CELEX: 62008TJ0237
Közösségi védjegy
A CUVÉE PALOMAR közösségi szóvédjegy bejelentése
Feltétlen kizáró ok
Földrajzi jelzéseket tartalmazó borvédjegyek
TRIPs-megállapodás
A 40/94/EK rendelet 7. cikke (1) bekezdésének j) pontja (jelenleg a 207/2009/EK rendelet 7. cikke (1) bekezdésének j) pontja)

Jogi háttér

Nemzetközi szabályozás
A Kereskedelmi Világszervezetet (WTO) létrehozó megállapodás 1 C. mellékletét képező, a szellemi tulajdonjogok kereskedelmi
vonatkozásairól szóló megállapodást (a továbbiakban: TRIPs‑megállapodás) 1994. április 15‑én Marrakeshben írták alá, és a
többoldalú tárgyalások uruguayi fordulóján (1986–1994) elért megállapodásoknak a Közösség nevében a hatáskörébe tartozó ügyek
tekintetében történő megkötéséről szóló, 1994. december 22‑i 94/800/EK tanácsi határozattal (HL L 336., 1. o.; magyar nyelvű
különkiadás 11. fejezet, 21. kötet, 80. o.) hagyták jóvá.
Az említett megállapodásnak „A földrajzi megjelölések kiegészítő oltalma borok és szeszes italok vonatkozásában” című 23. cikke
a következőket mondja ki:
„(1)      Mindegyik tag köteles az érdekelt felek számára biztosítani a jogi eszközöket, hogy megakadályozzák borokat megjelölő földrajzi
megjelölés alkalmazását nem a szóban forgó földrajzi megjelöléssel jelölt helyről származó borokra, illetve szeszes italokat
megjelölő földrajzi megjelölés alkalmazását nem a szóban forgó földrajzi megjelöléssel jelölt helyről származó szeszes italokra,
még abban az esetben is, ha a termék valóságos származását is feltüntetik, vagy ha a földrajzi jelzést fordításban vagy »fajta«,
»típusú«, »-féle«, »utánzat«, illetve hasonló kifejezéssel együtt tüntetik fel.
(2)      Borokat jelölő földrajzi jelzésből álló vagy azt tartalmazó védjegy lajstromozását borokra, illetve szeszes italokat jelölő
földrajzi jelzésből álló vagy azt tartalmazó védjegy lajstromozását szeszes italokra meg kell tagadni, vagy érvényteleníteni
kell, ha a hazai jogszabályok megengedik ‑ hivatalból, vagy az érdekelt kérésére ‑ a nem az ilyen földrajzi helyről származó
borok vagy szeszes italok tekintetében.
(3)      Borokra vonatkozó homonim földrajzi jelzések esetében valamennyi megjelölés oltalomban részesül a 22. cikk (4) bekezdésében
foglaltak fenntartásával. Mindegyik tag maga határozza meg azokat a gyakorlati feltételeket, amelyek szerint a szóban forgó
homonim megjelöléseket egymástól meg kell különböztetni, figyelembe véve, hogy az érintett termelőknek méltányos elbánásban
kell részesülniük, és hogy a fogyasztók nem téveszthetők meg.
(4)      A borokra vonatkozó földrajzi jelzések oltalmának elősegítésére tárgyalásokat kell kezdeni a TRIPS Tanácsban egy multilaterális
rendszer létrehozataláról a rendszerben részt vevő tagokban oltalmazható, borokra vonatkozó földrajzi jelzések közlését és
lajstromozását illetően.”
A TRIPs‑megállapodás 24. cikkének (5) bekezdése a következőket írja elő:
„Ha jóhiszemű védjegybejelentést tettek, a védjegyet jóhiszeműen lajstromozták vagy a védjegyhez fűződő jogokat jóhiszemű
használat révén szerezték meg: […]
b)      mielőtt a földrajzi jelzést a származási országban oltalmazták volna,
a jelen fejezet végrehajtására tett intézkedések nem érintik a védjegy lajstromozhatóságát, a lajstromozás érvényességét,
illetve a védjegyhasználati jogot pusztán azon az alapon, hogy a védjegy azonos vagy hasonló a földrajzi jelzéshez.”

Közösségi szabályozás
A közösségi védjegyről szóló, 1993. december 20‑i 40/94/EK tanácsi rendelet (HL L 11., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 17. fejezet,
1. kötet, 146. o.) 7. cikkének (1) bekezdését a j) ponttal a közösségi védjegyről szóló 40/94/EK rendeletnek az Uruguayi Forduló
keretében megkötött megállapodások végrehajtása érdekében történő módosításáról szóló, 1994. december 22‑i 3288/94/EK tanácsi
rendelet (HL L 349., 83. o.; magyar nyelvű különkiadás 17. fejezet, 1. kötet, 185. o.) egészítette ki. E cikk, amely jelenleg
a közösségi védjegyről szóló, 2009. február 26‑i 207/2009/EK tanácsi rendelet (HL L 78., 1. o.) 7. cikke (1) bekezdésének
j) pontja, a következőképpen rendelkezik:
„(1)      A megjelölés nem részesülhet védjegyoltalomban, ha […] j) a borok, […] esetében a bor […] földrajzi származására utaló jelzést
tartalmaz vagy abból áll, feltéve, hogy az érintett bor […] nem a jelzésnek megfelelő földrajzi területről származik.”
A 3288/94 rendelet negyedik preambulumbekezdése meghatározza, hogy „a TRIPs‑megállapodás 23. cikkének (2) bekezdése előírja,
hogy nem részesíthető védjegyoltalomban a borok vagy a szeszes italok földrajzi származására utaló jelzést tartalmazó vagy
abból álló megjelölés, illetve az ilyen védjegyet törölni kell, ha a szóban forgó bor vagy szeszes ital nem a jelzésnek megfelelő
földrajzi területről származik, anélkül, hogy ennek feltételeként megkövetelné, hogy a megjelölésnek, illetve a védjegynek
alkalmasnak kell lennie a fogyasztók megtévesztésére, ennélfogva a 40/94/EK rendelet 7. cikkének (1) bekezdését egy új j) albekezdéssel
kell kiegészíteni.”
A borpiac közös szervezéséről szóló, 1999. május 17‑i 1493/1999/EK tanácsi rendelet (HL L 179., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás
3. fejezet, 26. kötet, 25. o.) 50. cikke (1) és (2) bekezdésének a jogvita időpontjában alkalmazandó változata a következőket
mondja ki:
„(1)      A tagállamok megtesznek minden szükséges intézkedést annak érdekében, hogy a [TRIPs]‑egyezmény 23. és 24. cikkében megállapított
feltételeknek megfelelően az érintettek megakadályozhassák a Közösségen belül az [1493/1999 rendelet] 1. cikke (2) bekezdésének
b) pontjában említett termékeken feltüntetett földrajzi árujelzők használatát olyan termékek esetében, amelyek nem a szóban
forgó földrajzi árujelző által jelzett helyről származnak, akkor is, ha azokon az áru valódi származási helye fel van tüntetve,
vagy ha a földrajzi árujelzőt fordításban használják, vagy olyan kifejezéseket tüntetnek fel mellette, mint »fajta«, »típus«,
»szerű«, »utánzat«, vagy ehhez hasonlók.
(2)      E cikk alkalmazásában »földrajzi árujelzők« azok a megjelölések, amelyek a terméket, mint a [WTO] tagjaként nyilvántartott
harmadik ország területéről, annak egy régiójából vagy helységéből származót azonosítanak abban az esetben, ha a termék minősége,
hírneve vagy egyéb jellemzője alapvetően e földrajzi származási helynek tulajdonítható.”
Az 1493/1999 rendelet 52. cikke (1) bekezdésének első albekezdése a következőképpen rendelkezik:
„Amennyiben egy tagállam egy meghatározott vidék nevét használja egy m. t. minőségi bor vagy adott esetben egy m. t. minőségi
borrá feldolgozandó bor jelölésére, akkor ezt a nevet nem lehet a borágazat olyan termékeinek jelölésére használni, amelyek
nem az adott vidékről származnak, és/vagy amelyek nem a vonatkozó közösségi vagy nemzeti előírásoknak megfelelően kapták ezt
a megnevezést. Ugyanez vonatkozik arra az esetre is, ha egy tagállam egy helyi közigazgatási egység vagy annak egy része,
illetve egy helység nevét egy m. t. minőségi bor, vagy adott esetben m. t. minőségi borrá feldolgozandó bor jelölésére használja.”
Az 1493/1999 rendelet 54. cikke a következőképpen rendelkezik:
„(1)      »Meghatározott termőhelyről származó minőségi borok« (m. t. minőségi borok) azok a borok, amelyek megfelelnek e cím rendelkezéseinek,
valamint az ezekkel kapcsolatban elfogadott közösségi és nemzeti rendelkezéseknek.
(4)      A tagállamok továbbítják a Bizottságnak az általuk elismert m. t. minőségi borok listáját, amelyen minden m. t. minőségi bor
esetében feltüntetik azokat a nemzeti rendelkezéseket, amelyek ezeknek az m. t. minőségi boroknak a termelésére és előállítására
vonatkoznak.
(5)      A Bizottság a listát közzéteszi a [Hivatalos Lap] C sorozatában.
A meghatározott termőhelyről származó. minőségi borok (m. t. minőségi borok) listáját a Bizottság az 1493/1999 rendelet 54. cikke
(4) bekezdésének megfelelően első alkalommal az
Európai Közösségek Hivatalos Lapjának
1999. február 19‑i C 46. számában (113. o.) tette közzé. Ez a lista ‑ amely megsemmisítette a korábban a meghatározott termőhelyről
származó minőségi borokra vonatkozó különleges rendelkezések megállapításáról szóló, 1987. március 16‑i 823/87/EGK tanácsi
rendelet (HL L 84., 59. o.) 1. cikke (3) bekezdésének megfelelően a Hivatalos Lap 1996. november 15‑i C 344. számában (110. o.)
közzétett listát, és annak helyébe lépett – Spanyolországot illetően a „valencia” bejegyzett eredetmegjelölést említi, valamint
a Boletín Oficial del Estadóban (a spanyol állam hivatalos lapja) 1987. június 13‑én (1987. július 3‑i BOE), 1991. március
11‑én (1991. március 14‑i BOE) és 1995. november 29‑én (1995. december 8‑i BOE) közzétett miniszteri rendeletekre való utalást
tartalmazza.
A Hivatalos Lap 2004. április 14‑i C 90. számában (1. o.) a Bizottság új listát tett közzé az m. t. minőségi borokról. Abban
Spanyolországot és a Valencia régiót illetően a Clariano alrégiót, valamint a 2000. október 19‑i miniszteri rendeletet (2000.
november 3‑i BOE) és az APA/1815/2002 miniszteri rendeletet (2002. július 16‑i BOE) említi.
Ezután a Bizottság 2006‑ban (C 41., 1. o.) és 2007‑ben (C 106., 1. o.) új listákat tett közzé a Hivatalos Lapban. E listák
a Valencia régióval, a Clarino alrégióval kapcsolatban ugyanazokat a kifejezéseket, valamint a miniszteri rendeletekkel kapcsolatban
ugyanazokat az utalásokat tartalmazzák, mint a Hivatalos Lap 2004. április 14‑i C 90. száma.

Nemzeti szabályozás
A „valencia” bejegyzett eredetmegjelölésről és annak szabályozó tanácsáról szóló, a 2000. október 19‑i miniszteri rendelettel
megerősített és a Boletín Oficial del Estadóban 2000. november 3‑án közzétett új rendelet 2. cikkének (1) és (2) bekezdése
a következőképpen rendelkezik:
„(1)      A jelen bejegyzett eredetmegjelöléssel biztosított oltalom az 1970. december 2‑i 25/1970. sz. törvény 81. cikkében és a többi
alkalmazandó jogszabályban előírt oltalom, amely a »Valencia« kifejezésre, valamint azon alrégiók, körzetek, települések,
helységek és birtokok valamennyi elnevezésére terjed ki, amelyek magukban foglalják a 4. cikkben említett termelési és érlelési
területeket.
(2)      Tilos más borok esetében olyan neveket, védjegyeket, szavakat, kifejezéseket és megjelöléseket használni, amelyek a bejegyzett
eredetmegjelöléshez való hangzásbeli vagy grafikai hasonlóságuk miatt összetéveszthetők a jelen szabályozás tárgyát képező
borokkal, még ha azokat meg is előzik a »típusú«, »stílusú«, »palackozva«, »pincében tárolva« és hasonló szavak.”
A „valencia” bejegyzett eredetmegjelölésről és annak szabályozó tanácsáról szóló új rendelet 4. cikkének (1) bekezdése a következőket
írja elő:
„A »valencia« bejegyzett eredetmegjelöléssel oltalomban részesített termelési terület a Valencia tartományban található azon
földeket foglalja magában, amelyeket a szabályozási tanács megfelelőnek talál az 5. cikkben megjelölt szőlőfajta termelésére;
a következőkben felsorolt alrégiókból és településekből áll: […] Clariano alrégió: [...] Palomar […].”
A „valencia” bejegyzett eredetmegjelölésről és annak szabályozó tanácsáról szóló új rendelet 4. cikkének (1) bekezdését módosította
a 2002. július 4‑i APA/1815/2002 miniszteri rendelet (a BOE 2002. július 16‑i 169. száma, 25958. o.). A „palomar” szó helyébe
az „el palomar” szavak léptek.

A jogvita előzményei
2006. november 27‑én a felperes, az Abadía Retuerta, SA a 40/94 rendelet alapján közösségi védjegybejelentést tett a Belső
Piaci Harmonizációs Hivatalnál (védjegyek és formatervezési minták) (OHIM).
A lajstromoztatni kívánt védjegy a CUVÉE PALOMAR szómegjelölés volt.
A lajstromozást a védjegyekkel ellátható termékek és szolgáltatások nemzetközi osztályozására vonatkozó, felülvizsgált és
módosított, 1957. június 15‑i Nizzai Megállapodás szerinti 33. osztályba tartozó árukkal kapcsolatban kérelmezték, az alábbi
leírással: „borok”.
Az elbíráló, mivel úgy vélte, hogy a bejelentett védjegy a 40/94 rendelet 7. cikke (1) bekezdése j) pontjának feltétlen kizáró
okába ütközik, a 2007. június 5‑i határozattal elutasította a lajstromozás iránti kérelmet.
A felperes fellebbezést nyújtott be az elbíráló határozata ellen.
Az első fellebbezési tanács a 2008. április 2‑i határozattal (a továbbiakban: megtámadott határozat) elutasította a fellebbezést,
és a felperest kötelezte az eljárás költségeinek a viselésére.
A fellebbezési tanács emlékeztet, hogy az ítélkezési gyakorlatnak megfelelően (lásd a Bíróság C‑245/02. sz. Anheuser‑Busch‑ügyben
2004. november 16‑án hozott ítéletének [EBHT 2004., I‑10989. o.] 42. pontját és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlatot),
mivel a Közösség tagja a TRIPs‑megállapodásnak, köteles a védjegyekre vonatkozó jogalkotását, amennyire csak lehetséges, e
megállapodás szövege és célja alapján értelmezni (a megtámadott határozat 13. pontja).
A fellebbezési tanács meghatározza, hogy a TRIPs‑megállapodás 22. cikke (3) bekezdése és a 23. cikke (2) bekezdése rendelkezéseinek
az összehasonlításából kitűnik, hogy ez utóbbi rendelkezés, amelynek a tartalmát beillesztették a 40/94 rendelet 7. cikke
(1) bekezdésének j) pontjába,
lex specialisnak
minősül, amely a borok és a szeszes italok azonosítására szolgáló földrajzi jelzések lajstromozásának különös tilalmát írja
elő. Véleménye szerint abszolút és korlátlan tilalomról van szó, mivel nem függ attól a feltételtől, hogy a földrajzi jelzés
védjegyben történő használata az említett termékek esetében ne vezesse félre a közönséget a valódi származási helyet illetően,
amely feltételtől ezzel szemben kifejezetten függ a TRIPs‑megállapodás 22. cikkének (3) bekezdésében említett földrajzi jelzések
lajstromozása általános tilalmának az alkalmazása (16. és 17. pont).
A fellebbezési tanács lényegében megállapítja, hogy az el Palomar a Clariano alrégió egyik településének a neve, és az alkalmazandó
közösségi és nemzeti szabályozás alapján a „valencia” bejegyzett eredetmegjelöléssel oltalomban részesített termelési területnek
minősül (a megtámadott határozat 19. és 20. pontja).
A fellebbezési tanács úgy véli, hogy nagy a hasonlóság a „valencia” bejegyzett eredetmegjelöléssel oltalomban részesített
el Palomar településnév és a bejelentett védjegyben szereplő „palomar” szó között (a megtámadott határozat 26. pontja).
A fellebbezési tanács megállapítja, hogy ennélfogva annak használata a 2000. október 19‑i miniszteri rendelet 2. cikkének
(2) bekezdése alapján tilos, mivel a közösségi védjegyet nem az említett származási terület borainak az elnevezésére kérelmezték
(a megtámadott határozat 26. pontja).
A fellebbezési tanács ezenkívül megjegyzi, hogy igaz ugyan, hogy a település hivatalos neve el Palomar, a „palomar” elem az,
amely azonosítja ezt a meghatározott területet, és alapvető, a földrajzi jelzés alapjául szolgáló elemnek minősül, mivel ez
a felismerés nem függhet az „el” névelő jelenlététől. Ráadásul a szóban forgó települést névelő nélkül, Palomar névvel határozták
meg a 2000. október 19‑i miniszteri rendeletben (a megtámadott határozat 29. pontja).
Mivel a bejegyzett eredetmegjelölés oltalma kiterjed a településnevekre, a jelen esetben az el Palomarra, és azon szavakra,
amelyek hasonlóságuknál fogva összetéveszthetőséget okozhatnak, mint ahogy ez a helyzet a bejelentett védjegyben szereplő
„palomar” szóval is, a fellebbezési tanács jelzi, hogy e szónak a bejelentett közösségi védjegyben való jelenléte az alkalmazandó
szabályozás szerint úgy értendő, mint a bor azonosítására szolgáló földrajzi jelzés. Mivel a szóban forgó termékek nem e földrajzi
helyről származnak, a fellebbezési tanács úgy véli, hogy a 40/94 rendelet 7. cikke (1) bekezdésének j) pontja alapján meg
kell tagadni a borok elnevezése céljából bejelentett közösségi védjegy lajstromozását, mivel hamis földrajzi jelzést tartalmaz
(a megtámadott határozat 30. pontja).
A fellebbezési tanács végül pontosítja, hogy ez a megállapítás alkalmazandó a termékeknek a kérelemben szereplő módosított
leírására, vagyis „a Sardón de Duero [Valladolid, Spanyolország] településen található »Pago Palomar« néven ismert borvidékről
származó borokra” is. A fellebbezési tanács úgy véli, hogy ez a korlátozás nem teszi lehetővé azt, hogy a megfogalmazott kifogás
elfogadható legyen, mivel ez a korlátozás csak megerősíti azt a tényt, hogy a bejelentett védjegy olyan földrajzi jelzést
tartalmaz, amely nem felel meg az általa elnevezett borok származásának, ami ellentétes a 40/94 rendelet 7. cikke (1) bekezdése
j) pontjának rendelkezéseivel (a megtámadott határozat 31. pontja).

Az eljárás és a felek kérelmei
A felperes keresetében azt kéri, hogy a Törvényszék:
–        helyezze hatályon kívül a megtámadott határozatot;
–        az OHIM‑ot kötelezze a költségek viselésére.
Az OHIM azt kéri, hogy a Törvényszék:
–        utasítsa el a keresetet;
–        a felperest kötelezze a költségek viselésére.

A jogkérdésről

A felek érvei
A felperes keresetének alátámasztására egyetlen, a 40/94 rendelet 7. cikke (1) bekezdése j) pontjának a megsértésére alapított
jogalapra hivatkozik.
Először is, a felperes lényegében azzal érvel, hogy a 40/94 rendelet 7. cikke (1) bekezdésének j) pontját szűken kell értelmezni,
mivel lajstromozási tilalmat tartalmaz. Következésképpen úgy véli, hogy e rendelkezés a jelen ügyben nem alkalmazandó, mivel
a CUVÉE PALOMAR bejelentett védjegy nem az „el Palomar” bejegyzett eredetmegjelölést tartalmazza.
A település neve ugyanis el Palomar, és nem Palomar, a „valencia” bejegyzett eredetmegjelölésről és annak szabályozó tanácsáról
szóló, az APA/1815/2002. miniszteri rendelettel módosított új rendelet 4. cikkének (1) bekezdése alapján.
Másodszor a felperes azt állítja, hogy az illetékes szervezetek védjegybejelentéssel szembeni, a „valencia” bejegyzett eredetmegjelölés
védelme érdekében történő felszólalásának a hiánya az említett védjegy és a település neve közötti ütközés hiányát bizonyítja.
Harmadszor a felperes azzal érvel, hogy el Palomar településnek kicsivel több mint 500 lakosa van. Következésképpen egy nagyon
kicsi, az átlagos spanyol és európai fogyasztók számára teljesen ismeretlen településről van szó, amely fogyasztók nem tudják,
hogy a „valencia” bejegyzett eredetmegjelölésű borokat el Palomarban állítják elő. Az el Palomar név ezért az érdekeltek körében
egy teljesen ismeretlen földrajzi név.
A felperes lényegében előadja, hogy a 40/94 rendelet 7. cikke (1) bekezdésének c) pontjára (jelenleg a 207/2009 rendelet 7. cikke
(1) bekezdésének c) pontja) vonatkozó ítélkezési gyakorlatot, amelynek következtében nem kell alkalmazni a 40/94 rendelet
7. cikke (1) bekezdésének c) pontjában említett feltétlen kizáró okot a nem ismert földrajzi területeket leíró névből álló
összetett védjegyek esetében (a Bíróság C‑108/97. és C‑109/97. sz., Windsurfing Chiemsee egyesített ügyekben 1999. május 4‑én
hozott ítéletének [EBHT 1999., I‑2779. o.] 31‑33. pontja),
mutatis mutandis
alkalmazni kell a 40/94 rendelet 7. cikke (1) bekezdésének j) pontjában említett feltétlen kizáró okra is.
Negyedszer a felperes azzal érvel, hogy a 40/94 rendelet 7. cikke (1) bekezdésének j) pontját úgy kell értelmezni, mint amely
a lajstromozás feltétlen tilalmának az alkalmazása céljából azt jelenti, hogy a bejelentett védjegynek téves földrajzi jelzést
kell tartalmaznia, vagy abból kell állnia.
Márpedig a felperes szerint a CUVÉE PALOMAR védjegybejelentés nem tartalmaz téves földrajzi jelzést, és nem áll abból. Ellenkezőleg,
a védjegy a felperes borainak a földrajzi származását jelöli. A „palomar” kifejezés ugyanis a CUVÉE PALOMAR védjegyben a Sardón
de Duero (Valladolid) spanyol településen elhelyezkedő, az Abadía Retuerta, SA tulajdonában álló Retuerta területen található,
XIX. sz. óta fennálló Palomar szőlőültetvényre utal.
Márpedig a felperes szerint egyértelmű, hogy az Abadía Retuerta, SA‑nak mint a Palomar szőlőültetvény tulajdonosának teljes
mértékben jogában áll, hogy az e szőlőültetvényen termelt borokat a CUVÉE PALOMAR védjeggyel jelölje. Ez az oka annak, hogy
az OHIM által felhozott kifogásoknak való megfelelés és a felperes termékeinek a földrajzi származása tárgyában felmerülő
tévedések elkerülése céljából a felperes elfogadta a védjegybejelentésnek „a Sardón de Duero [Valladolid, Spanyolország] településen
található »Pago Palomar« néven ismert borvidékről származó borokra” történő 2007. február 16‑ai korlátozását.
A felperes lényegében úgy véli, hogy következésképpen a CUVÉE PALOMAR védjegybejelentés nem tartalmaz semmiféle hamis földrajzi
jelzést, mivel a Palomar szőlőültetvény létezik, és mivel az az ő tulajdonában van, és úgy véli, hogy a bejelentett védjegy
ezért nem képezheti a lajstromozás 40/94 rendelet 7. cikke (1) bekezdésének j) pontjában előírt feltétlen tilalmának a tárgyát.
Ötödször a felperes azzal érvel, hogy a tulajdonában lévő Palomar szőlőültetvény, amelynek a neve – amint a fenti 38. pontban
szerepel – a XIX. század óta bizonyítottan létezik, jóval megelőzi az „el Palomar” településnek a „valencia” bejegyzett eredetmegjelölés
oltalma alatt álló termelési területként 2000‑ben történő elismerését. Ezért a CUVÉE PALOMAR védjegy lajstromozásának az elutasítása
sérti a
prior tempore, potior iure
(időben előbbi megelőzi a későbbit) latin maximában megfogalmazott általános jogelvet. A felperes megállapítja, hogy a 2000.
október 19‑i miniszteri rendelet, amely az „el Palomar” településnek a „valencia” bejegyzett eredetmegjelölés oltalma alatt
álló termelési területként való elismeréséhez vezetett, még a 2.085.129. sz. CUVÉE EL PALOMAR spanyol védjegynél is későbbi,
amely utóbbi 1997‑re tehető.
Hatodszor a felperes lényegében azt állítja, hogy a „palomar” szó többjelentésű szó, amely a Real Academia Española szótárja
szerint a következőket jelenti: „1. főnév. Az a hely, ahol galambokat nevelnek. 2. melléknév. Egyfajta madzag: a klasszikus
madzagnál vékonyabb és csavartabb”.
Úgy véli, hogy ez a tény csökkenti az „el Palomar” település állítólagos földrajzi jelzés jellegét.
A felperes azon a véleményen van, hogy amennyiben a védjegyből álló megjelölés a földrajzi jelentésén kívül más jelentéssel
is bír, amely felülkerekedik a földrajzi jelentésén, a fő jelentését kell figyelembe venni. Ahogy ez az értékelés megtörténik,
a megfelelő jogi szabályozást kell alkalmazni. Márpedig a felperes szerint a „palomar” kifejezés rendelkezik egy valamennyi
fogyasztó számára ismert fő jelentéssel, amely nem más, mint „az a hely, ahol galambokat nevelnek”.
A felperes előadja azt az érvet, hogy mivel a „palomar” szó állítólagos földrajzi jellegét gyengítette e név többi jelentése,
e „palomar” szó betöltheti a védjegy rendeltetését. Úgy véli, hogy következésképpen a megtámadott határozat a 40/94 rendelet
7. cikke (1) bekezdésének j) pontja téves értelmezést tartalmaz. Egy állítólagos közös érdek védelme, amely igazolná a földrajzi
jelzésekkel egybevágó védjegyek elutasítását, a felperes szerint ugyanis nem vezethet ahhoz az abszurd helyzethez, hogy elutasítják
azokat a védjegyeket, amelyek más jelentéssel bírnak, vagy ‑ amint a jelen ügyben ‑ a szóban forgó termékek származási területét
jelölik meg.
Hetedszer a felperes lényegében azt állítja, hogy jogosultja különböző, a 33. osztályba tartozó borokat – PAGO PALOMAR, ABADIA
RETUERTA CUVÉE PALOMAR – megjelölő közösségi védjegyeknek, valamint a CUVÉE EL PALOMAR spanyol védjegynek, amely az „el Palomar”
település nevét teljes mértékben tartalmazza.
A felperes e tekintetben a TRIPs‑megállapodás 24. cikke (5) bekezdésének a fenti 3. pontban idézett szövegére hivatkozik (lásd
a fenti 3. pontot).
Márpedig véleménye szerint a 2.085.129. sz. CUVÉE EL PALOMAR spanyol védjegyet 1997‑ben lajstromozták, és ezért megelőzi az
„el Palomar” település nevének a „valencia” bejegyzett eredetmegjelölés keretén belüli, 2000‑ben szabályozott oltalmát.
A felperes következésképpen megállapítja, hogy nem lehet vitatni a CUVÉE EL PALOMAR (1997‑ben lajstromozott) és a CUVÉE PALOMAR
(általa jóhiszeműen bejelentett) védjegyek érvényességét kizárólag azzal az indokkal, hogy e védjegyek hasonlítanak egy később
elismert földrajzi jelzéshez.
A felperes ezenkívül hangsúlyozza, hogy a CUVÉE EL PALOMAR védjegy az 1998. szeptember 23‑án lajstromozott 699.977. sz. nemzetközi
védjeggyel az Európai Unió számos országában is oltalom alatt áll.
A fellebbezési tanács azon megállapítását illetően, hogy a korábbi lajstromozások nem relevánsak, mivel állandó ítélkezési
gyakorlat az, hogy a nemzeti határozatok nem kötik az OHIM‑ot, és nem mentesítik az alól, hogy az éppen vizsgált ügyben a
közösségi szabályozást alkalmazza, a felperes kifogásolja, hogy a fellebbezési tanács figyelmen kívül hagyja, hogy a korábbi
lajstromozások közül kettőt (vagyis a 4.827.978. sz. PAGO PALOMAR és az 5.501.978. sz. ABADÍA RETUERTA CUVÉE PALOMAR közösségi
védjegyek) maga az OHIM vizsgált meg, tehát nem nemzeti döntések.
A felperes úgy véli, hogy azt a tényt, hogy a német, spanyol, francia, olasz, osztrák és egyesült királyságbeli védjegyhivatalok
helyt adtak a CUVÉE EL PALOMAR védjegy lajstromozásának, az OHIM‑nak figyelembe kellett volna vennie annak egyértelmű példájaként,
hogy a CUVÉE PALOMAR közösségi védjegy nem tartozik a lajstromozás semelyik feltétlen kizáró oka alá, annál inkább sem, mivel
az OHIM maga fogadta el a PAGO PALOMAR és az ABADÍA RETUERTA CUVÉE PALOMAR közösségi védjegyek lajstromozását.
Nyolcadszor a felperes lényegében azzal érvel, hogy az OHIM lajstromozott olyan védjegyeket, mint a CUVÉE MEDITERRANEO, a
CUVÉE DU GOLFE DE SAINT-TROPEZ és a CUVÉE OCCITANE.
Márpedig a felperes szerint e védjegyek közvetlen és egyértelmű kapcsolatban állnak a bortermelő körökben ismert földrajzi
területtel, mivel az európai közönség általában képes földrajzilag azonosítani a mediterrán területeket, a Saint-Tropez‑i
öblöt és az okszitán területeket.
A felperes szerint ebből az következik, hogy a CUVÉE PALOMAR védjegy lajstromozásának megtagadása az egyenlőség elve megsértésének
és az OHIM önkényes döntésének minősül.
Végül a tárgyalás során a felperes lényegében előadta azt, hogy az m. t. minőségi borok Bizottság által a Hivatalos Lapban
2007‑ban közzétett listája nem tartalmazza az „el Palomar” nevet, hanem csupán azon nemzeti szabályozások rendelkezéseire
utal, amelyekben e kifejezés szerepel. Márpedig véleménye szerint a lista Hivatalos Lapban történő közzététele a nemzeti jogszabályok
által oltalomban részesített földrajzi jelzések érvényesítése feltételének minősül. Mivel az „el palomar” földrajzi jelzést
nem tették közzé a Hivatalos Lapban, nem érvényesíthető a felperessel szemben.
Ezenkívül a felperes a tárgyalás során azzal érvelt, hogy a lista Hivatalos Lapban történő közzététele csak 2007‑ben, vagyis
a védjegybejelentés 2006. november 27‑i benyújtását követően történt. Márpedig szerinte a nemzeti jogszabályok által oltalomban
részesített földrajzi elnevezések érvényesíthetőségét a listának a Hivatalos La
pban
történő Bizottság általi közzététele váltja ki. Következésképpen, ha a Törvényszék úgy véli, hogy azon lista Hivatalos Lapban
történő közzététele, amely csak az „el Palomart” tartalmazó nemzeti szabályozás rendelkezéseire utal, elegendő e kifejezés
nyilvánosságához, meg kell állapítani, hogy a közzététel csak a védjegybejelentés benyújtását követően történt, és következésképpen
ezen oltalomban részesített földrajzi elnevezés nem érvényesíthető a felperessel szemben.
Az OHIM vitatja ezt az érvelést, és lényegében úgy véli, hogy a fellebbezési tanács a megtámadott határozatban helyes ténybeli
és jogi értékelést végzett.

A Törvényszék álláspontja
A 40/94 rendelet 7. cikke (1) bekezdésének j) pontja előírja, hogy nem részesülhetnek védjegyoltalomban azon borvédjegyek,
amelyek a borok földrajzi származására utaló jelzést tartalmaznak vagy abból állnak, amennyiben e bor nem e földrajzi helyről
származik.
E rendelkezés alkalmazása céljából meg kell határozni a „bor […] földrajzi származására utaló jelzés” fogalmának a terjedelmét.
A 40/94 rendelet nem határozza meg a borok földrajzi származására utaló jelzés fogalmát.
Meg kell azonban jegyezni, hogy a 40/94 rendelet 7. cikke (1) bekezdésének j) pontját a 3288/94 rendelet illesztette be e
rendeletbe.
A 3288/94 rendelet negyedik preambulumbekezdése meghatározza ugyanis, hogy „a TRIPs‑megállapodás 23. cikkének (2) bekezdése
előírja, hogy nem részesíthető védjegyoltalomban a borok vagy a szeszes italok földrajzi származására utaló jelzést tartalmazó
vagy abból álló megjelölés, illetve az ilyen védjegyet törölni kell, ha a szóban forgó bor vagy szeszes ital nem a jelzésnek
megfelelő földrajzi területről származik, anélkül, hogy ennek feltételeként megkövetelné, hogy a megjelölésnek, illetve a
védjegynek alkalmasnak kell lennie a fogyasztók megtévesztésére”, és hogy „a 40/94/EK rendelet 7. cikkének (1) bekezdését
egy új j) albekezdéssel kell kiegészíteni”.
Márpedig emlékeztetni kell arra, hogy mivel a Közösség tagja a TRIPs‑megállapodásnak, köteles a védjegyekre vonatkozó jogalkotását,
amennyire csak lehetséges, e megállapodás szövege és célja alapján értelmezni (lásd a fenti 21. pontban hivatkozott Anheuser‑Busch‑ügyben
hozott ítélet 42. pontját és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlatot).
Az állandó ítélkezési gyakorlat szerint közvetlenül alkalmazandónak kell tekinteni a Közösségek által harmadik államokkal
kötött megállapodás valamely rendelkezését, ha e megállapodás szövegére, valamint céljára és természetére tekintettel megállapítható,
hogy olyan világos, pontos és feltétlen kötelezettséget tartalmaz, amelynek végrehajtása vagy hatálya semmilyen későbbi aktusnak
nincs alárendelve (a Bíróság C‑300/98. és C‑392/98. sz., Dior és társai egyesített ügyekben 2000. december 14‑én hozott ítéletének
[EBHT 2000., I‑11307. o.] 42. pontja).
A Bíróság azonban már megállapította egyrészt, hogy a WTO‑megállapodás és annak mellékletei, figyelembe véve azok jellegét
és szerkezetét, főszabály szerint nem szerepelnek azon szabályok között, amelyek tekintetében a Bíróság megsemmisítés iránti
kereset keretében felülvizsgálja a közösségi intézmények aktusainak jogszerűségét (a fenti 65. pontban hivatkozott Dior és
társai ügyben hozott ítélet 42. pontja), és másrészt, hogy a TRIPs‑megállapodásnak a WTO‑megállapodás mellékletében szereplő
rendelkezései nem olyan jellegűek, hogy a magánszemélyek számára olyan jogokat keletkeztetnének, amelyekre azok a közösségi
jog értelmében a bíróságok előtt közvetlenül hivatkozhatnak (a fenti 65. pontban hivatkozott Dior és társai ügyben hozott
ítélet 43. pontja).
Ezen ítélkezési gyakorlatból kitűnik, hogy bár a TRIPs‑megállapodás rendelkezéseinek nincs közvetlen hatályuk, a védjegyekről
szóló jogszabályt, vagyis a jelen ügyben a 40/94 rendelet 7. cikke (1) bekezdésének j) pontját, amennyire lehetséges, e megállapodás
szövegének és céljának a fényében kell értelmezni.
Meg kell állapítani, hogy a 40/94 rendelet 7. cikke (1) bekezdésének j) pontjában szereplő, a „bor […] földrajzi származására
utaló jelzés” fogalmának francia változata eltér a TRIPs‑megállapodás 23. cikkében szereplő, a fenti 2. pontban hivatkozott
fogalomtól.
Van azonban másik két nyelv, amelynek a szövege hiteles a többoldalú kereskedelmi tárgyalások uruguayi fordulója eredményeinek
összegzéséről szóló, 1994. április 15‑én Marrakeshben aláírt záróokmány (HL L 336., 253. o.; magyar nyelvű különkiadás 11. fejezet,
21. kötet, 345. o.) alapján, amelynek szövegét francia, angol és spanyol nyelven készítették el.
Így meg kell jegyezni, hogy a „geographical indication identifying wines” szavakat használja mind a TRIPs‑megállapodás 23. cikke,
mind a 40/94 rendelet 7. cikke (1) bekezdésének j) pontja az e rendelkezések angol változatában.
Továbbá a TRIPs‑megállapodás 23. cikkének spanyol változata az „indicación geográfica que identifique vinos” szavakat és a
40/94 rendelet 7. cikke (1) bekezdése j) pontjának spanyol változata az „indicación geográfica que identifique el vino” szavakat
használja.
Következésképpen meg kell állapítani, hogy a 40/94 rendelet 7. cikke (1) bekezdésének j) pontjában a borokat azonosító földrajzi
jelzésekről, és nem a „bor […] földrajzi származására utaló” földrajzi jelzésekről van szó.
A földrajzi jelzések borokra vonatkozó meghatározását és oltalmát a jelen ügyben
ratione temporis
alkalmazandó 1493/1999 rendelet állapítja meg.
Ezenkívül a borokat azonosító földrajzi jelzésnek a 40/94 rendelet 7. cikke (1) bekezdése j) pontjának értelmében vett fogalmát
a földrajzi jelzések borokra vonatkozó meghatározásának és oltalmának a területén releváns közösségi jogi rendelkezésekre
tekintettel kell értelmezni. Következésképpen az 1493/1999 rendeletre kell utalni, amelynek az is a célja, hogy biztosítsa
a közösségi jogszabályoknak a TRIPs‑megállapodás rendelkezéseivel való összhangját, amint ez e rendelet (56) és (80) preambulumbekezdéséből
is kiderül.
Az 1493/1999 rendelet 50. cikkének (1) bekezdése a harmadik országokból származó termékekre vonatkozó földrajzi jelzések TRIPs‑megállapodás
23. és 24. cikkének alkalmazása keretében történő oltalmát érinti.
Azonban ugyanezen 50. cikk (2) bekezdése a földrajzi jelzések fogalmát csak e rendelkezés (1) bekezdésének alkalmazása céljából
határozza meg.
Következésképpen az 1493/1999 rendelet más rendelkezéseire kell hivatkozni a földrajzi jelzés e rendelet értelmében vett fogalma
tartalmának a meghatározása céljából.
Az 1493/1999 rendelet 47. cikkének (1) bekezdése a következőképpen rendelkezik:
„Az e rendelet hatálya alá tartozó egyes termékek elnevezésére, jelölésére, kiszerelésére, valamint egyes adatok és kifejezések
oltalmára vonatkozó szabályok ebben a fejezetben és a VII. és a VIII. mellékletben szerepelnek.”
Az 1493/1999 rendelet 47. cikke (2) bekezdésének e) pontja értelmében az e cikk (1) bekezdésében említett szabályok többek
között a földrajzi árujelzők használatát szabályozó rendelkezésekből állnak.
Az 1493/1999 rendelet VI. mellékletének A. része a következőket írja elő:
„1.      A meghatározott termőhely az olyan szőlőtermő területet vagy szőlőtermő területek összességét jelenti, amely különleges minőségi
jellemzőkkel rendelkező borokat terem, és amelynek nevét az m. t. minőségi bor jelölésére használják.
2.      Valamennyi meghatározott termőhelyet pontosan ‑ lehetőleg parcella‑szinten [helyesen: parcella vagy szőlőültetvény szintjén] ‑
kell körülhatárolni. Ezt a körülhatárolást valamennyi érintett tagállam elvégzi, és ennek során figyelembe veszi azokat a
tényezőket, amelyek hozzájárulnak az e területeken termelt borok minőségéhez, vagyis a talaj és az altalaj jellegét, az éghajlatot
és a parcella [helyesen: parcella és a szőlőültetvény] fekvését.
3.      A meghatározott termőhelyet földrajzi nevével jelölik […]
4.      Egy meghatározott termőhelyet jelölő földrajzi névnek kellőképpen pontosnak kell lennie és ismert módon kapcsolódnia kell
a termelés területéhez, hogy ‑ tekintettel a fennálló helyzetre ‑ el lehessen kerülni az összetévesztést.”
Az 1493/1999 rendelet VII. melléklete B. része 1. pontja c) alpontjának első francia bekezdése a következőket írja elő:
„A Közösségben előállított termékek címkézését – még meghatározandó feltételek mellett – ki lehet egészíteni a következő adatokkal:
[…] m. t. minőségi borok esetében: utalás a meghatározott termőhelynél kisebb földrajzi területre a termelő tagállam által
megállapított rendelkezéseknek megfelelően […]”.
Az 1493/1999 rendelet 52. cikke (1) bekezdésének első albekezdése meghatározza, hogy amennyiben egy tagállam egy meghatározott
vidék nevét használja egy m. t. minőségi bor jelölésére, akkor ezt a nevet nem lehet a borágazat olyan termékeinek jelölésére
használni, amelyek nem az adott vidékről származnak, és/vagy amelyek nem a vonatkozó közösségi vagy nemzeti előírásoknak megfelelően
kapták ezt a megnevezést. Ugyanez vonatkozik arra az esetre is, ha egy tagállam egy helyi közigazgatási egység vagy annak
egy része, illetve egy helység nevét egy m. t. minőségi bor jelölésére használja.
Más szóval az 1493/1999 rendelet alapján a tagállamok rendelkeznek hatáskörrel arra, hogy egy település, annak egy része,
illetve egy dűlő nevét valamely m. t. minőségi bor jelölésére használják. Ilyen esetben e nevet nem lehet a nem erről a településről,
annak egy részéről, illetve dűlőről származó, vagy azon borágazati termékek leírására használni, amelyek nem az alkalmazandó
közösségi vagy nemzeti előírásoknak megfelelően kapták ezt a megnevezést.
Meg kell tehát állapítani, hogy az 1493/1999 rendelet alkalmazásának keretében a tagállamok feladata a területükön azon földrajzi
jelzések meghatározása, amelyeket oltalomban kíván részesíteni.
A „valencia” bejegyzett eredetmegjelölésről és annak szabályozó tanácsáról szóló, a spanyol jogalkotó által elfogadott új
rendelet 2. cikkének (1) bekezdése előírja, hogy az e bejegyzett eredetmegjelöléssel biztosított oltalom a „valencia” kifejezésre,
valamint azon alrégiók, körzetek, települések, helységek és birtokok valamennyi elnevezésére terjed ki, amelyek magukban foglalják
a 4. cikkben említett termelési és érlelési területeket.
A 2002. július 4‑i APA/1815/2002 miniszteri rendelettel módosított, a „valencia” bejegyzett eredetmegjelölésről és annak szabályozó
tanácsáról szóló új rendelet 4. cikkének (1) bekezdése előírja, hogy a „valencia” bejegyzett eredetmegjelöléssel oltalomban
részesített termelési terület többek között a Clariano alrégióból áll, amely magában foglalja többek között az „el Palomar”
nevű települést.
Az „el Palomar” név tehát a spanyol jogszabály és következésképpen az 1493/1999 rendelet 52. cikke értelmében földrajzi jelzésnek
minősül valamely m. t. minőségi bor esetében, amit a felperes nem vitat, aki a tárgyalás során egyébiránt megerősítette, hogy
e jogszabály érvényességét nem vitatta a spanyol bíróságok előtt.
Mivel az „el Palomar” név földrajzi jelzés valamely m. t. minőségi bor esetében, következésképpen a 40/94 rendelet 7. cikke
(1) bekezdésének j) pontja értelmében vett, bort azonosító földrajzi jelzésnek minősül.
Meg kell állapítani, hogy a felperes továbbá nem állítja azt, hogy az „el Palomar” földrajzi jelzést nem használják az ilyen
nevű településben termelt bor azonosítására. Lényegében ugyanis csak azzal érvel, hogy az el Palomar földrajzi jelzés ellenére
joga van a Palomar név használatára.
A felperes ezzel szemben azzal az indokkal vitatja az el Palomar földrajzi jelzés érvényesíthetőségét, hogy az 1493/1999 rendelet
54. cikkének (5) bekezdése alapján a Hivatalos Lapban a Bizottság által közzétett lista nem említi az el Palomart vagy a Palomart.
E tekintetben az 1493/1999 rendelet 54. cikkének (4) és (5) bekezdése úgy rendelkezik egyrészt, hogy a tagállamok továbbítják
a Bizottságnak az általuk elismert m. t. minőségi borok listáját, amelyen minden m. t. minőségi bor esetében feltüntetik azokat
a nemzeti rendelkezéseket, amelyek ezeknek az m. t. minőségi boroknak a termelésére és előállítására vonatkoznak, és másrészt,
hogy a Bizottság a listát közzéteszi a Hivatalos Lap C sorozatában.
Egyrészt emlékeztetni kell arra, hogy a „valencia” bejegyzett eredetmegjelölésről és annak szabályozó tanácsáról szóló új
rendeletet közzétették a BOE 2000. november 3‑i számában. Az APA/1815/2002. miniszteri rendeletet a BOE 2002. július 16‑i
számában tették közzé.
Másrészt az m. t. minőségi borok listáját a 1493/1999 rendelet 54. cikke (5) bekezdésének megfelelően első alkalommal 1999.
február 19‑én tették közzé a Hivatalos Lapban (C 46., 113. o.).
Amint a fenti 10. pontban szerepel, 2004. július 14‑én a Bizottság a Hivatalos Lapban egy új listát tett közzé az m. t. minőségi
borokról. Abban Spanyolországot és a Valencia régiót illetően a Clariano alrégiót, a 2000. október 19‑i miniszteri rendeletet
és az APA/1815/2002. miniszteri rendeletet említi, valamint utal e két rendelet BOE‑ban történő közzétételére.
Amint ezenkívül a fenti 11. pontban szerepel, a Bizottság ezt követően 2006‑ban, majd 2007‑ben új listákat tett közzé a Hivatalos
Lapban. E listák a Valencia régióval és a Clarino alrégióval kapcsolatban ugyanazokat a kifejezéseket tartalmazzák, mint a
Bizottság által 2004‑ben közzétett lista.
A felperes tehát nem állíthatja, hogy a Clariano földrajzi jelzést tartalmazó m. t. minőségi borok listáját és a spanyol jog
releváns rendelkezéseire való utalást a Hivatalos Lapban első alkalommal csak 2007‑ben tették közzé
Továbbá meg kell állapítani, hogy a földrajzi jelzések 1493/1999 rendeletben megállapított közösségi oltalma azon földrajzi
jelzéseken alapul, amelyeket a tagállamok jogszabályai állapítanak meg az említett rendelet releváns rendelkezéseinek tiszteletben
tartása mellett. Ez az oltalom ugyanis nem önálló közösségi eljárásból következik, és egy olyan mechanizmusból sem, amely
alapján a tagállamok által elismert földrajzi jelzéseket egy kötelező hatályú közösségi jogi aktusba foglalják.
Az 1493/1999 rendelet 54. cikkének (4) és (5) bekezdéséből adódó egyetlen kötelezettség a tagállamokra nézve az általuk elismert
m. t. minőségi borok listájának a Bizottsággal történő közlése, feltüntetve az egyes m. t. minőségi borok esetében a termelésükre
és előállításukra vonatkozó nemzeti rendelkezésekre történő utalásokat, a Bizottságra nézve pedig e listának a Hivatalos Lap
C ‑ és nem L – sorozatában való közzététele.
Mivel a földrajzi jelzéseknek az oltalma a tagállami jogszabályokból ered, ebből következik, hogy a harmadik személyekkel
szemben azon nemzeti intézkedések érvényesíthetősége, amelyekkel a tagállamok egy meghatározott termőhely nevét vagy az 1493/1999
rendelet 52. cikke (1) bekezdése első albekezdésének megfelelően egy helyi közigazgatási egység vagy annak egy része, illetve
egy helység nevét használják egy m. t. minőségi borra, e rendelkezéseknek az ezeket elfogadó tagállamnak a hivatalos lapjában
történő közzétételéből következik.
Márpedig bizonyos, hogy a „valencia” bejegyzett eredetmegjelölésről és annak szabályozó tanácsáról szóló új rendeletet, valamint
az APA/1815/2002. miniszteri rendeletet 2000‑ben, illetve 2002‑ben, vagyis a védjegy 2006. november 27‑ei bejelentését megelőző
időpontokban közzétették a BOE‑ban.
Abból a tényből, hogy a földrajzi jelzések oltalma a tagállami jogszabályokból ered, az következik továbbá, hogy az m. t.
minőségi borok listájának és a nemzeti rendelkezésekre való utalásoknak az
Európai Unió Hivatalos Lapjának
C sorozatában történő közzététele csupán egy, a közönséget arról tájékoztató intézkedésnek minősül, hogy az egyes tagállamok
a nemzeti jogszabályaik keretében földrajzi jelzéseket részesítettek oltalomban.
Igaz, hogy a Bizottság által elfogadott, a Spanyol Királyság által közölt információk közzétételének a módja aligha tűnik
hatékonynak a közönség teljes és hiánytalan tájékoztatásának a biztosítása érdekében, amennyiben valamely, többek között a
Valencia régió és a Clariano alrégió – beleértve az „el Palomar” települést – vonatkozásában eredetmegjelölésnek minősülő
település neve nem szerepel a Bizottság által közzétett listán.
Mindazonáltal meg kell állapítani egyrészt, hogy a nemzeti információk közzétételének ilyen módja tiszteletben tartja az 1493/1999
rendelet 54. cikkének (5) bekezdését, és másrészt, hogy nem kérdőjelezi meg az 1493/1999 rendelettel azon földrajzi jelzéseknek
biztosított oltalmat, amelyek a spanyol jogszabály alapján oltalomban részesülnek, beleértve az „el Palomar” földrajzi jelzést
is.
A tárgyhoz nem tartozik ugyan, de meg kell továbbá jegyezni, hogy az Európai Közösség és a Dél‑afrikai Köztársaság között
a borkereskedelemről kötött megállapodás (HL 2002. L 28., 4. o.; magyar nyelvű különkiadás 11. fejezet, 40. kötet, 203. o.)
8. cikke alapján a Közösségből származó borok tekintetében oltalom alatt állnak a II. mellékletben említett földrajzi árujelzők.
A megállapodás II. melléklete (A földrajzi árujelzők jegyzéke) A. pontja (A Közösségből származó borok földrajzi árujelzői)
III. része (A Spanyol Királyságból származó borok) 1. pontjának (Meghatározott régiókban termelt minőségi borok) 1.2.48. alpontjának
(Meghatározott régió: Valencia) d) alpontja (Alrégió: Clariano) említi a Palomar nevet.
A Palomar név szerepel az Európai Közösség és a Svájci Államszövetség között a mezőgazdasági termékek kereskedelméről kötött
megállapodás (HL 2002. L 114., 132. o.; magyar nyelvű különkiadás 11. fejezet, 41. kötet, 159. o.) mellékleteiben is.
Meg kell állapítani, hogy e megállapodások megelőzik a „valencia” bejegyzett eredetmegjelölésről és annak szabályozó tanácsáról
szóló új rendelet 4. cikke (1) bekezdésének az APA/1815/2002. miniszteri rendelettel történő 2002. július 4‑i módosítását,
amely a Palomar név helyett bevezeti az „el Palomar” nevet.
A Palomar név megjelenik az 1994‑ben az Európai Közösség és Ausztrália között a borkereskedelemről kötött megállapodás (HL 1994.
L 86., 3. o.; magyar nyelvű különkiadás 11. fejezet, 20. kötet, 3. o.) mellékleteiben is, ami annak a megállapításához vezet,
hogy a Spanyol Királyság által az „el Palomar” földrajzi jelzésnek biztosított oltalom megelőzi a 2002. július 4‑én az APA/1815/2002.
miniszteri rendelettel módosított, a „valencia” bejegyzett eredetmegjelölésről és annak szabályozó tanácsáról szóló új rendelet
rendelkezéseit.
E vizsgálat végén emlékeztetni kell arra, hogy a 40/94 rendelet 7. cikke (1) bekezdése j) pontjának megfelelően nem lajstromozhatók
azok a borvédjegyek, amelyek borokat azonosító földrajzi jelzést tartalmaznak vagy abból állnak, amennyiben e borok nem e
területről származnak.
Tény, hogy az a bor, amelyre tekintettel a felperes a CUVÉE PALOMAR szóvédjegy közösségi védjegyként való lajstromozása iránt
kérelmet nyújtott be, nem a „valencia” bejegyzett eredetmegjelölésről és annak szabályozó tanácsáról szóló, a BOE‑ban a lajstromozás
iránti kérelmet megelőzően közzétett új rendeletben említett „el Palomar” településről származik.
A lajstromozás iránti kérelemben szereplő védjegy következésképpen olyan földrajzi jelzésből áll, amely m. t. minőségi bort
azonosít, miközben a bejelentett védjeggyel érintett bor nem e földrajzi helyről származik.
Következésképpen meg kell állapítani, hogy a fellebbezési tanács helyesen vélte úgy, hogy a bejelentett védjegy sérti a lajstromozás
40/94 rendelet 7. cikke (1) bekezdésének j) pontjában előírt feltétlen kizáró okát.
Ezt a megállapítást nem kérdőjelezheti meg a felperesnek az egyetlen jogalapjának az alátámasztására előadott érvelése.
Először is a felperes lényegében azt állítja, hogy mivel a területének egy része a Palomar nevet viseli, a bejelentett védjegyben
szereplő e név nem minősül hamis vagy téves jelzésnek.
Közömbös azonban, hogy e kifejezés nem téves, mivel a 40/94 rendelet 7. cikke (1) bekezdésének j) pontjában előírt feltétlen
kizáró ok alkalmazásának egyetlen megkívánt feltétele az, hogy a borvédjegy tartalmazzon egy bort azonosító földrajzi jelzést
vagy abból álljon, miközben ez a bor nem e földrajzi helyről származik.
Márpedig a felperes elismeri, hogy a területének Palomar elnevezésű része nem a „valencia” bejegyzett eredetmegjelölésről
és annak szabályozó tanácsáról szóló új rendeletben említett el Palomar településen helyezkedik el.
Következésképpen a felperes által hivatkozott érvet el kell utasítani.
Másodszor a felperes lényegében azzal érvel, hogy a 40/94 rendelet 7. cikke (1) bekezdésének j) pontjában előírt feltétlen
kizáró ok alkalmazhatóságához az kell, hogy a bejelentett védjegy azon borokat leíró téves földrajzi jelzést tartalmazzon
vagy abból álljon, amelyeknek a származása eltér a fogyasztók által e földrajzi jelzéshez társított származástól.
Márpedig a 3288/94 rendelet negyedik preambulumbekezdése meghatározza, hogy a TRIPs‑megállapodás 23. cikkének (2) bekezdése
előírja, hogy nem részesíthető védjegyoltalomban a borok vagy a szeszes italok földrajzi származására utaló jelzést tartalmazó
vagy abból álló megjelölés, illetve az ilyen védjegyet törölni kell, ha a szóban forgó bor vagy szeszes ital nem a jelzésnek
megfelelő földrajzi területről származik, anélkül, hogy ennek feltételeként megkövetelné, hogy a megjelölésnek, illetve a
védjegynek alkalmasnak kell lennie a fogyasztók megtévesztésére.
Következésképpen a 40/94 rendelet 7. cikke (1) bekezdésének j) pontjában előírt feltétlen kizáró ok arra való tekintet nélkül
alkalmazandó, hogy a lajstromoztatni kívánt védjegy alkalmas‑e a közönség megtévesztésére, vagy hogy a termék származását
illetően fennáll‑e az összetévesztés veszélye.
A felperes e pontra vonatkozó érvelését el kell tehát utasítani.
Harmadszor a felperes lényegében azzal érvel, hogy a bejelentett védjegy nem a spanyol jog által oltalomban részesített el
Palomar nevet, hanem kizárólag a „palomar” szót tartalmazza. Márpedig véleménye szerint tökéletes homonímiának kell fennállnia,
hogy a 40/94 rendelet 7. cikke (1) bekezdésének j) pontjában előírt feltétlen kizáró ok alkalmazható legyen. Következésképpen
a lajstromoztatni kívánt védjegyben az „el” névelő hiánya miatt annak lajstromozását nem tagadhatja meg az OHIM.
Szemléltető jelleggel meg kell állapítani, hogy ha a felperes érvelését el kellene fogadni, az olyan védjegy, mint a Baux
de Provence vagy a Clos Vougeot lajstromozásának a lehetővé tételéhez vezetne, miközben a Les Baux de Provence és a Clos de
Vougeot m. t. minőségi borok esetében léteznek földrajzi jelzések.
Márpedig a 40/94 rendelet 7. cikke (1) bekezdése j) pontjának ezen értelmezése nyilvánvalóan sértené a földrajzi jelzések
m. t. minőségi borok esetében történő oltalmának a nemzeti szabályozásban és a közösségi szabályozásban kitűzött célját.
Meg kell állapítani, hogy ahhoz, hogy a 40/94 rendelet 7. cikke (1) bekezdésének j) pontjában előírt feltétlen kizáró ok alkalmazható
legyen, elegendő, hogy az említett védjegyek olyan elemeket tartalmazzanak vagy olyan elemekből álljanak, amelyek lehetővé
teszik a szóban forgó földrajzi jelzés bizonyossággal történő azonosítását, anélkül hogy figyelembe kellene venni azon határozott
vagy határozatlan névelőket, amelyek esetlegesen a részét képezik.
Ez csak akkor lenne másképp, ha a földrajzi jelzés egy névelőt tartalmazó hely nevéből állna, amely névelő e névtől elválaszthatatlan
lenne, és amely annak saját és önálló jelentést kölcsönözne.
Márpedig a jelen ügyben meg kell állapítani, hogy az el Palomar névnek nincs olyan saját és önálló jelentése, amely megkülönböztetné
a Palomar névtől.
Ezért meg kell állapítani, hogy a lajstromoztatni kívánt védjegy, vagyis a CUVÉE PALOMAR olyan elemeket tartalmaz vagy olyan
elemekből áll, amelyek lehetővé teszik az el Palomar földrajzi jelzés, vagyis a „palomar” szó bizonyossággal történő azonosítását.
Következésképpen a felperes azon érvelését, miszerint az „el” névelőnek meghatározó befolyása van a 40/94 rendelet 7. cikke
(1) bekezdésének j) pontjában előírt feltétlen kizáró ok jelen ügyben való alkalmazhatóságára, el kell utasítani.
Negyedszer a felperes lényegében azzal érvel, hogy tekintetbe kell venni azt a tényt, hogy a spanyol jog által oltalomban
részesített bejegyzett eredetmegjelölés alá tartozó „el Palomar” név a nagyközönség vagy az érdekeltek körében ismeretlen,
és hogy többjelentésű szó, amely csökkenti annak földrajzi jelzés jellegét.
Azonban, mivel a bejelentett védjegy lajstromozását kizárólag azon indokkal kell megtagadni, hogy e védjegy borokat azonosító
földrajzi jelzést tartalmaz vagy abból áll, miközben a borok nem e földrajzi helyről származnak, a 40/94 rendelet 7. cikke
(1) bekezdésének j) pontjában előírt feltétlen kizáró ok alkalmazhatóságának a szempontjából közömbös az a tény, hogy a bejegyzett
eredetmegjelölésben szereplő név a nagyközönség vagy az érdekeltek körében ismeretlen, vagy hogy a földrajzi jelzés jelleget
csökkentő többjelentésű szó.
Ebből továbbá az következik, hogy nem lehet sikeres a felperes azon érvelése, miszerint analógia útján alkalmazni kell a 40/94
rendelet 7. cikke (1) bekezdésének j) pontjára vonatkozó ítélkezési gyakorlatot, amelynek értelmében a Bíróság megállapította,
hogy nem kell alkalmazni e rendelkezés feltétlen kizáró okát az ismeretlen földrajzi területeket leíró névből álló összetett
védjegyek esetében.
Ezen ítélkezési gyakorlat ugyanis nem alkalmazandó a 40/94 rendelet 7. cikke (1) bekezdésének j) pontjában előírt feltétlen
kizáró okra, mivel e rendelkezés nem említ semmiféle, az esetleges összetéveszthetőségre vonatkozó elemzést.
A lajstromozás megtagadásához ugyanis elegendő, hogy valamely bor azonosítására szolgáló bejelentett védjegy borokat azonosító
földrajzi jelzést tartalmazzon vagy abból álljon, miközben az a bor, amelyre nézve a védjegy lajstromozását kérelmezték, nem
erről a földrajzi helyről származik.
Ötödször a felperes arra alapított érvelésével kapcsolatban, hogy az illetékes szervezetek a „valencia” elnevezés védelme
érdekében nem nyújtottak be felszólalást, meg kell állapítani, hogy mivel a védjegy lajstromozásának a megtagadása miatt a
védjegybejelentést nem hirdették meg, harmadik felek, mint a bejegyzett eredetmegjelölést szabályozó tanács, valamint a központi
és helyi közigazgatási szervek nem kényszerültek a bejelentett védjeggyel kapcsolatban észrevételeket benyújtani.
Mindenesetre, még ha feltételezhető is, hogy e szervezetek felszólalást is nyújthattak volna be a bejelentett védjegy ellen,
azonban azt nem tették, e felszólalás hiányából nem lehet ésszerűen azt levonni, hogy a védjegy a 40/94 rendelet 7. cikke
(1) bekezdése j) pontjának rendelkezései ellenére érvényesen lajstromozható.
Hatodszor a felperes azon érvelésével kapcsolatban, miszerint a bejelentett védjegy lajstromozása csak a meglévő nemzeti és
nemzetközi lajstromozások közösségi meghosszabbítása, emlékeztetni kell arra, hogy az állandó ítélkezési gyakorlat szerint
valamely megjelölés közösségi védjegyként történő lajstromozhatóságát kizárólag a vonatkozó közösségi jogszabályok alapján
kell értékelni. Sem az OHIM, sem a közösségi bíróság nincsen kötve a valamely tagállamban vagy harmadik országban hozott,
a megjelölés nemzeti védjegyként való lajstromozhatóságát elismerő határozatokhoz (a Törvényszék T‑106/00. sz., Streamserve
kontra OHIM [STREAMSERVE] ügyben 2002. február 27‑én hozott ítéletének [EBHT 2002., II‑723. o.] 47. pontja és T‑19/04. sz.,
Metso Paper Automation kontra OHIM [PAPERLAB] ügyben 2005. június 22‑én hozott ítéletének [EBHT 2005., II‑2383. o.] 37. pontja).
A tagállamokban fennálló lajstromozások csupán figyelembe vehető tényt képeznek a közösségi védjegylajstromozás szempontjából,
és a bejelentett védjegyet a vonatkozó közösségi szabályozás alapján kell értékelni. Ebből következik, hogy az OHIM nem köteles
magáévá tenni a származási ország védjegyügyekben illetékes hatóságának követelményeit és értékelését, valamint nem köteles
a bejelentett védjegyet csupán abból a tényből kifolyólag lajstromozni, hogy a spanyol védjegyhivatalnak van egy lajstromozásról
szóló határozata (lásd ebben az értelemben a Bíróság C‑238/09. P. sz., Develey kontra OHIM ügyben 2007. október 25‑én hozott
ítélet [EBHT 2007., I‑9375. o.] 66‑73. pontját).
Következésképpen a nemzeti és nemzetközi lajstromozásokkal való rendelkezés nem akadályozhatja meg valamely védjegy lajstromozásának
a közösségi szabályozás alapján történő megtagadását.
Ebből következik, hogy a felperes erre vonatkozó érvelését szintén el kell utasítani.
Hetedszer a felperes azon panaszát illetően, miszerint lényegében a CUVÉE PALOMAR védjegy lajstromozásának nem lehet akadálya,
mivel az OHIM elfogadta a PAGO PALOMAR és az ABADÍA RETUERTA CUVÉE PALOMAR védjegyeinek a lajstromozását, emlékeztetni kell
arra, hogy a fellebbezési tanácsoknak a megjelölés közösségi védjegyként történő lajstromozására vonatkozó, a 40/94 rendelet
alapján meghozandó határozatai nem diszkrecionális jogkörben, hanem mérlegelést nem engedő hatáskörben hozott határozatok.
Ennek megfelelően a fellebbezési tanácsok határozatainak jogszerűségét kizárólag a közösségi bíróság által értelmezett ezen
rendelet alapján lehet értékelni, és nem a fellebbezési tanácsok korábbi határozathozatali gyakorlata alapján (lásd a Bíróság
C‑412/05. P. sz., Alcon kontra OHIM ügyben 2007. április 26‑án hozott ítéletének [EBHT 2007., I‑3569. o.] 65. pontját és az
ott hivatkozott ítélkezési gyakorlatot).
Ebből következik, hogy a felperes e panaszát csak elutasítani lehet.
Nyolcadszor a felperes lényegében azzal érvel, hogy a 40/94 rendelet 7. cikke (1) bekezdésének j) pontját a TRIPs‑megállapodás
releváns rendelkezéseinek és különösen annak 24. cikke (5) bekezdésének a fényében kell értelmezni. Márpedig, mivel 1997 óta
a CUVÉE EL PALOMAR spanyol védjegy jogosultja, figyelembe kell venni e védjegynek az „el Palomar” település nevének a „valencia”
bejegyzett eredetmegjelölés keretén belüli, 2000‑ben szabályozott oltalmával szembeni elsőbbségét.
A felperes lényegében úgy véli, hogy mivel a TRIPs‑megállapodás 24. cikke (5) bekezdésének rendelkezései alapján a bejegyzett
eredetmegjelölés 2000. évi elismerése nem érvényteleníti a korábban lajstromozott CUVÉE EL PALOMAR védjegyet, és e korábbi
nemzeti védjegy fennállása lehetővé teszi a jóhiszeműen kérelmezett CUVÉE PALOMAR védjegy lajstromozását, e lajstromozást
nem lehet megtagadni kizárólag arra hivatkozva, hogy e védjegy a nemzeti védjegy lajstromozását követően elismert földrajzi
jelzést tartalmaz.
A fenti 64‑67. pontban hivatkozott ítélkezési gyakorlat értelmében bár a TRIPs‑megállapodásnak a rendelkezései nem olyan jellegűek,
hogy a magánszemélyek számára olyan jogokat keletkeztetnének, amelyekre azok a közösségi jog értelmében a bíróságok előtt
közvetlenül hivatkozhatnak, a 40/94 rendeletet, amennyire lehetséges, e megállapodás szövegének és céljának a fényében kell
értelmezni.
A TRIPs‑megállapodás 24. cikkének (5) bekezdése szerint, ha jóhiszemű védjegybejelentést tettek, a védjegyet jóhiszeműen lajstromozták
vagy a védjegyhez fűződő jogokat jóhiszemű használat révén szerezték meg mielőtt a földrajzi jelzést a származási országban
oltalmazták volna, a TRIPs‑megállapodás 1. fejezetének – amelyben a 24. cikk szerepel ‑ a végrehajtására tett intézkedések
nem érintik a védjegy lajstromozhatóságát, a lajstromozás érvényességét, illetve a védjegyhasználati jogot pusztán azon az
alapon, hogy a védjegy azonos vagy hasonló a földrajzi jelzéshez.
E rendelkezés feltételezi tehát, hogy jóhiszemű védjegybejelentést tettek vagy a védjegyet jóhiszeműen lajstromozták azelőtt,
hogy a földrajzi jelzést a származási országban oltalmazták volna, vagy hogy a lajstromoztatni kívánt védjegyet jóhiszeműen
használták azelőtt, hogy a földrajzi jelzést a származási országban oltalmazták volna.
A jelen ügyben meg kell jegyezni, hogy a CUVÉE PALOMAR védjegy lajstromozása iránti kérelmet 2006‑ban nyújtották be, vagyis
azután, hogy az „el Palomar” földrajzi jelzést a származási országban a „valencia” bejegyzett eredetmegjelölésről és annak
szabályozó tanácsáról szóló, a 2002. július 4‑i APA/1815/2002. miniszteri rendelettel módosított új rendelettel oltalomban
részesítették volna.
Továbbá a felperes nem bizonyítja, hogy a CUVÉE PALOMAR nevet jóhiszeműen használta azelőtt, hogy az „el Palomar” földrajzi
jelzést a származási országban oltalmazták volna.
Végül feltételezve is azt, hogy a felperes az 1997‑ben Spanyolországban lajstromozott CUVÉE EL PALOMAR védjegyével kapcsolatban
magának követelheti az elsőbbségből származó előnyt, azt adott esetben csak e meglévő védjegy esetében és nem új, a földrajzi
jelzés oltalmáról szóló döntésnek a pillanatában még nem létező, e földrajzi jelzésből is álló védjegyek lajstromozása esetében
teheti meg.
Következésképpen a felperes előnyére nem hivatkozhat a TRIPs‑megállapodás 24. cikkének (5) bekezdésére annak elérése céljából,
hogy lajstromozzák a bejelentett védjegyet.
A tárgyhoz nem tartozóan a Törvényszék megjegyzi, hogy a Bizottság a Hivatalos Lapban a 823/87 rendelet 1. cikke (3) bekezdésének
rendelkezései alapján 1999. február 19‑én közétett egy listát az m. t. minőségi borokról. Ez a lista említi az 1995. december
8‑i BOE‑ban közzétett 1995. november 29‑i rendelettel módosított, a „valencia” bejegyzett eredetmegjelölésről és annak szabályozó
tanácsáról szóló, 1987. június 13‑i miniszteri rendeletet. Márpedig e módosított rendelet említi a Palomar települést a Clariano
alrégió részeként, amely maga is része a „valencia” bejegyzett eredetmegjelöléssel érintett földrajzi területnek. Ebből következik,
hogy 1995‑ben, vagyis a CUVÉE EL PALOMAR nemzeti védjegy lajstromozása előtt, a Palomar település a nemzeti és a közösségi
jog által oltalomban részesített földrajzi jelzés volt.
Kilencedszer a felperes azon érvelésével kapcsolatban, miszerint lényegében az OHIM lajstromozott olyan védjegyeket, mint
a CUVÉE MEDITERRANEO, CUVÉE DU GOLFE DE SAINT-TROPEZ és a CUVÉE OCCITANE, és következésképpen semmi sem szól a CUVÉE PALOMAR
lajstromozása ellen, meg kell jegyezni, hogy a felperes se nem bizonyította, és még csak nem is állította, hogy a Mediterraneo,
a Golfe de Saint-Tropez és az Occitane valamely bor azonosítására szolgáló, oltalomban részesített földrajzi jelzések.
Következésképpen a felperes érvelése e ponton is irreleváns, és azt el kell utasítani.
Mindezekből az következik, hogy a keresetet teljes egészében el kell utasítani.

A költségekről
Az eljárási szabályzat 87. cikkének 2. §‑a alapján a Törvényszék a pervesztes felet kötelezi a költségek viselésére, ha a
pernyertes fél ezt kérte.
Mivel a felperes pervesztes lett, az OHIM kérelmének megfelelően kötelezni kell az OHIM költségeinek a viselésére.
A fenti indokok alapján
A TÖRVÉNYSZÉK (harmadik tanács)
a következőképpen határozott:
1)
A Törvényszék a keresetet elutasítja.
2)
A Törvényszék az Abadía Retuerta, SA‑t kötelezi a költségek viselésére.
Azizi
Cremona
Frimodt Nielsen
Kihirdetve Luxembourgban, a 2010. május 11‑i nyilvános ülésen.
Aláírások
*
Az eljárás nyelve: spanyol.