CELEX: 62005CJ0097
Evro-mediteranski sporazum
Delavec s tunizijskim državljanstvom, ki ima dovoljenje za bivanje v državi članici in tam opravljati poklicno dejavnost
Načelo enakega obravnavanja v zvezi z delovnimi pogoji, plačilom in odpustitvijo
Časovna omejitev veljavnosti dovoljenja za bivanje

Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago člena 64(1) Evro‑mediteranskega sporazuma o pridružitvi med Evropskimi
skupnostmi in njihovimi državami članicami na eni strani in Republiko Tunizijo na drugi, ki je bil podpisan 17. julija 1995
v Bruslju ter v imenu Evropske skupnosti in Evropske skupnosti za premog in jeklo odobren s Sklepom 98/238/ES, ESPJ, Sveta
in Komisije z dne 26. januarja 1998 (UL L 97, str. 1, v nadaljevanju: Evro‑mediteranski sporazum).
Ta predlog je bil vložen v okviru spora med M. Gattoussijem, državljanom Tunizije, in Stadt Rüsselsheim (občina Rüsselsheim,
Nemčija) v zvezi z odlokom župana te občine o
a posteriori
omejitvi veljavnosti dovoljenja za bivanje M. Gattoussija, ki je imel na dan sprejetja tega odloka delovno dovoljenje za nedoločen
čas in bil zaposlen.

Pravni okvir

Evro-mediteranski sporazum
Člen 64 Evro-mediteranskega sporazuma iz poglavja I, naslovljenega „Delavci“, pod naslovom VI, „Sodelovanje v socialnih in
kulturnih zadevah“, določa:
„1.      Vsaka država članica [v zvezi z] delovn[imi] pogoj[i], plačil[i] in odpustit[vijo] delavce tunizijske narodnosti, ki so zaposleni
na njenem ozemlju, obravnava na enak način kot svoje državljane, brez diskriminacije [na podlagi] narodnosti.
2.      Za vse tunizijske delavce, ki jim je [na ozemlju države članice] dovoljeno začasno [opravljali poklicno dejavnost], v zvezi
z delovnimi pogoji in plačili veljajo določbe odstavka 1.
3.      Tunizija na enak način obravnava delavce, ki so državljani katerekoli države članice in so zaposleni na njenem ozemlju.“
Člen 66 Evro-mediteranskega sporazuma določa tudi:
„Določbe tega poglavja ne veljajo za državljane pogodbenice, ki nezakonito bivajo ali nezakonito delajo na ozemlju države
gostiteljice.“
Skupna izjava o členu 64(1) Evro-mediteranskega sporazuma, ki so jo pogodbenice sprejele v sklepni listini tega sporazuma
(v nadaljevanju: skupna izjava), poleg tega določa:
„[Glede prepovedi] diskriminacije v zvezi [z odpustitvijo] se [ni mogoče] sklicevati na člen 64(1) [za] podaljšanje dovoljenja
za bivanje. Dodeljevanje, podaljšanje ali zavrnitev dovoljenja za bivanje ureja zakonodaja vsake države članice [ter] dvostranski
[sporazumi] in konvencije […]“
Na podlagi člena 91 Evro-mediteranskega sporazuma je skupna izjava sestavni del tega sporazuma.

Ustrezne določbe nemškega prava
Člen 12(2) zakona o tujcih (Ausländergesetz) v različici z dne 23. julija 2004 (BGBl. 2004 I, str. 1842, v nadaljevanju: AuslG)
določa:
„Dovoljenje za bivanje je začasno ali, če zakon tako določa, stalno. Kadar eden od bistvenih pogojev, ki veljajo za izdajo
dovoljenja za bivanje, njegovo podaljšanje ali določitev njegove veljavnosti, ni izpolnjen, se lahko veljavnost dovoljenja
za začasno bivanje omeji
a posteriori
.“
V skladu s členom 19(1) AuslG ob prenehanju zakonske skupnosti zakoncev, zakonec, ki je tuji državljan, pridobi neodvisno
pravico do bivanja, zlasti če je živel na zveznem ozemlju v zakoniti zakonski skupnosti najmanj dve leti ali če se mu mora,
da ne bi bil postavljen v posebej težek položaj, omogočiti podaljšanje bivanja, v primerih, ko navedenemu zakoncu ni mogoče
izdati dovoljenja za stalno bivanje.
V skladu s členom 284 tretje knjige socialnega zakonika (Sozialgesetzbuch), v različici z dne 24. marca 1997 (BGBl. I, str.
594, v nadaljevanju: SGB III), lahko tujci opravljajo poklicno dejavnost le, če imajo dovoljenje agencije za delo, in se lahko
zaposlijo le, če imajo tako dovoljenje. V odstavku 5 tega člena je podrobneje določeno, da je dovoljenje mogoče izdati le,
če ima tujec dovoljenje za bivanje.

Dejansko stanje v postopku v glavni stvari in vprašanja za predhodno odločanje
M. Gattoussi se je 30. avgusta 2002 poročil z nemško državljanko. Veleposlaništvo Zvezne republike Nemčije v Tunisu mu je
na podlagi združitve družine izdalo vizum za vstop v Nemčijo.
Občina Rüsselsheim, to je občina, v kateri sta se zakonca odločila ustaliti, je M. Gattoussiju 24. septembra 2002 izdala dovoljenje
za bivanje z veljavnostjo treh let.
Arbeitsamt Darmstadt (urad za delo v Darmstadtu) je M. Gattoussiju 22. oktobra 2002 izdal delovno dovoljenje za nedoločen
čas, na katerem je bilo navedeno, da se uporablja člen 284 SGB III.
M. Gattoussi je 11. marca 2003 podpisal pogodbo o zaposlitvi za določen čas enega leta, ki je bila nato podaljšana do 31.
marca 2005.
Občina Rüsselsheim je, potem ko jo je soproga M. Gattoussija obvestila, da s soprogom od 1. aprila 2004 živita ločeno, z odločbo
z dne 23. junija 2004 veljavnost dovoljenja za bivanje M. Gattoussija omejila na dan vročitve te odločbe, z obveznostjo, da
takoj zapusti nemško ozemlje, sicer bo izgnan v Tunizijo.
Ta odločba je temeljila na ugotovitvi, da je bil na eni strani prvotni razlog, na podlagi katerega je bilo M. Gattoussiju
dodeljeno dovoljenje za bivanje, zdaj napačen, ker ni več živel s svojo soprogo, in na drugi strani, da se z delovnim dovoljenjem
za nedoločen čas v nemškem pravnem redu ne daje nobena pravica niti do nadaljnjega opravljanja plačane poklicne dejavnosti
niti do podaljšanja bivanja – ne glede na dovoljenje za bivanje in ne glede na to, da bi prevladalo nad pogoji za njegovo
dodelitev.
V navedeni odločbi se je upoštevalo tudi dejstvo, da M. Gattoussi ni imel nobene neodvisne pravice do bivanja. M. Gattoussi
naj se namreč ne bi mogel sklicevati na določbe AuslG, ker na eni strani s soprogo v Nemčiji ni živel v zakonski skupnosti
vsaj dve leti, ki je obdobje, določeno z zakonom, in ker naj se na drugi strani ne bi znašel v posebej težkem položaju v smislu
navedenega zakona.
M. Gattoussi naj se niti ne bi mogel sklicevati na Evro-mediteranski sporazum, ker prepoved diskriminacije, ki jo določa člen
64(1), tunizijskim državljanom ne daje nobene pravice do bivanja.
M. Gattoussi je na Regierungspräsidium Darmstadt vložil pritožbo zoper to odločbo, pri čemer je zatrjeval, da naj bi bil zaradi
prenehanja bivanja v Nemčiji postavljen v posebej težek položaj, saj bi bilo ob upoštevanju okoliščin težko ali celo nemogoče
živeti v zakonski skupnosti s soprogo in plačati dolgove, ki so nastali zaradi poroke.
Pritožba M. Gattoussija je bila zavrnjena z odločbo z dne 17. decembra 2004, ker nobena določba nacionalnega prava ni omogočala,
da bi se mu priznala pravica do bivanja, in ker župan občine Rüsselsheim s tem, da je sprejel odločbo o omejitvi veljavnosti
njegovega dovoljenja za bivanje, ni prekoračil svoje diskrecijske pravice.
M. Gattoussi je zoper to odločbo vložil pritožbo na Verwaltungsgericht Darmstadt (upravno sodišče Darmstadt), s tem da je
zatrjeval, da ker opravlja poklicno dejavnost s polnim delovnim časom v Nemčiji, kjer se je popolnoma integriral in kjer se
namerava po prenehanju svoje zakonske zveze spet poročiti, bi bil zaradi vrnitve v Tunizijo postavljen v posebej težek položaj,
tako na finančni ravni kot na ravni družinskih razmerij.
V okviru te tožbe je Verwaltungsgericht Darmstadt prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo ta vprašanja:
„1.      Ali člen 64 Evro-mediteranskega sporazuma s Tunizijo vpliva na pravico do bivanja?
2.      Če je odgovor na prvo vprašanje pritrdilen, ali je mogoče iz prepovedi diskriminacije, določene v členu 64 Evro-mediteranskega
sporazuma […], sklepati o položaju v zvezi s pravico do bivanja, ki nasprotuje časovnemu omejevanju pravice do prebivanja,
če ima tunizijski državljan delovno dovoljenje za nedoločen čas, dejansko opravlja poklicno dejavnost in ima v trenutku odločitve
v skladu s pravom tujcev pravico do začasnega bivanja?
3.      Če je odgovor na drugo vprašanje pritrdilen, ali se lahko pri določitvi položaja v zvezi s pravico do bivanja, ki izhaja iz
člena 64 Evro-mediteranskega sporazuma […], določi poznejši datum, kot je datum izdaje odločbe na podlagi prava tujcev, ki
časovno omejuje pravico do bivanja?
4.      Če je odgovor na tretje vprašanje pritrdilen, ali je treba pri uporabi pridržka iz razlogov varstva legitimnih nacionalnih
interesov upoštevati načela, določena v zvezi s členom 39(3) ES?“

Vprašanja za predhodno odločanje
Nacionalno sodišče s temi vprašanji, ki jih je treba preizkusiti skupaj, v bistvu sprašuje, ali je treba v sporu o glavni
stvari v zvezi z razlago člena 40(1) Sporazuma o sodelovanju med Evropsko gospodarsko skupnostjo in Kraljevino Maroko, podpisanega
v Rabatu 27. aprila 1976 in potrjenega v imenu Skupnosti z Uredbo Sveta (EGS) št. 2211/78 z dne 26. septembra 1978 (UL L 264,
str. 1, v nadaljevanju: Sporazum EGS-Maroko), uporabiti utemeljitev iz sodbe Sodišča z dne 2. marca 1999 v zadevi El-Yassini
(C-416/96, Recueil, str. I-1209) in, bolj podrobno, ali člen 64(1) Evro-mediteranskega sporazuma nasprotuje temu, da država
članica gostiteljica časovno omeji veljavnost dovoljenja za bivanje tunizijskega državljana, ki mu je dovolila bivati na njenem
ozemlju za določeno obdobje in opravljati dejavnost kot zaposlena oseba za nedoločeno obdobje, pri čemer je prvotni razlog
njegove pravice do bivanja prenehal, preden je prenehalo veljati njegovo dovoljenje za bivanje.
Da bi lahko koristno odgovorili na predloženo vprašanje, je treba najprej presoditi, ali se lahko posameznik pred sodišči
države članice sklicuje na člen 64(1) Evro-mediteranskega sporazuma, in nato, če je odgovor na vprašanje pritrdilen, ugotoviti
obseg načela prepovedi diskriminacije, ki ga določa ta določba.

Neposredni učinek člena 64(1) Evro-mediteranskega sporazuma
Poudariti je treba, da mora Sodišče, ker vprašanje učinka določb Evro-mediteranskega sporazuma v pravnem redu pogodbenic sporazuma
s tem sporazumom ni bilo urejeno, tega obravnavati na enaki podlagi kot vsako vprašanje glede razlage, ki zadeva uporabo sporazumov
v Skupnosti (glej po analogiji zlasti sodbi z dne 23. novembra 1999 v zadevi Portugalska proti Svetu, C‑149/96, Recueil, str.
I-8395, točka 34, in z dne 12. aprila 2005 v zadevi Simutenkov, C-265/03, Recueil, str. I‑2579, točka 20).
V tem pogledu je treba opozoriti, da je treba v skladu z ustaljeno sodno prakso določbo sporazuma, ki ga Skupnosti sklenejo
s tretjimi državami, šteti za neposredno uporabno, če glede na svoje besedilo in predmet ter vrsto sporazuma vsebuje jasno
in nedvoumno obveznost, katere izpolnitev ali učinki niso odvisni od sprejema nadaljnjega predpisa (glej v tem smislu zlasti
sodbe z dne 27. septembra 2001 v zadevi Gloszczuk, C-63/99, Recueil, str. I-6369, točka 30, z dne 8. maja 2003 v zadevi Wählergruppe
Gemeinsam, C-171/01, Recueil, str. I-4301, točka 54, in zgoraj navedeno sodbo Simutenkov, točka 21).
Najprej, glede besedila člena 64(1) Evro-mediteranskega sporazuma se zdi, da je besedilo te določbe skoraj enako besedilu
Sporazuma EGS-Maroko in le razširja načelo prepovedi diskriminacije na področje odpustitve. Sodišče je priznalo, da navedeni
člen 40, prvi odstavek, izpolnjuje pogoje za priznanje neposrednega učinka (zgoraj navedena sodba El-Yassini, točka 27).
Drugič, v zvezi s predmetom in naravo Evro-mediteranskega sporazuma je treba poudariti, da v skladu s členom 96(2) tega sporazuma
ta nadomešča Sporazum o sodelovanju med Evropsko gospodarsko skupnostjo in Republiko Tunizijo, ki je bil v imenu Skupnosti
potrjen z Uredbo Sveta (EGS) št. 2212/78 z dne 26. septembra 1978 o sklenitvi sporazuma med Evropsko gospodarsko skupnostjo
in Republiko Tunizijo (UL L 265, str. 2, v nadaljevanju: Sporazum EGS-Tunizija) in v katerem je torej določeno, da je med
drugim njegov namen spodbujati gospodarsko, socialno, kulturno in finančno sodelovanje. Navedeni sporazum o sodelovanju je
bil v bistvu enak Sporazumu EGS-Maroko, katerega namen in naravo je Sodišče – še zlasti glede sodelovanja na področju delovne
sile – presodilo za združljiva z neposrednim učinkom, ki izhaja iz besedila člena 40, prvi odstavek (zgoraj navedena sodba
El-Yassini, točke od 28 do 31). Tako je zlasti v primeru Evro-mediteranskega sporazuma, ki v nasprotju s Sporazumom EGS-Maroko
na podlagi člena 1(1) določa zvezo med Skupnostjo in njenimi državami članicami na eni strani in Tunizijo na drugi strani.
V teh okoliščinah je treba ugotoviti, da ima člen 64(1) Evro-mediteranskega sporazuma neposredni učinek.

Obseg člena 64(1) Evro-mediteranskega sporazuma
Najprej je treba opozoriti, da je Sodišče v zgoraj navedeni sodbi El-Yassini odločilo, da je bilo treba v skladu s pravom
Skupnosti, ki je veljalo v času, ko je bila sprejeta sodna odločba, člen 40, prvi odstavek, Sporazuma EGS-Maroko razlagati
v tem smislu, da načeloma ne nasprotuje temu, da država članica zavrne podaljšanje dovoljenja za bivanje maroškemu državljanu,
ki mu je navedena država članica dovolila vstop na njeno ozemlje in opravljanje poklicne dejavnosti v njej, ker prvotni razlog
za podelitev pravice za bivanje ne obstaja več ob izteku veljavnosti dovoljenja za bivanje. Sodišče pojasnjuje, da bi bilo
drugače le, če bi – v primeru, da ne bi obstajali razlogi za varstvo legitimnih nacionalnih interesov, kot so javni red, javna
varnost in javno zdravje – taka zavrnitev vplivala na pravico dejansko imeti zaposlitev v tej državi članici gostiteljici,
ki je bila zadevni osebi podeljena z delovnim dovoljenjem, ki naj bi ga izdali pristojni nacionalni organi za obdobje, ki
presega obdobje veljavnosti dovoljenja za bivanje (zgoraj navedena sodba El-Yassini, točka 67).
Iz predložitvene odločbe je razvidno, da so okoliščine postopka v glavni stvari primerljive s tistimi, ki jih je Sodišče preizkusilo
v zgoraj navedeni sodbi El‑Yassini.
V teh dveh primerih je država članica gostiteljica namreč s tem, da je državljanu tretje države omejila pravico do bivanja,
zmanjšala pravico opravljati poklicno dejavnost, čeprav mu je bila ta pravica podeljena z delovnim dovoljenjem.
Vendar nemška vlada zatrjuje, da med členom 64(1) Evro-mediteranskega sporazuma in členom 40, prvi odstavek, Sporazuma EGS-Maroko
obstajajo nekatere razlike, ki naj bi nasprotovale temu, da bi se razlaga, podana v zvezi s zadnjo določbo v zgoraj navedeni
sodbi El-Yassini, uporabljala tudi glede člena 64(1).
Na eni strani naj bi bil v skupni izjavi v zvezi s členom 64(1) Evro‑mediteranskega sporazuma izražen namen, ki ga imata pogodbenici
v tem sporazumu, in sicer preprečiti, da bi se tunizijski državljani pri uveljavljanju pravice do bivanja sklicevali na prepoved
diskriminacije, določene v tem členu.
Na drugi strani zaradi njenega besedila, polnega učinka in sistemizacije za navedeno določbo ni mogoče šteti, da bi lahko
imela kakršenkoli učinek na raven pravice do bivanja tunizijskih državljanov.
Kot poudarja nemška vlada, je iz samega besedila člena 64(1) Evro‑mediteranskega sporazuma in skupne izjave v zvezi z njim
razvidno, da namen te določbe same po sebi ni urediti pravico do bivanja tunizijskih državljanov v državah članicah.
Ugotoviti je torej treba, kot je Sodišče v zvezi s Sporazumom EGS-Maroko odločilo v zgoraj navedeni sodbi El-Yassini, da Evro-mediteranski
sporazum, katerega namen ni izvajanje prostega gibanja delavcev, državi članici načeloma ne prepoveduje, da sprejme ukrepe
v zvezi s pravico do bivanja tunizijskega državljana, ki mu je prej dovolila vstop na svoje ozemlje in opravljanje poklicne
dejavnosti v njej (zgoraj navedena sodba El-Yassini, točke od 58 do 62).
Okoliščina, da tak ukrep zadevno osebo zavezuje, da svoje delovno razmerje konča pred datumom, določenim v pogodbi o zaposlitvi,
ki jo je sklenila z delodajalcem v državi članici gostiteljici, načeloma ne vpliva na tako razlago (zgoraj navedena sodba
El-Yassini, točka 63).
Vendar v nasprotju s tem, kar zatrjuje nemška vlada, iz te razlage ni razvidno, da se tunizijski državljan nikakor ne bi mogel
sklicevati na prepoved diskriminacije, določeno v členu 64(1) Evro-mediteranskega sporazuma, da bi izpodbijal ukrep, ki ga
je sprejela država članica, da bi omejila njegovo pravico do bivanja.
Bilo bi namreč nedopustno, da bi države članice sprejele načelo prepovedi diskriminacije, določeno v členu 64(1) Evro-mediteranskega
sporazuma, pri čemer pa bi z določbami nacionalnega prava omejevale njegov polni učinek. Na eni strani bi šlo za kršitev določb
sporazuma, ki so ga sklenile Skupnosti in njene države članice, na drugi strani pa za ogrožanje enotne razlage tega načela.
Podrobneje, kot je Sodišče že odločilo, če je država članica delavcu migrantu najprej odobrila natančno določene pravice na
ravni zaposlitve, ki bi bile širše od tistih, podeljenih za začasno bivanje, naj ne bi mogla znova odločati o položaju tega
delavca iz drugih razlogov, kot so razlogi varstva legitimnih nacionalnih interesov, in sicer razlogi javnega reda, javne
varnosti in javnega zdravja (zgoraj navedena sodba El-Yassini, točke 64, 65 in 67).
Glede na ustaljeno sodno prakso sklicevanje nacionalnega organa na javni red predpostavlja vsekakor resnično in dovolj resno
nevarnost, ki ogroža temeljne družbene interese (glej v tem smislu sodbe z dne 28. oktobra 1975 v zadevi Rutili, 36/75, Recueil,
str. I-1279, točka 28; z dne 10. februarja 2000 v zadevi Nazli, C‑340/97, Recueil, str. I-957, točka 57, in z dne 25. julija
2002 v zadevi MRAX, C‑459/99, Recueil, str. I-6591, točka 79).
V zvezi z načeloma varstva legitimnega pričakovanja in pravne varnosti se merilo iz točke 40 toliko bolj uporablja, kadar
– tako kot v obravnavani zadevi – je država članica gostiteljica dovoljenje za bivanje omejila
a posteriori
.
Iz vsega zgoraj navedenega je razvidno, da je treba člen 64(1) Evro‑mediteranskega sporazuma razlagati tako, da lahko vpliva
na pravico do bivanja tunizijskega državljana na ozemlju države članice, če mu je ta država članica na svojem ozemlju dovolila
opravljati poklicno dejavnost za obdobje, ki presega obdobje veljavnosti njegovega dovoljenja za bivanje.

Stroški
Ker je ta postopek za stranke v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči
o stroških. Stroški, priglašeni za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.
Iz teh razlogov je Sodišče (prvi senat) razsodilo:
Člen 64(1) Evro-mediteranskega sporazuma z dne 17. julija 1995 o pridružitvi med Evropskimi skupnostmi in njihovimi državami
članicami na eni strani in Republiko Tunizijo je treba razlagati tako, da lahko vpliva na pravico do bivanja tunizijskega
državljana na ozemlju države članice, če mu je ta država članica na svojem ozemlju dovolila opravljati poklicno dejavnost
za obdobje, ki presega obdobje veljavnosti njegovega dovoljenja za bivanje.
Podpisi
*
Jezik postopka: nemščina.