CELEX: 62005CJ0456
Liikmesriigi kohustuste rikkumine
EÜ artikkel 43
Ravi rahastamise lepingu alusel tegutsevad psühhoterapeudid
Kvootide süsteem
Üleminekusätted, mis näevad ette erandi
Proportsionaalsus
Vastuvõetavus

Euroopa Ühenduste Komisjon palub oma hagis Euroopa Kohtul tuvastada, et kuna Saksamaa Liitvabariik piiras üleminekusätete või täpsemalt „omandatud õiguste” kohaldamist, võimaldades üksnes Saksamaa haigekassa rahastamisel tegutsenud psühhoterapeutidel saada loa või täpsemalt tegevusloa, sõltumata kehtivast ravi rahastamise lepingute korrast, ega arvestanud teistes liikmesriikides tegutsenud psühhoterapeutide võrreldavat või sarnast kutsetegevust, siis on Saksamaa Liitvabariik rikkunud EÜ artiklist 43 tulenevaid kohustusi.
Õiguslik raamistik
16. juuni 1998. aasta psühhoterapeut-psühholoogi ning laste ja noorukite psühhoterapeudi kutseala seadus, millega muudeti sotsiaalseadustiku 5. osa (edaspidi „SGB V”) ja muid seadusi (Gesetz über die Berufe des Psychologischen Psychotherapeuten und des Kinder- und Jugendlichenpsychotherapeuten, zur Änderung des Fünften Buches Sozialgesetzbuch und anderer Gesetze,
BGBl
1998 I, lk 1311; edaspidi „psühhoterapeutide seadus”), reguleerib tegevuse alustamist „psühhoterapeut-psühholoogi” ja „laste ja noorukite psühhoterapeudi” kutsealal (kutseala puudutav osa, § 1 pealkirjaga „[psühhoterapeutide seadus]”), samuti uute tervishoiu kutsealade lisamist kohustuslikku ravikindlustussüsteemi (ravikindlustust puudutav osa, § 2, pealkirjaga „[SGB V] muudatus”).
Psühhoterapeutide seadus näeb ette, et alates 1. jaanuarist 1999 kohaldatakse ravi rahastamise lepingu alusel tegutseda soovivatele psühhoterapeutidele piirkondlike kvootide süsteemi. Piirkonnas kabineti avav psühhoterapeut saab ravi rahastamise lepingu alusel tegutseda vaid siis, kui vastavas piirkonnas tegutsevate psühhoterapeutide arv ei ületa piirkonna vajadustele vastavat piirarvu.
Psühhoterapeutide seaduses sisalduvad siiski sätted, mille alusel võib piirkonnas juba tegutsema asunud ja ravi rahastamise lepingu alusel tegutsevatele psühhoterapeutidele – ka juhul, kui piirkonna vajadustele vastav psühhoterapeutide piirarv on ületatud – kohaldada jätkuvalt vastavat ravi rahastamise lepingute korda, kui nad täidavad SGB V § 95 lõigetes 10 ja 11 ette nähtud tingimused (edaspidi „üleminekusätted”).
SGB V § 95 lõige 10, mis käsitleb psühhoterapeutide tegevuslube, on sõnastatud järgmiselt:
„Haigekassa poolt rahastatava tervishoiuteenuse osutamist lubatakse psühhoterapeutidel, kes:
1.
on 31. detsembriks 1998 täitnud tegevusloa saamise tingimused vastavalt psühhoterapeutide seaduse §-le 12, kvalifikatsiooni tingimused vastavalt § 95c teise lõigu punktile 3 ning on esitanud loa taotluse;
2.
on esitanud tegevusloa kinnitusdokumendi enne 31. märtsi 1999;
3.
osalesid ajavahemikul 25. juunist 1994 kuni kohustusliku ravikindlustusega hõlmatud isikute ambulatoorses psühhoterapeutilises ravis.
Loakomisjon otsustab loataotluste üle enne 30. aprilli 1999.”
Paragrahvi 95 lõige 11, mis käsitleb psühhoterapeutidele antavaid lube, sätestab:
„Haigekassa poolt rahastatava tervishoiuteenuse osutamist võib lubada psühhoterapeutidel, kes:
1.
on 31. detsembriks 1998 täitnud kinnituse saamise tingimused vastavalt psühhoterapeutide seaduse §-le 12 […] ning on esitanud täiendava kvalifikatsiooni taotluse;
2.
on esitanud tegevusloa kinnitusdokumendi enne 31. märtsi 1999;
3.
osalesid ajavahemikul 25. juunist 1994 kuni kohustusliku ravikindlustusega hõlmatud isikute ambulatoorses psühhoterapeutilises ravis.
Loakomisjon otsustab loataotluste üle enne 30. aprilli 1999.”
Bundessozialgericht tõlgendas SGB V § 95 lõike 10 punktis 3 ning lõike 11 punktis 3 sätestatud väljendit „osalesid” ajavahemikul 25. juunist 1994 kuni (edaspidi „viiteperiood”) kohustusliku ravikindlustusega hõlmatud isikute ambulatoorses psühhoterapeutilises ravis . aasta kohtuotsuses ([B 6 KA 52/00 R], edaspidi „. aasta kohtuotsus”). Vastavalt sellele kohtuotsusele loetakse psühhoterapeuti eelkäsitletud paragrahvides sätestatud tingimused täitnuks, kui ta osutab viiteperioodil 6–12 järjestikuse kuu jooksul ravi mahus 250 tundi. Lisaks peab selle ravi osutamise koht olema sama kui koht, mille jaoks esitati tegevusloa taotlus.
Kohtueelne menetlus
Komisjon algatas EÜ artikli 226 alusel liikmesriigi kohustuste rikkumise menetluse, saates Saksamaa Liitvabariigile 30. oktoobril 2000 märgukirja, milles väitis, et üleminekusätted on vastuolus EÜ artikliga 43. Komisjon leidis, et kuna Saksamaa Liitvabariik arvestas varasema kaitset vääriva tegevusena üksnes Saksamaa kohustusliku ravikindlustuse poolt rahastatud kutsetegevust, välistades mis tahes võrreldava või sarnase kutsetegevuse teistes liikmesriikides, siis on Saksamaa Liitvabariik rikkunud EÜ asutamislepingu eelnimetatud artiklist tulenevaid kohustusi.
Saksamaa Liitvabariik esitas 12. jaanuari 2001. aasta kirjas oma seisukoha vastusena eelnimetatud märgukirjale.
Kuna komisjon ei jäänud vastusega rahule, saatis komisjon Saksamaa Liitvabariigile 21. detsembril 2001 põhjendatud arvamuse, kutsudes teda võtma arvamuse järgimiseks vajalikke meetmeid kahe kuu jooksul arvamuse kättesaamisest.
Saksamaa Liitvabariik vastas põhjendatud arvamusele 20. märtsi 2002. aasta kirjaga, milles kordas, et ei nõustu komisjoni seisukohaga.
Jäämata selle vastusega rahule, esitas komisjon kõnesoleva hagi.
Hagi
Vastuvõetavus
Saksamaa Liitvabariik esitab vastuvõetamatuse vastuväite, mis tugineb järgmisele neljale põhjendusele:
—
EÜ asutamislepingu eksisteeriva rikkumise puudumine;
—
liikmesriigi kohustuste väidetava rikkumise kõrvaline tähtsus;
—
menetluse algatamise huvi puudumine; ja
—
hagi eseme laiendamine.
Asutamislepingu eksisteeriva rikkumise puudumine
Saksamaa Liitvabariik väidab, et hagi ei ole esitatud asutamislepingu sätete eksisteeriva rikkumise peale, vaid puudutab minevikus – ajavahemikus 1. jaanuarist 1997 kuni – aset leidnud asjaolusid. Saksamaa Liitvabariik rõhutab, et üleminekusätete alusel ei võeta loa või täpsemalt tegevusloa otsuseid vastu juba umbes seitsme aasta jooksul. Saksamaa Liitvabariigi väitel ei eksisteeri seega enam mingit kohustuste rikkumist, mis võiks olla EÜ artikli 226 alusel esitatava hagi esemeks.
Tuleb meenutada, et vastavalt väljakujunenud kohtupraktikale tuleb liikmesriigi kohustuste rikkumine tuvastada olukorra alusel, mis valitses liikmesriigis põhjendatud arvamuses määratud tähtaja möödumise hetkel (vt eelkõige 27. oktoobri 2005. aasta otsus kohtuasjas
C-525/03: komisjon
vs
. Itaalia, EKL 2005, lk I-9405
, punkt 14).
Järelikult tuleb teha kindlaks, kas vaidlusalune õigusakt lõi sel hetkel jätkuvalt õiguslikke tagajärgi (vt selle kohta 10. aprilli 2003. aasta otsus liidetud kohtuasjades
C-20/01 ja C-28/01: komisjon
vs
. Saksamaa, EKL 2003, lk I-3609
, punktid 34 ja 37; . aasta otsus C-125/03: komisjon
vs
. Saksamaa, EKL 2004, punktid 12 ja 13, ja eespool viidatud kohtuotsus komisjon
vs
. Itaalia, punkt 16).
Selles osas on oluline märkida, et komisjoni hagi peab silmas üleminekusätteid või „omandatud õigusi” osas, milles need annavad võimaluse tegutseda ravi rahastamise lepingute korra alusel üksnes neile psühhoterapeutidele, kes tegutsesid viiteperioodil Saksamaa haigekassa rahastamisel mõnes Saksamaa piirkonnas, ning keelavad sama võimaluse psühhoterapeutidele, kes tegutsesid kõnesoleval ajavahemikul väljaspool Saksamaad mõne teise liikmesriigi haigekassa rahastamisel.
Tuleb tõdeda, et võimatus kohaldada üleminekusätteid viimati mainitud psühhoterapeutidele ei ole ajas piiratud. See on olemuselt püsiv ning kestis edasi pärast põhjendatud arvamuses kinnitatud tähtaja möödumist.
Kirjeldatud olukord erineb sellest, mis oli aluseks kohtuasjas, milles langetati eespool viidatud otsus komisjon
vs
. Itaalia. Nagu selgub viidatud otsuse punktist 16, käsitles vastav kohustuste rikkumise hagi üksnes seda määrust, mis ei olnud enam pärast põhjendatud arvamuses määratud tähtaja möödumist kohaldatav, puudutamata lepinguid, mille sõlmimine oleks selle alusel võimalik olnud. Kõnesolevas hagis vaidlustatakse seevastu üleminekusätete kohaldamine üksnes neile psühhoterapeutidele, kes tegutsesid Saksa seaduse alusel asutatud haigekassa rahastamisel mõnes Saksamaa piirkonnas, ning asjaolu, et arvesse ei võetud teistes liikmesriikides tegutsenud psühhoterapeutide võrreldavat või sarnast kutsetegevust.
Eeltoodust tuleneb, et käesolevas asjas vaidluse all olevad üleminekusätted lõid jätkuvalt õiguslikke tagajärgi hagi vastuvõetavuse hindamiseks sobival hetkel, järelikult tuleb esimene vastuvõetavuse vastuväide tagasi lükata.
Liikmesriigi kohustuste väidetava rikkumise kõrvaline tähtsus
Saksamaa Liitvabariik väidab, et isegi kui asutamislepingu sätete rikkumine tuvastatakse, on see igal juhul nii kõrvalise tähtsusega, et sellega ei saa õigustada liikmesriigi kohustuste rikkumise menetlust.
Selles osas tuleb meenutada, et vastavalt EÜ artiklile 226 võib komisjon anda asja Euroopa Kohtusse, kui komisjoni hinnangul ei ole asjassepuutuv liikmesriik täitnud mõnda talle asutamislepingust tulenevat kohustust. Viidatud artikkel ei sisalda ühtki rikkumise raskust puudutavat tingimust. Väljakujunenud kohtupraktika kohaselt on komisjoni pädevuses otsustada, kas menetluse algatamine liikmesriigi vastu on otstarbekas; teha kindlaks, milliseid sätteid liikmesriik on rikkunud ning valida hetk liikmesriigi kohustuste rikkumise menetluste alustamiseks; kaalutlused, mis need valikud kindlaks määravad, ei mõjuta hagi vastuvõetavust (vt 8. detsembri 2005. aasta otsus kohtuasjas
C-33/04: komisjon
vs
. Luksemburg, EKL 2005, lk I-10629
, punkt 66). Eeltoodust tuleneb, et kõnesoleva artikli alusel võib esitada hagi asutamislepingu mis tahes rikkumise vastu selle raskusest hoolimata.
Järelikult tuleb liikmesriigi kohustuste väidetava rikkumise kõrvalist tähtsust puudutav vastuvõetamatuse vastuväide tagasi lükata.
Menetluse algatamise huvi puudumine
Saksamaa Liitvabariigi väitel puudub komisjonil käesolevas asjas menetluse algatamise huvi. Tegelikult on komisjoni hagi eesmärk nende kahe Austria psühhoterapeudi huvide kaitse, kelle olukorda ta kirjeldab ja kes esitasid kaebuse siseriiklike ametiasutuste tegevuse peale ning kelle asjades on pooleli vaidlused siseriiklikes kohtutes. Komisjon kaitseb nii üksikisikute huve liikmesriigi vastu. Mainitud üksikisikutel on Saksamaa Liitvabariigi väitel samas endal olemas võimalus esitada hagi siseriiklikku kohtusse.
Selles osas piisab, kui meenutada, et kasutades EÜ artiklist 226 tulenevaid volitusi, ei pea komisjon tõendama huvi olemasolu menetluse algatamiseks. Komisjoni ülesanne on omal algatusel ja üldsuse huvides tagada, et liikmesriigid kohaldavad ühenduse õigust ning tuvastada ühenduse õigusest tulenevate kohustuste võimalik rikkumine selle lõpetamise eesmärgil (vt eespool viidatud kohtuotsus komisjon
vs
. Luksemburg, punkt 65). Nagu on meenutatud käesoleva otsuse punktis 22, kuulub komisjoni pädevusse lisaks hinnata liikmesriigi vastu menetluse algatamise otstarbekust.
Järelikult tuleb menetluse algatamise huvi puudumisele tuginev vastuvõetamatuse vastuväide tagasi lükata.
Hagi eseme laiendamine
Saksamaa Liitvabariigi sõnul väidab komisjon esimest korda alles hagis, et üleminekusätted võivad kujutada ohtu Saksamaal tegutsema asuvate psühhoterapeutide asutamisvabadusele, kuna need näivad takistavat viiteperioodil viimaste asumist teise liikmesriiki. Komisjoni väide laiendab kohtueelses menetluses piiritletud hagi eset ning on seega vastuvõetamatu.
Siinkohal tuleb märkida, et 10. novembril 1999 Saksamaa Liitvabariigile saadetud kirjas, millele on märgukirjas viidatud, olid komisjoni pädevad teenistused väljendanud liikmesriigile oma kahtlusi üleminekusätete kooskõla kohta asutamislepingu asutamisvabadust käsitlevate sätetega, kuna üleminekusätted ei näinud ette, et Saksamaa pädevad asutused arvestavad psühhoterapeutide teiste liikmesriikide kohustusliku ravikindlustuse rahastamisel toimunud tegevust. Samuti on märgukirjas juhitud üldisel viisil tähelepanu asjaolule, et väljaspool Saksamaa kohustuslikku ravikindlustuse rahastamist toimunud kutsetegevust ei võeta arvesse. Tuleb märkida, et nimetatud etteheide võis puudutada nii teistest liikmesriikidest pärit psühhoterapeute kui ka Saksamaalt pärit psühhoterapeute, kes olid asunud teistesse liikmesriikidesse.
Seega ka juhul, kui komisjoni poolt kohtueelse menetluse raames esitatud argumendid puudutasid üksnes teistest liikmesriikidest pärit psühhoterapeutide asutamisvabadust, ei ole teatavate Saksamaalt pärit psühhoterapeutide asutamisvabadusele eksisteeriva ohu sõnaselge mainimine hagi staadiumis uus ja algselt esitatust erinev väide, vaid lihtsalt selle väite edasiarendus.
Järelikult tuleb hagi eseme laiendamisel põhinev vastuvõetamatuse vastuväide tagasi lükata.
Kuna kõik vastuvõetamatuse vastuväited on tagasi lükatud, tuleb käsitleda asja sisuliselt.
Sisu
Poolte argumendid
Komisjoni väitel toob üleminekusätete sõnastus esile asutamisvabaduse piirangu.
Kõnesolevad sätted on erand kvootide süsteemist, mida kohaldatakse üksnes neile psühhoterapeutidele, kes ravisid viiteperioodil patsiente Saksamaa kohustusliku ravikindlustuse rahastamisel. Seevastu ei kohaldata nimetatud erandit samal ajavahemikul teise liikmesriigi kohustusliku ravikindluse rahastamisel tervishoiuteenust osutanud psühhoterapeutidele.
Seega on üleminekusätete kohaldamisalast välistatud kõik 1. jaanuarist 1997 kuni üleminekuaja lõpuni, täpsemalt Saksamaale asunud psühhoterapeudid, kuna alates ei olnud neil psühhoterapeutidel enam võimalik vastata tingimusele, mis puudutab viiteperioodil 6–12 järjestikuse kuu jooksul Saksamaa kohustusliku ravikindlustuse rahastamisel ravi osutamist mahus 250 tundi. Komisjon rõhutab, et alates jäi viiteperioodi lõpuni – mis oli kinnitatud – vähem kui kuus kuud.
Eelkirjeldatud välistamine mõjutab põhiliselt teistes liikmesriikides asuvaid psühhoterapeute, kes kasutasid oma õigust asutamisvabadusele, asudes ajavahemikul 1. jaanuarist 1997 kuni Saksamaale. Samuti mõjutab see Saksamaal asuvaid psühhoterapeute, kes kasutasid õigust asutamisvabadusele, asudes viiteperioodil teise liikmesriiki ja pöördusid tagasi Saksamaale enne .
Komisjon kirjeldab seda välistamist, tuginedes kahe Austria psühhoterapeudi olukorrale, kes asusid vastavalt 1. jaanuaril 1998 ja Saksamaa piirkondadesse, kus tervishoiuteenuse pakkumine loeti seejärel psühhoterapeutide seaduse alusel piirarve ületavaks. Huvitatud isikud töötasid alates eelnimetatud kuupäevadest Saksamaa kohustusliku ravikindlustuse rahastamisel, ent ei saanud SGB V §95 lõike 10 alusel tegevusluba ravi rahastamise lepingu alusel tegutsemiseks valitud piirkonnas. Komisjon rõhutab, et Saksamaa ametiasutused ei arvestanud nende psühhoterapeutide Austria ravi rahastamise lepingute korra raames viiteperioodil omandatud kutsealast kogemust, mis vastas ravi mahult Saksa kohtupraktikas nõutavale.
Komisjoni väitel tuleneb Euroopa Kohtu praktikast, eelkõige 7. mai 1991. aasta otsusest kohtuasjas
C-340/89: Vlassopoulou (EKL 1999, lk I-2357)
, et psühhoterapeutide tegutsemist teises liikmesriigis vastava liikmesriigi sotsiaalkindlustussüsteemi rahastamisel tuleb võtta arvesse selle väljaselgitamisel, kas nende suhtes saab kohaldada üleminekusätteid.
Asjaolu, et sätted, mis on kõnesoleva liikmesriigi kohustuste rikkumise hagi esemeks, on omandatud õiguste kaitsele suunatud üleminekumeetmed, ei vabasta Saksamaa Liitvabariiki kohustusest järgida asutamislepingu asutamisvabadust käsitlevaid sätteid. Kõnesolevas asjas ei ohusta üleminekusätete eesmärki nende kohaldamine teatavate teistes liikmesriikides asuvate psühhoterapeutide suhtes. Järelikult on nende sätete kohaldamisala piiramine ainult Saksamaal asuvate psühhoterapeutidega oma iseloomult ebaproportsionaalne.
Komisjon lisab täiendavalt, et üleminekusätete diskrimineerivus teistes liikmesriikides asuvate psühhoterapeutide suhtes on iseäranis ilmne, kuna Saksamaal asuv psühhoterapeut ei ole praktikas tarvitsenud töötada piirkonnas, kuhu ta soovib asuda. Teisiti öeldes, kui Saksamaal asuv psühhoterapeut on asjassepuutuvail aastail töötanud Saksa sotsiaalkindlustuse rahastamisel nõutud arvu tunde, võib ta taotleda ravi rahastamise lepingut ka juhul, kui ta asub teises piirkonnas.
Saksamaa Liitvabariik väidab, et üleminekusätted ei ole diskrimineerivad. Nende eesmärk on pakkuda kaitset tekkinud olukordades, mida on peetud kaitse vääriliseks, nimelt juhtumeil, kui psühhoterapeut on asunud mõnda Saksamaa piirkonda, kus ta on töötanud teatud aja ravi rahastamise lepingu alusel. Seadusandja soovis tagada, et sellised psühhoterapeudid ei oleks kohustatud kolima ning oma klientuuri kaotama. Vaidlusaluste sätete olemusest tuleneb, et sellised olukorrad võivad tekkida üksnes Saksamaa territooriumil.
Saksamaa Liitvabariik rõhutab, et Bundessozialgericht tõlgendas oma 8. novembri 2000. aasta kohtuotsuses üleminekusätteid nii, et neid kohaldatakse üksnes nende isikute suhtes, kes soovivad Saksamaal oma asukoha piirkonnas jätkuvalt ravi rahastamise lepingu alusel tegutseda, mitte nende isikute suhtes, kes soovivad piirkonda vahetada. Järelikult väidab komisjon ekslikult, et kõnesolevaid sätteid kohaldatakse sõltumata piirkonnast, kuhu Saksa psühhoterapeut soovib asuda, ning järeldab sellest vääralt, et koht ja iseäranis liikmesriik, kus vastava ravi rahastamise lepingu alla kuuluv töö on tehtud, ei peaks olema otsustav.
Saksamaa Liitvabariigi väitel ei ole eespool viidatud kohtuotsus Vlassopoulou asjassepuutuv. Selles otsuses kõne all olnud kohtuasi käsitles advokaatide teistes liikmesriikides omandatud kutsealase kogemuse arvesse võtmata jätmist. Käesolevas asjas võetakse teises liikmesriigis omandatud kutsealast kogemust Saksamaal psühhoterapeudina tegutsemiseks täielikult arvesse, nii et Vlassopoulou kohtuotsusest tulenevast praktikast peetakse seega täielikult kinni. Praegusel juhul on probleem selle väljaselgitamises, kas psühhoterapeut on psühhoterapeutide seadusega kaitstavas olukorras, teisiti öeldes, kas ta on tegelenud oma kutsetegevusega kindlas kohas ja kindlal ajavahemikul või mitte. Eelnimetatud Vlassoupoulou kohtuotsus sellist olukorda ei käsitle.
Saksamaa Liitvabariik väidab, et üleminekusätteid välja töötades puudus vajadus arvestada kogemust, mille psühhoterapeudid olid omandanud teises liikmesriigis, kuna eelnev väljaspool Saksamaad toimunud tegevus ei olnud omandatud õiguste kaitsel asjassepuutuv. Üleminekusätete proportsionaalsuse hindamine ei saa seega sõltuda nende psühhoterapeutide arvessevõtmisest.
Saksamaa Liitvabariik lisab, et kui erandit laiendataks teistest liikmesriikidest pärit psühhoterapeutidele, võttes komisjoni soovitusel arvesse nende poolt päritoluriigis ravi rahastamise lepingu alusel töötatud tunnid, seataks nad eelisolukorda võrreldes Saksamaal asuvate psühhoterapeutidega, kelle puhul ei võeta arvesse väljaspool seda piirkonda töötatud tunde, mille osas nad tegevusluba taotlevad.
Euroopa Kohtu hinnang
– Sissejuhatav märkus
Üleminekusätete EÜ artiklile 43 vastavuse hindamiseks tuleb neid analüüsida arvestades tõlgendust, mille andis neile Bundessozialgericht oma 8. novembri 2000. aasta otsuses.
Nimetatud otsusele eelnev kõnealuste sätete väär kohaldamine Saksa ametiasutuste poolt ei puutu nende kehtivuse hindamise seisukohast asjasse.
Seega tuleb lähtepunktiks võtta Bundessozialgerichti poolt üleminekusätetele antud tõlgendus, mille kohaselt nimetatud sätete kohaldamise vajalik eeltingimus on nende kohtade samasus, kus psühhoterapeut töötas viiteperioodil ning kus ta soovib töötada alates 1. jaanuarist 1999.
Liikmesriigi kohustuste väidetav rikkumine
Kuna psühhoterapeutide tegevust ei ole ühtlustatud, kuulub liikmesriikidele põhimõtteliselt pädevus määrata kindlaks vastaval kutsealal tegevuse alustamise tingimused. Liikmesriigid peavad siiski teostama oma pädevust antud valdkonnas, järgides põhivabadusi, eelkõige EÜ artikliga 43 tagatud asutamisvabadust (vt selle kohta 3. oktoobri 2000. aasta otsus kohtuasjas
C-58/98: Corsten, EKL 2000, lk I-7919
, punkt 31 ja eespool viidatud kohtuotsus Vlassopoulou, punkt 9).
Vastavalt väljakujunenud kohtupraktikale keelab nimetatud artikkel kõik siseriiklikud meetmed, mis ka juhul, kui need on kohaldatavad ilma kodakondsusest lähtuva diskrimineerimiseta, võivad takistada või muuta asutamislepinguga tagatud asutamisvabaduse teostamise ühenduse kodanikele, sh meetmed võtnud liikmesriigi kodanikele, vähem atraktiivseks. Teisiti on vaid siis, kui seda meedet saab põhjendada kaaluka avaliku huviga, kui see on seatud eesmärgi saavutamiseks sobiv ning kui see ei lähe kaugemale, kui on selle eesmärgi saavutamiseks vaja (vt eelkõige 31. märtsi 1993. aasta otsus kohtuasjas
C-19/92: Kraus, EKL 1993, lk I-1663
, punkt 32; . aasta otsus
C-79/01: Payroll jt, EKL 2002, lk I-8923
, punktid 26 ja 28, ja . aasta otsus kohtuasjas
C-140/03: komisjon
vs
. Kreeka, EKL 2005, lk I-3177
, punktid 27 ja 34).
Järelikult tuleb kontrollida, kas üleminekusätted piiravad asutamisvabadust ning juhul, kui piiravad, siis kas see piirang võib olla õigustatud.
– Asutamisvabaduse piirangu olemasolu
Viidates eespool viidatud kohtuotsusele Vlassopoulou, väidab komisjon, et üleminekusätted ohustavad asutamisvabadust, kuna need ei arvesta teistes liikmesriikides asuvate psühhoterapeutide kutsealast kogemust, mis on omandatud viiteperioodil vastava riigi ravi rahastamise lepingute korra raames.
Selles osas on selge, et üleminekusätetes ette nähtud erandit ei kohaldata väljaspool Saksamaa territooriumit asuvatele psühhoterapeutidele, kes tegelesid oma kutsetegevusega muude kui Saksamaa haigekassade rahastamisel ning kes asusid oma praksisega Saksamaale 1. jaanuari 1997 ja . aasta vahel. Lisaks ei kohaldata kõnealuseid üleminekusätteid Saksamaal asuvatele psühhoterapeutidele, kes tegelesid oma kutsetegevusega mõne teise liikmesriigi haigekassa rahastamisel enne eelmainitud ajavahemikul Saksamaale tagasi pöördumist. Kummalgi nimetatud juhtudest ei võeta arvesse teise riigi ravi rahastamise lepingute korra alusel töötades omandatud kogemust.
Kui kõnesolevad psühhoterapeudid oleks nende Austria psühhoterapeutide eeskujul, kellele viitab komisjon, otsustanud asuda sellisesse Saksamaa piirkonda, kus psühhoterapeutide seadusest tulenevad piirarvud on ületatud, ei saaks nad ravi rahastamise lepingute korra alusel oma kutsetegevust jätkata. Ilma nimetatud korra alla kuulumata saaksid nad tegelda üksnes eraklientidega, pakkudes teenust kohustusliku ravikindlustuse poolse rahastuseta, mis võib olulisel määral nende kutsetegevust häirida või sundida neid seda lõpetama.
Üleminekusätteid kohaldatakse tõepoolest kõigile psühhoterapeutidele kodakondsusest sõltumata, nii et need sätted mõjutavad Saksamaal asuvaid psühhoterapeute – juhul, kui viimased asusid 1. jaanuari 1997 ja vahel ühest Saksamaa piirkonnast teise, kus kvoodid olid ületatud – samal viisil teistes liikmesriikides asuvate psühhoterapeutidega. Siiski tuleb tõdeda, et topeltnõue, mille kohaselt huvitatud isikud peavad esiteks olema tegutsenud viiteperioodil Saksa ravi rahastamise lepingute korra alusel ja teiseks peavad olema esitanud vastavas piirkonnas tegevusloa taotluse, seab iseenesest Saksamaal asuvad psühhoterapeudid eelisolukorda võrreldes nende psühhoterapeutidega, kes asusid samal ajavahemikul mõnes teises liikmesriigis.
Seega seab kehtestatud nõue ebasoodsamasse olukorda asutamisvabadust kasutanud isikud ning soodustab vastupidi neid, kes ei muutnud asukohta või asusid ümber ühe Saksamaa piirkonna piires. Järelikult kahjustab kõnesolev nõue esiteks muus liikmesriigis kui Saksamaa Liitvabariigis asuvaid psühhoterapeute, kelle kutsealane kogemus päritoluriigi ravi rahastamise lepingute korra raames on mahult ja kestuselt võrdne üleminekusätetes ettenähtuga ning kes asusid Saksamaale ajavahemikul 1. jaanuarist 1997 kuni , ning teiseks neid Saksamaa Liitvabariigis asuvaid psühhoterapeute, kes tegutsesid viiteperioodil muus liikmesriigis ja asusid uuesti Saksamaale eelnimetatud ajavahemikul.
Tuleb meenutada, et Euroopa Kohus on otsustanud, et seadus – ka juhul, kui see on eranditeta kohaldatav –, mille kohaselt mingi õiguse saamine sõltub liikmesriigi kindlas piirkonnas elamisest ja mis seab selle riigi kodanikud nii teiste liikmesriikide kodanikega võrreldes soodsamasse olukorda, on vastuolus EÜ artiklis 12 sätestatud mittediskrimineerimise põhimõttega (vt selle kohta, seoses õigusega emakeeles kohtu poole pöörduda, 24. novembri 1998. aasta otsus kohtuasjas
C-274/96: Bickel ja Franz, EKL 1998, lk I-7637
, punkt 26).
Eelnimetatud kohtuotsust arvestades on alust märkida, et tingimus, mille kohaselt psühhoterapeut peab olema tegutsenud mõnes Saksamaa piirkonnas Saksamaa ravi rahastamise lepingute korra alusel – mis eeldab eelnevat asumist mõnesse Saksamaa piirkonda –, piirab teistes liikmesriikides asuvate psühhoterapeutide asutamisvabadust.
Mis puudutab täpsemalt teist käesoleva otsuse punktis 55 mainitud isikute rühma, nimelt neid psühhoterapeute, kes asusid viiteperioodil oma asutamisvabadust kasutades teise liikmesriiki, tuleb meenutada, et vastavalt Euroopa Kohtu varasematele otsustele oleks vaba liikumise õigusega vastuolus, kui Euroopa Liidu kodanik seataks päritoluliikmesriigis ebasoodsamasse olukorda kui see, millesse ta sattunuks, jättes kasutamata asutamislepinguga hõlmatud vabadused vaba liikumise valdkonnas (11. juuli 2002. aasta otsus kohtuasjas
C-224/98: D’Hoop, EKL 2002, lk I-6191
, punkt 30; selle kohta . aasta otsus
C-224/02: Pusa, EKL 2004, lk I-5763
, punkt 20).
See arutluskäik on analoogia korras kohaldatav oma asutamisvabadust kasutanud isikutele. Kuna üleminekusätted seavad Saksamaal asuvad psühhoterapeudid, kes asusid viiteperioodil väljaspool kõnealust liikmesriiki ja pöördusid tagasi enne 1. jaanuari 1999, ebasoodsamasse olukorda võrreldes nende psühhoterapeutidega, kes jäid samaks ajavahemikuks kõnealusesse liikmesriiki, tuleb otsustada, et need üleminekusätted on vastuolus asutamisvabadust käsitlevate asutamislepingu sätetega – seda välja arvatud juhul, kui üleminekusätetele leidub põhjendus.
Komisjon leidis seega õigustatult, et üleminekusätted piiravad ühenduse psühhoterapeutide, sh Saksamaa psühhoterapeutide asutamisvabadust.
Tuleb teha kindlaks, kas kõnesolevaid üleminekusätteid on võimalik põhjendada.
– Põhjenduse olemasolu
Saksamaa Liitvabariigi väitel vajavad erikaitset viiteperioodil mõnes Saksamaa piirkonnas asunud psühhoterapeudid, kelle klientuur koosnes Saksamaa kohustusliku ravikindlustuse raames rahastatavatest patsientidest. See klientuur on Saksamaa Liitvabariigi väitel omandatud õigus. Sealjuures on oluline, et kõnesolevad psühhoterapeudid ei tarvitseks alates 1. jaanuarist 1999 oma praksist sulgeda ning seetõttu oma klientuuri kaotada.
Tuleb tõdeda, et omandatud õiguse – mitmete kutsetegevuse aastate jooksul saadud patsientidest koosneva klientuuri säilitamise – kaitse on põhjendatud ülekaaluka üldise huvi tõttu. Liikmesriik võib pidada sellises olukorras vajalikuks kaitsta klientuuri ja ühtlasi nende kutseala esindajate tegevust, keda vastavate meetmete võtmine puudutab.
Üleminekusätteid, mis kehtestavad erandi psühhoterapeutide seadusest nende isikute kaitseks, kes asusid viiteperioodil Saksamaal ja tegutsesid Saksamaa ravi rahastamise lepingute korra alusel, tuleb pidada sobivaks säilitama nende isikute omandatud õigusi, kuigi need piiravad ravi rahastamise lepingute alusel tegutsevate psühhoterapeutide arvu sõltumata ravi vajadusest.
Siiski on oluline, et meede ei läheks kaugemale sellest, mis on sellega taotletava eesmärgi saavutamiseks vajalik (30. novembri 1995. aasta otsus kohtuasjas
C-55/94: Gebhard, EKL 1995, lk I-4165
, punkt 37).
Üleminekusätete proportsionaalsuse hindamiseks tuleb teha kindlaks, kas nende eesmärgi saavutamiseks on vajalik piirata sätete kehtivust üksnes viiteperioodil Saksamaa haigekassa rahastamisel tegutsenud psühhoterapeutidega ning mitte arvestada teiste liikmesriikide ravi rahastamise lepingute korra alusel tegutsenud psühhoterapeutide võrreldavat tegevust.
Teiste sõnadega öeldes tuleb teha kindlaks, kas viimati mainitud psühhoterapeutide tegevuse arvestamine ohustanuks üleminekusätete eesmärki.
Kõigepealt tuleb märkida, et selle arvestamine ei oleks mõjutanud viiteperioodil Saksamaal asunud psühhoterapeutide omandatud õiguste kaitset. See oleks andnud kaitse teistele psühhoterapeutidele mõjutamata eelnimetatute olukorda.
Järgmisena tekib küsimus, kas selline kaitse oleks seadnud küsimuse alla eesmärgi piirata ravi rahastamise lepingu alusel tegutsevate psühhoterapeutide arvu sõltumata ravi vajadusest.
Selles osas ei ole vaidlustatud, et sellise kaitse tagajärjel oleks võinud tõusta ravi rahastamise lepingute alusel töötavate psühhoterapeutide arv sõltumata ravi vajadusest. Võttes vastu erandi psühhoterapeutide seadusest, selleks et kaitsta enne selle seaduse jõustumist Saksamaale asunud psühhoterapeute, oleks Saksamaa Liitvabariik sellegipoolest pidanud kaaluma küsimust, kas selle erandiga on vaja hõlmata üksnes viiteperioodil Saksamaa territooriumil asunud isikud, välistades kõik samal ajavahemikul teistes liikmesriikides asunud isikud. Kuna viimased üksnes teostasid oma õigust põhivabadusele, väärib nende tegevus Saksamaal ravi rahastamise lepingu alusel põhimõtteliselt samuti kaitset. Asi võiks olla teisti üksnes siis, kui selline kaitse võtaks üleminekusätetelt nende eesmärgi, milleks on võimaldada piiratud arvul psühhoterapeutidel saada ravi rahastamise leping sõltumata ravi vajadusest.
Nagu märgib komisjon, ja vastupidi Saksamaa Liitvabariigi kinnitusele, oli asjassepuutuvate psühhoterapeutide arv piiratud. Hõlmatud olid ajavahemikul 1. jaanuarist 1997 kuni Saksamaale asunud psühhoterapeudid, sh need, kes olid tegelenud SGB V §-s 95 nõutuga võrreldava tegevusega teise liikmesriigi haigekassa rahastamisel.
Samuti tuleb sedastada, et Saksa seadusandja üleminekusätete sõnastus ei sisalda mingit piirarvu. Nõudes, et üleminekusätete alla kuuluda soovivad psühhoterapeudid oleksid tegutsenud viiteperioodil – täpsemalt kolme aasta jooksul – Saksa haigekassade rahastamisel, sätestas Saksa seadusandja vaid raamistiku, mis võib hõlmata vastavalt suuremat või väiksemat arvu psühhoterapeute. Saksamaa Liitvabariik ei esitanud ühtki asjaolu, mis viitaks sellele, et samal ajavahemikul teiste liikmesriikide kohustusliku ravikindlustuse rahastamisel tegutsenud psühhoterapeutide arvestamine oleks puudutanud sellist hulka inimesi, mis ohustanuks üleminekusätete eesmärki.
Järelikult tuleb otsustada, et kõigi viiteperioodil väljaspool Saksamaa ravi rahastamise lepingute korda tegutsenud psühhoterapeutide arvestamata jätmine on ebaproportsionaalne.
Saksamaa Liitvabariik väidab lisaks, et üleminekusätete kohaldamine neile psühhoterapeutidele oleks seadnud teistes liikmesriikides asuvad psühhoterapeudid Saksamaa teistes piirkondades asunud psühhoterapeutidega võrreldes eelisolukorda.
See väide ei ole siiski määrav. Kõnealuste sätete kohaldamine teiste liikmesriikide kodanikele, kes kasutavad asutamisvabadust eri eeldustel, võib olla vajalik, et tagada asutamisvabadust käsitlevate sätete järgimine. Isegi kui viiteperioodil väljaspool Saksamaa territooriumi asunud psühhoterapeutidel ka oleks võrreldes samal ajavahemikul mõnes Saksamaa piirkonnas asunud ja piirkonda vahetanud psühhoterapeutidega eelis, ei piisaks sellest asjaolust kõnesolevate üleminekusätete ebaproportsionaalsust puudutava järelduse muutmiseks.
Eeltoodust tuleneb, et kuna Saksamaa Liitvabariik piiras üleminekusätete või täpsemalt „omandatud õiguste” kohaldamist, võimaldades üksnes Saksamaa haigekassa rahastamisel mõnes Saksamaa piirkonnas tegutsenud psühhoterapeutidel saada loa või täpsemalt tegevusloa sõltumata kehtivast ravi rahastamise lepingute korrast, ega arvestanud teistes liikmesriikides tegutsenud psühhoterapeutide võrreldavat või sarnast kutsetegevust, siis on Saksamaa Liitvabariik rikkunud EÜ artiklist 43 tulenevaid kohustusi.
Kohtukulud
Kodukorra artikli 69 lõike 2 kohaselt on kohtuvaidluse kaotanud pool kohustatud hüvitama kohtukulud, kui vastaspool on seda nõudnud. Kuna komisjon on kohtukulude hüvitamist nõudnud ja Saksamaa Liitvabariik on kohtuvaidluse kaotanud, tuleb kohtukulud temalt välja mõista.

Esitatud põhjendustest lähtudes Euroopa Kohus (kolmas koda) otsustab:

1.
Kuna Saksamaa Liitvabariik piiras üleminekusätete või täpsemalt „omandatud õiguste” kohaldamist, võimaldades üksnes Saksamaa haigekassa rahastamisel mõnes Saksamaa piirkonnas tegutsenud psühhoterapeutidel saada loa või täpsemalt tegevusloa sõltumata kehtivast ravi rahastamise lepingute korrast, ega arvestanud teistes liikmesriikides tegutsenud psühhoterapeutide võrreldavat või sarnast kutsetegevust, siis on Saksamaa Liitvabariik rikkunud EÜ artiklist 43 tulenevaid kohustusi.

2.
Mõista kohtukulud välja Saksamaa Liitvabariigilt.

Allkirjad
(
*1
)	Kohtumenetluse keel: saksa.