CELEX: 62003TJ0367
Kártérítési kereset
Nemzetközi megállapodások
Az EGK-Törökország társulási megállapodás
Az Európai Közösségek és Törökország közötti vámunió
Kompenzációs pénzügyi támogatások

Jogi és ténybeli háttér
Az Európai Gazdasági Közösség és Törökország közötti társulást létrehozó megállapodást (a továbbiakban: ankarai megállapodás)
1963. szeptember 12‑én Ankarában írta alá egyrészről a Török Köztársaság, másrészről a Közösség, valamint annak tagállamai.
A Tanács 1963. december 23‑án hozta meg az ankarai megállapodást elfogadó 64/732/EGK határozatot (HL 1964. 217., 3685. o.;
magyar nyelvű különkiadás 11. fejezet, 11. kötet, 10. o.).
Az ankarai megállapodás 2. cikkének (1) bekezdése a következőképpen rendelkezik:
„A megállapodás célja a Felek közötti kereskedelmi és gazdasági kapcsolatok folyamatos és kiegyensúlyozott megerősítésének
elősegítése, teljes mértékben figyelembe véve, hogy biztosítani kell a török gazdaság gyorsuló fejlődését, továbbá javítani
kell a török lakosság foglalkoztatási szintjén és életkörülményein.”
Az ankarai megállapodás 2. cikkének (3) bekezdése szerint:
„A társulás az alábbi szakaszokból áll:
a)      előkészítő szakasz;
b)      átmeneti szakasz;
c)      zárószakasz.”
A megállapodás 3. cikkének (1) bekezdése előírja:
„Az előkészítő szakasz során Törökország a Közösségtől kapott támogatással megerősíti a gazdaságát, hogy képes legyen teljesíteni
az átmeneti és zárószakasz során ráháruló kötelezettségeket.
Az előkészítő szakaszra vonatkozó részletes szabályokat – különös tekintettel a közösségi támogatásra vonatkozó szabályokra
– az e megállapodás részét képező ideiglenes jegyzőkönyv és pénzügyi jegyzőkönyv határozza meg.”
Az ankarai megállapodás 5. cikke így szól:
„A zárószakasz a vámunión alapul, és magában foglalja a Szerződő Felek gazdaságpolitikáinak szorosabb összehangolását.”
E megállapodás 6. cikke így rendelkezik:
„A Szerződő Felek a társulás megvalósításának és fokozatos fejlesztésének biztosítása érdekében a Társulási Tanácsban üléseznek,
amely a megállapodásban ráruházott hatáskörnek megfelelően jár el.”
Végül az ankarai megállapodás 30. cikke szerint:
„A Szerződő Felek közös megegyezésével [az] e megállapodáshoz csatolt jegyzőkönyvek a megállapodás szerves részét képezik.”
Az ankarai megállapodáshoz csatolták többek között a „pénzügyi jegyzőkönyv” címet viselő 2. sz. jegyzőkönyvet, amely a török
gazdaság gyorsuló fejlődésének előmozdítását szolgáló pénzügyi rendszereket szabályozza.
1970. november 23‑án írták alá az ankarai megállapodáshoz csatolt kiegészítő jegyzőkönyvet (a továbbiakban: 1970. évi kiegészítő
jegyzőkönyv) és a második pénzügyi jegyzőkönyvet (HL 1972. L 293., 4. o.; magyar nyelvű különkiadás 11. fejezet, 11. kötet,
43. o.). E jegyzőkönyvek 1973. január 1‑jén léptek hatályba. 1977. május 12‑én írták alá a harmadik pénzügyi jegyzőkönyvet
(HL 1979. L 67., 14. o.).
Az EK és Törökország közötti Társulási Tanács 1995. december 22‑én fogadta el a vámunió zárószakaszának bevezetéséről szóló,
1/95 határozatot (HL 1996., L 35., 1. o.). E határozat vámuniót hoz létre a Közösség és Törökország között, főszabály szerint
a mezőgazdasági termékek körébe nem tartozó áruk tekintetében. A határozat előírja a vámok és az azonos hatású díjak eltörlését,
valamint a mennyiségi és minőségi korlátozások megszüntetését.
A Yedaş Tarim ve Otomotiv Sanayi ve Ticaret AŞ (a továbbiakban: Yedaş Tarim) török jog szerint alapított, jogi személyiséggel
rendelkező társaság. Tevékenysége golyóscsapágyak behozatalára és gyártására, valamint karterek és gépszíjak autóipari és
mezőgazdasági berendezésekhez való alkatrészként történő behozatalára terjed ki.

Az eljárás
A felperes a jelen keresetet az Elsőfokú Bíróság Hivatalához 2003. december 2‑án érkezett keresetlevelében nyújtotta be.
Az Elsőfokú Bíróság Hivatalához 2004. március 19‑én, illetve 26‑án érkezett külön beadványában a Bizottság, illetve a Tanács
elfogadhatatlansági kifogást emelt a jelen keresettel szemben az Elsőfokú Bíróság eljárási szabályzatának 114. cikke alapján.
A felperes 2004. május 17‑én benyújtotta észrevételeit. Az Elsőfokú Bíróság 2005. január 19‑én úgy határozott, hogy a kifogásról
és a költségekről az eljárást befejező határozatban dönt.
Az Elsőfokú Bíróság (ötödik tanács) az eljárási szabályzata 47. cikkének (1) §‑a alapján úgy ítélte meg, hogy szükségtelen
a második beadványváltás.
Az Elsőfokú Bíróság (ötödik tanács) az előadó bíró jelentése alapján úgy határozott, hogy megnyitja az eljárás szóbeli szakaszát.
Az Elsőfokú Bíróság Hivatalához 2005. július 18‑án érkezett levelében a felperes azt kérte, hogy – szükség esetén – az Elsőfokú
Bíróság rendeljen ki szakértőt.
A 2005. szeptember 8‑i tárgyaláson az Elsőfokú Bíróság meghallgatta a felek szóbeli előterjesztéseit és az általa feltett
szóbeli kérdésekre adott válaszaikat. Az alperesek ismertették a szakértő kirendelésére irányuló kérelemmel kapcsolatos észrevételeiket.

A felek kérelmei
A felperes azt kéri, hogy az Elsőfokú Bíróság:
–        kötelezze az alpereseket a felmerült kár megtérítésére;
–        kötelezze az alpereseket a költségek viselésére.
A Tanács és a Bizottság azt kéri, hogy az Elsőfokú Bíróság:
–        utasítsa el a keresetet;
–        kötelezze a felperest a költségek viselésére.

Indokolás

A felek érvei
A felperes úgy érvel, hogy az általa elszenvedett veszteségek az 1/95 határozattal létrehozott vámuniónak a Közösség által
történt végrehajtásának módjában gyökereznek. A felperes a Közösséggel szemben mindenekelőtt a pénzügyi támogatások hiányát
kifogásolja; e hiányt Görögország tiltakozására vezeti vissza. E tárgyban részletesen kifejti, hogy a Közösség felelősséggel
tartozik azért, hogy nem indított eljárást Görögország ellen annak magatartása miatt. A felperes megkérdőjelezi továbbá azoknak
a megállapodásoknak a hatályát, amelyet a Közösség harmadik országokkal kötött. A felperes előadja továbbá, hogy a Bizottság
nem hozott meg bizonyos intézkedéseket az intézmények szintjén. Így a Török Köztársaságot – különösen a vámunióhoz szorosan
kapcsolódó területeken – kizárták a közös kereskedelempolitikáról folytatott tárgyalásokból. Így például a török hatóságok
nem vehettek részt az EK 133. cikk alapján felállított különbizottságban. Végül azt állítja, hogy a Bizottság elmulasztotta
tájékoztatni a Török Köztársaságot, és nem akadályozta meg a vámunión belüli verseny fejlődésével ellentétes gyakorlatot.
Ezenkívül a tárgyaláson a felperes lényegében kijelentette: nem azt állítja, hogy a kár oka az, hogy elfogadták az 1/95 határozatot
vagy valamely más intézményi jogi aktust, hanem az a mód, ahogyan azt az alperesek végrehajtották. A felperes továbbá pontosítja,
hogy a kár oka az alperesek mulasztása. Az Elsőfokú Bíróság ezt feljegyezte a tárgyalási jegyzőkönyvbe.
A felperes a fenti magatartások jogellenességét az ankarai megállapodás 2. cikkének (1) bekezdéséből, 3. cikkének (1) bekezdéséből
és 6. cikkéből vezeti le. Hivatkozik a későbbi kiegészítő jegyzőkönyvhöz csatolt pénzügyi jegyzőkönyvre is. E dokumentumokat
az EK 310. cikk alapján a másodlagos jog közösségi jogi aktusainak kell tekinteni. A felperes azt is állítja, hogy a Közösség
nem teljesítette 2,5 milliárd euró pénzügyi támogatás nyújtására vonatkozó kötelezettségét Törökországgal szemben; e kötelezettségvállalásra
az EK‑Török Társulási Tanács azon ülése alkalmával került sor, amelyen elfogadták a 1/95 határozatot, amelyhez a kötelezettségvállalást
egyoldalú nyilatkozat formájában csatolták. A felperes végül azt állítja, hogy támogatási ígéreteket tettek az euro–mediterrán
együttműködés keretében, amelyeket nem teljesítettek, illetve hogy a támogatások folyósítása nehézségekbe ütközik.
A felperes kára és a Közösség mulasztása közötti ok-okozati összefüggéssel kapcsolatban a felperes mindenekelőtt előadja,
hogy a vámunió összességében negatív hatást gyakorolt a török gazdaságra.
A felperes részletesebben azt állítja, hogy 1990‑ben úgy döntött, hogy beruház a csapágygyártásba, mert a belföldi gyártást
egyrészt külön juttatásokkal és támogatásokkal élénkítették, másrészt külön vámtarifával védték. A felperes hozzáteszi, hogy
annak idején arra számítottak, hogy a Török Köztársaság tíz éven belül nem vesz részt a Közösséggel alkotott vámunióban. A
felperes termelőegysége 1993‑ban kezdte meg működését. A vámunió 1996. január 1‑jei hatályba lépését követően eltörölték valamennyi
díjat és vámot, valamint a csapágyak és karterek behozatalát érintő egyéb terheket. Így a török piacot elárasztották a Közösség
tagállamaiból származó kiváló minőségű importált termékek, valamint az olcsó és a gyengébb minőségű távol-keleti termékek.
Ennek következtében a felperes csapágygyártó részlege az 1996–2003 közötti időszakban veszteséges lett. A felperes ezenkívül
előadja, hogy a vámok 1996. január 1‑jei eltörlése miatt a vámunió negatív hatást gyakorolt kereskedelmi részlegének behozatali
tevékenységére annyiban, amennyiben az importált termékek értékesítése csökkent a fokozódó verseny következtében.
Számviteli és pénzügyi beszámolójára támaszkodva a felperes azt állítja keresetlevelében, hogy 1 200 000 euró összegű kár
érte. Az alperesek elfogadhatatlansági kifogásához kapcsolódó észrevételeiben a felperes mindenesetre azt kéri, hogy az Elsőfokú
Bíróság az alpereseket 4 578 518 euró megfizetésére kötelezze.
Az alperesek elsősorban három elfogadhatatlansági okra hivatkoznak. Azt állítják, hogy a felperes az 1/95 határozattal okozott
kár megtérítését kéri, amely nem bizottsági, és nem is tanácsi jogi aktus, ezért e határozat nem szolgálhat a kártérítési
kereset alapjául. Azt állítják, hogy a felperes kérelme a Bíróság alapokmányának 46. cikke szerint elévült. Végül úgy érvelnek,
hogy a keresetlevél pontatlan, és nem felel meg az eljárási szabályzat 44. cikkének (1) §‑ában foglalt feltételeknek.
Másodsorban az ügy érdemével kapcsolatban az alperesek vitatják, hogy a Közösség magatartása okozhatta a felperes részéről
állított kárt. A Tanács kifejezetten cáfolja a Törökország részére nyújtott pénzügyi támogatások állítólagos elégtelenségére
vonatkozó állításokat. A Bizottság hangsúlyozza: a felperes által hivatkozott rendelkezések egyikét sem sérti az, hogy a harmadik
országokból származó termékeket érintő vámok csökkentéséről vagy eltörléséről nem egyeztettek Törökországgal. Mindenesetre
a vám- és nem vámjellegű korlátok eltörlésekor egyetlen gazdasági szereplő sem hivatkozhat az e korlátokkal védett piaci részesedéséhez
való jogára. E piaci részesedés ugyanis csak a körülmények változásainak kitett pillanatnyi gazdasági helyzet. Az alperesek
úgy ítélik meg, hogy a keresetlevél nem tartalmaz elég bizonyítékot a jogellenes magatartás és az állítólagos kár közötti
ok-okozati összefüggés alátámasztásához. Végül vitatják e kár fennállását.

Az Elsőfokú Bíróság álláspontja
Előzetes észrevételek
A felperes tárgyaláson tett nyilatkozataiból (lásd a fenti 21. pontot) az következik, hogy nem kell figyelembe venni azokat
az érveit, amelyeket beadványaiban az 1/95 határozat vagy valamely bizottsági, illetve tanácsi jogi aktus állítólagos jogellenességére
alapított.
Következésképpen nem kell megvizsgálni azt az elfogadhatatlansági okot, amelyre az alperesek e határozat jellege kapcsán hivatkoztak.
Az Elsőfokú Bíróság feladata megítélni, hogy a gondos igazságszolgáltatás indokolja‑e a kereset anélkül történő érdemi elutasítását,
hogy az Elsőfokú Bíróság határozna az alperesek részéről előterjesztett elfogadhatatlansági kifogásokról (a Bíróság C‑23/00. P. sz.,
Tanács kontra Boehringer ügyben 2002. február 26‑án hozott ítéletének [EBHT 2002., I‑1873. o.] 52. pontja). Jelen eset körülményei
között az Elsőfokú Bíróság úgy ítéli meg, hogy a kereset elévülésére alapított elfogadhatatlansági kifogásról nem szükséges
határozni.
Végül emlékeztetni kell arra, hogy a Bíróság alapokmányának 21. cikke szerint – amely ugyanezen alapokmány 53. cikkének első
bekezdése alapján az Elsőfokú Bíróságra is alkalmazandó –, valamint az Elsőfokú Bíróság eljárási szabályzatának 44. cikke
1. §‑ának c) pontja szerint minden keresetlevélnek tartalmaznia kell a jogvita tárgyát és a felhozott jogalapok rövid ismertetését.
Az ismertetésnek kellően világosnak és egyértelműnek kell lennie, hogy lehetővé tegye az alperes számára a védekezésre való
felkészülést, illetve az Elsőfokú Bíróság számára a keresetről való – adott esetben további információk nélkül hozott – döntést.
A jogbiztonság és a gondos igazságszolgáltatás biztosítása végett a kereset elfogadhatóságához az szükséges, hogy az alapvető
ténybeli és jogi elemek, amelyeken a kereset alapul, legalább összefoglalva, ám koherens és érthető módon kiderüljenek a keresetlevél
szövegéből (lásd az Elsőfokú Bíróság T‑195/95. sz., Guérin automobiles kontra Bizottság ügyben 1997. május 6‑án hozott ítéletének
[EBHT 1997., II‑679. o.] 20. ponjtát és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlatot).
E követelmények kielégítése végett a valamely közösségi intézmény által okozott állítólagos károk megtérítésére irányuló keresetlevélnek
tartalmaznia kell azokat az elemeket, amelyek azonosíthatóvá teszik a felperes által kifogásolt magatartást és azokat az okokat,
amelyek alapján a felperes úgy ítéli meg, hogy ok-okozati összefüggés áll fenn e magatartás és az állítólagosan elszenvedett
sérelem között, valamint tartalmaznia kell a sérelem természetét és terjedelmét (lásd az Elsőfokú Bíróság T‑19/01. sz., Chiquita
Brands és társai kontra Bizottság ügyben 2005. február 3‑án hozott ítéletének [EBHT 2005., II‑315. o.] 65. pontját és az ott
hivatkozott ítélkezési gyakorlatot).
A fenti 22. és az azt követő pontokból azonban az következik, hogy a felperes által felhozott érvek sokasága és azok bemutatásának
módja az ellen szól, hogy az Elsőfokú Bíróság a keresetlevelet annak egészében elfogadhatatlannak nyilvánítsa.
A felelősség feltételeiről
Az állandó ítélkezési gyakorlatból következik, hogy a Közösség szerződésen kívüli felelőssége az EK 288. cikk második bekezdése
értelmében több feltétel – azaz az intézményeknek felrótt magatartás jogellenessége, a kár bekövetkezte, valamint a hivatkozott
magatartás és a kár közötti ok-okozati összefüggés – együttes fennállásától függ (a Bíróság 26/81. sz., Oleifici Mediterranei
kontra EGK ügyben 1982. szeptember 29‑én hozott ítéletének [EBHT 1982., 3057. o.] 16. pontja; az Elsőfokú Bíróság T‑175/94. sz.,
International Procurement Services kontra Bizottság ügyben 1996. július 11‑én hozott ítéletének [EBHT 1996., II‑729. o.] 44. pontja,
valamint a T‑283/02. sz., EnBW Kernkraft kontra Bizottság ügyben 2005. március 16‑án hozott ítéletének [EBHT 2005., II‑913. o.]
84. pontja).
–       Az alperesek állítólagos jogellenes magatartásáról
Az állandó ítélkezési gyakorlat szerint a fent felsorolt feltételek közül az első olyan jogszabály kellően súlyos megsértését
jelenti, amely a magánszemélyek javára állapít meg jogot (a Bíróság C‑46/93. és C‑48/93. sz., Brasserie du Pêcheur és Factortame
ügyben 1996. március 5‑én hozott ítéletének [EBHT 1996., I‑1029. o.] 51. pontja; a C‑352/98. P. sz., Bergaderm és Goupil kontra
Bizottság ügyben 2000. július 4‑én hozott ítéletének [EBHT 2000., I‑5291. o.] 42. pontja; a C‑312/00. P. sz., Bizottság kontra
Camar és Tico ügyben 2002. december 10‑én hozott ítéletének [EBHT 2002., I‑11355. o.] 53. pontja és a C‑472/00. P. sz., Bizottság
kontra Fresh Marine ügyben 2003. július 10‑én hozott ítéletének [EBHT 2003., I‑7541. o.] 25. pontja; továbbá az EnBW Kernkraft
kontra Bizottság ügyben hozott, a fenti 34. pontban hivatkozott ítélet 87. pontja).
Jelen esetben a Yedaş Tarim azt állítja, hogy a Közösség által nyújtott pénzügyi támogatás elégtelensége és a Közösség mulasztásai
elsősorban az ankarai megállapodás 2. cikkének (1) bekezdését, 3. cikkének (1) bekezdését és 6. cikkét, másodsorban a pénzügyi
jegyzőkönyvet, harmadsorban az 1970. évi kiegészítő jegyzőkönyvet sértik, negyedsorban sértik a Közösség által vállalt azon
kötelezettséget, hogy az 1/95 határozat elfogadásához kapcsolódóan 2,5 milliárd eurót folyósít Törökországnak, ötödsorban
sértik az euro–mediterrán együttműködés keretében jóváhagyott egyéb támogatási ígérvényeket.
Meg kell állapítani, hogy az ankarai megállapodás és a fent említett jegyzőkönyvek a Közösség és a tagállamok által harmadik
állammal kötött nemzetközi megállapodásnak minősülnek.
Az EK 300. cikk (7) bekezdése szerint az ilyen megállapodások kötelezőek a Közösség intézményeire és a tagállamokra. Rendelkezéseik
– hatályba lépésüktől kezdve – a közösségi jogrend szerves részét képezik (a Bíróság 181/73. sz. Haegeman‑ügyben 1974. április 30‑án
hozott ítéletének [EBHT 1974., 449. o.] 5. pontja, valamint a 12/86. sz. Demirel‑ügyben 1987. szeptember 30‑án hozott ítéletének
[EBHT 1987., 3719. o.] 7. pontja). Mindazonáltal az ilyen megállapodásoknak a közösségi jogrendre gyakorolt hatását nem lehet
a szóban forgó rendelkezések nemzetközi eredetének figyelembevétele nélkül megállapítani (a Bíróság 104/81. sz. Kupferberg‑ügyben
1982. október 26‑án hozott ítéletének [EBHT 1982., 3641. o.] 17. pontja).
Különösen annak eldöntéséhez, hogy az intézményekkel szemben kifogásolt magatartások jogellenességének megállapítása érdekében
a felperes hivatkozhat‑e a fent említett megállapodások rendelkezéseire, meg kell vizsgálni, hogy e rendelkezések közvetlenül
alkalmazandónak minősülnek‑e. E tekintetben a Demirel‑ügyben hozott, fent hivatkozott ítéletének 14. pontjában a Bíróság megállapította,
hogy a Közösség által harmadik országokkal kötött megállapodás adott rendelkezése akkor tekinthető közvetlenül alkalmazandónak,
ha a szövegét, valamint a megállapodás célját és jellegét tekintve világos és pontosan meghatározott kötelezettséget tartalmaz,
amelynek végrehajtása vagy hatásai nem függnek további jogi aktus meghozatalától.
A Bíróság így folytatta (a Demirel-ügyben hozott ítélet 16. pontja):
„A megállapodást – a felépítését és tartalmát illetően – az jellemzi, hogy általánosan megnevezi a társulás céljait, és meghatározza
az e célok eléréséhez szükséges iránymutatásokat anélkül, hogy a megállapodás maga pontos szabályokat állapítana meg a célok
megvalósítása érdekében. A csatolt jegyzőkönyvek, amelyek helyébe a kiegészítő jegyzőkönyv lépett, csak egyes sajátos kérdésekben
tartalmaznak részletes szabályokat.”
Ezért az ankarai megállapodás – figyelemmel annak természetére és szerkezetére – főszabály szerint nem tartozik azon jogi
normák közé, amelyek alapján az Elsőfokú Bíróság a közösségi intézmények jogi aktusainak jogszerűségét felülvizsgálja.
Az említett megállapodás 2. cikkének (1) bekezdése általános kifejezésekkel meghatározza az ankarai megállapodás célját, amely
nem más, mint a Törökország és a Közösség közötti kereskedelmi és gazdasági kapcsolatok megerősítése. A megállapodás két általános
iránymutatást is megállapít: mégpedig e megerősítés folyamatos és kiegyensúlyozott jellegét, valamint a török gazdaság gyorsuló
fejlődésének, illetve a török lakosság foglalkoztatási szintje és életkörülményei javításának figyelembevételét. Ebből következik,
hogy e rendelkezés programadó jellegű. Az, hogy e rendelkezés nem elég pontos és feltétlen, valamint végrehajtása vagy hatása
szükségképpen további jogi aktus meghozatalától függ, kizárja, hogy közvetlenül szabályozza a felperes helyzetét. Ráadásul
nem is célja, hogy magánszemélyek részére jogokat biztosítson.
Ugyanez vonatkozik az ankarai megállapodás 3. cikkének (1) bekezdésére, amelynek első albekezdése általános kifejezésekkel
jelöli meg a Törökország és a Közösség közötti társulás előkészítő szakaszának célját. Így az ankarai megállapodás 3. cikke
(1) bekezdésének második albekezdése a csatolt jegyzőkönyvekre hivatkozik az e szakaszra vonatkozó részletes szabályok meghatározása
tekintetében. Ez a szakasz csupán az első a megállapodásban szabályozott három szakasz közül, és az 1970. évi kiegészítő jegyzőkönyv
hatálybalépésével lezárult.
Ugyanez a következtetés vonható le az említett megállapodás 6. cikkének tárgyából is, ahol a Társulási Tanácsot létrehozó
intézményi rendelkezésről van szó.
A felperes egyébként anélkül hivatkozik az ankarai megállapodáshoz csatolt pénzügyi jegyzőkönyvre, hogy pontosan megjelölné,
mely rendelkezéseket sértették meg. Márpedig ahhoz, hogy a jogellenességre való hivatkozás az eljárási szabályzat 44. cikke
(1) §‑ának c) pontja értelmében elfogadható legyen, meg kell határoznia a jogellenes magatartást. E kötelezettséget erősíti
jelen esetben az a körülmény is, hogy a közvetlen hatályt nem általánosságban kell megítélni, hanem minden egyes esetben meg
kell vizsgálni a hivatkozott rendelkezések természetét, rendszerét és szövegét (a Bíróság 41/74. sz. Van Duyn‑ügyben 1974. december 4‑én
hozott ítéletének [EBHT 1974., 1337. o.] 12. pontja). Ebből következik, hogy a megsértett rendelkezések pontos megnevezésének
hiányában elfogadhatatlan a felperesnek a fent említett pénzügyi jegyzőkönyvre alapított érvelése. A Yedaş Tarim más pénzügyi
jegyzőkönyvekre is hivatkozik. Azonban még ha feltételezzük is, hogy ekként hivatkozik az 1970. november 23‑i és az 1977. május 12‑i
pénzügyi jegyzőkönyvre, azokkal kapcsolatban ugyanez a következtetés vonható le. Mindenesetre a felperes a tárgyaláson úgy
nyilatkozott, hogy a kérdéses jegyzőkönyv keretében általa benyújtott egyetlen beruházási projektet sem utasítottak el; az
Elsőfokú Bíróság ezt feljegyezte a tárgyalási jegyzőkönyvbe.
A felperes továbbá úgy ítéli meg, hogy a Közösség megsértette annak az egyoldalú nyilatkozatnak a rendelkezéseit, amelyben
az 1/95 határozat elfogadásakor kötelezettséget vállalt Törökországgal szemben 2,5 milliárd euró pénzügyi támogatás folyósítására.
Márpedig ilyen nyilatkozat nem található az 1/95 határozathoz csatolt közösségi nyilatkozatok között. E körülmények között
a Yedaş Tarim állítása nem elég pontos ahhoz, hogy az eljárási szabályzat 44. cikke (1) §‑ának c) pontja értelmében elfogadható
legyen. Ráadásul a felperes nem bizonyította, hogy e nyilatkozat joghatályos volt. Mindent egybevetve a kérdéses juttatást
magának a keresetlevélnek a szövege alapján a török állam részére kellett volna juttatni, úgyhogy az nem biztosíthatott jogot
a magánszemélyek részére.
A felperes azt is megemlíti, hogy nem teljesítették a külön akcióprogramra, a makrogazdasági segítségnyújtásra és a hatósági
együttműködési alapra vonatkozó támogatási ígérvényeket. Ezek az állítások azonban nem kellően pontosak egyrészt ahhoz, hogy
bizonyossággal azonosítható legyen a kifogásolt magatartás, másrészt ahhoz, hogy értékelhető legyen annak esetleges jogellenessége.
Mindenesetre a felperes nem határozta meg, hogy a magánszemélyeknek miként származhatna joga az ígéretekből.
Végül a felperes azokra a nehézségekre és problémákra hivatkozik, amelyek az euro–mediterrán együttműködés keretében merültek
fel. Azonban nem indokolja, és nem jelöli meg, hogy miben nyilvánul meg az alperesek jogellenes magatartása.
Végül a Yedaş Tarim az 1970. évi kiegészítő jegyzőkönyvre és különösen azon körülményre alapítja keresetét, hogy az a felek
közötti „kölcsönös és kiegyensúlyozott kötelezettségeken” alapul. Azonban e követelmény csak az említett jegyzőkönyv preambulumában
szerepel, ezért nincs önálló jogi hatálya. Mindamellett e követelmény lényegében az ankarai megállapodás 2. cikkének (1) bekezdéséből
ered. A fenti 42. pontban viszont már kifejtésre került e rendelkezés programadó jellege, valamint az, hogy ennek folytán
e rendelkezésnek nincs közvetlen hatálya.
A fenti megfontolásoktól függetlenül az Elsőfokú Bíróság úgy véli, hogy a Közösségnek nem róható fel mulasztásként a Törökországnak
nyújtott pénzügyi támogatás állítólagos elégtelensége, miután a felperes szerint ez az elégtelenség az egyik tagállam tiltakozásából
ered.
A felperes azon kifogását illetően, miszerint a Közösség nem indított eljárást e tagállammal szemben annak állásfoglalása
miatt, emlékeztetni kell arra, hogy – még ha feltételezzük is, hogy ez az állásfoglalás a tagállam Szerződésben foglalt kötelezettségei
megszegésének tekinthető – a Bizottság nem köteles kötelezettségszegés megállapítása iránti eljárást indítani az EK 226. cikk
alapján. Így semmiképpen nem minősül jogellenesnek az, hogy a Bizottság nem indította meg ezt az eljárást, és ezért ez nem
váltja ki a Közösség szerződésen kívüli felelősségét sem (lásd az Elsőfokú Bíróság T‑202/02. sz., Makedoniko Metro és Michaniki
AE kontra Bizottság ügyben 2004. január 14‑én hozott végzésének [EBHT 2002., II‑202. o.] 43. pontját és az ott hivatkozott
ítélkezési gyakorlatot).
A felperes továbbá felveti, hogy a Közösség által harmadik országokkal megkötött megállapodások következtében is kárt szenvedett.
Mivel a felperes egyrészről a tárgyaláson kifejtette (lásd a fenti 21. pontot), hogy nem vitatja a Közösség hivatalos aktusait,
másrészről továbbra is kifogásolta e megállapodásokat, ezért úgy kell tekinteni, hogy vagy ellentmondásos álláspontot képvisel
– amelyről az Elsőfokú Bíróság nem határozhat –, vagy azt kifogásolja, hogy a megállapodások megkötésekor a Közösség nem kellően
vette figyelembe a török állam érdekeit. Ez utóbbi esetet illetően az Elsőfokú Bíróság úgy ítéli meg, hogy a keresetlevél
pontatlan, és megállapítja, hogy a keresetlevél nem határozza meg a Közösség azon mulasztásait, amelyek konkrétan érintették
tevékenységét. Márpedig ahhoz, hogy a közösségi intézmény által okozott kár megtérítésére irányuló keresetlevél megfeleljen
az eljárási szabályzat 44. cikke (1) §‑ának c) pontjában foglalt, a fenti 32. pontban hivatkozott állandó ítélkezési gyakorlatban
értelmezett követelményeknek, a keresetlevélnek tartalmaznia kell azokat az elemeket, amelyek lehetővé teszik a felperes által
az érintett intézménynek felrótt magatartás azonosítását. Következésképpen e kifogás elfogadhatatlan.
Ugyanez az inkoherencia és pontatlanság vonatkozik a tárgyaláson felvetett azon érvre is, miszerint Törökországot – különösen
a vámunióhoz szorosan kapcsolódó területeken – kizárták a közös kereskedelempolitikáról folytatott tárgyalásokból. Kizárólag
az a bírálat kellően világos az elfogadhatósághoz, amely szerint Törökországot kizárták az EK 133. cikk által létrehozott
különbizottságból. Feltéve, hogy az utóbbi bírálatot azzal szembeni kifogásként kell értelmezni, hogy Törökországot elmulasztották
felhívni e bizottságban való részvételre, meg kell jegyezni, hogy a felperesnek nem fűzödik joga a Törökország e bizottságban
való részvételéhez.
A felperes végül azt állítja, hogy a Bizottság nem teljesítette a Törökországgal szembeni tájékoztatási és azon kötelezettségét,
hogy felügyelje a vámunió alkalmazásának módját annak érdekében, hogy megakadályozzon minden olyan gyakorlatot, amely az egészséges
verseny fejlődését korlátozza. Azonban e kifogás is túl pontatlan a kártérítési keresetet megalapozottságához. A felperes
itt csak a Közösségnek a különböző gazdasági ágazatokban több ízben tanúsított magatartására hivatkozik, de előadása semmilyen
konkrét, a Közösség tevékenységével kapcsolatos tényre nem támaszkodik.
A kifogásolt magatartás jogellenességére vonatkozó feltételt illetően az Elsőfokú Bíróság végül emlékeztet arra, hogy – hacsak
nem arról van szó, hogy a mérlegelési jogkör jelentősen korlátozott, vagy hiányzik – az a követelmény, miszerint a jogszabálysértésnek
kellően súlyosnak kell lennie, csak abban az esetben teljesül, ha az érintett közösségi intézmény nyilvánvalóan és jelentősen
túllépte mérlegelési jogkörének korlátait (a Bizottság kontra Camar és Tico ügyben hozott, a fenti 35. pontban hivatkozott
ítélet 54. pontja; az Elsőfokú Bíróság T‑198/95., T‑171/96., T‑230/97., T‑174/98. és T‑225/99. sz., Comafrica és Dole Fresh
Fruit Europe kontra Bizottság egyesített ügyekben 2001. július 12‑én hozott ítéletének [EBHT 2001., II‑1975. o.] 134. pontja,
valamint az EnBW Kernkraft kontra Bizottság ügyben hozott, a fenti 34. pontban hivatkozott ítélet 87. pontja).
Márpedig jelen esetben a felperes nem támasztotta alá, hogy a Közösség túllépte azon széles mérlegelési jogkörének korlátait,
amellyel a pénzügyi támogatások nyújtása terén rendelkezik. Már azért sem lehet ilyen bizonyítékot szolgáltatni, mert maga
a Yedaş Tarim is elismerte, hogy a Közösség különféle hozzájárulásokat folyósított Törökország részére, a Tanács pedig több,
Törökország javára szóló pénzügyi eszköz létezésére hivatkozott. Ráadásul az sem került bizonyításra, hogy a harmadik országokkal
megkötött megállapodások megkötésekor a Közösség túllépte az említett korlátokat, amikor nem vonták be Törökországot a politika
meghatározásába, vagy annak eldöntésébe, hogy mit igényel a vámunió és a verseny fejlődése.
–       Az ok-okozati összefüggésről
A 34. pontban említett harmadik feltételt illetően az állandó ítélkezési gyakorlatból az következik, hogy a Közösség szerződésen
kívüli felelőssége azt feltételezi, hogy a kártérítést kérő személynek kell bizonyítania többek között a jogellenes magatartás
és a hivatkozott kár közötti közvetlen ok-okozati összefüggést (a Brasserie du Pêcheur és Factortame ügyben hozott, a fenti
35. pontban hivatkozott ítélet 51. pontja; a Bergaderm és Goupil kontra Bizottság ügyben hozott, a fenti 35. pontban hivatkozott
ítélet 41. és 42. pontja és a Bizottság kontra Camar és Tico ügyben hozott, a fenti 35. pontban hivatkozott ítélet 53. pontja).
Másfelől a felperesnek kell bizonyítania e közvetlen összefüggést (az Elsőfokú Bíróság T‑168/94. sz., Blackspur és társai
kontra Tanács és Bizottság ügyben 1995. szeptember 18‑án hozott ítéletének [EBHT 1995., II‑2627. o.] 40. pontja és a T‑146/01. sz.,
DLD Trading kontra Tanács ügyben 2003. december 17‑én hozott ítéletének [EBHT 2003., II‑6005. o.] 73. pontja).
Jelen esetben a vámunióval összefüggésben a török államnak nyújtott pénzügyi támogatások elégtelenségéből eredő állítólagos
makroökonómiai egyensúlyhiány nem bizonyítja az ezen elégtelenség és a felperes egyéni helyzete közötti közvetlen ok-okozati
kapcsolatot. A felperes ezenfelül nem bizonyítja, hogy közvetlen ok-okozati összefüggés van az állított veszteségek és aközött,
hogy a Közösség nem vonta be Törökországot a vámunióval összefüggésben meghozandó intézkedések megvitatásába, illetve hogy
a Közösség elmulasztotta tájékoztatási kötelezettségét, és hogy elmaradt a verseny közösségi felügyelete. Ugyancsak nem mutatnak
közvetlen kapcsolatot a felperes tevékenységével a felperes által a kézi csomózású szőnyegek gyártásával, a televízókészülékek
exportjával, a mezőgazdasági, különösen a füge-, mogyoró- és pisztáciaágazattal, valamint a textil- és ruházati ágazattal
összefüggésben előadott magyarázatok (lásd a fenti 11. pontot).
Az, hogy a vámunió hatálybalépése megközelítőleg egybeesett a felperes nyereségének csökkenésével, nem elegendő ahhoz, hogy
közvetlen kapcsolatot képezzen a kifogásolt tények és az állítólagos kár között. Más meghatározó tényezők is közrejátszhattak
ugyanis, mint például a török piac szerkezete, a Yedaş Tarim versenytársainak a különböző érintett piacokon való alkalmazkodása,
a nemzeti fizetőeszköz árfolyam-ingadozása, és a Törökország által kötött egyéb kereskedelmi megállapodások.
A felperes ezenkívül előadja, hogy csapágygyártó üzemének nehézségei olyannyira súlyosak, hogy kizárólag a csapágy-, a karter-
és a gépszíjbehozatallal foglalkozó részlegének eredményei óvják meg attól, hogy tevékenységét megszüntesse. Márpedig a felperes
azt állítja, hogy a csapágygyártást 1993‑ban kezdte meg a védővámok és az állami támogatások fenntartására számítva, jóllehet
a vámunió létrehozását 1963. szeptember 12., azaz az ankarai megállapodás aláírása óta tervbe vették. Ráadásul az 1970. évi
kiegészítő jegyzőkönyv ütemtervet írt elő a vámunió hatálybalépését megelőző 22 éves átmeneti szakasz során meghozandó intézkedésekről.
A zárószakaszba való átmenet által biztosított haladék ellenére a felperes termelőegységénél felmerült nehézségek tehát abból
a kockázatból fakadnak, amelyet a felperes vállalhatónak ítélt, amikor olyan helyzet fenntartásával számolt, amelyet maga
Törökország is meg kívánt változtatni. Ezáltal maga a felperes volt saját kárának okozója, és így megszakítja a mulasztás
és az említett kár közötti ok-okozati viszonyt.
A fentiekből következik, hogy jelen esetben a kifogásolt magatartás és a hivatkozott sérelem között hiányzik az ok-okozati
összefüggés.
Következtetések
Amennyiben valamelyik feltétel nem teljesül, a keresetet a felelősség megállapításához szükséges többi feltétel vizsgálata
nélkül teljes egészében el kell utasítani (a Bíróság C‑146/91. sz., KYDEP kontra Tanács és Bizottság ügyben 1994. szeptember 15‑én
hozott ítéletének [EBHT 1994., I‑4199. o.] 81. pontja; az Elsőfokú Bíróság T‑170/00. sz., Förde‑Reederei kontra Tanács és
Bizottság ügyben 2002. február 20‑án hozott ítéletének [EBHT 2002., II‑515. o.] 37. pontja; a T‑273/01. sz., Innova Privat‑Akademie
kontra Bizottság ügyben 2003. március 19‑én hozott ítéletének [EBHT 2003., II‑1093. o.] 23. pontja és az EnBW Kernkraft kontra
Bizottság ügyben hozott, a fenti 34. pontban hivatkozott ítélet 85. pontja). Márpedig a jelen esetben megállapításra került,
hogy a kereseti kérelem a fent említett feltételek közül kettőnek nem felel meg.
Ebből az következik, hogy a jelen keresetet el kell utasítani anélkül, hogy szükséges lenne az alperesek által a Bíróság alapokmányának
46. cikkére alapított elfogadhatatlansági okról határozni, és a felperes által kért bizonyításfelvételt elrendelni.

A költségekről
Az eljárási szabályzat 87. cikkének 2. §‑a értelmében az Elsőfokú Bíróság a pervesztes felet kötelezi a költségek viselésére,
ha a pernyertes fél ezt kérte. Mivel a felperes pervesztes lett, az alperesek kérelmének megfelelően kötelezni kell a költségek
viselésére.
A fenti indokok alapján
AZ ELSŐFOKÚ BÍRÓSÁG (ötödik tanács)
a következőképpen határozott:
1)
A keresetet elutasítja.
2)
A felperest kötelezi a költségek viselésére.
Vilaras
Dehousse
Šváby
Kihirdetve Luxembourgban, a 2006. március 30‑i nyilvános ülésen.
E. Coulon

M. Vilaras
hivatalvezető

elnök
*
Az eljárás nyelve: angol.