CELEX: 62002CJ0102
Työntekijöiden vapaa liikkuvuus
Tutkintotodistusten tunnustaminen
Direktiivit 89/48/ETY ja 92/51/ETY
Peruskoulunopettajat
Keskiasteen jälkeisen kaksivuotisen koulutuksen perusteella saadun tutkintotodistuksen haltija
Ammatin harjoittamisen edellytykset

Verwaltungsgericht Stuttgart on esittänyt 5.3.2002 tekemällään päätöksellä, joka on saapunut yhteisöjen tuomioistuimeen 20.3.2002,
EY 234 artiklan nojalla kuusi ennakkoratkaisukysymystä vähintään kolmivuotisesta ammatillisesta korkeammasta koulutuksesta
annettujen tutkintotodistusten tunnustamista koskevasta yleisestä järjestelmästä 21 päivänä joulukuuta 1988 annetun neuvoston
direktiivin 89/48/ETY (EYVL 1989, L 19, s. 16) ja direktiiviä 89/48/ETY täydentävästä ammatillisen koulutuksen tunnustamista
koskevasta toisesta yleisestä järjestelmästä 18 päivänä kesäkuuta 1992 annetun neuvoston direktiivin 92/51/ETY (EYVL L 209,
s. 25) tulkinnasta.
Nämä kysymykset on esitetty riita-asiassa, jossa kantajana on Beuttenmüller, joka on Itävallan kansalainen, ja vastaajana
Land Baden-Württemberg ja joka koskee Oberschulamt Stuttgartin (opetuksesta vastaava hallintoelin) päätöstä olla rinnastamatta
kantajan Itävallassa saamaa ala-asteen opettajan tutkintotodistusta tuossa osavaltiossa peruskoulun opettajan ammatin harjoittamiseksi
vaadittuun pätevyyteen.
Asiaa koskevat oikeussäännöt
Yhteisön lainsäädäntö
EY 39 artiklan 2 kohdan mukaan työntekijöiden vapaa liikkuvuus merkitsee, että kaikki kansalaisuuteen perustuva jäsenvaltioiden
työntekijöiden syrjintä työsopimusten tekemisessä sekä palkkauksessa ja muissa työehdoissa poistetaan.
Direktiivi 89/48
Direktiivin 89/48 kolmannesta perustelukappaleesta käy ilmi, että direktiivin tavoitteena on ottaa käyttöön sellainen tutkintotodistusten
tunnustamista koskeva menetelmä, joka antaa Euroopan kansalaisille mahdollisuuden harjoittaa kaikkea ammattitoimintaa, joka
vastaanottavassa jäsenvaltiossa edellyttää keskiasteen jälkeistä koulutusta, edellyttäen, että heillä on tähän toimintaan
kelpoisuuden antava, vähintään kolmivuotista koulutusta edellyttävä toisessa jäsenvaltiossa annettu tutkintotodistus.
Kyseisen direktiivin viidennessä perustelukappaleessa todetaan seuraavaa:
”jäsenvaltiot varaavat mahdollisuuden määritellä kelpoisuuden vähimmäistason niiden ammattien osalta, joiden harjoittamisen
edellytykseksi yhteisö ei ole määritellyt tällaista tasoa; ne eivät kuitenkaan voi vaatia, toimimatta [EY:n] perustamissopimuksen
5 artiklassa määrättyjen velvoitteidensa vastaisesti, että jäsenvaltion kansalaisen tulee hankkia sellainen kelpoisuus, jonka
ne itse yleensä määrittävät vain viittaamalla oman kansallisen koulutusjärjestelmänsä tutkintotodistuksiin silloin kun asianomainen
on jo hankkinut sellaisen kelpoisuuden kokonaan tai osin toisessa jäsenvaltiossa; tämän takia jokaisen vastaanottavan jäsenvaltion,
jossa ammatti on säännelty, on otettava huomioon toisessa jäsenvaltiossa hankittu kelpoisuus ja määriteltävä, vastaako se
kyseisen jäsenvaltion edellyttämää kelpoisuutta”.
Saman direktiivin 1 artiklan a alakohdassa säädetään seuraavaa:
”Tässä direktiivissä tarkoitetaan:
a)
’tutkintotodistuksella’ yksittäistä tutkintotodistusta, todistusta tai muuta muodollista kelpoisuutta osoittavaa asiakirjaa
tai tällaisten tutkintotodistusten, todistusten tai asiakirjojen yhdistelmää:
–
jonka jäsenvaltion lakien, asetusten tai hallinnollisten määräysten mukaisesti asetettu toimivaltainen viranomainen on antanut,
–
jolla osoitetaan, että sen haltija on suorittanut vähintään kolmivuotisen tai vastaavan pituisen osa-aikaisen keskiasteen
jälkeisen koulutuksen yliopistossa tai korkeakoulussa tai muussa saman tasoisessa oppilaitoksessa ja tarvittaessa suorittanut
keskiasteen jälkeisten opintojen lisäksi vaadittavan ammatillisen harjoittelun, ja
–
jolla osoitetaan, että sen haltijalla on ammattipätevyys ryhtyä harjoittamaan säänneltyä ammattia tai harjoittaa sitä tuossa
jäsenvaltiossa,
edellyttäen, että koulutus, joka todistetaan tutkintotodistuksella, todistuksella tai muulla muodollista kelpoisuutta osoittavalla
asiakirjalla, on suoritettu pääosin yhteisössä tai että sen haltijalla on kolmen vuoden ammattikokemus, jonka se jäsenvaltio
todistaa, joka on tunnustanut kolmannen maan antaman tutkintotodistuksen, todistuksen tai muun muodollista kelpoisuutta osoittavan
asiakirjan.
Ensimmäisessä alakohdassa tarkoitetun tutkintotodistuksen kaltaisena pidetään jäsenvaltion toimivaltaisen viranomaisen antamaa
yksittäistä tutkintotodistusta, todistusta tai muuta muodollista kelpoisuutta osoittavaa asiakirjaa tai tällaisten tutkintotodistusten,
todistusten tai asiakirjojen yhdistelmää, jos se on annettu yhteisössä suoritetusta koulutuksesta ja tuon jäsenvaltion toimivaltainen
viranomainen on tunnustanut sen vastaavan tasoiseksi ja jos se antaa samat oikeudet ryhtyä harjoittamaan säänneltyä ammattia
ja harjoittaa sitä tuossa jäsenvaltiossa.”
Direktiivin 89/48  3 artiklassa säädetään seuraavaa:
”Kun säännellyn ammatin harjoittamiseen ryhtyminen tai sen harjoittaminen vastaanottavassa jäsenvaltiossa edellyttää tutkintotodistusta,
toimivaltainen viranomainen ei saa puutteellisen pätevyyden perusteella kieltäytyä antamasta jäsenvaltion kansalaiselle lupaa
ryhtyä harjoittamaan tai harjoittaa tätä ammattia samoilla edellytyksillä, joita sovelletaan sen omiin kansalaisiin:
a)
jos hakijalla on tutkintotodistus, joka toisessa jäsenvaltiossa vaaditaan kyseisen ammatin harjoittamisen aloittamiseksi tai
sen harjoittamiseksi tuon jäsenvaltion alueella, ja tämä tutkintotodistus on annettu jossakin jäsenvaltiossa; tai
b)
jos hakija on viimeksi kuluneen 10 vuoden aikana harjoittanut kyseistä ammattia päätoimisesti kaksi vuotta toisessa jäsenvaltiossa,
joka ei sääntele tätä ammattia 1 artiklan c alakohdassa ja 1 artiklan d alakohdan ensimmäisessä alakohdassa tarkoitetulla
tavalla, ja hänellä on yksi tai useampi muodollista pätevyyttä osoittava asiakirja:
–
jonka jäsenvaltion lakien, asetusten tai hallinnollisten määräysten mukaisesti asetettu toimivaltainen viranomainen on antanut,
–
joka osoittaa, että sen haltija on suorittanut vähintään kolmivuotisen tai vastaavan pituisen osa-aikaisen keskiasteen jälkeisen
koulutuksen jäsenvaltion yliopistossa tai korkeakoulussa tai muussa saman tasoisessa oppilaitoksessa, ja tarvittaessa suorittanut
keskiasteen jälkeisten opintojen lisäksi vaadittavan ammatillisen harjoittelun, ja
–
joka antaa sen haltijalle valmiuden ammattinsa harjoittamiseen.
Ensimmäisessä alakohdassa tarkoitettuun muodollista kelpoisuutta osoittavaan asiakirjaan rinnastetaan jäsenvaltion toimivaltaisen
viranomaisen antama todistus muodollisesta kelpoisuudesta tai tällaisten todistusten yhdistelmä, jos se on annettu yhteisössä
suoritetusta koulutuksesta ja tuo jäsenvaltio tunnustaa sen vastaavan tasoiseksi edellyttäen, että tunnustaminen on annettu
tiedoksi muille jäsenvaltioille ja komissiolle.”
Direktiivin 89/48  4 artiklan mukaan vastaanottava jäsenvaltio voi 3 artiklan estämättä edellyttää, että hakija myös todistaa,
että hänellä on tiettyä ammattikokemusta, ja suorittaa enintään kolme vuotta kestävän sopeutumisajan tai kelpoisuuskokeen.
Siinä asetetaan tiettyjä sääntöjä ja edellytyksiä niille toimenpiteille, joita jäsenvaltio voi edellyttää hakijalta puuttuvan
ammattikoulutuksen korvaamiseksi (jäljempänä korvaavat toimenpiteet).
Kyseisen direktiivin 8 artiklan 1 kohdassa säädetään seuraavaa:
”Vastaanottavan jäsenvaltion on hyväksyttävä todisteeksi 3 ja 4 artiklassa säädettyjen edellytysten täyttymisestä jäsenvaltioiden
toimivaltaisten viranomaisten antamat todistukset ja asiakirjat, jotka asianomaisen on esitettävä ammatin harjoittamista koskevan
hakemuksensa tueksi.”
Direktiivi 92/51
Direktiivissä 92/51 perustettu täydentävä ammatillisen koulutuksen tunnustamista koskeva järjestelmä kattaa ne koulutustasot,
jotka eivät kuuluneet direktiivillä 89/48 perustettuun yleiseen järjestelmään, jota sovelletaan vain ylemmäntasoiseen koulutukseen.
Direktiivin 1 artiklassa säädetään seuraavaa:
”Tässä direktiivissä tarkoitetaan:
a)
’tutkintotodistuksella’ koulutuksesta annettua yksittäistä asiakirjaa tai tällaisten asiakirjojen yhdistelmää:
–
jonka jäsenvaltion lakien, asetusten tai hallinnollisten määräysten mukaisesti asetettu toimivaltainen viranomainen on antanut,
–
jolla osoitetaan, että sen haltija on suorittanut:
i)
muun kuin direktiivin 89/48/ETY 1 artiklan a alakohdan toisessa luetelmakohdassa tarkoitetun vähintään yksivuotisen tai vastaavan
pituisen osa-aikaisen keskiasteen jälkeisen koulutuksen, johon pääsemiseksi yleensä vaaditaan yliopistoon tai muuhun korkeampaan
koulutukseen pääsyn edellyttämä keskiasteen koulutus, ja tarvittaessa suorittanut kyseisten keskiasteen jälkeisten opintojen
lisäksi vaadittavan ammattiin perehdyttävän koulutuksen,
ii)
tai liitteessä C mainitun koulutuksen, ja
–
jolla osoitetaan, että sen haltijalla on ammattipätevyys ryhtyä harjoittamaan säänneltyä ammattia tai harjoittaa sitä kyseisessä
jäsenvaltiossa,
edellyttäen, että koulutus, joka todistetaan tällä asia kirjalla, on suoritettu pääosin yhteisössä tai yhteisön ulkopuolella
oppilaitoksissa, joissa annetaan jäsenvaltion lakien, asetusten ja hallinnollisten määräysten mukaista koulutusta tai että
sen haltijalla on kolmen vuoden ammattikokemus, mistä on sen jäsenvaltion antama todistus, joka on tunnustanut kolmannen maan
koulutuksesta antaman asiakirjan.
Ensimmäisessä alakohdassa tarkoitettuun tutkintotodistukseen rinnastetaan jäsenvaltion toimivaltaisen viranomaisen antama
koulutuksesta annettu yksittäinen asiakirja tai tällaisten asiakirjojen yhdistelmä, jos se on annettu yhteisössä suoritetusta
koulutuksesta ja tuon jäsenvaltion toimivaltainen viranomainen on tunnustanut sen vastaavan tasoiseksi, ja jos se antaa samat
oikeudet ryhtyä harjoittamaan säänneltyä ammattia ja harjoittaa sitä tuossa jäsenvaltiossa;
– –
g)
’säännellyllä koulutuksella’ koulutusta, joka:
–
on erityisesti suunnattu tietyn ammatin harjoittamiseen,
ja
–
käsittää koulutuksen, jota tarvittaessa täydennetään ammattiin perehdyttävällä koulutuksella tai harjoittelulla tai työelämään
tutustumisella ja jonka rakenteesta ja tasosta määrätään tuon jäsenvaltion laeissa, asetuksissa tai hallinnollisissa määräyksissä
tai jota valvoo tai jonka hyväksyy tätä varten asetettu viranomainen;
– – .”
Direktiivin 3 artiklassa säädetään seuraavaa:
”Kun säännellyn ammatin harjoittamiseen ryhtyminen tai sen harjoittaminen vastaanottavassa jäsenvaltiossa edellyttää tässä
direktiivissä tai direktiivissä 89/48/ETY tarkoitettua tutkintotodistusta, toimivaltainen viranomainen ei saa puutteellisen
pätevyyden perusteella kieltäytyä antamasta jäsenvaltion kansalaiselle lupaa ryhtyä harjoittamaan tai harjoittaa tätä ammattia
samoilla edellytyksillä, joita sovelletaan sen omiin kansalaisiin, edellä sanotun kuitenkaan rajoittamatta direktiivin 89/48/ETY
soveltamista:
a)
jos hakijalla on tässä direktiivissä tai direktiivissä 89/48/ETY tarkoitettu tutkintotodistus, joka toisessa jäsenvaltiossa
vaaditaan kyseisen ammatin harjoittamisen aloittamiseksi tai sen harjoittamiseksi tuon jäsenvaltion alueella, ja tämä tutkintotodistus
on annettu jossakin jäsenvaltiossa;
– –.
Poiketen siitä, mitä tämän artiklan ensimmäisessä alakohdassa säädetään, vastaanottavan jäsenvaltion ei tarvitse soveltaa
tätä artiklaa silloin, kun säännellyn ammatin harjoittamiseen ryhtyminen tai sen harjoittaminen siinä valtiossa edellyttää
direktiivissä 89/48/ETY tarkoitettua tutkintotodistusta, jonka myöntämisen yhtenä edellytyksenä on yli nelivuotisen keskiasteen
jälkeisen koulutuksen suorittaminen.”
Direktiivin 92/51  4 artiklan mukaan vastaanottava jäsenvaltio voi 3 artiklan estämättä edellyttää, että hakija todistaa,
että hänellä on tiettyä ammattikokemusta,  tai suorittaa enintään kolme vuotta kestävän sopeutumisajan tai kelpoisuuskokeen.
Siinä asetetaan tiettyjä sääntöjä ja edellytyksiä niille korvaaville toimenpiteille, joita voidaan edellyttää. Tämän 4 artiklan
1 kohdan a alakohdan ensimmäisen luetelmakohdan mukaan, jos hakemuksen tueksi esitetyn 3 artiklan ensimmäisen kohdan a tai
b alakohdassa tarkoitetun koulutuksen kesto on vähintään vuoden vastaanottavan jäsenvaltion edellyttämää lyhyempi, vaadittava
ammattikokemusaika saa olla kestoltaan enintään ”kaksi kertaa puuttuva koulutusaika, kun puuttuva koulutusaika koskee keskiasteen
jälkeistä koulutusta tai ohjaavan ammattihenkilön valvonnassa suoritettavaa ammattiin perehdyttävää harjoittelua, joka päättyy
kokeeseen”.
Direktiivin 92/51  12 artiklan 1 kohdassa säädetään seuraavaa:
”Vastaanottavan jäsenvaltion on hyväksyttävä todisteeksi 3–9 artiklassa säädettyjen edellytysten täyttymisestä jäsenvaltioiden
toimivaltaisten viranomaisten antamat asiakirjat, jotka asianomaisen tulee esittää ammatin harjoittamista koskevan hakemuksensa
tueksi”.
Kansallinen lainsäädäntö
Saksassa opettajien koulutusta ja ammatin sääntelyä koskeva lainsäädäntö kuuluu pääasiallisesti osavaltioiden toimivaltaan.
Ennakkoratkaisupyynnön esittäneen kansallisen tuomioistuimen mukaan seuraavat säännökset, joita sovelletaan Baden-Württembergissä,
ovat merkityksellisiä pääasian riidan arvioimiseksi.
Opettajien ammattipätevyyden tunnustamista koskevat säännökset sisältyvät 15.8.1996 annettuun, Verordnung des Kultusministeriums
zur Umsetzung der Richtlinie 89/48/EWG – – für Lehrerberufe -nimiseen asetukseen (direktiivin 89/48/ETY soveltamisesta opettajien
ammattiin annettu kirkollisasiain- ja opetusministeriön asetus; GBl., s. 564, jäljempänä EU-EWR-LehrerVO). Tämä asetus annettiin
Landesbeamtengesetzin (osavaltion virkamiehiä koskeva laki), sellaisena kuin se on 19.3.1996 julkaistuna (GBl., s. 286; jäljempänä
LBG) 28 a §:n 1 momentin nojalla. Tässä säännöksessä säädetään seuraavaa:
”28 a § – Kelpoisuus opettajan ammattiin yhteisön säännösten mukaan
1) Kelpoisuus opettajan ammattiin voidaan saada myös seuraavien säädösten nojalla:
1.

direktiivi 89/48/ETY – – , tai
2.

direktiivi 92/51/ETY – – .
Ministeriöt antavat tarkemmat säännökset oman toimivaltansa rajoissa, sisäministeriön ja valtiovarainministeriön suostumuksella.”
EU-EWR-LehrerVO:n 1 §:ssä säädetään seuraavaa:
”1 § – Tunnustaminen
1) Vähintään kolmivuotisen korkeamman koulutuksen jälkeen Euroopan unionin jäsenvaltiossa tai muussa Euroopan talousalueesta
tehdyn sopimuksen sopimuspuolena olevassa valtiossa saatu tai tunnustettu kelpoisuus, jota tarkoitetaan – – direktiivissä
89/48/ETY – – , tunnustetaan hakemuksesta kelpoisuudeksi harjoittaa opettajan ammattia Baden-Württembergin koululaitoksessa,
jos
1. hakija on Euroopan unionin jäsenvaltion tai muun Euroopan talousalueesta tehdyn sopimuksen sopimuspuolena olevan valtion
kansalainen,
2. kelpoisuus koskee vähintään kahta sellaista ainetta, joita Baden-Württembergissä vaaditaan opettajan ammatin harjoittamiseksi,
3. hakijalla on Baden-Württembergissä opettamiseen tarvittava kirjallinen ja suullinen saksan kielen taito,
4. hakijan suorittamassa koulutuksessa, josta saadaan direktiivin 89/48/ETY 3 artiklan ensimmäisen kohdan a alakohdassa tarkoitettu
tutkintotodistus, ei ole olennaisia ainekohtaisia, didaktisia, pedagogisia tai käytännön puutteita suhteessa Baden-Württembergissä
suoritettavaan koulutukseen,
5. direktiivin 89/48/ETY 3 artiklan ensimmäisen kohdan a alakohdassa tarkoitetun tutkintotodistuksen saamiseksi vaadittavan
koulutuksen kesto on enintään vuoden lyhyempi kuin opettajan ammatin harjoittamiseksi Baden-Württembergissä vastaavassa oppilaitoksessa
vaadittavan koulutuksen kesto.
2) Jos koulutuksen sisältö ei täytä 1 kohdan 4 alakohdan vaatimuksia, hakijalta voidaan vaatia sopeutumisajan tai kelpoisuuskokeen
suorittamista.
3) Jos koulutuksen kesto ei täytä 1 kohdan 5 alakohdan vaatimuksia, hakijalta voidaan vaatia todisteita ammattikokemuksesta.
4) Hakijalta voidaan vaatia ainoastaan 2 kohdan mukaista toimenpidettä tai 3 kohdassa tarkoitettuja todisteita. Jos koulutuksessa
on puutteita sekä sisällön osalta (1 kohdan 4 alakohta) että keston osalta (1 kohdan 5 alakohta), hakijalta voidaan vaatia
puutteen korjaamista ainoastaan keston osalta 2 kohdan mukaisesti.”
EU-EWR-LehrerVO:n 5 §:ssä säädetään seuraavaa:
”5 § – Päätökset
1) Hakemusasia on ratkaistava päätöksellä viimeistään neljä kuukautta kaikki tarvittavat asiakirjat sisältävän hakemuksen
jättämisestä; määräaikaa pidennetään asiakirjojen täydentämistä koskevan pyynnön yhteydessä. Päätös on perusteltava ja siinä
on ilmoitettava muutoksenhakuteistä.
2) Päätöksessä hakijan ammatillinen toiminta ja koulutus luokitellaan suhteessa Baden-Württembergissä harjoitettavaan opettajan
ammattiin nähden. Päätöksen on myös sisällettävä seuraavat tiedot:
1.

onko Baden-Württembergissä opettajalta edellytetty koulutuksen kesto alitettu yli vuodella,
2.

mitä olennaisia puutteita esitetyssä pätevyystodistuksessa mainittujen oppiaineiden osalta esiintyy tai mitkä ovat tärkeimmät
puuttuvat toiminta-alat; tässä yhteydessä on mainittava puuttuvat alat,
3.

lisäksi on ilmoitettava
a) mahdollisen sopeutumisajan kesto ja olennainen sisältö sekä
b) mahdollisen kelpoisuuskokeen sisältö.”
EU-EWR-LehrerVO:n 6 §:ssä säädetään seuraavaa:
”6 § – Tunnustaminen
1)

Opettajan ammattipätevyys tunnustetaan, jos asian tarkastelussa ilmenee, ettei puutteita ole, jos kelpoisuuskoe tai sopeutumisaika
on suoritettu menestyksellisesti tai jos ajallisen puutteen osalta edellytetty ammattikokemus on todistettu ja jos lisäksi
on osoitettu 2 §:ssä edellytetty saksan kielen taito. Kirkollisasiain‑ ja opetusministeriö antaa hakijalle näitä tietoja koskevan
todistuksen.
2)

Tunnustamispäätöksessä on viitattava siihen, että tunnustaminen ei oikeuta työpaikan saantiin.”
Pääasian riita ja ennakkoratkaisukysymykset
Pääasian kantaja, Beuttenmüller, on syntynyt vuonna 1958. Ylioppilastutkinnon suoritettuaan hän opiskeli Pädagogische Akademie
der Erzdiözese Wienissä (Itävalta). Neljä lukukautta kestäneiden opintojen, joihin sisältyi pääasiallisesti vieraiden kielten
ja kuvaamataidon opetusta, hän sai 6.6.1978 ala-asteen opettajan tutkintotodistuksen.
Vuodesta 1978 vuoteen 1988 Beuttenmüller työskenteli opettajana Itävallassa. Hänelle myönnettiin 1.2.1981 lukien hoitovapaata
äitiyden perusteella.
Vuodesta 1991 lähtien Beuttenmüller on työskennellyt opettajana Baden-Württembergissä. Hän työskenteli ensin kirkon tukemassa
nuorten maahanmuuttajien oppilaitoksessa. Baden-Württemberg palkkasi hänet 6.12.1993 lukien ja hän on työskennellyt siitä
lähtien opettajana kyseisen osavaltion julkisissa kouluissa.
Beuttenmüller kuului 30.7.1996 saakka Bundesangestelltentarifvertragissa (julkisen sektorin työntekijöiden valtakunnallinen
työehtosopimus; jäljempänä BAT) määrätyn palkkataulukon palkkaluokkaan Vb, Richtlinie des Finanzministeriums Baden-Württemberg
über die Eingruppierung der im Angestelltenverhältnis beschäftigten Lehrkräfte des Landes -nimisten suuntaviivojen (Baden-Württembergin
valtiovarainministeriön osavaltion palkkaamien opettajien palkkaluokista antamat suuntaviivat) mukaisesti. Tuosta päivästä
lukien hän on kuulunut BAT:n ylempään palkkaluokkaan IVb.
Beuttenmüller pyysi 16.3.1998 päivätyllä kirjeellä Oberschulamt Stuttgartia rinnastamaan hänen Itävallassa saamansa opettajan
tutkintotodistuksen Baden‑Württembergissä annettaviin tutkintotodistuksiin, sekä ylennystä BAT:n palkkaluokkaan III.
Oberschulamt Stuttgart hylkäsi tämän hakemuksen 26.8.1999 Beuttenmüllerille tiedoksi annetulla päätöksellä. Se hylkäsi 21.11.2000
kantajan tästä päätöksestä tekemän valituksen.
Beuttenmüller nosti 20.12.2000 Verwaltungsgericht Stuttgartissa kanteen, jossa hän vaati, että kyseinen tuomioistuin
–
ensisijaisesti ”sen jälkeen, kun Oberschulamt Stuttgartin 26.8.1999 tekemä päätös, sellaisena kuin se on esitetty Oberschulamt
Stuttgartin 21.11.2000 valituksen johdosta tekemässä päätöksessä, on kumottu, velvoittaa vastaajan hyväksymään kantajan hakemuksen,
joka koskee hänen Itävallassa suorittamaansa kaksivuotiseen opettajankoulutukseen perustuvan pätevyyden rinnastamista pätevyyteen,
jota Baden-Württembergissä edellytetään ala- ja yläasteen opettajilta”;
–
toissijaisesti ”kumoaa Oberschulamt Stuttgartin 26.8.1999 tekemän päätöksen, sellaisena kuin se on esitetty Oberschulamt Stuttgartin
21.11.2000 valituksen johdosta tekemässä päätöksessä, ja toteaa, että vastaaja on velvollinen antamaan kantajalle mahdollisuuden
korvaavien toimenpiteiden (sopeutumisaika, kelpoisuuskoe ym.) avulla täyttää edellytykset, joita hänen vaatimalleen rinnastamiselle
on asetettu”.
Verwaltungsgericht Stuttgart toteaa ennakkoratkaisupyynnössä, että Beuttenmüllerin hakemuksen hylkäävä päätös on asiaan soveltuvien
kansallisten säännösten mukainen. Sen mukaan tämä hakemus ei täytä EU-EWR-LehrerVO:ssa säädettyä välttämätöntä edellytystä,
jonka mukaan hakijalla on oltava vähintään kolmivuotinen keskiasteen jälkeinen koulutus. Sen mukaan ei ole edes tarpeen tutkia,
voidaanko Pädagogische Akademie der Erzdiözese Wienin katsoa olevan korkeakoulu tai ainakin direktiivin 89/48  1 artiklan
a alakohdan toisessa luetelmakohdassa tarkoitettu saman tasoinen oppilaitos.
Verwaltungsgericht Stuttgart myöntää kuitenkin, että oikeus siihen, että Beuttenmüllerin Itävallassa saama pätevyys tunnustetaan
tai rinnastetaan, saattaa perustua suoraan LBG:n 28 §:ssä mainittuihin kahteen direktiiviin, eli direktiiveihin 89/48 ja 92/51.
Se katsoo, että tuossa tapauksessa asiaan liittyy useita näiden kahden direktiivin asian kannalta merkityksellisten säännösten
tulkintaa koskevia kysymyksiä.
Verwaltungsgericht Stuttgart katsoo direktiivin 89/48 osalta, että sen 1 artiklan a alakohdan toiseen alakohtaan sisältyvä
vastaavuuslauseke saattaisi mahdollisesti soveltua Beuttenmüllerin Itävallassa suorittamaan, vain kaksivuotiseen koulutukseen.
Itävallan liittovaltion opetus- ja kulttuuriministeriön 10.8.1998 antamassa lausunnossa, jonka kantaja on liittänyt hallinnollista
menettelyä koskeviin asiakirjoihin, todetaan, että Itävallan opettajankoulutuslaitoksissa annettavan koulutuksen kesto on
pidennetty 1.9.1985 lukien neljästä kuuteen lukukauteen. Aikaisemman, neljä lukukautta kestäneen koulutuksen suorittaneilla
henkilöillä on ammattiin pääsyn ja ammatin harjoittamisen osalta samat oikeudet kuin uuden, kuusi lukukautta kestäneen koulutuksen
suorittaneilla henkilöillä. Tämän lausunnon mukaan ”direktiiviin [89/48] sisältyvän vastaavuuslausekkeen soveltamisen edellytykset
näyttäisivät näin ollen täyttyvän neljä lukukautta kestäneen koulutuksen osalta”.
Tässä asiayhteydessä Verwaltungsgericht Stuttgart viittaa samoin Euroopan yhteisöjen komission 4.11.1998 antamaan lausuntoon,
joka on liitetty Beuttenmüllerin toimittamiin asiakirjoihin ja jossa todetaan seuraavaa:
”Jos aiempi koulutus korvataan kolme vuotta kestäneillä korkeakouluopinnoilla, komissio katsoo, että aiemman tutkintotodistuksen
haltijat voivat vedota direktiiviin 89/48/ETY, siltä osin kuin kansallisissa säännöksissä nimenomaisesti todetaan, että heidän
koulutuksensa voidaan rinnastaa uudemmalla tutkintotodistuksella osoitettavaan koulutukseen ja että sen haltijalla on samat
oikeudet ammatin harjoittamisen yhteydessä.”
Verwaltungsgericht Stuttgart ilmaisee kuitenkin epäilyksensä vastaavuuslausekkeen soveltuvuudesta Beuttenmüllerin tapaukseen.
Se toteaa ensinnäkin, että Beuttenmüller on suorittanut kaiken koulutuksensa Itävallassa. Sen mukaan direktiivin 89/48  1 artiklan
a alakohdan toisessa alakohdassa näytettäisiin viitattavan toisessa jäsenvaltiossa suoritettuun koulutukseen, jonka vastaavuus
on tunnustettu kyseisessä jäsenvaltiossa eli esillä olevassa asiassa Itävallan tasavallassa.
Toiseksi ennakkoratkaisupyynnön esittänyt tuomioistuin katsoo, että Itävallan liittovaltion opetus- ja kulttuuriministeriön
10.8.1998 antama lausunto ei ole millään tavoin sitova. Toteamus, jonka mukaan aikaisemman koulutuksen suorittaneilla henkilöillä
on opettajan ammatin harjoittamisen osalta Itävallassa samat oikeudet kuin uuden koulutuksen suorittaneilla henkilöillä, tehdään
tyhjäksi sen mukaan Stadtschulrat Wienin kantajalle 8.4.1999 osoittaman kirjeen sisällössä. Kansallisen tuomioistuimen mukaan
tästä kirjeestä käy ilmi, että kummallakin koulutuksella tunnustetaan olevan vastaava arvo ammattiin pääsyn osalta, mutta
ainoastaan kuusi lukukautta kestänyt peruskoulunopettajan koulutus oikeuttaa kuulumisen palkkaluokkaan L2 a2. Opettajien,
jotka ovat suorittaneet ainoastaan neljä lukukautta kestäneen koulutuksen, on suoritettava opettajankoulutuslaitosten opinto-ohjelmaan
kuuluvien tiettyjen aineiden osalta täydentävä koulutus ja kokeita.
Verwaltungsgericht Stuttgart toteaa direktiivin 92/51 osalta, että sitä ei ole ennakkoratkaisupyynnön esittämispäivään mennessä
saatettu osaksi kansallista oikeutta. Se pohtii näin ollen mahdollisuutta soveltaa välittömästi tämän direktiivin säännöksiä.
Se tiedustelee lisäksi, voidaanko koeajan pituus ottaa huomioon vahvistettaessa, että Baden-Württembergissä opettajan ammattiin
pääsyä varten edellytetyn keskiasteen jälkeisen koulutuksen kokonaispituus on yli neljä vuotta. Tällaisessa tapauksessa saattaisi
olla direktiivin 92/51  3 artiklan viimeisen alakohdan vastaista soveltaa samassa artiklassa säädettyjä sääntöjä.
Edellä esitettyjen seikkojen perusteella Verwaltungsgericht Stuttgart päätti lykätä asian käsittelyä ja esittää yhteisöjen
tuomioistuimelle seuraavat ennakkoratkaisukysymykset:
”1)
Voidaanko – –  direktiivin 89/48/ETY 3 ja 4 artiklaa soveltaa sellaisenaan siten, että jäsenvaltion kansalainen voi vedota
niiden säännöksiin, jos niitä ei ole asianmukaisesti saatettu osaksi kansallista lainsäädäntöä?
2)
Voidaanko – –  direktiivin 92/51/ETY 3 ja 4 artiklaa soveltaa sellaisenaan siten, että jäsenvaltion kansalainen voi vedota
kyseisiin säännöksiin kaikkia sellaisia kansallisia säännöksiä vastaan, jotka eivät ole direktiivin säännösten mukaisia, jos
asianmukaisia täytäntöönpanotoimia ei ole toteutettu määräajassa?
Jos ensimmäiseen ja/tai toiseen kysymykseen vastataan myöntävästi:
3)
Onko – –  direktiivin 89/48/ETY tai – –  direktiivin 92/51/ETY vastaisena pidettävä sellaista kansallista lainsäädäntöä (tässä
asiassa – –  direktiivin 89/48/ETY saattamisesta osaksi kansallista lainsäädäntöä opettajan ammatin osalta 15.8.1996 annettu
Baden-Württembergin osavaltion opetusministeriön asetus), jonka mukaan toisessa Euroopan unionin jäsenvaltiossa saadun tai
tunnustetun, opettajan ammattia koskevan pätevyyden tunnustaminen
a)
edellyttää poikkeuksetta vähintään kolmivuotista korkeampaa koulutusta, ja että
b)
tutkintotodistus koskee vähintään kahta sellaista ainetta, joita Baden-Württembergissä vaaditaan opettajan ammatin harjoittamiseksi?
Jos ensimmäiseen kysymykseen vastataan myöntävästi:
4)
Onko direktiivin 89/48/ETY 1 artiklan a alakohdan toista alakohtaa tulkittava siten, että Itävallassa aikaisemmasta kaksivuotisesta
ala-asteen opettajan ammatillisesta koulutuksesta annettu tutkintotodistus on direktiivin 89/48/ETY 1 artiklan a alakohdan
ensimmäisessä alakohdassa tarkoitettu tutkintotodistus, jos Itävallan toimivaltainen viranomainen vahvistaa, että kaksivuotisesta
koulutuksesta annettu todistus katsotaan direktiivin 89/48/ETY 1 artiklan a alakohdan toista alakohtaa sovellettaessa nykyisin
kolmivuotisen koulutuksen jälkeen myönnettyä tutkintotodistusta vastaavaksi ja että tällainen todistus antaa kyseisessä jäsenvaltiossa
samat oikeudet ryhtyä harjoittamaan ala-asteen opettajan ammattia ja harjoittaa sitä?
Jos toiseen kysymykseen vastataan myöntävästi:
5)
Onko direktiivin 92/51/ETY 3 artiklan toista kohtaa tulkittava opettajan tutkintotodistuksen tunnustamisen kannalta siten,
että siinä edellytetty ”yli nelivuotisen keskiasteen jälkeisen koulutuksen suorittaminen” tarkoittaa ainoastaan vaadittavaa
korkeampaa koulutusta, vai lasketaanko ”yli nelivuotisen keskiasteen jälkeisen koulutuksen suorittamiseen” myös opetusharjoittelu?
6)
Jos direktiivin 92/51/ETY 3 artiklan ensimmäistä kohtaa sovelletaan Itävallassa kaksivuotisen (korkeamman) koulutuksen jälkeen
saatuihin opettajan tutkintotodistuksiin,
syntyykö direktiivin 92/51/ETY 3 artiklan ensimmäisen kohdan a alakohdan perusteella silloin, kun direktiiviä 92/51/ETY ei
ole saatettu osaksi kansallista lainsäädäntöä 17 artiklassa asetetussa määräajassa, oikeus jäsenvaltiossa saatujen tutkintotodistusten
rinnastamiseen opettajan ammatin harjoittamiseksi vastaanottavassa jäsenvaltiossa vaadittavan vastaavan pätevyyden kanssa,
ilman että vastaanottava jäsenvaltio voi ensin vaatia 4 artiklan mukaisten korvaavien toimenpiteiden toteuttamista, vaikka
vaadittavat edellytykset täyttyvät?”
Ennakkoratkaisukysymykset
Ennakkoratkaisupyynnön esittänyt tuomioistuin pyrkii kysymyksillään selvittämään pääasiallisesti, voiko jäsenvaltion kansalainen,
jolle on lähtöjäsenvaltiossa myönnetty kaksivuotisen koulutuksen perusteella kelpoisuus harjoittaa opettajan ammattia, vedota
välittömästi direktiivin 89/48 tai direktiivin 92/51 säännöksiin, voidakseen vaatia, että vastaanottavan jäsenvaltion toimivaltainen
viranomainen tunnustaa hänelle oikeuden harjoittaa opettajan ammattia tämän valtion kouluissa samoin edellytyksin kuin tämän
valtion omat kansalaiset.
Aluksi on muistutettava, että kuten käy ilmi sekä direktiivin 89/48 että direktiivin 92/51 ensimmäisestä perustelukappaleesta,
näiden direktiivien ensisijaisena tavoitteena on poistaa henkilöiden ja palvelujen vapaan liikkuvuuden esteet jäsenvaltioiden
väliltä. Näissä perustelukappaleissa korostetaan sitä, että tämä merkitsee jäsenvaltioiden kansalaisille etenkin mahdollisuutta
harjoittaa ammattia joko itsenäisenä ammatinharjoittajana tai palkatussa työssä muussa kuin siinä jäsenvaltiossa, jossa he
ovat hankkineet ammattipätevyyden. Direktiivin 89/48 kolmannesta ja neljännestä perustelukappaleesta käy lisäksi ilmi, että
tutkintotodistusten tunnustamista koskevan yleisen järjestelmän tarkoituksena on helpottaa yhteisön kansalaisten mahdollisuutta
harjoittaa kaikkea sellaista ammattitoimintaa, joka vastaanottavassa jäsenvaltiossa edellyttää tiettyä koulutusta. Direktiivin
92/51 kahdeksannessatoista perustelukappaleessa todetaan lisäksi, että tällä direktiivillä perustetun tutkintotodistusten
tunnustamista koskevan yleisen järjestelmän tarkoituksena on direktiivillä 89/48 perustetun ensimmäisen yleisen järjestelmän
tavoin poistaa säänneltyjen ammattien harjoittamiseen ryhtymisen esteet.
Sen selvittämiseksi, täyttyvätkö direktiivin 89/48 asian kannalta olennaisten säännösten välittömän soveltamisen edellytykset
pääasian kaltaisissa olosuhteissa, on ensiksi tarkasteltava neljättä kysymystä, joka koskee tämän direktiivin 1 artiklan a alakohdan
toisen alakohdan tulkintaa. Kuten sen otsikosta käy ilmi, siinä säädetään vähintään kolmivuotisesta korkeammasta koulutuksesta
annettujen tutkintotodistusten tunnustamista koskevasta yleisestä järjestelmästä, kun taas esillä olevassa asiassa pääasian
kantaja on suorittanut Itävallassa vain kaksivuotisen koulutuksen. Näin ollen mikäli neljänteen kysymykseen olisi vastattava
kieltävästi, kantajalla ei olisi mahdollisuutta vedota kyseisestä direktiivistä johtuviin oikeuksiin.
Neljäs kysymys
Tällä kysymyksellään kansallinen tuomioistuin tiedustelee, onko direktiivin 89/48  1 artiklan a alakohdan toista alakohtaa
tulkittava siten, että Itävallassa aikaisemmin kaksivuotisesta opettajan ammatillisesta koulutuksesta annettu tutkintotodistus
on saman säännöksen ensimmäisessä alakohdassa tarkoitettu tutkintotodistus, jos kyseisen valtion toimivaltaiset viranomaiset
vahvistavat, että kaksivuotisesta koulutuksesta annettu todistus katsotaan nykyisin kolmivuotisen koulutuksen jälkeen myönnettyä
tutkintotodistusta vastaavaksi ja että se antaa kyseisessä jäsenvaltiossa samat oikeudet ryhtyä harjoittamaan opettajan ammattia
ja harjoittaa sitä.
Beuttenmüllerin, Itävallan hallituksen ja komission mukaan tähän kysymykseen on vastattava myöntävästi, kun taas Land Baden-Württemberg
näyttäisi kannattavan näkemystä, jonka mukaan itävaltalaisen opettajankoulutuslaitoksen kaksivuotiseen koulutukseen ei voida
soveltaa direktiivin 89/48 1 artiklan a alakohdan toisessa alakohdassa säädettyä vastaavuuslauseketta. Se katsoo joka tapauksessa,
ettei tuota säännöstä voida soveltaa pääasiassa. Beuttenmüller ja Itävallan hallitus ovat päinvastaista mieltä. Komissio puolestaan
toteaa, että on kansallisen tuomioistuimen asiana ratkaista, täyttyvätkö direktiivissä tutkintojen rinnastamiselle asetetut
edellytykset esillä olevassa asiassa.
Tämän osalta on muistutettava, että direktiivissä 89/48 tarkoitettu tutkintotodistuksen käsite on määritelty kyseisen direktiivin
1 artiklan a alakohdassa, johon kuuluu kaksi alakohtaa. Ensimmäisessä alakohdassa ilmaistaan edellytykset, jotka tutkintotodistusten,
todistusten tai asiakirjojen on täytettävä voidakseen vastata tutkintotodistuksen käsitettä, ja näistä on mainittava erityisesti
edellytys, jonka mukaan tällaisen tutkintotodistuksen on osoitettava keskiasteen jälkeisen koulutuksen vähimmäiskesto. Kyseisen
säännöksen toisen alakohdan mukaan ensimmäisessä alakohdassa tarkoitetun tutkintotodistuksen kaltaisena pidetään jäsenvaltion
toimivaltaisen viranomaisen antamaa tutkintotodistusta, todistusta tai muuta asiakirjaa, joka ei täytä ensimmäisessä alakohdassa
säädettyjä edellytyksiä, jos se täyttää tietyt edellytykset. Näitä ovat, että sen on antanut jäsenvaltion toimivaltainen viranomainen
ja että se on annettu yhteisössä suoritetusta koulutuksesta. Lisäksi toimivaltaisen viranomaisen on täytynyt tunnustaa kyseinen
koulutus vastaavan tasoiseksi ja kyseisen tutkintotodistuksen on annettava samat oikeudet ryhtyä harjoittamaan säänneltyä
ammattia ja harjoittaa sitä tuossa jäsenvaltiossa.
On todettava, että kokonaan Itävallassa suoritetun kaksivuotisen koulutuksen perusteella tuossa jäsenvaltiossa myönnetty tutkintotodistus
täyttää edellisessä kohdassa mainitut edellytykset, jos toimivaltainen viranomainen vahvistaa, että tämä tutkintotodistus
katsotaan nykyisin kolmivuotisen koulutuksen jälkeen myönnettyä tutkintotodistusta vastaavaksi ja että se antaa kyseisessä
jäsenvaltiossa samat oikeudet ryhtyä harjoittamaan opettajan ammattia ja harjoittaa sitä. Ilmaisu ”yhteisössä suoritettu koulutus”
kattaa nimittäin sekä kokonaan tutkintotodistuksen tai todistuksen myöntäneessä jäsenvaltiossa suoritetun koulutuksen että
osittain tai kokonaan toisessa jäsenvaltiossa suoritetun koulutuksen.
Tällaista direktiivin 89/48 1 artiklan a alakohdan toisen alakohdan tulkintaa, joka perustuu suoraan tämän säännöksen sanamuotoon,
tukee lisäksi Euroopan parlamentille ja neuvostolle direktiivin 89/48/ETY 13 artiklan mukaisesti tehty kertomus korkeammasta
koulutuksesta annettujen tutkintotodistusten tunnustamista koskevan yleisen järjestelmän soveltamisesta – (KOM(96) 46 lopullinen),
jonka komissio on antanut 15.2.1996. Tämän kertomuksen III kohdan v alakohdan mukaan kyseisen direktiivin 1 artiklan a alakohdan
toinen alakohta on annettu, jotta voitaisiin ottaa huomioon henkilöt, jotka eivät ole suorittaneet kolmivuotista korkeampaa
koulutusta mutta joilla on pätevyys, joka antaa heille samat ammatilliset oikeudet kuin jos he olisivat suorittaneet tällaiset
opinnot. Kertomuksen III kohdan vi alakohdasta käy ilmi, että tällaisia tilanteita esiintyy useissa jäsenvaltioissa. Siitä
käy myös ilmi, että kyseistä säännöstä sovelletaan myös, kun sellaiset opinnot, jotka eivät kuulu 1 artiklan a alakohdan ensimmäisen
alakohdan soveltamisalaan, korvataan jäsenvaltiossa opinnoilla, joista annetaan tässä alakohdassa tarkoitettu tutkintotodistus,
sillä edellytyksellä, että kansallisessa lainsäädännössä tunnustetaan nimenomaisesti aikaisempi koulutus vastaavan tasoiseksi
kuin uusi koulutus ja että kyseisellä tutkintotodistuksella annetaan aikaisempien tutkintotodistusten haltijoille samat oikeudet
kuin mitä uusien tutkintotodistusten haltijoilla on ryhtyä harjoittamaan ammattia ja harjoittaa sitä.
Yhteisöjen tuomioistuimen, jonka ratkaistavaksi ennakkoratkaisupyyntö on saatettu, asiana ei ole ratkaista niitä epäilyksiä,
joita kansallinen tuomioistuin ja Land Baden-Württemberg ovat ilmaisseet tämän oikeudenkäynnin kuluessa direktiivin 89/48
1 artiklan a alakohdan toisessa alakohdassa ilmaistun viimeisen edellytyksen täyttymisestä. Kansallisen tuomioistuimen asiana
on määrittää asianomaisen esittämien, saman direktiivin 8 artiklan 1 kohdassa tarkoitettujen todisteiden sekä näiden todisteiden
arvioimiseksi soveltuvien kansallisten säännösten perusteella, onko katsottava, että kyseinen edellytys täyttyy pääasiassa.
On kuitenkin täsmennettävä, kuten Itävallan hallitus on perustellusti todennut, että tämä edellytys koskee oikeutta harjoittaa
säänneltyä ammattia eikä palkkauksen ja muiden työsuhteen ehtojen soveltamista aiemman koulutuksen ja uuden koulutuksen toisiaan
vastaavuuden tunnustavassa jäsenvaltiossa. Direktiivin 89/48  1 artiklan a alakohdan toisessa alakohdassa tehdyn toteamuksen
”samat oikeudet ryhtyä harjoittamaan säänneltyä ammattia” tarkoituksena on erityisesti ottaa huomioon sellaisten henkilöiden
tilanne, joilla säilyy oikeus harjoittaa kyseistä ammattia, vaikka heille myönnetyt tutkintotodistukset tai todistukset eivät
enää nykyisin oikeuta ryhtymään kyseisen ammatin harjoittamiseen nämä todistukset myöntäneessä tai tunnustaneessa jäsenvaltiossa.
Tällainen tulkinta on yhteensopiva direktiivin 89/48 1 artiklan a alakohdan toisessa alakohdassa tarkoitetun saavutettujen
oikeuksien suojelemista koskevan tavoitteen kanssa. Sitä tukee myös se, että tämän säännöksen sanamuodossa käytetään ilmaisua
”tai” eroteltaessa toisistaan yhtäältä oikeudet ”ryhtyä harjoittamaan” säänneltyä ammattia ja toisaalta ”harjoittaa” sitä.
Näin ollen neljänteen kysymykseen on vastattava, että direktiivin 89/48  1 artiklan a alakohdan toista alakohtaa on tulkittava
siten, että Itävallassa aikaisemmin kaksivuotisesta ala-asteen opettajan ammatillisesta koulutuksesta annetun kaltainen tutkintotodistus
on saman säännöksen ensimmäisessä alakohdassa tarkoitettu tutkintotodistus, jos tämän jäsenvaltion toimivaltaiset viranomaiset
vahvistavat, että kaksivuotisesta koulutuksesta annettu todistus katsotaan nykyisin kolmivuotisen koulutuksen jälkeen myönnettyä
tutkintotodistusta vastaavaksi ja että tällainen todistus antaa kyseisessä jäsenvaltiossa samat oikeudet ryhtyä harjoittamaan
opettajan ammattia ja harjoittaa sitä. Kansallisen tuomioistuimen asiana on määrittää asianomaisen esittämien, saman direktiivin
8 artiklan 1 kohdassa tarkoitettujen todisteiden sekä näiden todisteiden arvioimiseksi soveltuvien kansallisten säännösten
perusteella, onko katsottava, että 1 artiklan a alakohdan toisessa alakohdassa ilmaistu viimeinen edellytys täyttyy pääasiassa.
Tämä edellytys koskee oikeutta harjoittaa säänneltyä ammattia eikä palkkauksen ja muiden työsuhteen ehtojen soveltamista aiemman
koulutuksen ja uuden koulutuksen toisiaan vastaavuuden tunnustavassa jäsenvaltiossa.
Ensimmäinen ja kolmas kysymys
Ensimmäisellä ja kolmannella kysymyksellään, joita on tarkasteltava yhdessä, kansallinen tuomioistuin pyrkii selvittämään,
voiko jäsenvaltion kansalainen vedota direktiivin 89/48  3 ja 4 artiklan säännöksiin tämän direktiivin säännösten kanssa ristiriidassa
olevia kansallisia säännöksiä vastaan ja ovatko direktiivin kanssa ristiriidassa EU‑EWR‑LehrerVO:n kaltaiset säännökset, joilla
täytäntöönpannaan kyseinen direktiivi opettajan ammatin osalta, siltä osin kuin näissä kansallisissa säännöksissä edellytetään
poikkeuksetta toisessa jäsenvaltiossa hankitun tai tunnustetun opettajan ammattipätevyyden tunnustamisen osalta vähintään
kolmivuotista korkeampaa koulutusta ja sitä, että koulutukseen sisältyy vähintään kaksi sellaista ainetta, joita vastaanottavassa
jäsenvaltiossa vaaditaan opettajan ammatin harjoittamiseksi.
Beuttenmüller, Itävallan hallitus ja komissio katsovat, että EU‑EWR‑LehrerVO:lla täytäntöönpannaan virheellisesti direktiivi
89/48, ja ne väittävät, että jäsenvaltion kansalainen voi vedota tämän direktiivin 3 artiklan a alakohtaan tämän direktiivin
kanssa ristiriidassa olevien kansallisten säännösten soveltamista vastaan. Land Baden‑Württemberg väittää, että EU‑EWR‑LehrerVO
täyttää kaikilta osin kyseisen direktiivin vaatimukset ja että näin ollen viimeksi mainitun direktiivin säännöksiä ei voida
soveltaa välittömästi.
On muistutettava, että direktiivin 89/48  3 artiklan a alakohdassa säädetään, että vastaanottavan jäsenvaltion toimivaltainen
viranomainen ei saa puutteellisen pätevyyden perusteella kieltäytyä antamasta jäsenvaltion kansalaiselle lupaa ryhtyä harjoittamaan
tai harjoittaa säänneltyä ammattia samoilla edellytyksillä, joita sovelletaan sen omiin kansalaisiin, jos hakijalla on tutkintotodistus,
joka toisessa jäsenvaltiossa vaaditaan kyseisen ammatin harjoittamisen aloittamiseksi tai sen harjoittamiseksi tuon jäsenvaltion
alueella, ja jos tämä tutkintotodistus on annettu jossakin jäsenvaltiossa.
Kuten tämän tuomion 40 kohdasta käy ilmi, direktiivissä 89/48 tarkoitettu, tämän direktiivin 3 artiklan a alakohdassa käytetty
tutkintotodistuksen käsite kattaa sekä tutkintotodistukset, todistukset tai asiakirjat, jotka täyttävät tämän direktiivin
1 artiklan a alakohdan ensimmäisessä alakohdassa säädetyt edellytykset, että myös ne tutkintotodistukset, todistukset tai
asiakirjat, jotka rinnastetaan niihin tämän säännöksen toisen alakohdan nojalla. Näin ollen kyseisen 3 artiklan a alakohdan
mukaan vastaanottavan jäsenvaltion toimivaltaisen viranomaisen on tunnustettava säännellyn ammatin harjoittamiseen edellytetty
tutkintotodistus, jos hakijalla on tämän direktiivin 1 artiklan a alakohdan toisessa alakohdassa tarkoitettu vastaavan tasoinen
tutkintotodistus, vaikka tämä tutkintotodistus on annettu alle kolmivuotisen koulutuksen perusteella ja/tai vaikka vastaavia
opintoja ei ole suoritettu korkeakoulussa tai muussa saman tasoisessa oppilaitoksessa.
Tästä seuraa, että direktiivin 89/48 ja erityisesti sen 3 artiklan a alakohdan kanssa ristiriidassa ovat EU‑EWR‑LehrerVO:ssa
säädetyn kaltaiset kansalliset säännökset, joissa edellytetään poikkeuksetta opettajan ammattia koskevan pätevyyden tunnustamiseksi,
että tämä on suorittanut korkeakoulussa vähintään kolmivuotisen koulutuksen.
Samoin direktiivin 89/48 kanssa ovat ristiriidassa sellaiset kansalliset säännökset, joiden mukaan toisessa jäsenvaltiossa
hankitun opettajan ammattia koskevan pätevyyden tunnustamisen edellytyksenä on, että tällä koulutuksella on täsmällinen sisältö,
kuten EU‑EWR‑LehrerVO:ssa säädetyn kaltaiset säännökset, joissa vaaditaan, että hakijan vetoamaan koulutukseen sisältyy vähintään
kaksi sellaista ainetta, joita Baden‑Württembergissä vaaditaan opettajan ammatin harjoittamiseksi.
Komissio on huomauttanut perustellusti, että direktiivissä 89/48 perustettu tutkintotodistusten vastavuoroista tunnustamista
koskeva järjestelmä ei tarkoita, että muiden jäsenvaltioiden myöntämissä tutkintotodistuksissa osoitettaisiin vastaanottavassa
jäsenvaltiossa vaadittuun koulutukseen rinnastuva tai sitä vastaava koulutus. Tässä järjestelmässä tutkintotodistusta ei tunnusteta
siihen liittyvälle koulutukselle ominaisen arvon perusteella vaan siksi, että se antaa sen myöntäneessä tai tunnustaneessa
jäsenvaltiossa oikeuden ryhtyä harjoittamaan säänneltyä ammattia. Erot toisessa jäsenvaltiossa hankitun opettajan koulutuksen
ja vastaanottavassa jäsenvaltiossa järjestetyn koulutuksen organisaation tai opetuksen sisällön välillä eivät näin ollen voi
riittää perustelemaan sitä, ettei kyseistä ammattipätevyyttä tunnusteta. Jos nämä erot ovat luonteeltaan olennaisia, niiden
avulla voidaan korkeintaan perustella se, että jäsenvaltio vaatii hakijalta kyseisen direktiivin 4 artiklan mukaisesti, että
tämän on suoritettava toinen tässä säännöksessä säädetyistä korvaavista toimenpiteistä.
Pääasiassa on selvää, että EU‑EWR‑LehrerVO:n 1 §:n 1 momentin 2 kohdassa edellytetään opettajan ammattipätevyyden tunnustamiseksi,
että toisessa jäsenvaltiossa hankittuun koulutukseen sisältyy vähintään kaksi sellaista ainetta, joita vastaanottavassa jäsenvaltiossa
vaaditaan opettajan ammatin harjoittamiseksi. Tällainen edellytys on omiaan estämään monia yhteisön kansalaisia ryhtymästä
harjoittamaan opettajan ammattia kyseisessä vastaanottavassa jäsenvaltiossa, vaikka heillä on tarvittava pätevyys tämän ammatin
harjoittamiseksi lähtöjäsenvaltiossa. Lisäksi siinä edellytetään, että muussa kuin vastaanottavassa jäsenvaltiossa hankitun
koulutuksen on oltava viimeksi mainitussa jäsenvaltiossa annettavaan koulutukseen rinnastuvaa tai sitä vastaavaa, mikä on
selvästi direktiivissä 89/48 perustetun tutkintotodistusten tunnustamisjärjestelmän ja saman direktiivin 3 artiklan a alakohdan
selvän sanamuodon vastaista.
Yhteisöjen tuomioistuimen oikeuskäytännön mukaan kaikissa tapauksissa, joissa direktiivin säännökset ovat sisältönsä osalta
ehdottomia ja riittävän täsmällisiä, yksityiset oikeussubjektit voivat vedota niihin kansallisessa tuomioistuimessa valtiota
vastaan, jos valtio ei ole asetetussa määräajassa saattanut direktiiviä osaksi kansallista oikeusjärjestystä tai jos se ei
ole tehnyt sitä asianmukaisesti (ks. mm. asia 103/88, Fratelli Costanzo, tuomio 22.6.1989, Kok. 1989 s. 1839, Kok. Ep. X,
s. 95  29 kohta; asia C‑141/00, Kügler, tuomio 10.9.2002, Kok. 2002, s. I‑6833, 51 kohta ja yhdistetyt asiat C‑465/00, C‑138/01
ja C‑139/01, Österreichischer Rundfunk ym., tuomio 20.5.2003, Kok. 2003, s. I‑4989, 98 kohta).
Tämän osalta direktiivin 89/48  3 artiklan a alakohta on sisältönsä osalta ehdoton ja riittävän täsmällinen. Yksityiset oikeussubjektit
voivat näin ollen vedota tähän säännökseen kansallisessa tuomioistuimessa kyseisen direktiivin kanssa ristiriitaisten kansallisten
säännösten soveltamisen syrjäyttämiseksi.
Direktiivin 89/48  4 artiklan osalta on todettava, että vastaanottavan jäsenvaltion toimivaltainen viranomainen ei ole määrännyt
Beuttenmüllerille mitään tässä säännöksessä tarkoitettuja korvaavia toimenpiteitä. Näin ollen yhteisöjen tuomioistuimen ei
ole tarpeen lausua tämän säännöksen tulkinnasta.
Edellä esitetyn perusteella ensimmäiseen ja kolmanteen kysymykseen on vastattava, että jäsenvaltion kansalainen voi vedota
direktiivin 89/48  3 artiklan a alakohtaan tämän direktiivin kanssa ristiriidassa olevia kansallisia säännöksiä vastaan. Direktiivi
on ristiriidassa tällaisten säännösten kanssa, mikäli näissä säännöksissä edellytetään muussa kuin vastaanottavassa jäsenvaltiossa
hankitun tai tunnustetun opettajan ammattipätevyyden tunnustamisen osalta poikkeuksetta vähintään kolmivuotista korkeampaa
koulutusta ja että koulutukseen sisältyy vähintään kaksi sellaista ainetta, joita vastaanottavassa jäsenvaltiossa vaaditaan
opettajan ammatin harjoittamiseksi.
Toinen, viides ja kuudes kysymys
Toisella, viidennellä ja kuudennella kysymyksellään, joita on syytä tarkastella yhdessä ja jotka koskevat direktiivin 92/51
3 ja 4 artiklan tulkintaa, kansallinen tuomioistuin tiedustelee pääasiallisesti, voiko silloin, kun tätä direktiiviä ei ole
saatettu osaksi kansallista lainsäädäntöä 17 artiklan 1 kohdan ensimmäisessä alakohdassa asetetussa määräajassa, jäsenvaltion
kansalainen vedota kyseisen direktiivin 3 artiklan a alakohtaan vaatiakseen vastaanottavassa jäsenvaltiossa Itävallassa kaksivuotisen
koulutuksen jälkeen saadun kaltaisen opettajan ammattipätevyyden tunnustamista vai onko niin, että joko tällaista oikeutta
ei ole sillä perusteella, että pääasiassa sovelletaan kyseisen 3 artiklan viimeisessä alakohdassa säädettyä poikkeusta, tai
tällaisen oikeuden edellytyksenä on, että hakija suorittaa ensin saman direktiivin 4 artiklassa tarkoitetut korvaavat toimenpiteet.
On muistutettava, että ennakkoratkaisupyyntöön sisältyvistä seikoista käy ilmi, että Land Baden‑Württemberg on laiminlyönyt
täytäntöönpanna direktiivin 92/51, joka jäsenvaltioiden piti sen 17 artiklan 1 kohdan ensimmäisen alakohdan mukaan täytäntöönpanna
18.6.1994 mennessä. Lisäksi tämän direktiivin 3 artiklan a alakohdasta, jonka tavoite ja sisältö ovat samat kuin direktiivin
89/48  3 artiklan a alakohdassa, käy ilmi, että vastaanottavan jäsenvaltion toimivaltaisen viranomaisen on tunnustettava jäsenvaltion
kansalaisen hankkima opettajan ammattipätevyys, jos hakijalla on direktiiveissä 92/51 tai 89/48 tarkoitettu tutkintotodistus,
jota jäsenvaltiossa edellytetään, jotta kyseistä ammattia voidaan ryhtyä harjoittamaan tai harjoittaa sen alueella. Kuten
direktiivin 92/51  1 artiklan a alakohdasta käy ilmi, tässä direktiivissä tarkoitetaan tutkintotodistuksella koulutuksesta
annettua asiakirjaa, jolla, muiden edellytysten ohella, osoitetaan, että sen haltija on suorittanut muun kuin direktiivin
89/48/ETY 1 artiklan a alakohdan toisessa luetelmakohdassa tarkoitetun vähintään yksivuotisen keskiasteen jälkeisen koulutuksen.
Näissä olosuhteissa jäsenvaltion kansalainen voi vedota direktiivin 92/51  3 artiklan a alakohtaan vaatiakseen, että Itävallassa
kaksivuotisen koulutuksen perusteella annetun kaltainen tutkintotodistus on tunnustettava vastaanottavassa jäsenvaltiossa.
On kuitenkin todettava, että mikäli tällainen ammattipätevyyttä koskeva todistus täyttää myös kaikki direktiivin 89/48  1 artiklan
a alakohdan toisessa alakohdassa säädetyt edellytykset, jotta sen voidaan katsoa olevan saman säännöksen ensimmäisessä alakohdassa
tarkoitettu tutkintotodistus, vastaanottavan jäsenvaltion on myönnettävä tunnustaminen viimeksi mainitun direktiivin 3 artiklan
a alakohdan eikä direktiivin 92/51  3 artiklan a alakohdan nojalla.
Land Baden‑Württemberg väittää kuitenkin, ettei direktiivin 92/51  3 artiklaa voida soveltaa pääasiassa saman artiklan viimeisessä
alakohdassa säädetyn poikkeuksen vuoksi. Tämän säännöksen mukaan vastaanottavan jäsenvaltion ei tarvitse soveltaa kyseistä
artiklaa silloin, kun säännellyn ammatin harjoittamiseen ryhtyminen tai sen harjoittaminen siinä valtiossa edellyttää direktiivissä
89/48 tarkoitettua tutkintotodistusta, jonka myöntämisen yhtenä edellytyksenä on yli nelivuotisen keskiasteen jälkeisen koulutuksen
suorittaminen. Land Baden‑Württemberg toteaa tässä yhteydessä, että ala- tai yläasteen opettajan ammatin harjoittaminen edellyttää
kolmivuotista koulutusta opettajainkoulutuslaitoksessa sekä tämän koulutuksen jälkeen suoritettua vähintään kahdeksantoista
kuukauden harjoittelua. Kyseessä on näin ollen direktiivin 92/51  3 artiklan viimeisessä alakohdassa tarkoitettu yli nelivuotinen
keskiasteen jälkeinen koulutus.
Tällaista tulkintaa ei voida hyväksyä.
Ensiksikin, kuten julkisasiamies on todennut ratkaisuehdotuksensa 87 kohdassa, jäsenvaltio, joka ei ole noudattanut velvoitettaan
saattaa direktiivin säännökset osaksi oikeusjärjestystään, ei voi vedota yhteisön kansalaisia vastaan kyseisistä säännöksistä
johtuviin rajoituksiin eikä se voi vaatia näitä noudattamaan direktiivistä johtuvia velvoitteita. Land Baden‑Württemberg ei
voi näin ollen vedota yksityistä oikeussubjektia kohtaan direktiivin 92/51  3 artiklan viimeisessä alakohdassa säädettyyn
poikkeukseen, koska se on laiminlyönyt täytäntöönpanna kyseisen direktiivin.
Toiseksi on todettava, että Land Baden‑Württembergin suosittelema direktiivin 92/51  3 artiklan viimeisen alakohdan tulkinta
on joka tapauksessa virheellinen. Saman direktiivin useista säännöksistä, erityisesti sen 1 artiklan g alakohdasta ja 4 artiklan
1 kohdan a alakohdan ensimmäisestä luetelmakohdasta käy ilmi, että ”keskiasteen jälkeisen koulutuksen” käsite ei tarkoita
samaa kuin ”harjoittelu”, vaikka ammattikoulutukseen saattaa sisältyä keskiasteen jälkeisiä opintoja, joita täydennetään harjoittelulla.
Minkään seikan perusteella ei voida päätellä, ettei kyseisen direktiivin 3 artiklan viimeisessä alakohdassa oteta huomioon
tätä erottelua. Lisäksi koska kyseessä on säännös, jolla poiketaan tässä direktiivissä säädetystä yleisestä periaatteesta,
jonka mukaan vastaanottava jäsenvaltio ei voi kieltää oikeutta ryhtyä harjoittamaan säänneltyä ammattia sellaiselta jäsenvaltion
kansalaiselta, jolla on muussa kuin vastaanottavassa jäsenvaltiossa vaadittu pätevyys saman ammatin harjoittamiseen, sitä
on tulkittava suppeasti (ks. vastaavasti em. asia Kügler, tuomion 28 kohta). Näin ollen on katsottava, että direktiivin 92/51
3 artiklan viimeinen alakohta koskee ainoastaan keskiasteen jälkeisten opintojen kestoa ja ettei harjoittelua voida ottaa
mukaan laskettaessa neljän vuoden vähimmäisaikaa, joka on yksi edellytys tämän poikkeuksen soveltamiselle.
Mahdollisuudesta asettaa ammattipätevyyden tunnustamisen edellytykseksi, että hakijan on suoritettava direktiivin 92/51  4 artiklassa
säädetyt korvaavat toimenpiteet, on todettava, että tämän tuomion 63 kohdasta käy ilmi, että jos jäsenvaltio ei ole noudattanut
velvoitettaan saattaa direktiivin säännökset osaksi oikeusjärjestystään, se ei voi vaatia yksityisiä oikeussubjekteja noudattamaan
näistä säännöksistä johtuvia velvoitteita. Land Baden‑Württemberg ei voi näin ollen kieltäytyä tunnustamasta pääasian kantajalla
olevan tutkintotodistuksen vastaavuutta vetoamalla siihen, että tällä on mahdollisesti velvollisuus suorittaa ensin korvaavia
toimenpiteitä.
Lisäksi on korostettava, ettei vastaanottavan jäsenvaltion toimivaltainen viranomainen ole määrännyt Beuttenmüllerille mitään
direktiivin 92/51  4 artiklassa säädettyjä korvaavia toimenpiteitä. Näissä olosuhteissa, kuten on jo todettu tämän tuomion
56 kohdassa direktiivin 89/48  4 artiklan osalta, yhteisöjen tuomioistuimen ei ole tarpeen lausua direktiivin 92/51 vastaavan
säännöksen tulkinnasta.
Edellä esitetyn perusteella toiseen, viidenteen ja kuudenteen kysymykseen on vastattava, että silloin, kun täytäntöönpanotoimia
ei ole toteutettu direktiivin 92/51  17 artiklan 1 kohdan ensimmäisessä alakohdassa asetetussa määräajassa, jäsenvaltion kansalainen
voi vedota kyseisen direktiivin 3 artiklan a alakohtaan vaatiakseen vastaanottavassa jäsenvaltiossa Itävallassa kaksivuotisen
koulutuksen jälkeen saadun kaltaisen opettajan ammattipätevyyden tunnustamista. Pääasian kaltaisissa olosuhteissa tätä mahdollisuutta
ei voida sulkea pois sillä perusteella, että asiassa sovelletaan kyseisen 3 artiklan viimeisessä alakohdassa säädettyä poikkeusta,
eikä tällaisen oikeuden edellytykseksi voida asettaa, että hakija suorittaa ensin saman direktiivin 4 artiklassa tarkoitetut
korvaavat toimenpiteet.
Oikeudenkäyntikulut
Yhteisöjen tuomioistuimelle huomautuksensa esittäneille Itävallan hallitukselle ja komissiolle aiheutuneita oikeudenkäyntikuluja
ei voida määrätä korvattaviksi. Pääasian asianosaisten osalta asian käsittely yhteisöjen tuomioistuimessa on välivaihe kansallisessa
tuomioistuimessa vireillä olevan asian käsittelyssä, minkä vuoksi kansallisen tuomioistuimen asiana on päättää oikeudenkäyntikulujen
korvaamisesta.
Näillä perusteilla
YHTEISÖJEN TUOMIOISTUIN (viides jaosto)
on ratkaissut Verwaltungsgericht Stuttgartin 5.3.2002 tekemällään päätöksellä esittämät kysymykset seuraavasti:
1)
Vähintään kolmivuotisesta ammatillisesta korkeammasta koulutuksesta annettujen tutkintotodistusten tunnustamista koskevasta
yleisestä järjestelmästä 21 päivänä joulukuuta 1988 annetun neuvoston direktiivin 89/48/ETY 1 artiklan a alakohdan toista
alakohtaa on tulkittava siten, että Itävallassa aikaisemmin kaksivuotisesta ala-asteen opettajan ammatillisesta koulutuksesta
annetun kaltainen tutkintotodistus on saman säännöksen ensimmäisessä alakohdassa tarkoitettu tutkintotodistus, jos tämän jäsenvaltion
toimivaltaiset viranomaiset vahvistavat, että kaksivuotisesta koulutuksesta annettu todistus katsotaan nykyisin kolmivuotisen
koulutuksen jälkeen myönnettyä tutkintotodistusta vastaavaksi ja että tällainen todistus antaa kyseisessä jäsenvaltiossa samat
oikeudet ryhtyä harjoittamaan opettajan ammattia ja harjoittaa sitä. Kansallisen tuomioistuimen asiana on määrittää asianomaisen
esittämien, saman direktiivin 8 artiklan 1 kohdassa tarkoitettujen todisteiden sekä näiden todisteiden arvioimiseksi soveltuvien
kansallisten säännösten perusteella, onko katsottava, että 1 artiklan a alakohdan toisessa alakohdassa ilmaistu viimeinen
edellytys täyttyy pääasiassa. Tämä edellytys koskee oikeutta harjoittaa säänneltyä ammattia eikä palkkauksen ja muiden työsuhteen
ehtojen soveltamista aiemman koulutuksen ja uuden koulutuksen toisiaan vastaavuuden tunnustavassa jäsenvaltiossa.
2)
Jäsenvaltion kansalainen voi vedota direktiivin 89/48  3 artiklan a alakohtaan tämän direktiivin kanssa ristiriidassa olevia
kansallisia säännöksiä vastaan. Direktiivi on ristiriidassa tällaisten säännösten kanssa, mikäli näissä säännöksissä edellytetään
muussa kuin vastaanottavassa jäsenvaltiossa hankitun tai tunnustetun opettajan ammattipätevyyden tunnustamisen osalta poikkeuksetta
vähintään kolmivuotista korkeampaa koulutusta ja että koulutukseen sisältyy vähintään kaksi sellaista ainetta, joita vastaanottavassa
jäsenvaltiossa vaaditaan opettajan ammatin harjoittamiseksi.
3)
Silloin, kun täytäntöönpanotoimia ei ole toteutettu direktiiviä 89/48/ETY täydentävästä ammatillisen koulutuksen tunnustamista
koskevasta toisesta yleisestä järjestelmästä 18 päivänä kesäkuuta 1992 annetun neuvoston direktiivin 92/51/ETY 17 artiklan
1 kohdan ensimmäisessä alakohdassa asetetussa määräajassa, jäsenvaltion kansalainen voi vedota kyseisen direktiivin 3 artiklan
a alakohtaan vaatiakseen vastaanottavassa jäsenvaltiossa Itävallassa kaksivuotisen koulutuksen jälkeen saadun kaltaisen opettajan
ammattipätevyyden tunnustamista. Pääasian kaltaisissa olosuhteissa tätä mahdollisuutta ei voida sulkea pois sillä perusteella,
että asiassa sovelletaan kyseisen 3 artiklan viimeisessä alakohdassa säädettyä poikkeusta, eikä tällaisen oikeuden edellytykseksi
voida asettaa, että hakija suorittaa ensin saman direktiivin 4 artiklassa tarkoitetut korvaavat toimenpiteet.
Jann
Timmermans
Rosas
La Pergola
von Bahr
Julistettiin Luxemburgissa 29 päivänä huhtikuuta 2004.
R. Grass
V. Skouris
kirjaaja
presidentti
–
Oikeudenkäyntikieli: saksa.