan sisältyvän arvonlisäveron vähentämiseksi.
Näin ollen Landesgericht für Zivilrechtssachen Wien on päättänyt lykätä asian käsittelyä ja esittää yhteisöjen tuomioistuimelle
seuraavat ennakkoratkaisukysymykset:
”1)      Onko kuudennen – – direktiivin 4 artiklan 5 kohdan kolmatta alakohtaa ja liitteessä D olevaa 1 kohtaa tulkittava niin, että
se, että jäsenvaltio myöntää UMTS/IMT‑2000-, GSM/DCS‑1800- ja TETRA‑standardien mukaisten matkaviestintäjärjestelmien taajuuksien
käyttöoikeudet (jäljempänä matkaviestintäjärjestelmien taajuuksien käyttöoikeudet) taajuuksien käytöstä maksettavaa vastiketta
vastaan, on televiestintää koskeva liiketoimi?
2)      Onko kuudennen direktiivin 4 artiklan 5 kohdan kolmatta alakohtaa tulkittava niin, että jos jäsenvaltion kansallisessa lainsäädännössä
verovelvollisuuden edellytykseksi ei aseteta [samassa säännöksessä] tarkoitettua kriteeriä, jonka mukaan liiketoimet ’eivät
ole merkitykseltään vähäisiä’ (de minimis ‑sääntö), kyseistä jäsenvaltiota on tämän vuoksi kaikissa tapauksissa pidettävä
verovelvollisena kaikkien televiestintää koskevien liiketoimien osalta riippumatta siitä, ovatko nämä toimet merkitykseltään
vähäisiä?
3)      Onko kuudennen direktiivin 4 artiklan 5 kohdan kolmatta alakohtaa tulkittava niin, että kun jäsenvaltio myöntää matkaviestintäjärjestelmien
taajuuksien käyttöoikeuksia sellaisia taajuuksien käytöstä maksettavia vastikkeita vastaan, jotka ovat suuruudeltaan yhteensä
831 595 241,10 euroa (UMTS/IMT-2000) tai 98 108 326 euroa (GSM/DCS‑1800‑kanavat) tai 4 832 743,47 euroa (TETRA), tätä ei ole
pidettävä merkitykseltään vähäisenä liiketoimena, ja jäsenvaltiota on tämän vuoksi pidettävä verovelvollisena?
4)      Onko kuudennen direktiivin 4 artiklan 5 kohdan toista alakohtaa tulkittava niin, että kilpailu vääristyisi huomattavasti,
jos jäsenvaltio ei jakaessaan matkaviestintäjärjestelmien taajuuksien käyttöoikeuksia yhteensä 831 595 241,10 euron (UMTS/IMT-2000)
tai 98 108 326 euron (GSM/DCS‑1800‑kanavat) tai 4 832 743,47 euron (TETRA) suuruista vastiketta vastaan soveltaisi näihin
vastikkeisiin arvonlisäveroa ja jos näiden taajuuksien yksityisten tarjoajien vastaava toiminta olisi [tämän veron alaista]?
5)      Onko kuudennen direktiivin 4 artiklan 5 kohdan ensimmäistä alakohtaa tulkittava niin, että jäsenvaltio, joka jakaa matkaviestintäjärjestelmien
taajuuksien käyttöoikeuksia operaattoreille siten, että se selvittää ensin huutokauppamenettelyssä taajuuksien käytöstä maksettavasta
vastikkeesta tehtävän suurimman tarjouksen ja jakaa tämän jälkeen taajuudet suurimman tarjouksen tehneelle operaattorille,
ei toimi viranomaisen ominaisuudessa, minkä vuoksi näin toimivaa jäsenvaltiota on pidettävä verovelvollisena riippumatta siitä,
mikä on näiden oikeuksien myöntämiseen johtavan toimenpiteen oikeudellinen luonne jäsenvaltion kansallisen lainsäädännön mukaan?
6)      Onko kuudennen direktiivin 4 artiklan 2 kohtaa tulkittava niin, että viidennessä kysymyksessä kuvailtua jäsenvaltion toimintaa,
jossa se myöntää matkaviestintäjärjestelmien taajuuksien käyttöoikeuksia, on pidettävä taloudellisena toimintana ja tällaista
toimintaa harjoittavaa jäsenvaltiota on siten pidettävä verovelvollisena?
7)      Onko kuudetta direktiiviä tulkittava niin, että matkaviestintäjärjestelmien taajuuksien käyttöoikeuksien jakamiseksi vahvistetut
taajuuksien käytöstä maksettavat vastikkeet ovat bruttosummia (jotka jo sisältävät arvonlisäveron) vai nettosummia (joihin
arvonlisävero voidaan vielä lisätä)?”

Ennakkoratkaisukysymysten tarkastelu

Kuudes kysymys
Tällä kysymyksellä, joka on syytä tutkia ensiksi, ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin haluaa tietää, onko se, että jäsenvaltio
myöntää pääasiassa kyseessä olevien käyttöoikeuksien kaltaiset oikeudet järjestämällä huutokaupan, kuudennen direktiivin 4
artiklan 2 kohdassa tarkoitettua taloudellista toimintaa.
Kuudennen direktiivin 4 artiklan 1 kohdan mukaan verovelvollisella tarkoitetaan jokaista, joka itsenäisesti harjoittaa missä
tahansa jotakin 2 kohdassa tarkoitettua taloudellista toimintaa, riippumatta tämän toiminnan tarkoituksesta tai tuloksesta.
Tämä taloudellisen toiminnan käsite määritellään kyseisessä 2 kohdassa siten, että sitä on kaikki tuottajan, kauppiaan tai
palvelujen suorittajan harjoittama toiminta ja erityisesti liiketoiminta, joka käsittää aineellisen tai aineettoman omaisuuden
hyödyntämistä jatkuvaluonteisessa tulonsaantitarkoituksessa.
Tältä osin on täsmennettävä, että vaikka kuudennen direktiivin 4 artiklassa vahvistetaan arvonlisäverolle erittäin laaja soveltamisala,
tuossa säännöksessä tarkoitetaan ainoastaan toimintaa, joka on luonteeltaan taloudellista (ks. vastaavasti asia C-306/94,
Régie dauphinoise, tuomio 11.7.1996, Kok. 1996, s. I-3695, 15 kohta; asia C-77/01, EDM, tuomio 29.4.2004, Kok. 2004, s. I-4295,
47 kohta ja asia C-465/03, Kretztechnik, tuomio 26.5.2005, Kok. 2005, s. I-4357, 18 kohta).
Vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan verovelvollisen ja taloudellisen toiminnan määritelmien tarkastelu osoittaa taloudellisen
toiminnan käsitteen soveltamisalan laajuuden ja kyseisen käsitteen objektiivisuuden, millä tarkoitetaan sitä, että toimintaa
tarkastellaan sellaisenaan sen tarkoituksesta tai tuloksesta riippumatta (ks. erityisesti asia C-223/03, University of Huddersfield,
tuomio 21.2.2006, Kok. 2006, s. I-1751, 47 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Ennakkoratkaisupyynnön esittämistä koskevasta päätöksestä ilmenee pääasian osalta, että TCK:n harjoittama toiminta on muodostunut
eräitä elektromagneettisia taajuuksia koskevien käyttöoikeuksien myöntämisestä taloudellisille toimijoille määräajaksi huutokaupalla.
Myöntämismenettelyn päätteeksi näille toimijoille on myönnetty lupa käyttää täten hankittuja oikeuksia sellaisten televiestintälaitteiden
käyttöön ottamiseksi, jotka toimivat elektromagneettisten taajuuksien tietyissä osissa.
Näin ollen on määritettävä, onko tällaisen luvan myöntämisen katsottava olevan luonteeltaan kuudennen direktiivin 4 artiklan
2 kohdassa tarkoitettua omaisuuden hyödyntämistä.
Aluksi on täsmennettävä, että käsitteellä hyödyntäminen viitataan tässä säännöksessä yhteisen arvonlisäverojärjestelmän neutraalisuuden
periaatteen vaatimusten mukaisesti kaikkiin liiketoimiin, joilla pyritään kyseisen omaisuuden hyödyntämiseen jatkuvaluonteisessa
tulonsaantitarkoituksessa, näiden liiketoimien oikeudellisesta muodosta riippumatta (ks. vastaavasti asia C-186/89, Van Tiem,
tuomio 4.12.1990, Kok. 1990, s. I-4363, 18 kohta; em. asia EDM, tuomion 48 kohta ja asia C-8/03, BBL, tuomio 21.10.2004, Kok.
2004, s. I-10157, 36 kohta).
Tältä osin on tuotava esiin, että pääasiassa kyseessä oleva toiminta muodostuu sellaisten lupien myöntämisestä, joiden perusteella
luvansaajina olevat taloudelliset toimijat voivat hyödyntää tähän perustuvia käyttöoikeuksiaan tarjoamalla yleisölle palvelujaan
matkaviestinnän markkinoilla maksua vastaan.
Tällainen toiminta muodostaa kuitenkin keinon täyttää yhteisön oikeudessa asetetut ehdot, joilla pyritään erityisesti varmistamaan
taajuusalueen tehokas hyväksikäyttö ja häirinnän välttäminen radiotaajuuksia käyttävien telejärjestelmien ja muiden joko satelliittiyhteyksiin
perustuvien tai maasta käytettävien teknisten järjestelmien välillä sekä radiotaajuuksien tehokas hallinnointi, kuten ilmenee
direktiivin 97/13 2 artiklan 1 kohdan d alakohdasta, 4 artiklan 1 kohdasta ja 8 artiklan 1 kohdasta.
Lisäksi on tärkeää tuoda esiin, että tällaisten lupien myöntäminen kuuluu sekä direktiivin 97/13 että TKG:n nojalla kyseessä
olevan jäsenvaltion yksinomaiseen toimivaltaan.
Sellaista toimintaa, josta pääasiassa on kyse, voidaan siten pitää välttämättömänä ennakkoedellytyksenä pääasian kantajien
kaltaisten taloudellisten toimijoiden pääsylle matkaviestinnän markkinoille. Kyseinen toiminta ei voi merkitä toimivaltaisen
kansallisen viranomaisen osallistumista kyseisille markkinoille. Ainoastaan nämä toimijat, jotka ovat myönnettyjen oikeuksien
haltijoita, toimivat kyseisillä markkinoilla hyödyntämällä kyseessä olevaa omaisuutta jatkuvaluonteisessa tulonsaantitarkoituksessa.
Näin ollen sellaisen toiminnan harjoittaminen, josta pääasiassa on kyse, ei luonteensa puolesta kuulu taloudellisille toimijoille.
Tältä osin on korostettava, että on merkityksetöntä, että kyseiset toimijat voivat vastedes siirtää radiotaajuuksien käyttöoikeutensa.
Paitsi että tällainen siirto kuuluu direktiivin 2002/21 9 artiklan 4 kohdan mukaisesti taajuuksien osoittamisesta vastaavan
kansallisen sääntelyviranomaisen valvonnan alaisuuteen, sitä ei voida verrata julkisen vallan toteuttamaan luvan myöntämiseen.
Myöntäessään tällaisen luvan toimivaltainen kansallinen viranomainen ei näin ollen osallistu radiotaajuuksien käyttöoikeuksista
muodostuvan omaisuuden hyödyntämiseen jatkuvaluonteisessa tulonsaantitarkoituksessa. Tässä myöntämismenettelyssä kyseinen
viranomainen vain harjoittaa sen tehtäväksi nimenomaisesti annettua toimintaa, joka muodostuu elektromagneettisten taajuuksien
käytön valvonnasta ja sääntelystä.
Lisäksi se seikka, että sellaisten käyttöoikeuksien myöntämisestä, joista pääasiassa on kyse, on suoritettava maksu, ei muuta
tämän toiminnan oikeudellista luonnetta (ks. vastaavasti asia C-343/95, Diego Calì & Figli, tuomio 18.3.1997, Kok. 1997, s.
I-1547, 24 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Tämä myöntäminen ei näin ollen voi olla kuudennen direktiivin 4 artiklan 2 kohdassa tarkoitettua taloudellista toimintaa.
Tätä päätelmää ei horjuta väite, jonka mukaan kyseisen direktiivin 4 artiklan 5 kohta huomioon ottaen ei voida sulkea pois
sitä, että julkisoikeudellisen yhteisön harjoittama sääntelytoiminta on tämän saman direktiivin 4 artiklan 2 kohdassa tarkoitettua
taloudellista toimintaa, jolloin kyseistä yhteisöä on pidettävä verovelvollisena tämän toiminnan osalta.
Vaikka nimittäin oletettaisiinkin, että tällaista sääntelytoimintaa voidaan pitää taloudellisena toimintana, kuudennen direktiivin
4 artiklan 5 kohdan soveltaminen edellyttää kuitenkin sitä, että kyseisen toiminnan todetaan etukäteen olevan taloudellista
toimintaa. Tämän tuomion 46 kohdassa annetusta vastauksesta ilmenee kuitenkin, että asia ei ole näin.
Kuudenteen kysymykseen on edellä esitetyn perusteella vastattava, että kuudennen direktiivin 4 artiklan 2 kohtaa on tulkittava
siten, että se, että taajuuksien osoittamisesta vastaava kansallinen sääntelyviranomainen myöntää pääasiassa kyseessä olevien
käyttöoikeuksien kaltaisia oikeuksia järjestämällä huutokaupan, ei ole kyseisessä säännöksessä tarkoitettua taloudellista
toimintaa eikä se näin ollen kuulu kyseisen direktiivin soveltamisalaan.

Muut kysymykset
Kuudenteen kysymykseen annetun vastauksen vuoksi ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen muihin kysymyksiin ei ole tarpeen
vastata.

Oikeudenkäyntikulut
Pääasian asianosaisten osalta asian käsittely yhteisöjen tuomioistuimessa on välivaihe kansallisessa tuomioistuimessa vireillä
olevan asian käsittelyssä, minkä vuoksi kansallisen tuomioistuimen asiana on päättää oikeudenkäyntikulujen korvaamisesta.
Oikeudenkäyntikuluja, jotka ovat aiheutuneet muille kuin näille asianosaisille huomautusten esittämisestä yhteisöjen tuomioistuimelle,
ei voida määrätä korvattaviksi.
Näillä perusteilla yhteisöjen tuomioistuin (suuri jaosto) on ratkaissut asian seuraavasti:
Jäsenvaltioiden liikevaihtoverolainsäädännön yhdenmukaistamisesta – yhteinen arvonlisäverojärjestelmä: yhdenmukainen määräytymisperuste
– 17.5.1977 annetun kuudennen neuvoston direktiivin 77/388/ETY 4 artiklan 2 kohtaa on tulkittava siten, että se, että taajuuksien
osoittamisesta vastaava kansallinen sääntelyviranomainen myöntää elektromagneettisia taajuuksia koskevien käyttöoikeuksien
kaltaisia oikeuksia matkaviestintäpalveluiden tarjoamiseksi yleisölle järjestämällä huutokaupan, ei ole kyseisessä säännöksessä
tarkoitettua taloudellista toimintaa eikä se näin ollen kuulu kyseisen direktiivin soveltamisalaan.
Allekirjoitukset
*
Oikeudenkäyntikieli: saksa.