CELEX: 62003CJ0136
Laisvas asmenų judėjimas
Viešoji tvarka
Direktyva 64/221/EEB
8 ir 9 straipsniai
Draudimas gyventi ir sprendimas išsiųsti dėl baudžiamųjų nusižengimų
Teisminis skundas dėl priemonės, panaikinančios suinteresuoto asmens leidimą gyventi, teisėtumo
Sustabdomojo šio skundo poveikio nebuvimas
Suinteresuoto asmens teisė remtis tikslingumo argumentais institucijoje, turinčioje pateikti savo nuomonę
EEB ir Turkijos asociacijos susitarimas
Laisvas darbuotojų judėjimas
Asociacijos tarybos sprendimo Nr. 1/80 6 straipsnio 1 dalis ir 14 straipsnio 1 dalis

1       Prašymas priimti prejudicinį sprendimą susijęs su 1964 m. vasario 25 d. Tarybos direktyvos 64/221/EEB dėl užsienio piliečių
judėjimui ir gyvenimui skirtų specialių priemonių, pateisinamų viešosios tvarkos, visuomenės saugumo ar jos sveikatos sumetimais,
derinimo (OL 56, 1964, p. 850) 8 ir 9 straipsnių bei 1980 m. rugsėjo 19 d. Asociacijos tarybos sprendimo Nr. 1/80 dėl asociacijos
plėtros (toliau – Sprendimas Nr. 1/80) 6 ir 7 straipsnių išaiškinimu. Asociacijos taryba buvo įkurta Susitarimu, įsteigiančiu
Europos ekonominės bendrijos ir Turkijos asociaciją, kuris 1963 m. rugsėjo 12 d. buvo pasirašytas Turkijos Respublikos ir
EEB valstybių narių bei Bendrijos Ankaroje ir kuris 1963 m. gruodžio 23 d. Tarybos sprendimu 64/732/CEE (JO 217, 1964, p. 3685)
buvo sudarytas, aprobuotas ir patvirtintas Bendrijos vardu (toliau – Asociacijos susitarimas).
2       Šis prašymas buvo pateiktas nagrinėjant dvi bylas tarp Vokietijos piliečio G. Dörr ir
Sicherheitsdirektion für das Bundesland Kärnten
bei Turkijos piliečio I. Ünal ir
Sicherheitsdirektion für das Bundesland Vorarlberg
, šioms institucijoms priėmus sprendimą panaikinti minėtų asmenų leidimą gyventi Austrijos teritorijoje dėl jų padarytų baudžiamųjų
nusižengimų.

Teisinis pagrindas

Bendrijos teisės aktai
Direktyva Nr. 64/221
3       Direktyva 64/221, remiantis jos 1 straipsnio 1 dalimi, taikoma kiekvienam valstybės narės piliečiui, gyvenančiam kitoje Bendrijos
valstybėje narėje ar keliaujančiam į ją tam, kad galėtų užsiimti pagal darbo sutartį ar savarankiškai dirbančio asmens veikla
arba būti paslaugų gavėju.
4       Pagal jos 2 straipsnio 1 dalį ši direktyva taip pat susijusi su visomis priemonėmis dėl leidimų gyventi išdavimo ar jų pratęsimo
arba išsiuntimo iš valstybių teritorijos, kurių valstybės narės imasi viešosios tvarkos, visuomenės saugumo ar jos sveikatos
sumetimais.
5       Šios direktyvos 8 straipsnis nustato:
„Atitinkamas asmuo dėl sprendimo leisti atvykti, atsisakyti išduoti ar pratęsti leidimą gyventi arba išsiųsti iš teritorijos,
naudojasi tokiomis pat teisės gynimo priemonėmis, kuriomis gali naudotis minėtos valstybės piliečiai dėl tokių administracinių
aktų.“
6       Remiantis Direktyvos 64/221 9 straipsnio 1 dalimi:
„Išskyrus skubos atvejus, tais atvejais, kai nėra numatyta teisė paduoti apeliacinį skundą teismui arba kai toks apeliacinis
skundas gali būti paduotas tik dėl sprendimo teisinio galiojimo, arba kai apeliacinis skundas negali turėti sustabdomojo poveikio,
administracinės institucijos nepriima neigiamo sprendimo dėl leidimo gyventi pratęsimo arba dėl nutarties išsiųsti leidimo
gyventi turėtoją iš teritorijos, kol nesužinoma priimančiosios šalies kompetentingos institucijos, kurioje minėtas asmuo naudojasi
tokiomis teisėmis į gynybą ir į pagalbą arba atstovavimą, kurias numato tos šalies vidaus teisės aktai, nuomonė.
Ši institucija nėra ta pati, kuri įgaliota priimti sprendimus atsisakyti pratęsti leidimus gyventi arba priimti nutartis išsiųsti.“
Asociacija tarp Europos ekonominės bendrijos ir Turkijos Respublikos
7       Remiantis Asociacijos susitarimo 2 straipsnio 1 dalimi, susitarimo tikslas – skatinti nuolatinį ir subalansuotą susitariančiųjų
šalių prekybinių ir ekonominių santykių stiprinimą. Pagal šio susitarimo 12 straipsnį šio tikslo taip pat siekiama laipsniškai
įgyvendinant laisvą darbuotojų judėjimą. Ketvirta konstatuojamoji dalis ir 28 straipsnis nustato, kad susitarimu siekiama
pagerinti Turkijos gyvenimo lygį ir vėliau padėti Turkijos Respublikai įstoti į Bendriją.
8       1970 m. lapkričio 23 d. Briuselyje pasirašytas ir Bendrijos vardu sudarytas, aprobuotas ir patvirtintas 1972 m. gruodžio 19 d.
Tarybos reglamentu (EEB) Nr. 2760/72 papildomas protokolas (toliau – papildomas protokolas), remiantis jo 1 straipsniu, nustato
pereinamojo laikotarpio, numatyto Asociacijos susitarimo 4 straipsnyje, realizavimo sąlygas, būdus ir tempą. Pagal papildomo
protokolo 62 straipsnį jis yra sudedamoji šio susitarimo dalis.
9       Papildomo protokolo II antraštinė dalis pavadinta „Asmenų ir paslaugų judėjimas“, o jos I skyrius skirtas darbuotojams.
10     Šiame skyriuje esantis papildomo protokolo 36 straipsnis numato:
„Darbuotojų judėjimo tarp Bendrijos valstybių narių ir Turkijos laisvė pagal Asociacijos susitarimo 12 straipsnyje nustatytus
principus laipsniškai užtikrinama tarp dvyliktųjų metų pabaigos ir dvidešimt antrųjų metų nuo šio Susitarimo įsigaliojimo
dienos pagal Asociacijos susitarimo 12 straipsnyje nustatytus principus.
Asociacijos taryba nusprendžia, kokias reikia nustatyti taisykles.“
11     Remiantis Sprendimo Nr. 1/80 trečia konstatuojamąja dalimi, jis skirtas socialinėje srityje pagerinti režimą, taikomą darbuotojams
ir jų šeimos nariams.
12     Sprendimo Nr. 1/80 6, 7 ir 14 straipsniai įtvirtinti II skyriaus „Socialinės nuostatos“ 1 skirsnyje „Klausimai, susiję su
įdarbinimu ir laisvu darbuotoju judėjimu“
13     6 straipsnio 1 dalis nustato:
„Nepažeidžiant 7 straipsnio, susijusio su darbuotojo šeimos narių teise laisvai įsidarbinti, nuostatų, darbuotojas iš Turkijos, dalyvaujantis
valstybės narės darbo rinkoje,
–       teisėtai išdirbęs valstybėje narėje vienerius metus turi teisę į darbo leidimo pas tą patį darbdavį, jeigu jis disponuoja
laisva darbo vieta, pratęsimą,
–       teisėtai išdirbęs valstybėje narėje trejus metus, laikantis darbuotojams iš valstybių narių teikiamos pirmenybes, turi teisę
šioje valstybėje narėje dalyvauti konkurse dėl tos pačios profesijos įprastomis sąlygomis pasiūlytos ir šios valstybės narės
darbo tarnybose įregistruotos darbo vietos, laisvai pasirinkdamas darbdavį,
–       teisėtai išdirbęs ketverius metus, šioje valstybėje narėje turi teisę laisvai įsidarbinti pagal darbo sutartį.“
14     7 straipsnis reglamentuoja darbuotojo iš Turkijos šeimos narių, kuriems leista atvykti kartu, teisę laisvai įsidarbinti.
15     14 straipsnio 1 dalis nustato:
„Šio skirsnio nuostatos taikomos laikantis apribojimų, pateisinamų viešosios tvarkos, visuomenės saugumo ar jos sveikatos
sumetimais.“

Nacionalinės teisės aktai
16     Federalinio įstatymo dėl užsieniečių atvykimo, buvimo ir apsigyvenimo (
Fremdengesetz
, toliau – Užsieniečių įstatymas) redakcijos, galiojusios susiklostant pagrindinės bylos faktinėms aplinkybėms, 10 straipsnio
2 dalies 3 punktas numato, kad gali būti atsisakoma išduoti leidimą gyventi,
inter alia
, tuomet, jei užsieniečio buvimas keltų grėsmę viešajai rimčiai, tvarkai ar saugumui.
17     Pagal šio įstatymo 34 straipsnio 1 dalies 2 punktą užsieniečiai, esantys federalinėje teritorijoje, turėdami leidimą gyventi
ar naujo leidimo gyventi išdavimo procedūros metu gali būti įpareigojami išvykti, jei naujo leidimo gyventi išdavimui prieštarauja
vienas iš prašymo atmetimo pagrindų.
18     Užsieniečių įstatymo 36 straipsnio 1 dalies 1 ir 2 punktai nustato, kad užsieniečiui gali būti draudžiama apsistoti, jei tam
tikros aplinkybės leidžia daryti prielaidą, kad jo buvimas kels grėsmę viešajai rimčiai, tvarkai ir saugumui arba prieštaraus
kitiems visuomeniniams interesams, nurodytiems 1950 m. lapkričio 4 d. Romoje pasirašytos Europos žmogaus teisių ir pagrindinių
laisvių apsaugos konvencijos 8 straipsnio 2 dalyje. Pagal šio straipsnio 2 dalies 1 punktą ypatinga aplinkybe 1 dalies prasme
laikoma tai, kad užsienietis nacionalinio teismo buvo nubaustas galutine didesne nei trijų mėnesių laisvės atėmimo bausme;
laisvės atėmimo bausme, lygtinai atleidžiant nuo dalies bausmės; didesne nei šeši mėnesiai lygtine laisvės atėmimo bausme
arba daugiau nei vieną kartą nuteistas už nusikaltimus, pagrįstus tokiu pačiu nusikalstamu elgesiu.
19     Užsieniečių įstatymo 48 straipsnio 1 dalis numato, kad uždrausti apsistoti Europos ekonominės erdvės valstybės piliečiams
ar privilegijuotiems trečiosios valstybės piliečiams leidžiama tik tuomet, jei suinteresuotojo asmens elgesys kelia grėsmę
viešajai tvarkai ar saugumui. Šio straipsnio 3 dalyje patikslinama, kad priėmus sprendimą dėl šių asmenų įpareigojimo išvykti
ar draudimo apsistoti, turi būti suteikiamas vieno mėnesio sprendimo vykdymo atidėjimo terminas, išskyrus tuos atvejus, kai
neatidėliotino užsieniečio išvykimo reikalauja viešosios tvarkos ar saugumo sumetimai.
20     Pagal šio įstatymo 88 straipsnį, jeigu nenumatyta kitaip, sprendimus dėl draudimo apsistoti priima administracinės rajono
institucijos (
Bezirksverwaltungsbehörde
).
21     Pagrindinių bylų aplinkybių atsiradimo metu galiojusios Administracinio proceso kodekso (
Allgemeines Verwaltungsverfahrensgesetz
) redakcijos 66 straipsnis nustatė:
„1.      Apeliacinė instancija paskiria žemesnę instanciją atlikti papildomą tyrimą arba atlieka jį pati.
2.      Jei apeliacinei instancijai pateikta byla turi tokių trūkumų, kad būtina surengti ar pakartoti žodinį nagrinėjimą, ji gali
panaikinti ginčijamą sprendimą ir grąžinti bylą žemesnei instancijai pakartotiniam nagrinėjimui ir naujam sprendimui priimti.
3.      Vis dėlto, apeliacinė instancija gali pati surengti žodinį nagrinėjimą ir tiesiogiai surinkti įrodymus, jei tai leis sutaupyti
laiko ir sąnaudų.
4.      Jeigu skundas nepripažįstamas nepriimtinu ar pavėluotu, apeliacinė instancija visuomet gali pati priimti sprendimą, išskyrus
2 dalyje nurodytus atvejus. Savo sprendimu ji gali pakeisti žemesnės instancijos sprendimo rezoliucinę ir motyvuojamąją dalį
ir atitinkamai bet kaip pakeisti ginčijamą sprendimą.“
22     Remiantis Federalinio konstitucinio įstatymo (
Bundes-Verfassungsgesetz
) 144 straipsniu,
Verfassungsgerichtshof
kontroliuoja Konstitucijos garantuotų teisių laikymąsi.
23     Pagrindinių bylų aplinkybėms taikomos
Verfassungsgerichtshof
įstatymo (
Verfassungsgerichtshofgesetz
) redakcijos 85 straipsnis nustatė:
„1.      Skundas neturi sustabdomojo poveikio.
2.      Gavęs pareiškėjo prašymą,
Verfassungsgerichtshof
nutartimi suteikia skundui sustabdomąjį poveikį, jeigu tam neprieštarauja svarbūs viešieji interesai ir jeigu, įvertinus
visus susijusius interesus, sprendimo vykdymas ar jo tretiesiems asmenims suteiktų teisių įgyvendinimas sukelia neproporcingą
žalą skundą pateikusiam asmeniui. Iš esmės pasikeitus sprendimo dėl sustabdomojo poveikio aplinkybėms, pareiškėjo, institucijos
(83 straipsnio 1 dalis) ar kitos šalies prašymu turi būti priimamas naujas sprendimas.
3.      Apie pagal 2 dalį priimtą sprendimą pranešama pareiškėjui, institucijai <...> ir kitoms šalims. Pripažinus sustabdomąjį poveikį,
institucija turi sustabdyti ginčijamo administracinio akto vykdymą, imtis tam visų reikalingų priemonių; asmuo, kuriam ginčijamas
sprendimas suteikė teisių, negali jomis naudotis.
4.      Jei
Verfassungsgerichtshof
nėra susirinkęs į posėdį, nutartis 2 dalies prasme patarėjo teikimu priima
Verfassungsgerichtshof
pirmininkas.“
24     Remiantis to paties įstatymo 87 straipsnio 1 dalimi,
Verfassungsgerichtshof
nusprendžia, ar buvo pažeistos Konstitucijos garantuotos teisės, arba ar taikant įstatymams prieštaraujantį poįstatyminį aktą,
nekonstitucinį įstatymą ar neteisėtą sutartį buvo pažeistos pareiškėjo teisės, ir priteikus panaikina ginčijamą administracinį
aktą.
25     Pagrindinių bylų aplinkybėms taikomos
Verwaltungsgerichtshof
įstatymo (
Verwaltungsgerichtshofgesetz
) redakcijos 30 straipsnis nustatė:
„1.      Skundai neturi sustabdomosios galios
ipso jure
<…>
2.      Vis dėlto, gavęs pareiškėjo prašymą,
Verwaltungsgerichtshof
nutartimi suteikia skundui sustabdomąjį poveikį, jeigu tam neprieštarauja svarbūs viešieji interesai ir jeigu, įvertinus
visus susijusius interesus, sprendimo vykdymas ar jo tretiesiems asmenims suteiktų teisių įgyvendinimas sukelia neproporcingą
žalą skundą pateikusiam asmeniui. <…>
3.      Apie pagal 2 dalį priimtą sprendimą pranešama visoms šalims. Pripažinus sustabdomąjį poveikį, institucija turi sustabdyti
ginčijamo administracinio akto vykdymą, imtis tam visų reikalingų priemonių; asmuo, kuriam ginčijamas sprendimas suteikė teisių,
negali jomis naudotis.“
26     To paties įstatymo 41 straipsnio 1 dalis numato, kad
Verwaltungsgerichtshof
tikrina ginčijamą sprendimą, remdamasis administracinės institucijos pateiktomis faktinėmis aplinkybėmis.
27     Šio įstatymo 42 straipsnio 1 dalis nustato, kad
Verwaltungsgerichtshof
visas bylas sprendžia priimdamas sprendimą. Iš esmės šiuo sprendimu skundas atmetamas kaip nepagrįstas arba panaikinamas ginčijamas
sprendimas.

Pagrindinės bylos ir prejudiciniai klausimai
28     G. Dörr yra vedęs Vokietijos pilietis. Jis gyvena Austrijoje nuo 1992 m., o su šeima – nuo 1995 m., ir vykdo šioje šalyje
profesinę veiklą.
Inter alia
, už sunkų sukčiavimą jis buvo nuteistas aštuoniolikos mėnesių laisvės atėmimo bausme, iš kurių dvylika mėnesių lygtinai.
29     1998 m. spalio 1 d.
Bezirkshauptmannschaft Klagenfurt
(Klagenfurto miesto pirmosios instancijos administracinė institucija) sprendimu, remiantis Užsieniečių įstatymo 48 straipsnio
1 ir 3 dalimis bei 36 straipsnio 1 dalies 1 punktu, G. Dörr leidimas gyventi buvo panaikintas dešimčiai metų.
30
Sicherheitsdirektion für das Bundesland Kärnten
1998 m. gruodžio 4 d. Sprendimu pagal Administracinio proceso kodekso 66 straipsnio 4 dalį atmetus jo skundą, G. Dörr kreipėsi
į
Verwaltungsgerichtshof
.
31     I. Ünal yra Turkijos pilietis. Jis teisėtai daugelį metų gyvena Austrijoje, kur dirba pagal darbo sutartį. Jis buvo nubaustas
pinigine bauda už tris nusižengimus: du kartus už muštynes ir vieną kartą už Vairuotojo pažymėjimo įstatymo (
Führerscheingesetz
) pažeidimą.
32     2001 m. kovo 23 d.
Bezirkshauptmannschaft Dornbirn
(Dornbirno miesto pirmosios instancijos administracinė institucija), remdamasi Užsieniečių įstatymo 34 straipsnio 1 dalies
2 punktu ir 10 straipsnio 2 dalies 3 punktu, nurodė I. Ünal išvykti.
33
Sicherheitsdirektion für das Bundesland Vorarlberg
2001 m. spalio 3 d. Sprendimu pagal Administracinio proceso kodekso 66 straipsnio 4 dalį atmetus jo skundą, I. Ünal taip pat
kreipėsi į
Verwaltungsgerichtshof
.
34     Šis teismas sujungė dvi bylas bendram nagrinėjimui ir sprendimui priimti. Jis abejoja dėl Austrijos teisėje numatytos teisinės
apsaugos atitikties Direktyvos 64/221 reikalavimams ir dėl šių reikalavimų taikymo darbuotojams iš Turkijos, kurių teisinę
padėtį apibrėžia Sprendimas Nr. 1/80.
35     Šiomis aplinkybėmis
Verwaltungsgerichtshof
nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui tokius prejudicinius klausimus:
„1.      Ar Direktyvos 64/221 <...> 8 ir 9 straipsniai aiškintini taip, kad administracinės institucijos, nepriklausomai nuo to, kad
egzistuoja vidinė administracinė apeliacinė procedūra, išskyrus skubos atvejus, negali priimti sprendimo dėl įpareigojimo
išvykti iš valstybės teritorijos, negavusios kompetentingos institucijos nuomonės (nenumatytos Austrijos teisėje), remiantis
direktyvos 9 straipsnio 1 dalimi, jei dėl jų sprendimų viešosios teisės teismams galima pateikti tik tokį teisminį skundą,
kuriam nustatyti šie apribojimai: šie skundai neturi sustabdomojo poveikio, teismai negali priimti sprendimo dėl priimtų priemonių
tikslingumo ir gali tik panaikinti ginčijamą sprendimą; be to, vienas teismų (
Verwaltungsgerichtshof
) faktinių aplinkybių nustatymo atžvilgiu gali nagrinėti tik pagrįstumą, o kitas teismas (
Verfassungsgerichtshof
) – tik Konstitucijos garantuotų teisių pažeidimą?
2.      Ar Direktyvos 64/221 <...> 8 ir 9 straipsniuose numatytos procesinės garantijos taikomos Turkijos piliečiams, kurių teisinė
padėtis apibrėžta <...> Sprendimo Nr. 1/80 <...> 6 arba 7 straipsniuose?“

Dėl prejudicinių klausimų

Dėl pirmojo klausimo
36     Pirmuoju klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės klausia, ar Direktyvos 64/221 8 ir 9 straipsniai
draudžia valstybei narei priimti tokius teisės aktus, pagal kuriuos nagrinėjant teisminį skundą dėl kitos valstybės narės
piliečiui skirto įpareigojimo išvykti iš šios šalies teritorijos gali būti vertinamas tik tokio sprendimo teisėtumas, o šis
skundas neturi sustabdomojo poveikio.
37     Šis klausimas susijęs su G. Dörr situacija. Jis taip pat svarbus I. Ünal situacijai, jei būtų teigiamai atsakyta į antrąjį
klausimą.
38     Vokietijos ir Austrijos vyriausybės mano, kad Austrijos teisėje numatyta teisinė apsauga atitinka Direktyvos 64/221 reikalavimus.
Jų manymu, kompetentingi teismai turi išnagrinėti ne tik ginčijamo sprendimo teisėtumo klausimą, bet ir administracinių institucijų
atlikto įrodymų vertinimo pagrįstumą. Nagrinėjant taip pat atliekamas tam tikras faktinių aplinkybių patikrinimas. Be to,
pareiškėjo prašymu skundai gali turėti sustabdomąjį poveikį. Esant tokioms aplinkybėms, kompetentingos institucijos Direktyvos
64/221 9 straipsnio 1 dalies prasme įsikišimo nereikia.
39     Ieškovai pagrindinėje byloje teigia atvirkščiai. Kompetentingi teismai neturi įgaliojimų priimti sprendimą iš esmės, o tik
kasacine skundo nagrinėjimo tvarka. Jie negali vertinti faktinių aplinkybių ir yra susaistyti administracinių institucijų
atlikto vertinimo. Jiems draudžiama atsižvelgti į naujas aplinkybes. Teismo sprendimas gali būti priimtas tik dėl priimant
ginčijamą sprendimą egzistavusių faktinių ir teisinių aplinkybių. Esant tokioms aplinkybėms, suinteresuotasis asmuo privalo
turėti galimybę pateikti argumentus dėl tikslingumo institucijai, numatytai Direktyvos 64/221 9 straipsnio 1 dalyje.
40     Komisijos nuomone, negalima atmesti galimybės, kad galiojanti Austrijos administracinio proceso teisė nevisiškai atitinka
Direktyvos 64/221 8 ir 9 straipsnius, nes nebuvo įsteigta jokia kompetentinga institucija pastarojo straipsnio prasme.
41     Šiuo atžvilgiu visų pirma primintina, kad iš Direktyvos 64/221 8 straipsnio išplaukia, jog šiame straipsnyje nurodyti asmenys,
inter alia
, sprendimo atsisakyti pratęsti leidimą gyventi arba įpareigoti išvykti iš teritorijos atžvilgiu naudojasi tokiomis pat teisės
gynimo priemonėmis, kuriomis gali naudotis minėtos valstybės piliečiai administracinių aktų atžvilgiu (žr. 1980 m. kovo 5 d.
Sprendimo
Pecastaing
, 98/79, Rink. p. 691, 9 ir 10 punktus ir 1990 m. spalio 18 d. Sprendimo
Dzodzi
, C‑297/88 ir C-97/89, Rink. p. I-3763, 57 ir 58 punktus).
42     Direktyvos 64/221 9 straipsnio 1 dalimi savo ruožtu siekiama užtikrinti minimalią procesinę garantiją valstybių narių piliečiams,
kurių atžvilgiu priimtas sprendimas atsisakyti pratęsti leidimą gyventi ar įpareigoti išvykti iš teritorijos. Ši nuostata,
taikoma esant trims sąlygoms, t. y. tuomet, kai nėra numatyta teisė paduoti teisminį skundą arba kai toks skundas gali būti
paduotas tik dėl sprendimo teisėtumo, arba kai teisminis skundas neturi sustabdomojo poveikio, jis numato kitos nei sprendimą
priimančios kompetentingos institucijos įsikišimą. Išskyrus skubos atvejus, administracinė institucija nepriima sprendimo,
kol negauna kitos kompetentingos institucijos nuomonės. Suinteresuotajam asmeniui turi būti suteikta galimybė, remiantis nacionalinės
teisės aktais nustatyta proceso tvarka, pateikti pastarajai institucijai savo gynybos argumentus bei būti palaikomam ar atstovaujamam
(šiuo klausimu žr. minėto sprendimo
Dzodzi
62 punktą ir 2004 m. balandžio 29 d. Sprendimo
Orfanopoulos ir Oliveri
, C‑482/01 ir C‑493/01, Rink. p. I–0000, 105 punktą).
43     Toliau, reikia išnagrinėti, ar tokie nacionalinės teisės aktai, pavyzdžiui, galiojantys Austrijoje, gali užtikrinti kitų valstybių
narių piliečiams, dėl kurių priimtas sprendimas panaikinti jų leidimą gyventi, minimalią procesinę garantiją, numatytą Direktyvos
64/221, ir būtent, ar bylos tarp G. Dörr ir
Sicherheitsdirektion für das Bundesland Kärnten
aplinkybėmis įvykdoma viena iš šios direktyvos 9 straipsnio 1 dalyje numatytų sąlygų.
44     Visų pirma teisminės kontrolės klausimu neabejotina, kad Austrijoje galima pateikti skundą dėl sprendimo panaikinti kitų valstybių
narių piliečių leidimą gyventi
Verwaltungsgerichtshof
, o tariamo Konstitucijos garantuotų teisių pažeidimo atveju –
Verfassungsgerichtshof
.
45     Antra, kalbant apie šios kontrolės apimtį, prašymas priimti prejudicinį sprendimą grindžiamas prielaida, kad šie teismai negali
priimti sprendimo dėl ginčijamų administracinių teisės aktų tikslingumo. Vis dėlto Austrijos ir Vokietijos vyriausybės nevisiškai
sutinka su nacionalinio teismo prašyme pateiktu nacionalinės teisės aprašymu.
46     Šiuo klausimu pakanka priminti, kad Teisingumo Teismas, nagrinėdamas prašymą dėl prejudicinio sprendimo, negali išsakyti nuomonės
dėl nacionalinių nuostatų išaiškinimo arba nuspręsti, ar prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo išaiškinimas
yra teisingas (žr. šiuo klausimu 2000 m. spalio 3 d. Sprendimo
Corsten
, C‑58/98, Rink. p. I‑7919, 24 punktą). Laikydamasis kompetencijų tarp Bendrijos ir nacionalinių teismų padalijimo, Teisingumo
Teismas turi remtis tokiu faktiniu ir teisiniu prejudicinių klausimų kontekstu, kurį nurodė prašymą priimti prejudicinį sprendimą
pateikęs teismas (žr. 2001 m. spalio 25 d. Sprendimą
Ambulanz Glöckner
, C‑475/99, Rink. p. I-8089, 10 punktą ir minėto sprendimo
Orfanopoulos ir Oliveri
42 punktą).
47     Nagrinėjant teisminės kontrolės apimties klausimą prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nurodytomis teisinėmis
aplinkybėmis taip pat paaiškėja, kad nacionalinės teisės aktų taikymas neleidžia užtikrinti kitų valstybių narių piliečiams,
dėl kurių priimtas sprendimas nutraukti jų leidimą gyventi Austrijos teritorijoje, nuodugnų numatomos priemonės tikslingumo
patikrinimą ir todėl neatitinka pakankamai veiksmingos apsaugos reikalavimų (žr. šiuo klausimu 1986 m. gegužės 15 d. Sprendimo
Johnston
, 222/84, Rink. p. 1651, 17 punktą; 1987 m. spalio 15 d. Sprendimo
Heylens ir kt.
, 222/86, Rink. p. 4097, 14 ir 15 punktus ir minėto sprendimo
Orfanopoulos ir Oliveri
110 punktą).
48     Trečia, kalbant apie skundų kompetentingiems teismams poveikį, iš pateikto klausimo matyti, kad jie neturi sustabdomojo poveikio.
Vis dėlto iš prašymo priimti prejudicinį sprendimą išplaukia, kad tam tikromis aplinkybėmis pareiškėjo prašymu šiems skundams
gali būti suteikiamas toks poveikis. Austrijos vyriausybė teigia, kad praktiškai šie teismai gali sistemingai nurodyti sustabdyti
sprendimo dėl įpareigojimo išvykti iš teritorijos vykdymą.
49     Šiuo atžvilgiu pažymėtina, kad, remdamosi nusistovėjusia teismų praktika, valstybės narės turi priimti visas nuostatas, siekdamos
užtikrinti kiekvienam kitos valstybės narės piliečiui, dėl kurio priimtas sprendimas dėl įpareigojimo išvykti, apsaugą, leidžiančią
jam pasinaudoti Direktyvos 64/221 garantuojama skundo teise. Tačiau ši garantija netektų prasmės, jei valstybės narės, nedelsiant
įgyvendindamos tokį sprendimą, galėtų atimti iš suinteresuotojo asmens galimybę gauti naudos, jei būtų pritarta jo skunde
išdėstytiems motyvams (žr. šiuo klausimu 1976 m. balandžio 8 d. Sprendimo
Royer
, 48/75, Rink. p. 497, 55 ir 56 punktus).
50     Neginčytina, kad valstybės narės teisės aktai, nesuteikiantys sustabdomojo poveikio teisme pareikštiems skundams dėl sprendimo
panaikinti kitos valstybės narės piliečio leidimą gyventi, neatitinka Direktyvos 64/221 reikalavimų, jeigu nėra kompetentingos
institucijos šios direktyvos 9 straipsnio 1 dalies prasme.
51     Tam, kad skundą būtų galima laikyti turinčiu sustabdomąjį poveikį šio straipsnio prasme, teisminis skundas, kurį gali pateikti
Direktyvoje 64/221 numatyti asmenys, savaime turi turėti sustabdomąjį poveikį. Vien aplinkybė, kad suinteresuotojo asmens
prašymu ir esant tam tikroms aplinkybėms kompetentingas teismas turi galimybę sustabdyti sprendimo dėl šio asmens leidimo
gyventi panaikinimo vykdymą, nėra pakankama. Austrijos vyriausybės teiginiai, kad praktiškai šie teismai gali sistemingai
nurodyti sustabdyti tokio sprendimo vykdymą, negali paneigti šios išvados.
52     Teisinio saugumo reikalavimai suponuoja, kad nacionalinės teisės aktų sukurta teisinė padėtis turi būti pakankamai tiksliai
apibrėžta ir aiški, jog leistų privatiems asmenims suvokti savo teisių ir pareigų apimtį. Kiek tai susiję su nacionalinių
teismų praktika, kaip ją aprašė Austrijos vyriausybė, svarbu pabrėžti, kad tokia praktika, kuri gali būti keičiama ir nėra
pakankamai plačiai viešinama, negali būti laikoma veiksmingu įsipareigojimų pagal Direktyvą 64/221 įgyvendinimu.
53     Be to, atrodo, kad bylos tarp G. Dörr ir
Sicherheitsdirektion für das Bundesland Kärnten
aplinkybėmis įgyvendinamos antra ir trečia Direktyvos 64/221 9 straipsnio 1 dalyje nurodytos sąlygos. Todėl tokie nacionalinės
teisės aktai, kokie, pavyzdžiui, galioja Austrijoje, atitiktų šios direktyvos reikalavimus tik tuomet, jei būtų įgyvendinta
nepriklausomos institucijos šios direktyvos 9 straipsnio 1 dalies prasme įsikišimo iki galutinio administracinių institucijų
sprendimo priėmimo sąlyga.
54     Galiausiai svarbu išnagrinėti, ar Austrijos teisės sistemoje įkurta kompetentinga institucija Direktyvos 64/221 9 straipsnio
1 dalies prasme.
55     Pažymėtina, kad tokios institucijos įsikišimas turi leisti suinteresuotajam asmeniui pasiekti, kad būtų nuodugniai ištirti
visi faktai ir aplinkybės, įskaitant ir numatomos priemonės tikslingumą, kol bus priimtas galutinis sprendimas (1980 m. gegužės
22 d. Sprendimo
Santillo
, 131/79, Rink. p. 1585, 12 punktas ir 1982 m. gegužės 18 d. Sprendimo
Adoui ir Cornuaille
, 115/81 ir 116/81, Rink. p. 1665, 15 punktas). Teisingumo Teismas taip pat yra patikslinęs, kad administracinė institucija,
išskyrus skubos atvejus, negali priimti sprendimo iki kompetentingos institucijos nuomonės pateikimo (minėtų sprendimų
Pecastaing
17 punktas;
Dzodzi
62 punktas ir
Orfanopoulos ir Oliveri
106 punktas).
56     Prašymas priimti prejudicinį sprendimą grindžiamas prielaida, kad kompetentinga institucija nebuvo įkurta. Pažymėtina, kad
prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo Teisingumo Teismui perduoti dokumentai neleidžia teigti, nei kad tokia
kompetentinga institucija ėmėsi veiksmų, nei kad bylos tarp G. Dörr ir
Sicherheitsdirektion für das Bundesland Kärnten
aplinkybėmis susiklostė skubus atvejis.
57     Atsižvelgiant į anksčiau išdėstytus argumentus, į pirmąjį klausimą reikia atsakyti, kad Direktyvos 64/221 9 straipsnio 1 dalis
aiškinama taip, kad jei nebuvo įkurta kompetentinga institucija šios nuostatos prasme, ji draudžia tokią valstybės narės teisės
normą, pagal kurią teisminiai skundai prieš sprendimą dėl įpareigojimo išvykti iš šios valstybės teritorijos, priimtą dėl
kitos valstybės narės piliečio, neturi sustabdomojo poveikio, o nagrinėjant šiuos skundus gali būti vertinamas tik sprendimo
dėl įpareigojimo išvykti teisėtumas.

Dėl antrojo klausimo
58     Antruoju klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas klausia, ar Direktyvos 64/221 8 ir 9 straipsniuose
numatytos procesinės garantijos taikomos Turkijos piliečiams, kurių teisinė padėtis apibrėžta Sprendimo Nr. 1/80 6 arba 7 straipsniuose.
59     Austrijos ir Vokietijos vyriausybės mano, kad į šį klausimą reikia atsakyti neigiamai. Nors Direktyvos 64/221 8 ir 9 straipsniai
iš tikrųjų patikslina viešąja tvarka pagrįstų išimčių, numatytų EEB sutarties 48 straipsnio 3 dalyje (po pakeitimų – EB sutarties
48 straipsnio 3 dalis, po vėlesnių pakeitimų – EB sutarties 39 straipsnio 3 dalis), taikymo sąlygas, tačiau jų negalima tiesiogiai
kildinti iš šios nuostatos. Kad 8 ir 9 straipsnius būtų galima taikyti darbuotojams iš Turkijos, reikia priimti papildomą
teisės aktą. Be to, šios vyriausybės teigia, kad Teisingumo Teismo argumentai, išdėstyti 2000 m. vasario 10 d. Sprendime
Nazli
(C‑340/97, Rink. p. I‑957) iš esmės susiję su Sprendimo Nr. 1/80 14 straipsnio 1 dalyje pateiktos viešosios tvarkos sąvokos,
o ne su Direktyvoje 64/221 esančių procedūrinių aspektų išaiškinimu. Esant tokioms aplinkybėms, visiškai nereikalaujama pagal
analogiją taikyti Direktyvos 64/221 8 ir 9 straipsnių Turkijos pilietybę turintiems darbuotojams ir jų šeimos nariams.
60     Ieškovai pagrindinėse bylose ir Komisija teigia atvirkščiai. Jų nuomone, Teisingumo Teismas yra aiškiai patvirtinęs, kad,
remiantis EB sutarties 48 straipsniu, suformuluotus principus, kiek tai įmanoma, būtina taikyti Turkijos pilietybę turintiems
darbuotojams, kurie naudojasi kuria nors Sprendimu Nr. 1/80 pripažinta teise. Taip minimali teisinė apsauga, išplaukianti
iš Direktyvoje 64/221 numatytų procedūrinių garantijų, turi būti perkeliama atitinkamoms Sprendimo Nr. 1/80 situacijoms.
61     Svarbu priminti, kad remiantis Asociacijos susitarimo 12 straipsniu: „Siekdamos laipsniškai tarpusavyje įgyvendinti laisvą
asmenų judėjimą, Susitariančiosios Šalys susitaria semtis įkvėpimo iš Bendrijos steigimo sutarties 48, 49 ir 50 straipsnių“.
Papildomo protokolo 36 straipsnis nustato laipsniško darbuotojų judėjimo tarp Bendrijos valstybių narių ir Turkijos laisvės
įgyvendinimo terminus ir numato, kad „Asociacijos taryba nusprendžia, kokias reikia nustatyti taisykles“. Remiantis Sprendimo
Nr. 1/80 trečia konstatuojamąja dalimi, juo savo ruožtu siekiama socialinėje srityje pagerinti režimą, taikomą darbuotojams
ir jų šeimos nariams.
62     Iš šių nuostatų Teisingumo Teismas padarė išvadą, kad Sutarties 48 straipsnyje išdėstyti principai, kiek tai įmanoma, turi
būti taikomi Turkijos piliečiams, kurie naudojasi Sprendimu Nr. 1/80 suteikiamomis teisėmis (žr. šiuo klausimu 2004 m. rugsėjo
30 d. Sprendimo
Ayaz
, C‑275/02, Rink. p. I–0000, 44 punktą ir 2004 m. lapkričio 11 d. Sprendimo
Cetinkaya
, C‑467/02, Rink. p. I–0000, 42 punktą).
63     Teisingumo Teismas taip pat nustatė, kad apibrėžiant išimties dėl viešosios tvarkos, numatytos Sprendimo Nr. 1/80 14 straipsnio
1 dalyje, taikymo sritį, reikia remtis tos pačios išimties išaiškinimu laisvo Bendrijos valstybių narių darbuotojų judėjimo
srityje (minėto sprendimo
Nazli
56 punktas). Toks išaiškinimas juo labiau pateisinamas atsižvelgiant į tai, kad minėtos nuostatos formuluotė yra beveik tapati
Sutarties 48 straipsnio 3 dalies formuluotei (žr. minėtų sprendimų
Nazli
56 punktą ir
Cetinkaya
43 punktą).
64     Remdamasis šiais argumentais, Teisingumo Teismas minėto sprendimo
Cetinkaya
46 ir 47 punktuose nusprendė, kad Sprendimo Nr. 1/80 14 straipsnio 1 dalis nustato kompetentingoms nacionalinėms institucijoms
veikimo ribas, analogiškas toms, kurios taikomos įpareigojimo išvykti priemonei, skirtai valstybės narės piliečiui, ir kad
Direktyvos 64/221 3 straipsnyje įtvirtinti principai taikytini darbuotojams iš Turkijos, kurie naudojasi Sprendimo Nr. 1/80
suteikiamomis teisėmis. Todėl nacionaliniai teismai, vertindami sprendimo dėl įpareigojimo išvykti, priimto Turkijos piliečio
atžvilgiu, teisėtumą, turi atsižvelgti į šiuos principus.
65     Tos pačios priežastys reikalauja, kad Direktyvos 64/221 8 ir 9 straipsniuose įtvirtinti principai būtų taikomi darbuotojams
iš Turkijos, kurie naudojasi Sprendimo Nr. 1/80 suteikiamomis teisėmis.
66     Tokį išaiškinimą pateisina tikslas laipsniškai įgyvendinti laisvą darbuotojų iš Turkijos judėjimą, įtvirtintas Asociacijos
susitarimo 12 straipsnyje. Socialinės Sprendimo Nr. 1/80 nuostatos yra papildomas šios laisvės įgyvendinimo etapas (žr.,
inter alia
, 1998 m. lapkričio 26 d. Sprendimo
Birden
, C‑1/97, Rink. p. I-7747, 52 punktą ir 2002 m. lapkričio 19 d. Sprendimo
Kurz
, C‑188/00, Rink. p. I-10691, 40 punktą). Visų pirma Sprendimo Nr. 1/80 6 straipsnio 1 dalis suteikia jos sąlygas atitinkantiems
migruojantiems darbuotojams iš Turkijos tikslias teises įsidarbinimo srityje (žr. 2003 m. spalio 21 d. Sprendimo
Abatay ir kt.,
C‑317/01 ir C‑369/01, Rink. p. I-12301, 78 punktą). Iš nusistovėjusios teismų praktikos taip pat išplaukia, kad ši nuostata,
kuriai pripažintas tiesioginis veikimas, sukuria individualią teisę įsidarbinimo srityje ir su ja susijusią teisę apsigyventi
(žr. 1990 m. rugsėjo 20 d. Sprendimo
Sevince
, C‑192/89, Rink. p. I-3461, 29 ir 31 punktus; 1992 m. gruodžio 16 d. Sprendimo
Kus
, C‑237/91, Rink. p. I-6781, 33 punktą; 1997 m. sausio 23 d. Sprendimo
Tetik
, C‑171/95, Rink. p. I-329, 26, 30 ir 31 punktus ir minėto sprendimo
Kurz
26 ir 27 punktus).
67     Kad šios teisės būtų veiksmingos, darbuotojai iš Turkijos turi galėti jomis remtis nacionaliniuose teismuose. Siekiant užtikrinti
šios teisminės apsaugos veiksmingumą, minėtiems darbuotojams būtina suteikti tokias pačias procesines garantijas, kurias Bendrijos
teisė suteikia valstybių narių piliečiams, ir todėl leisti šiems darbuotojams pasinaudoti Direktyvos 64/221 8 ir 9 straipsniuose
numatytomis garantijomis. Kaip savo išvados 59 punkte pažymėjo generalinis advokatas, šios garantijos neatskiriamos nuo teisių,
su kuriomis jos susijusios.
68     Šis aiškinimas taikytinas ne tik Turkijos piliečiams, kurių teisinė padėtis apibrėžta Sprendimo Nr. 1/80 6 straipsnyje, bet
ir jų šeimos nariams, kurių situaciją apibrėžia to paties sprendimo 7 straipsnis. Nė viena aplinkybė negali pateisinti to,
kad šiems piliečiams, teisėtai gyvenantiems valstybės narės teritorijoje, Sprendimo Nr. 1/80 jiems suteikiamų teisių požiūriu
būtų suteikta mažesnė savarankiška apsauga, nei numato Direktyvos 64/221 8 ir 9 straipsniai. Jei šio sprendimo 14 straipsnio
1 dalis nenustatytų kompetentingoms valdžios institucijoms veikimo ribų, analogiškų toms, kurios taikomos įpareigojimo išvykti
priemonei, skirtai valstybės narės piliečiui, kaip jau yra nusprendęs Teisingumo Teismas minėtame sprendime
Cetinkaya
, valstybės narės turėtų visas galimybes užkirsti kelią pasinaudoti teisėmis, kuriomis gali remtis Turkijos pilietis, turintis
Sprendimo Nr. 1/80 jam suteiktas teises.
69     Atsižvelgiant į anksčiau išdėstytus argumentus, į antrąjį klausimą reikia atsakyti, kad Direktyvos 64/221 8 ir 9 straipsniuose
numatytos procesinės garantijos taikomos Turkijos piliečiams, kurių teisinę padėtį apibrėžia Sprendimo Nr. 1/80 6 ar 7 straipsniai.

Dėl bylinėjimosi išlaidų
70     Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų nacionalinio teismo nagrinėjamoje byloje, bylinėjimosi išlaidų
klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė
minėtos šalys, nėra atlygintinos.
Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (trečioji kolegija) nusprendžia:
1.
1964 m. vasario 25 d. Tarybos direktyvos 64/221/EEB dėl užsienio piliečių judėjimui ir gyvenimui skirtų specialių priemonių,
pateisinamų viešosios tvarkos, visuomenės saugumo ar jos sveikatos sumetimais, derinimo 9 straipsnio 1 dalis turi būti aiškinama
taip, kad jei nebuvo įkurta kompetentinga institucija šios nuostatos prasme, ji draudžia tokią valstybės narės teisės normą,
pagal kurią teisminiai skundai prieš sprendimą dėl įpareigojimo išvykti iš šios valstybės teritorijos, priimtą dėl kitos valstybės
narės piliečio, neturi sustabdomojo poveikio, o nagrinėjant šiuos skundus gali būti vertinamas tik sprendimo dėl įpareigojimo
išvykti teisėtumas.
2.
Direktyvos 64/221 8 ir 9 straipsniuose numatytos procesinės garantijos taikomos Turkijos piliečiams, kurių teisinę padėtį
apibrėžia 1980 m. rugsėjo 19 d. Asociacijos tarybos sprendimo Nr. 1/80 dėl asociacijos plėtros 6 ar 7 straipsniai.
Parašai.
*
Proceso kalba: vokiečių.