CELEX: 62002CJ0346
Vakuutukset
Kolmas vahinkovakuutusdirektiivi
Bonusjärjestelmä

Euroopan yhteisöjen komissio on nostanut kanteen, jossa se vaatii yhteisöjen tuomioistuinta toteamaan, ettei Luxemburgin suurherttuakunta
ole noudattanut muuta ensivakuutusta kuin henkivakuutusta koskevien lakien, asetusten ja hallinnollisten määräysten yhteensovittamisesta
sekä direktiivien 73/239/ETY ja 88/357/ETY muuttamisesta (kolmas vahinkovakuutusdirektiivi) 18 päivänä kesäkuuta 1992 annetun
neuvoston direktiivin 92/49/ETY (EYVL L 228, s. 1) mukaisia velvoitteitaan, koska se kolmannen vahinkovakuutusdirektiivin
6 artiklan 3 kohdassa ja 29 sekä 39 artiklassa määrätyn hinnoitteluvapauden periaatteen sekä maksuperusteiden ja vakuutussopimusten
ennakollisen tai järjestelmällisen valvonnan poistamista koskevan periaatteen vastaisesti on ottanut käyttöön ja pitää voimassa
sellaista bonusjärjestelmää, joka vaikuttaa automaattisesti ja velvoittavasti maksuperusteisiin ja jota sovelletaan kaikkiin
niihin moottoriajoneuvojen vakuutussopimuksiin, jotka luonnollinen henkilö Luxemburgin alueella tekee erotuksetta joko Luxemburgissa
kotipaikan omaavien vakuutusyhtiöiden tai sellaisten vakuutusyritysten kanssa, jotka harjoittavat siellä toimintaansa sivukonttoreissaan
tai tarjoamalla palvelujaan.

Asiaa koskevat oikeussäännöt

Yhteisön säännökset
Kolmannen vahinkovakuutusdirektiivin II osastossa, jonka otsikko on ”Vakuutusliikkeen aloittaminen”, olevassa 6 artiklassa
säädetään seuraavaa:
”Korvataan direktiivin 73/239/ETY 8 artikla seuraavasti:
8 artikla
– –
3.      Tämä direktiivi ei estä jäsenvaltioita pitämästä edelleen voimassa tai antamasta lakeja, asetuksia tai hallinnollisia määräyksiä,
joissa säädetään perustamiskirjan tai yhtiöjärjestyksen hyväksymi[sestä] ja kaikkien muiden tavanomaiselle valvonnalle tarpeellisten
asiakirjojen toimittami[sesta].
Jäsenvaltiot eivät kuitenkaan saa antaa määräyksiä, joissa vaaditaan niiden vakuutuskirjaa, maksuperusteita sekä lomakkeita
ja muita painettuja asiakirjoja koskevia yleisten ja erityisten edellytysten hyväksymistä ennalta tai järjestelmällistä tiedoksi
antamista, joita yritys aikoo käyttää vakuutuksenottajien kanssa asioidessaan.
Jäsenvaltiot eivät saa jatkaa eivätkä esittää ehdotettavien maksunkorotuksien ennalta tiedoksiantamis- tai hyväksymismenettelyä
muutoin kuin osana yleistä hintavalvontajärjestelmää.
– – .”
Kolmannen vahinkovakuutusdirektiivin III osastossa, jonka otsikko on ”Vakuutusliikkeen harjoittamista koskevien edellytysten
yhteensovittaminen”, olevassa 29 artiklassa säädetään seuraavaa:
”Jäsenvaltiot eivät saa antaa säännöksiä, joissa vaaditaan niiden vakuutussopimusten yleisten ja erityisten vakuutusehtojen,
maksuperusteiden sekä lomakkeiden ja muiden painettujen asiakirjojen ennalta hyväksymistä tai järjestelmällistä tiedoksi antamista,
joita vakuutusyritys aikoo käyttää vakuutuksenottajien kanssa asioidessaan. Vakuutussopimuksia koskevien kansallisten säännöksien
noudattamisen valvomiseksi nämä saavat vaatia ainoastaan näiden edellytysten ja muiden asiakirjojen ilmoittamista satunnaisesti
edellyttäen, että se ei ole ennakkoedellytys yrityksen liiketoiminnan harjoittamiselle.
Jäsenvaltiot voivat noudattaa tai ottaa käyttöön menettelyn, jonka mukaan ehdotetut maksukorotukset on ennalta annettava tiedoksi
tai hyväksyttävä ainoastaan silloin, kun se on osa yleistä hintavalvontajärjestelmää.”
Kolmannen vahinkovakuutusdirektiivin IV osastossa, jonka otsikko on ”Sijoittautumisvapautta ja palvelujen tarjoamisen vapautta
koskevat säännökset”, olevissa 39 artiklan 2 ja 3 kohdassa säädetään seuraavaa:
”2. Jäsenvaltio, jossa sivukonttori sijaitsee tai jossa palveluja tarjotaan, ei saa antaa säännöksiä, joissa vaaditaan niiden
vakuutussopimusten yleisten ja erityisten vakuutusehtojen, maksuperusteiden sekä lomakkeiden ja muiden painotuotteiden ennalta
hyväksymistä tai järjestelmällistä tiedoksi antamista, joita yritys aikoo käyttää vakuutuksenottajien kanssa asioidessaan.
Vakuutussopimuksia koskevien kansallisten säännösten noudattamisen valvomiseksi se voi ainoastaan vaatia, että kukin yritys,
joka aikoo harjoittaa vakuutustoimintaa sen alueella sijoittautumisvapauden tai palvelujen tarjoamisen vapauden perusteella,
ilmoittaa tavalla, joka ei ole järjestelmällinen, niistä vakuutusehdoista ja muista asiakirjoista, joita se aikoo käyttää,
ilman että tämä vaatimus on yrityksen liiketoiminnan harjoittamisen ennakkoedellytys.
3. Jäsenvaltio, jossa sivukonttori sijaitsee tai palveluja tarjotaan, ei saa noudattaa eikä ottaa käyttöön menettelyä, jonka
mukaan maksukorotukset on ennalta annettava tiedoksi tai hyväksyttävä, muutoin kuin osana yleistä hintavalvontajärjestelmää.”

Kansallinen lainsäädäntö
Liikennevakuutuksesta ja moottoriajoneuvojen vastuuvakuutussopimuksille asetettavista edellytyksistä 7.4.1976 annetun muutetun
lain 17 §:n 2 ja 3 momentin täytäntöönpanemiseksi 20.12.1994 annetulla suurherttuan asetuksella (Mémorial A 1994, s. 2776;
jäljempänä asetus) on kansallisessa lainsäädännössä otettu käyttöön muun muassa vakuutusmaksujen määräytymisjärjestelmä, jossa
näitä maksuja alennetaan useiden vahingottomien vuosien jälkeen ja jossa niitä korotetaan vahingon tapahduttua (jäljempänä
bonusjärjestelmä).
Asetuksen 3 §:ssä säädetään seuraavaa:
”Vakuutussopimukseen ei saa sisältyä lauseketta, jolla pyritään siihen tai aiheutetaan se, että
– –
5.      jäljempänä 7 ja 8 pykälässä kuvattua bonusasteikkoa ei voida soveltaa.”
Asetuksen 7 §:ssä säädetään kaikkiin sellaisiin vastuuvakuutussopimuksiin, jotka luonnollinen henkilö on tehnyt sellaisia
moottoriajoneuvoja varten, joiden pysyvä kotipaikka on Luxemburgissa, sovellettavista velvoittavista perusteista.
Tässä järjestelmässä jokainen uusi vakuutuksenottaja sijoitetaan bonusasteikon 11:nteen luokkaan (joka vastaa nolla-bonusta).
Jos vahinkoja ei tarkasteluajanjakson aikana tapahdu, vakuutusmaksu alentuu asteikon yhden luokan verran. Bonusasteikko päättyy
luokkaan – 3, jossa vakuutuksenottaja maksaa ainoastaan 45 prosenttia perusmaksusta.
Jokainen viitekauden aikana sattunut vahinko aiheuttaa sitä vastoin sen, että maksu nousee kolmella luokalla. Bonusasteikon
korkein luokka on 22, jossa vakuutuksenottaja maksaa summan, joka vastaa 250:tä prosenttia perusmaksusta.
Velvoittavaa bonusasteikkoa sovelletaan ainoastaan luonnollisten henkilöiden tekemiin sopimuksiin. Lisäksi bonusjärjestelmä
vaikuttaa ainoastaan vastuuvakuutusmaksuihin. Tätä järjestelmää ei sovelleta moottoriajoneuvovakuutusten kokonaismaksun muihin
osatekijöihin, kuten lasien rikkoutumis-, varkaus-, tulipalo- ja oikeusturvaosuuteen.

Oikeudenkäyntiä edeltänyt menettely
Komissio lähetti 25.7.2001 Luxemburgin suurherttuakunnalle virallisen huomautuksen, jossa se katsoi, että vakuutusmaksujen
määräytymisjärjestelmällä rikotaan kolmannen vahinkovakuutusdirektiivin tiettyjä säännöksiä, erityisesti sen 6 artiklan 3
kohtaa ja 29 sekä 39 artiklaa.
Koska tähän viralliseen huomautukseen ei vastattu, komissio lähetti 20.12.2001 Luxemburgin suurherttuakunnalle perustellun
lausunnon, jossa se kehotti tätä jäsenvaltiota toteuttamaan tämän lausunnon noudattamisen edellyttämät toimenpiteet kahden
kuukauden kuluessa sen tiedoksiantamisesta.
Luxemburgin hallitus vastasi tähän perusteltuun lausuntoon 6.3.2002 päivätyllä kirjeellä. Se totesi hinnoitteluvapauden olevan
kolmannessa vahinkovakuutusdirektiivissä vahvistettu periaate ja väitti, että perusmaksun määrittäminen oli jätetty vakuutusyritysten
vapaaseen harkintaan. Se korosti tässä vastauksessa myös sitä, että bonusjärjestelmällä edistetään kuluttajansuojaa ja onnettomuuksien
ehkäisyä.
Koska komissio katsoi, etteivät Luxemburgin viranomaiset olleet toteuttaneet kolmannen vahinkovakuutusdirektiivin noudattamisen
edellyttämiä toimenpiteitä, se päätti nostaa nyt käsiteltävänä olevan kanteen.

Pääasia

Asianosaisten lausumat
Komissio katsoo, että Luxemburgin bonusjärjestelmä on vastoin kolmannessa vahinkovakuutusdirektiivissä säädettyä hinnoitteluvapauden
periaatetta, jolla yhtäältä kielletään jäsenvaltioita edellyttämästä, että sellaiset maksuperusteet tai niiden korotukset,
jotka vakuutusyritys aikoo ottaa käyttöön näiden valtioiden alueella, on ilmoitettava, hyväksyttävä ennalta tai annettava
järjestelmällisesti tiedoksi, ja toisaalta vastoin tämän saman direktiivin tavoitetta, joka on vakuutustuotteiden vapaan kaupan
pitämisen toteuttaminen yhteisössä. Se katsoo, että tämän tulkinnan vahvistavat yhteisöjen tuomioistuimen asiassa C-296/98,
komissio vastaan Ranska, 11.5.2000 antama tuomio (Kok. 2000, s. I-3025) ja asiassa C-59/01, komissio vastaan Italia, 25.2.2003
antama tuomio (Kok. 2003, s. I-1759).
vahinkovakuutusdirektiivin vastaisia, jos ne vaikuttavat automaattisesti maksuperusteisiin, kuten Luxemburgin bonusjärjestelmä.
Komission mukaan hinnoitteluvapaus voi nimittäin jäädä hyvinkin teoreettiseksi, jos vakuutusyhtiöt voisivat muunnella vakuutusmaksuja
niinkin perustavaa laatua olevan perusteen kuin vakuutuksenottajan vahinkoalttiuden mukaan vain ennalta annettuja määräyksiä
noudattaen. Näin on etenkin sen vuoksi, että näiden määräysten vaikutukset maksun määrään eivät ole vähäisiä, vaan ne saattavat
aiheuttaa sen, että maksu enemmän kuin kaksinkertaistuu.
Luxemburgin hallitus viittaa edellä mainitussa asiassa komissio vastaan Italia annetun tuomion 29 kohtaan ja väittää, että
asetus on hinnoitteluvapauden periaatteen mukainen, koska siinä ei vaadita, että vakuutusyhtiöiden käyttämät maksuperusteet
ilmoitettaisiin ennen niiden soveltamista valvonta- tai tarkastusviranomaiselle, eikä sitä, että tämän viranomaisen pitäisi
hyväksyä kyseiset perusteet ennen kun niitä käytetään.
Kyseinen hallitus väittää, että bonusjärjestelmä mahdollistaa sen, että vakuutusmaksuja voidaan muunnella suhteessa vakuutuksenottajan
aikaisempiin vaiheisiin ja suhteessa niiden vahinkojen määrään, joista vakuutettu on joutunut vastuuseen. Kyse on järjestelmästä,
jossa vakuutusmaksut määräytyvät yksilöllisesti aiemmin tapahtuneiden seikkojen perusteella ja joka koskee vain vakuutusmaksun
vaihtuvaa osatekijää. Tämä järjestelmä jättää sitä vastoin vakuutuksenantajille mitä suurimman vapauden päättää kaikista niistä
osatekijöistä, jotka muodostavat moottoriajoneuvovakuutuksen maksuperusteen.

Yhteisöjen tuomioistuimen arviointi asiasta
Kuten yhteisöjen tuomioistuin on edellä mainitussa asiassa komissio vastaan Italia antamansa tuomion 29 kohdassa muistuttanut,
yhteisön lainsäätäjän tarkoituksena on ollut taata hinnoitteluvapauden periaate vahinkovakuutusalalla myös pakollisten vakuutusten,
kuten moottoriajoneuvojen liikenteeseen käyttämisestä aiheutuvan vastuun varalta otetun vakuutuksen, osalta. Yhteisöjen tuomioistuin
on edellä mainitun tuomion samassa 29 kohdassa täsmentänyt tämän periaatteen merkitsevän, että kaikki järjestelmät, joiden
mukaan maksuperusteet, joita vakuutusyritys aikoo käyttää vakuutuksenottajien kanssa asioidessaan, on ilmoitettava ennakolta
tai järjestelmällisesti ja joiden mukaan ne on hyväksyttävä, ovat kiellettyjä. Ainoa kolmannen vahinkovakuutusdirektiivin
mukaan sallittu poikkeus tästä periaatteesta koskee ”hinnankorotusten” ilmoittamista etukäteen ja niiden hyväksymistä osana
”yleistä hintavalvontajärjestelmää”.
Edellä mainitussa asiassa komissio vastaan Italia annetussa tuomiossa yhteisöjen tuomioistuin on pitänyt hinnoitteluvapauden
periaatteen vastaisena sellaista hintasääntelyä, jolla rajoitetaan vapautta vahvistaa ja muuttaa moottoriajoneuvojen liikenteeseen
käyttämisestä aiheutuvan vastuun varalta tehtävien sellaisten vakuutussopimusten maksuperusteita, jotka koskevat Italian alueella
sijaitsevaa riskiä (em. asia komissio v. Italia, tuomion 32 ja 48 kohta).
Nyt esillä olevan kanteen kohteena oleva Luxemburgin bonusjärjestelmä eroaa edellä mainitussa asiassa komissio vastaan Italia
kyseessä olleesta Italian lainsäädännöstä sen vaikutuksen osalta, joka sillä on vakuutusyritysten maksuperusteisiin. On totta,
että tämä järjestelmä vaikuttaa siihen, miten vakuutusmaksut kehittyvät. Siitä ei kuitenkaan seuraa, että valtio vahvistaisi
välittömästi maksuperusteet, sillä vakuutusyritykset ovat edelleen vapaita päättämään perusmaksujen suuruudesta. Näin ollen
Luxemburgin bonusjärjestelmää ei voida rinnastaa hinnoitteluvapauden periaatteen vastaiseen maksuperusteiden hyväksymisjärjestelmään,
sellaisena kuin yhteisöjen tuomioistuin on sen määritellyt edellä mainitussa asiassa komissio vastaan Italia annetun tuomion
29 kohdassa.
Ei voida olettaa, että vahinkovakuutusten maksuperusteala olisi täysin yhdenmukaistettu siten, ettei minkäänlainen kansallinen,
maksuperusteisiin vaikuttava toimenpide olisi mahdollinen, koska yhteisön lainsäätäjä ei ole selvästi ilmaissut tämän suuntaista
tahtoaan.
Tästä seuraa, että ei voida hyväksyä komission kanteen perustana olevia perusteluja, joiden mukaan Luxemburgin bonusjärjestelmä,
siitä huolimatta, että perusmaksu voidaan vahvistaa täysin vapaasti, on hinnoitteluvapauden periaatteen vastainen jo sillä
perusteella, että se vaikuttaa siihen, miten tämä maksu kehittyy.
Komissio ei myöskään väitä, että kyseisellä järjestelmällä otettaisiin käyttöön edellytys, jonka mukaan maksuperusteet, joita
vakuutusyritys aikoo käyttää vakuutuksenottajien kanssa asioidessaan, olisi annettava ennalta tai järjestelmällisesti tiedoksi
tai että niille olisi saatava hyväksyntä.
Tästä seuraa, ettei komissio ole näyttänyt toteen, että Luxemburgin suurherttuakunta olisi bonusjärjestelmänsä käyttöönotolla
ja voimassapitämisellä loukannut hinnoitteluvapauden periaatetta ja kolmannen vahinkovakuutusdirektiivin 6, 29 ja 39 artiklassa
asetettua periaatetta, jonka mukaan maksuperusteiden ja vakuutussopimusten ennakollinen tai järjestelmällinen valvonta on
poistettava.
Koska komissio on rajannut perustellun lausunnon ja nyt esillä olevan kanteen kohteen hinnoitteluvapauden periaatteen ja maksuperusteiden
sekä vakuutussopimusten ennakollisen tai järjestelmällisen valvonnan poistamista koskevan periaatteen, sellaisena kuin tämä
viimeksi mainittu periaate ilmenee edellisessä kohdassa mainituista säännöksistä, loukkaamisen toteamiseen, kanne on hylättävä.

Oikeudenkäyntikulut
Yhteisöjen tuomioistuimen työjärjestyksen 69 artiklan 2 kohdan mukaan asianosainen, joka häviää asian, velvoitetaan korvaamaan
oikeudenkäyntikulut, jos vastapuoli on sitä vaatinut. Koska Luxemburgin suurherttuakunta on vaatinut komission velvoittamista
korvaamaan oikeudenkäyntikulut ja koska komissio on hävinnyt asian, se on velvoitettava korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
Näillä perusteilla yhteisöjen tuomioistuin (suuri jaosto) on ratkaissut asian seuraavasti:
1)
Kanne hylätään.
2)
Euroopan yhteisöjen komissio velvoitetaan korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
Allekirjoitukset
*
Oikeudenkäyntikieli: ranska.