CELEX: 62005CJ0072
Sjätte mervärdesskattedirektivet
Artikel 11 A.1 c
En skattskyldigs användning för privat bruk av en fast egendom som har hänförts till rörelsens tillgångar
Behandling av denna användning som tillhandahållande av tjänster mot vederlag
Fastställande av beskattningsunderlaget
Begreppet den skattskyldiges hela kostnad för att tillhandahålla tjänsterna

1       Begäran om förhandsavgörande avser tolkningen av artikel 11 A.1 c i rådets sjätte direktiv 77/388/EEG av den 17 maj 1977 om
harmonisering av medlemsstaternas lagstiftning rörande omsättningsskatter – Gemensamt system för mervärdesskatt: enhetlig
beräkningsgrund (EGT L 145, s. 1; svensk specialutgåva, område 9, volym 1, s. 28), i dess lydelse enligt rådets direktiv 95/7/EG
av den
10 april 1995 (EGT L 102, s. 18) (nedan kallat sjätte direktivet).
2       Begäran har framställts i ett mål som rör fastställande av beskattningsunderlaget för mervärdesskatt avseende en skattskyldigs
användning för privat bruk av en del av en byggnad som i sin helhet ingår i dennes rörelse.

Tillämpliga bestämmelser

De gemenskapsrättsliga bestämmelserna
3       Mervärdesskatt skall enligt artikel 2.1 i sjätte direktivet betalas för ”leverans av varor eller tillhandahållande av tjänster
som sker mot vederlag inom landets territorium av en skattskyldig person i denna egenskap”.
4       Enligt artikel 6.2 första stycket a i sjätte direktivet skall följande behandlas som tillhandahållande av tjänster mot vederlag:
”Användning av varor som ingår i en rörelses tillgångar för den skattskyldiges eget eller personalens privata bruk, eller
mer generellt sådan användning för andra ändamål än hans rörelse, om mervärdeskatten på dessa varor är helt eller delvis avdragsgill.”
5       Enligt artikel 11 A.1 c i sjätte direktivet skall beskattningsunderlaget vara följande ”[n]är det gäller sådana tillhandahållanden
som avses i artikel 6.2: Den skattskyldiges hela kostnad för att tillhandahålla tjänsterna.”
6       I artikel 17.2 i sjätte direktivet föreskrivs följande:
”I den mån varorna och tjänsterna används i samband med den skattskyldiga personens skattepliktiga transaktioner, skall han
ha rätt att dra av följande från den skatt som han är skyldig att betala:
a)      Mervärdesskatt som skall betalas eller har betalats med avseende på varor eller tjänster som har tillhandahållits eller kommer
att tillhandahållas honom av någon annan skattskyldig person.
…”
7       I artikel 20 i sjätte direktivet föreskrivs följande:
”1.      Det ursprungliga avdraget skall jämkas enligt de förfaranden som fastställs av medlemsstaterna, särskilt
a)      när det ursprungliga avdraget var högre eller lägre än vad den skattskyldiga personen hade rätt till,
b)      när det efter det att deklarationen är gjord, inträffar någon förändring i de faktorer som använts för att bestämma avdragsbeloppet,
i synnerhet att köp hävs eller prisnedsättningar erhålls…
2.      När det gäller anläggningstillgångar, skall jämkningen fördelas över fem år inklusive det år då varorna förvärvades eller
tillverkades. Den årliga jämkningen skall endast ske med avseende på en femtedel av den skatt som belastar varorna. Jämkningen
skall göras på grundval av variationerna i avdragsrätt under de följande åren jämfört med den som gällde det år då varorna
förvärvades eller tillverkades.
Utan hinder av föregående stycke kan medlemsstaterna grunda jämkningen på en period av fem hela år med början från den tidpunkt
då varorna först används.
När det gäller fast egendom förvärvad som anläggningstillgångar kan jämkningsperioden förlängas till högst 20 år.
3.      Vid tillhandahållande under jämkningsperioden skall anläggningstillgångar betraktas som om de fortfarande användes i den skattskyldiga
personens rörelse till utgången av jämkningsperioden. Sådan affärsverksamhet antas vara helt skattepliktig om leveransen av
de nämnda varorna är skattepliktig; den antas vara helt undantagen om leveransen är undantagen. Jämkningen skall ske endast
en gång för hela den jämkningsperiod som återstår.
…”

Den nationella lagstiftningen
8       Enligt 3 § stycke 9a punkt 1 i den tyska lagen om mervärdesskatt (Umsatzsteuergesetz, BGB1. 1993, I, s. 565, nedan kallad
UStG) skall en skattskyldigs användning av varor som ingår i rörelsens tillgångar för andra ändamål än denna rörelse behandlas
som tillhandahållande av tjänster mot vederlag, om den ingående mervärdesskatten på denna vara är helt eller delvis avdragsgill.
9       Beskattningsunderlaget för de tillhandahållanden som avses i 3 § stycke 9a punkt 1 definieras i 10 § UStG. I den lydelse av
nämnda 10 § som gällde till och med den 30 juni 2004 föreskrevs att beskattningsunderlaget för dessa tillhandahållanden utgjordes
”av kostnaderna för att utföra dessa transaktioner, om den ingående mervärdesskatten på dem är helt eller delvis avdragsgill”.
10     I 10 § UStG stycke 4 punkt 2, i dess lydelse från och med den 1 juli 2004, föreskrivs följande:
”4.       Beskattningsunderlaget skall utgöras av … de kostnader som uppkommit för utförandet av dessa transaktioner, om den ingående
mervärdesskatten på dem är helt eller delvis avdragsgill. Dessa kostnader omfattar även förvärvs- eller tillverkningskostnaderna
för en anläggningstillgång, om denna ingår i rörelsens tillgångar och används för att tillhandahålla dessa andra tjänster.
Om förvärvs- eller tillverkningskostnaderna uppgår till minst 500 euro skall de periodiseras över en tidsperiod som motsvarar
den för anläggningstillgången enligt 15a § gällande jämkningsperioden.”
11     15a § UStG avser jämkning av avdrag. I 15 § första stycket föreskrivs följande:
”Inträffar inom fem år efter den tidpunkt då anläggningstillgången togs i bruk en förändring av de omständigheter som varit
bestämmande för det ursprungliga avdragsbeloppet, skall periodiseringen korrigeras med beaktande av denna förändring genom
en jämkning beräknad för kalenderår av det avdrag som avser ingående mervärdesskatt hänförlig till förvärvs- eller tillverkningskostnader.
När det gäller fast egendom inklusive dess väsentliga beståndsdelar, rättigheter för vilka civilrättsliga bestämmelser beträffande
fast egendom är tillämpliga, samt byggnader på ofri grund gäller en jämkningsperiod på tio i stället för fem år.”
12     I 7 § stycke 4 punkt 2 a i den tyska lagen om inkomstskatt (Einkommensteuergesetz) föreskrivs i fråga om byggnader som används
som bostäder och som har färdigställts efter den 1 januari 1925 att ”den avskrivningstakt som är tillämplig på byggnaderna
till dess att de helt har avskrivits är … 2 procent per år”.

Bakgrund till tvisten vid den nationella domstolen och tolkningsfrågan
13     Under år 2003 lät Hausgemeinschaft Jörg und Stefanie Wollny (nedan kallad hushållsgemenskapen), bestående av Jörg och Stefanie
Wollny, uppföra en byggnad som den i sin helhet hänförde till sin rörelse. Denna byggnad innefattar den privata bostaden för
hushållsgemenskapens två medlemmar och en skattekonsultbyrås kontor, som hyrs ut till en av de nämnda medlemmarna. Den uthyrda
delen utgör 20,33 procent av byggnaden. Uthyrningen är mervärdesskattepliktig.
14     I sina preliminära mervärdesskattedeklarationer för december 2003 och för månaderna januari till mars 2004 gjorde hushållsgemenskapen
avdrag för hela den mervärdesskatt som belöpte på fakturerade kostnader för uppförandet av byggnaden. Hushållsgemenskapen
utgick från den avskrivningstakt för fast egendom som fastställs i 7 § stycke 4 punkt 2 a EStG och ansåg att det månatliga
beskattningsunderlaget för den privata användningen av 79,67 procent av byggnaden uppgick till ett belopp motsvarande 1/12
av 2 procent av de kostnader för uppförandet som hänförde sig till den del som användes för privat bruk.
15     Med stöd av en skrivelse från Bundesministerium für Finanzen (det tyska finansministeriet) av den 13 april 2004 (BStBl. I
2004, s. 468), ansåg Finanzamt Landshut att det ovannämnda beskattningsunderlaget borde fastställas på grundval av perioden
för jämkning av avdrag för mervärdesskatt enligt 15a § UStG, nämligen 10 år. Finanzamt Landshut korrigerade således hushållsgemenskapens
beräkning och fastställde det månatliga beskattningsunderlaget för mervärdesskatt avseende användningen för privat bruk av
en del av byggnaden till 1/12 av 10 procent av de kostnader för uppförandet som hänförde sig till denna del.
16     Sedan Finanzamt Landshut inte företagit någon ändring med anledning av hushållsgemenskapens begäran om omprövning av de preliminära
skattebeskeden som utfärdats i enlighet med den i föregående punkt angivna beräkningen, överklagade hushållsgemenskapen till
Finanzgericht München.
17     För att avgöra målet anser Finanzgericht München att det för målets utgång är avgörande hur beskattningsunderlaget fastställs
för användningen för privat bruk av en byggnad som i sin helhet ingår i hushållsgemenskapens rörelses tillgångar. Finanzgericht
München har påpekat att begreppet ”hela kostnaden” inte definieras i artikel 11 A.1 c i sjätte direktivet och önskar få klarhet
i vilken innebörd detta begrepp skall ges.
18     Finanzgericht München har i detta avseende påpekat att domstolens dom av den 26 september 1996 i mål C-230/94, Enkler (REG
1996, s. I-4517), och av den 8 maj 2003 i mål C-269/00, Seeling (REG 2003, s. I
-
4101), punkt 54, innehåller vissa delar som talar för klagandens uppfattning och andra som talar för den tyska skattemyndighetens
uppfattning.
19     Finanzgericht München beslutade under dessa omständigheter att vilandeförklara målet och hänskjuta följande tolkningsfråga
till domstolen:
”Hur skall begreppet ’hela kostnad[en]’ i artikel 11 A.1 c i [sjätte direktivet] tolkas? Omfattar hela kostnaden för en lägenhet
som används för privat bruk och som är belägen i en byggnad som i sin helhet har hänförts till rörelsens tillgångar (utöver
de löpande utgifterna) även de årliga avskrivningarna på byggnader till följd av värdeminskning, som fastställts enligt gällande
nationella bestämmelser, och/eller den på grundval av den nationella perioden för jämkning av avdrag för ingående mervärdesskatt
beräknade årliga andelen av kostnader för förvärv och uppförande som medfört avdragsrätt för ingående mervärdesskatt?”

Prövning av tolkningsfrågan
20     Domstolen erinrar inledningsvis om att enligt den ordning som inrättats genom sjätte direktivet föreligger avdragsrätt för
ingående mervärdesskatt för varor eller tjänster som en skattskyldig använder i sin skattepliktiga verksamhet. Avdraget för
ingående mervärdesskatt är kopplat till uppbörden av utgående skatt. I den mån varor eller tjänster används för utgående skattepliktiga
transaktioner, måste den ingående skatt som belöper på dessa transaktioner dras av för att dubbelbeskattning skall undvikas.
När varor eller tjänster anskaffas av den skattskyldige för att användas i verksamhet som är undantagen från skattskyldighet
för mervärdesskatt eller inte faller inom tillämpningsområdet för denna, skall det däremot inte ske något uttag av utgående
mervärdesskatt eller avdrag för ingående sådan (se dom av den 30 mars 2006 i mål C-184/04, Uudenkaupungin kaupunki (REG 2006
s. I-0000, punkt 24).
21     En skattskyldig har vid användning av en anläggningstillgång för såväl yrkesmässiga som privata ändamål valet, med avseende
på mervärdesskatten, att antingen hänföra hela denna vara till rörelsens tillgångar eller att behålla den i dess helhet som
en del av sina privata tillgångar och på så sätt utesluta den helt från mervärdesskattereglerna, eller att låta den ingå i
rörelsen till den del den faktiskt används i densamma (dom av den 14 juli 2005 i mål C-434/03, Charles och Charles-Tijmens,
REG 2005, s. I-7037, punkt 23).
22     Om den skattskyldige väljer att behandla anläggningstillgångar, som används både yrkesmässigt och privat, som tillgångar i
rörelsen är den ingående mervärdesskatten på förvärvet eller tillverkningen av tillgångarna i princip helt och omedelbart
avdragsgill (se domarna i de ovannämnda målen Seeling, punkt 41, och Charles och Charles-Tijmens, punkt 24).
23     Det framgår emellertid av artikel 6.2 första stycket a i sjätte direktivet att om den ingående mervärdesskatten avseende en
vara som hänförs till rörelsens tillgångar är helt eller delvis avdragsgill, skall användning av varan för den skattskyldiges
eget eller hans anställdas privata bruk eller för rörelsefrämmande ändamål behandlas som tillhandahållande av en tjänst mot
vederlag. Denna användning, som således utgör en skattepliktig transaktion i den mening som avses i artikel 17.2 i samma direktiv,
beskattas på grundval av kostnaden för att tillhandahålla tjänsterna, i enlighet med artikel 11 A. 1 c i direktivet (domen
i det ovannämnda målet Charles och Charles-Tijmens, punkt 25).
24     Sålunda har en skattskyldig som har valt att helt och hållet låta en byggnad ingå i sin rörelses tillgångar och som använder
en del av byggnaden för privat bruk dels rätt att göra avdrag för den ingående mervärdesskatten på kostnaderna för byggnadens
uppförande, dels en motsvarande skyldighet att betala mervärdesskatt på de kostnader som den privata användningen har medfört
(domen i det ovannämnda målet Seeling, punkt 43).
25     Den fråga som ställts av den hänskjutande domstolen syftar i detta sammanhang till att få klarhet i hur begreppet ”[d]en skattskyldiges
hela kostnad för att tillhandahålla tjänsterna” i den mening som avses i artikel 11 A.1 c i sjätte direktivet skall tolkas.
Den nämnda domstolen undrar om denna kostnad skall fastställas enligt de nationella bestämmelser som är tillämpliga på avskrivningar
för byggnadens värdeminskning eller på grundval av den period för jämkning av avdrag för mervärdesskatt som har fastställts
i den nationella rätten i enlighet med artikel 20 i sjätte mervärdesskattedirektivet.
26     Det ifrågavarande begreppet förekommer i en gemenskapsrättslig bestämmelse som inte hänvisar till medlemsstaternas rättsordningar
för avgörande av dess betydelse och räckvidd. Härav följer att tolkningen av det aktuella begreppet i dess allmänna betydelse
inte kan överlåtas till varje enskild medlemsstats skönsmässiga bedömning (se, för ett liknande resonemang, dom av den 1 februari
1977 i mål 51/76, Verbond van Nederlandse Ondernemingen, REG 1977, s. 113, punkterna 10 och 11).
27     I allmänhet motsvarar detta begrepp de kostnader som belöper på tillgången (se domen i det ovannämnda målet Enkler, punkt
36). Det omfattar kostnader, såsom kostnader för förvärv och uppförande, för denna tillgång som medfört avdragsrätt för ingående
mervärdesskatt och utan vilka användningen för privat bruk inte hade kunnat äga rum.
28     Bestämmelserna i sjätte direktivet innehåller emellertid inte erforderliga uppgifter för att erhålla en enhetlig och exakt
definition av den hela kostnad som är aktuell. Det skall därför medges att medlemsstaterna åtnjuter ett visst utrymme för
skönsmässig bedömning när det gäller dessa bestämmelser, förutsatt att de inte förbiser den ifrågavarande bestämmelsens syfte
och placering i sjätte direktivets systematik (se, för ett liknande resonemang, domen i det ovannämnda målet Verbond van Nederlandse
Ondernemingen, punkterna 16 och 17).
29     Det skall därför i förevarande fall prövas huruvida den hänvisning som görs i den nationella lagstiftningen, avseende fastställandet
av hela den nämnda kostnaden till den period för jämkning av avdrag som är fastställd i enlighet med artikel 20 i sjätte direktivet,
är förenlig med syftet med artikel 11A..1 c i det nämnda direktivet och bestämmelsens placering i direktivets systematik.
30     Syftet med den sistnämnda bestämmelsen är att definiera beskattningsunderlaget för en skattskyldigs användning för privat
bruk – eller mer generellt vid användning för andra ändamål än den skattskyldiges rörelse – av en tillgång som ingår i rörelsen
och som, med hänsyn till att artikel 6.2 första stycket a i nämnda direktiv behandlar en sådan användning som tillhandahållande
av tjänster mot vederlag, följaktligen är mervärdesskattepliktig.
31     Syftet med denna behandling är att förhindra att en skattskyldig, som har kunnat dra av den mervärdesskatt som belöper på
förvärvet eller tillverkningen av en tillgång som ingår i rörelsen, undgår att betala denna skatt när vederbörande använder
denna tillgång eller en del av denna för privat bruk (se dom av den 27 juni 1989 i mål 50/88, Kühne, REG 1989, s. 1925, punkt
8).
32     Såsom den tyska regeringen, och Förenade kungarikets regering vid förhandlingen, har anfört, är ändamålet med denna mekanism
att säkerställa en jämlik behandling av den skattskyldige och slutkonsumenten och att förhindra att den förre uppnår en otillbörlig
fördel i förhållande till den senare, som förvärvar varan och får betala mervärdesskatt för densamma (se, för ett liknande
resonemang, domen i det ovannämnda målet Enkler, punkterna 33 och 35, och dom av den 20 januari 2005 i mål C-412/03, Hotel
Scandic Gåsabäck, REG 2005, s. I-743, punkt 23).
33     Målet är vidare enligt den ordning som inrättats genom sjätte direktivet (se punkt 20 i förevarande dom), att garantera en
överensstämmelse mellan avdraget för ingående skatt och uttaget av utgående skatt (se, för ett liknande resonemang, generaladvokatens
Jacobs förslag till avgörande i målet Charles och Charles-Tijmens, punkt 60).
34     Även om dess tillämpningsområde inte helt sammanfaller med tillämpningsområdet för artikel 6.2 första stycket a i sjätte direktivet,
skall det system för jämkning av avdrag som inrättats genom artikel 20 i nämnda direktiv i likhet med den förstnämnda bestämmelsen
tillämpas i situationer i vilka en tillgång vars användning ger rätt till avdrag senare används i en verksamhet som inte ger
rätt till avdrag (se domen i det ovannämnda målet Uudenkaupungin kaupunki, punkt 30). Såsom generaladvokaten har framhållit
i punkt 98 i sitt förslag till avgörande, avser såväl artikel 6.2 som artikel 20 i sjätte direktivet situationer i vilka en
tillgång samtidigt används för yrkesmässigt och privat bruk.
35     Systemet med jämkning och systemet med mervärdesbeskattning av användningen av en anläggningstillgång för privat bruk har
dessutom liknande syften. Syftet är nämligen å ena sidan att förhindra att en skattskyldig erhåller en oberättigad ekonomisk
fördel i förhållande till en slutkonsument, genom att förplikta den skattskyldige att betala belopp som motsvarar avdrag till
vilka denne inte var berättigad (se, för ett liknande resonemang, dom av den 29 april 2004 i de förenade målen C-487/01 och
C-7/02, Gemeente Leusden och Holin Groep, REG 2004, s. I-5337, punkt 90, och domen i det ovannämnda målet Uudenkaupungin kaupunki,
punkt 30).
36     Syftet är vidare att garantera en överensstämmelse mellan avdraget för ingående skatt och uttaget av utgående skatt (se generaladvokat
Jacobs förslag till avgörande i det ovannämnda målet Charles och Charles-Tijmens, punkt 60).
37     Med hänsyn till detta gemensamma syfte och till att bestämmelserna i artiklarna 6 och 20 kompletterar varandra i detta avseende
i sjätte direktivets systematik, överskrider en medlemsstat inte sitt utrymme för skönsmässig bedömning när den föreskriver
att bestämmelser om jämkning av avdrag skall tillämpas för att fastställa beskattningsunderlaget för användningen för privat
bruk av en tillgång som ingår i en rörelses tillgångar.
38     Såsom den tyska regeringen har framhållit vid förhandlingen och såsom generaladvokaten har påpekat i punkt 95 i sitt förslag
till avgörande, bidrar denna lösning dessutom till att minska den likviditetsfördel som en uppdelad mervärdesbeskattning ger
en skattskyldig som använder en byggnad som ingår i en rörelses tillgångar för privat bruk i jämförelse med en slutkonsument,
som är skyldig att erlägga hela kostnaden för mervärdesskatt redan vid förvärvet eller uppförandet av en sådan byggnad.
39     Såsom samma regering, och Förenade kungarikets regering vid förhandlingen, har framhållit, gör denna lösning det möjligt att
förhindra situationer i vilka det slutgiltiga nyttjandet inte beskattas om byggnaden överlåts utan påförande av mervärdesskatt
under perioden för jämkning av avdrag. Genom att fördela mervärdesbeskattningen för den aktuella användningen av byggnaden
för privat bruk över nämnda tidsperiod, säkerställs nämligen i fråga om denna användning att hela denna skatt, som motsvaras
av avdraget för ingående mervärdesskatt, tas ut innan en eventuell återförsäljning av byggnaden, vilken är undantagen från
mervärdesskatt, sker vid utgången av denna period.
40     Av det ovan anförda följer att den lösning som valts i den ifrågavarande nationella lagstiftningen är förenlig med syftet
med artikel 6.2 i sjätte direktivet.
41     Såsom hushållsgemenskapen har anfört hänvisade domstolen i punkt 36 i domen i det ovannämnda målet Enkler, avseende artiklarna
6.2 och 11 A.1 c, till sådana kostnader ”som avskrivningar för tillgångens värdeminskning”.
42     Detta förhållande kan emellertid inte tolkas så att medlemsstaterna inte har något annat val, när det gäller att fastställa
beskattningsunderlaget för användningen för privat bruk av en byggnad som ingår i rörelsen, än att tillämpa de nationella
bestämmelserna om avskrivning för byggnadens värdeminskning, och att alla andra metoder som i likhet med den metod som valts
i den ifrågavarande nationella lagstiftningen är förenliga med syftet med artikel 6.2 i sjätte direktivet är uteslutna. En
motsatt tolkning skulle innebära ett förbiseende av medlemsstaternas utrymme för skönsmässig bedömning i detta avseende.
43     Tvärtemot vad hushållsgemenskapen har anfört påverkar inte heller domen i det ovannämnda målet Seeling denna bedömning.
44     I det mål som gav upphov till ovannämnda dom och som också rörde ett fall av kombinerad användning av en byggnad som ingick
i en skattskyldigs rörelse, hade den tyska regeringen förordat att användningen för privat bruk av denna byggnad skulle behandlas
som en uthyrning som var undantagen från mervärdesskatt i enlighet med artikel 13 B b i sjätte direktivet och som därför inte
kunde medföra avdragsrätt för den ingående mervärdesskatt som erlagts. Till stöd för sin uppfattning hade den tyska regeringen
bland annat gjort gällande att till skillnad från den lösning som bestod i att medge avdrag för den mervärdesskatt som erlagts
på samtliga kostnader för byggnadens uppförande och dela upp beskattningen av användningen för privat bruk av densamma, innebar
den lösning som den förordade att situationer kunde förhindras i vilka det slutliga nyttjande inte beskattades vid återförsäljning
av byggnaden utan påförande av mervärdesskatt efter utgången av jämkningsperioden enligt artikel 20 i sjätte direktivet.
45     Domstolen bedömde emellertid att en sådan användning för privat bruk inte kunde anses motsvara uthyrning i den mening som
avses i artikel 13 B b i sjätte direktivet (domen i det ovannämnda målet Seeling, punkterna 49–52).
46     Domstolen har i detta hänseende, i punkt 54 i domen i det ovannämnda målet Seeling, uttalat följande. Om det faktum att en
skattskyldig getts rätt att hänföra en byggnad i sin helhet till en rörelse som tillhör honom – och, i enlighet med detta,
rätt att göra avdrag för den ingående mervärdesskatten på samtliga kostnader för byggnadens uppförande – kan leda till att
det slutgiltiga nyttjandet inte beskattas med anledning av att jämkningsperioden enligt artikel 20.2 i sjätte direktivet endast
delvis korrigerar det avdrag för ingående mervärdesskatt som gjordes vid uppförandet av byggnaden, beror detta nämligen på
ett medvetet val från gemenskapslagstiftarens sida och medför inte att artikel 13 B b i direktivet skall tolkas extensivt.
47     Domstolen konstaterade därmed att jämkningsperioden enligt artikel 20 i sjätte direktivet hade en begränsad förmåga att förhindra
situationer i vilka det slutgiltiga nyttjandet inte beskattas, om det skulle vara tillåtet att fördela mervärdesbeskattningen
avseende användningen för privat bruk av en tillgång som ingår i en rörelse över en längre tidsperiod än den nämnda jämkningsperioden.
48     Såsom den tyska regeringen har gjort gällande och såsom generaladvokaten har framhållit i punkt 90 i sitt förslag till avgörande,
kan detta konstaterande emellertid inte läsas så att det fråntar medlemsstaterna deras rätt att, för att fastställa beskattningsunderlaget
avseende en sådan användning för privat bruk, använda en metod som – i likhet med metoden för fördelning av den nämnda beskattningen
över en tidsperiod som motsvarar perioden för jämkning av avdrag – i möjligaste mån, för att åstadkomma en jämlik behandling
av den skattskyldige och slutkonsumenten, förhindrar att det uppstår situationer i vilka det slutgiltiga nyttjandet inte beskattas
om den skattskyldige överlåter tillgången och denna överlåtelse är befriad från mervärdesskatt.
49     För att slutligen kunna ge den nationella domstolen ett användbart svar på en fråga som berörts i vissa av de skriftliga yttrandena
och vid förhandlingen, bör såsom Europeiska gemenskapernas kommission samt den tyska regeringen och Förenade kungarikets regering
har gjort gällande, följande förtydligas. För det fall att mervärdesskatt har erlagts på kostnaderna för förvärv av marken
på vilken den byggnad som delvis har använts för privat bruk har uppförts och den skattskyldige genom att hänföra denna mark
till sin rörelse har medgetts avdrag för denna skatt, skall nämnda kostnader ingå i beskattningsunderlaget för mervärdesskatt
avseende denna användning för privat bruk.
50     Begreppet den skattskyldiges hela kostnad för att tillhandahålla tjänsterna i den mening som avses i artikel 11 A.1 c i sjätte
direktivet skall förstås så att det täcker alla kostnader som har erlagts för detta ändamål, vilket omfattar de kostnader
som är förbundna med förvärvet av marken. Utan dessa kostnader hade den aktuella användningen för privat bruk inte kunnat
äga rum.
51     Att inte låta beskattningsunderlaget för mervärdesskatt omfatta de kostnader för förvärv av marken som medfört avdragsrätt
för ingående mervärdesskatt skulle dessutom innebära att det inte förelåg någon överensstämmelse mellan avdrag för ingående
skatt och uttag av utgående skatt.
52     Det ankommer i detta fall på den nationella domstolen att avgöra huruvida klagandens förvärv av den mark varpå den aktuella
byggnaden har uppförts har mervärdesbeskattats och huruvida klaganden har erhållit avdrag för denna skatt.
53     Mot bakgrund av det anförda anser domstolen att den ställda tolkningsfrågan skall besvaras enligt följande. Artikel 11 A.1
c i sjätte direktivet skall tolkas så, att den inte hindrar att beskattningsunderlaget för mervärdesskatt avseende användningen
för privat bruk av en del av en byggnad som den skattskyldige i sin helhet har hänfört till sin rörelses tillgångar, bestäms
till en del av kostnaderna för förvärvet eller uppförandet av denna byggnad, vilka fastställs på grundval av den period för
jämkning av avdrag för mervärdesskatt som föreskrivs i artikel 20 i nämnda direktiv. Detta beskattningsunderlag skall omfatta
kostnaderna för förvärv av den mark varpå denna byggnad har uppförts om detta förvärv har mervärdesbeskattats och den skattskyldige
har erhållit avdrag för denna skatt.

Rättegångskostnader
54     Eftersom förfarandet i förhållande till parterna i målet vid den nationella domstolen utgör ett led i beredningen av samma
mål, ankommer det på den nationella domstolen att besluta om rättegångskostnaderna. De kostnader för att avge yttranden till
domstolen som andra än nämnda parter har haft är inte ersättningsgilla.
Mot denna bakgrund beslutar domstolen (första avdelningen) följande:
Artikel 11 A.1 c i rådets sjätte direktiv 77/388/EEG av den 17 maj 1977 om harmonisering av medlemsstaternas lagstiftning
rörande omsättningsskatter – Gemensamt system för mervärdesskatt: enhetlig beräkningsgrund, i dess lydelse enligt rådets direktiv
95/7/EG av den 10 april 1995 skall tolkas så, att den inte hindrar att beskattningsunderlaget för mervärdesskatt avseende
användningen för privat bruk av en del av en byggnad som den skattskyldige i sin helhet har hänfört till sin rörelses tillgångar,
bestäms till en del av kostnaderna för förvärvet eller uppförandet av denna byggnad, vilka fastställs på grundval av den period
för jämkning av avdrag för mervärdesskatt som föreskrivs i artikel 20 i nämnda direktiv.
Detta beskattningsunderlag skall omfatta kostnaderna för förvärv av den mark varpå denna byggnad har uppförts om detta förvärv
har mervärdesbeskattats och den skattskyldige har erhållit avdrag för denna skatt.
Underskrifter
*
Rättegångsspråk: tyska.