CELEX: 62003TJ0323
Közösségi védjegy
Felszólalási eljárás
LA BARONNIE közösségi szóvédjegy bejelentése
BARONIA korábbi nemzeti szóvédjegy
A korábbi védjegy használatának igazolása
Első ízben a fellebbezési tanács előtt bemutatott bizonyítékok
Elfogadhatóság
A fellebbezési tanácsok által végzett vizsgálat terjedelme
Az 40/94/EK rendelet 62. cikke és 74. cikke

Jogi háttér
A közösségi védjegyről szóló, 1993. december 20‑i 40/94/EK módosított tanácsi rendelet (HL 1994. L 11., 1. o.; magyar nyelvű
különkiadás 17. fejezet, 1. kötet, 146. o.) 59. cikke, 62. cikkének (1) bekezdése és 74. cikke kimondja:
„59. cikk
A fellebbezés határideje és alaki követelményei
A [fellebbezési tanács előtti] fellebbezést a határozat kézbesítésének napjától számított két hónapon belül, írásban kell
benyújtani a [Belső Piaci Harmonizációs] Hivatalhoz [OHIM] [(védjegyek és formatervezési minták)]. A fellebbezés nem tekinthető
benyújtottnak mindaddig, amíg a fellebbezés díját meg nem fizetik. A fellebbezés alapjául szolgáló okokat megjelölő írásbeli
nyilatkozatot a határozat kézbesítésének napjától számított négy hónapon belül kell benyújtani.
[…]
62. cikk
A fellebbezés tárgyában hozott határozat
(1) A fellebbezési tanács a fellebbezés érdemi vizsgálatát követően határoz a fellebbezésről. A fellebbezési tanács vagy eljár
annak a szervezeti egységnek a hatáskörében, amelyik a fellebbezéssel megtámadott határozatot hozta, vagy az ügyet visszautalja
ehhez a szervezeti egységhez új eljárásra.
[…]
74. cikk
A tényállás vizsgálata hivatalból
(1) A Hivatal [OHIM] az előtte folyó eljárásban a tényeket hivatalból vizsgálja. A lajstromozás viszonylagos kizáró okaival
összefüggő eljárásban azonban a Hivatal [OHIM] a vizsgálat során a felek által előterjesztett tényálláshoz, bizonyítékokhoz
és érvekhez, valamint a kérelem szerinti igényekhez kötve van.
(2) A Hivatal [OHIM] figyelmen kívül hagyhatja azokat a tényeket vagy bizonyítékokat, amelyeket az érintett felek nem kellő
időben terjesztettek elő.”

A jogvita előzményei
2001. január 26‑án a Baron Philippe de Rothschild SA (a továbbiakban: beavatkozó) a 40/94 rendelet alapján közösségi védjegy‑bejelentési
kérelmet nyújtott be a Belső Piaci Harmonizációs Hivatalhoz (védjegyek és formatervezési minták) (OHIM).
A lajstromoztatni kívánt védjegy a LA BARONNIE szómegjelölés volt. A védjegybejelentést a
Közösségi Védjegyértesítő
2001. július 23‑i számában hirdették meg.
A bejelentést a védjegyekkel ellátható termékek és szolgáltatások nemzetközi osztályozására vonatkozó, felülvizsgált és módosított,
1957. június 15‑i Nizzai Megállapodás szerinti 33. osztályba tartozó árukkal kapcsolatban tették, az alábbi leírással: „alkoholtartalmú
italok (a sörök kivételével)”.
2001. október 2‑án a La Baronia de Turis, Cooperativa Valenciana felszólalt a bejelentett közösségi védjegy lajstromozásával
szemben. A felszólalás valamennyi, a közösségi védjegybejelentésben megjelölt árura vonatkozott.
A felszólalás alátámasztásaként felhozott indok a 40/94 rendelet 8. cikke (1) bekezdésének b) pontjában foglalt összetéveszthetőség
volt a bejelentett védjegy és egy korábbi védjegy között, amelyek jogosultja a felperes. A szóban forgó korábbi védjegy a
BARONIA szóvédjegy, amelyet Spanyolországban 1976. november 3‑án lajstromoztak, 699.163/7. lajstromszám alatt. A korábbi védjegy
árujegyzékében szereplő termékek a 33. osztályba tartoznak, és az alábbi leírásnak felelnek meg: „mindenfajta bor”.
A felszólalás a 40/94 rendelet 8. cikke (4) bekezdésén is alapult. Ebben a vonatkozásban a felperes a felszólalási beadványnak
„Az okok kifejtése” cím alatti 99. rovatában a La Baronia de Turis, Coop. V. kereskedelmi nevéhez fűződő kizárólagos jogokra
is hivatkozott. Ezzel szemben a felszólalási beadvány 82., 85. és 97. rovatát, amely lehetővé teszi a felszólaló számára,
hogy az üzleti életben használt korábbi megjelölés fennállására a 40/94 rendelet 8. cikkének (4) bekezdése értelmében mint
a felszólalás jogalapjára hivatkozzon, a felperes nem töltötte ki.
2002. január 28‑án a felperes a korábbi védjegy használatának igazolására szolgáló iratokat nyújtott be, tudniillik: egy,
az 1929‑ben megrendezett barcelonai világkiállításon szerzett aranyérmet igazoló oklevelet, egy 1946. évi sorsjegy másolatát,
négy keltezés nélküli címke másolatát, öt címkemintát, amelynek egyike 2000‑es keltezésű, kettő darab 1929. évi címke másolatát,
egy, a BARONIA borokról szóló reklámfüzetet, egy 1984‑ben Spanyolországban a buszokon használt reklámfotó két másolatát, egy
üveg borról készült fénykép keltezés nélküli másolatát, egy, a borokról írt cikk keltezés nélküli másolatát és a borcímkék
keltezés nélküli másolatát.
A 2002. július 5‑i feljegyzésében a beavatkozó azzal a kérelemmel fordult az OHIM felszólalási osztályához, hogy a 40/94 rendelete
43. cikkének (2) és (3) bekezdése értelmében a felperes a felszólalás alapjául szolgáló korábbi védjegy használatát igazolja.
A beavatkozó a levelében így fogalmazott:
„Azt kérjük, hogy a felszólaló a felszólalás alátámasztása érdekében felhozott védjegynek az elmúlt öt évben való használatát
igazolja. Azok a dokumentumok, amelyeket 2002. április 4‑én nyújtott be, nem bizonyítják a tényleges használatot, és nem az
érintett időszakból származnak”.
2002. július 9‑én az OHIM felkérte a felperest, hogy 2002. szeptember 10‑e előtt ezt igazolja, annak pontosítása mellett,
hogy a felszólalását minden olyan termék vagy szolgáltatás tekintetében el fogja utasítani, amelyekre nézve a korábbi védjegy
használata nem bizonyított. A felperes nem nyújtott be új iratokat.
2002. november 19‑én a felszólalási osztály azzal az indokkal utasította el a felszólalást, hogy a bizonyítékok nem voltak
elegendők a BARONIA védjegynek a közösségi védjegybejelentést megelőző öt év során történő tényleges használatának igazolására.
Arra hivatkozott, hogy az oklevél, a sorsjegy és az 1929‑ből származó címkék nyilvánvalóan nem a – 1996. július 23‑a és 2001.
július 23‑a közötti – tárgyidőszakra vonatkoznak, és hogy a többi dokumentum az árujegyzékben szereplő termékekre vonatkozó
korábbi védjegy használatának sem az időszakával, sem a mértékével kapcsolatban nem szolgált pontosítással. A tárgyidőszakot
illetően csupán egyetlen, 2000‑es keltezésű címkére hivatkozott. Ami a használat mértékét illeti, megállapította, hogy a benyújtott
dokumentumokból semmiféle, a mennyiségre utaló információ nem következik. A 40/94 rendelet 8. cikke (4) bekezdésére alapító
jogalapot illetően a felszólalási osztály azzal az indokkal utasította el a felszólalást, hogy a felperes a nem csupán helyi
jelentőségű, La Baronia de Turis, Coop. V. kereskedelmi névnek a közösségi védjegybejelentés benyújtása időpontjában az üzleti
életben való valóságos használatát nem bizonyította elegendő módon. Megállapította, hogy hasonlóképpen, e megjelölés használatának
mértékére, időszakára és időtartamára vonatkozó semmiféle utalásra nem lehet következtetni a benyújtott iratokból.
2003. január 8‑án a felperes fellebbezést nyújtott be a felszólalási osztály határozata ellen. Fellebbezése alátámasztására
új bizonyítékokat nyújtott be, tudniillik egy bizonyító közokiratot, miszerint a felperes a „La Baronia de Turis, Coop. V.”
néven ismert, a BARONIA védjegy alatt forgalmazott üveges borok létét bizonyító közokiratot, 1993‑tól 2002‑ig terjedő időszakra
keltezett, a felperes szállítója által a BARONIA védjeggyel ellátott termékek tekintetében kiállított számlákat, a felperes
által több vásárló számára a BARONIA védjegy oltalma alatt forgalmazott borok adásvételéről az 1996‑tól 2002‑ig terjedő időszakban
kiállított számlákat, illetve több, a felperes által az 1999–2002. években kiállított számlatömböt, amely a BARONIA védjeggyel
ellátott borok adásvételére vonatkozik.
Az OHIM második fellebbezési tanácsa a 2003. július 9‑i R 57/2003‑2. sz. határozatával (a továbbiakban: megtámadott határozat)
elutasította a fellebbezést. Helybenhagyta a felszólalási osztály által lefolytatott bizonyítékok mérlegelését, valamint ez
utóbbi által az ebből a használat nem elegendő igazolását illetően levont következményeket. A kereskedelmi névre alapított
felszólalást illetően a fellebbezési tanács azt elfogadhatónak, de megalapozatlannak ítélte meg azon indokból, hogy a felszólaló
a kereskedelmi név használatát nem bizonyította elegendő módon, és nem terjesztette be az alkalmazandó nemzeti jog szabályait.
Ami a fellebbezési szakban első ízben bemutatott bizonyítékokat illeti, azokat elfogadhatatlannak ítélte meg, mivel azokat
a felszólalási osztály által megszabott határidő lejártát követően nyújtották be.

Az eljárás és a felek kérelmei
Az Elsőfokú Bíróság Hivatalához 2003. szeptember 12‑én érkezett keresetlevelével a felperes a jelen keresetet terjesztette
elő.
Az OHIM és a beavatkozó 2004. március 19‑én, illetve március 8‑án nyújtotta be válaszbeadványát az Elsőfokú Bíróság Hivatalához.
Az előadó bíró jelentése alapján az Elsőfokú Bíróság (első tanács) úgy döntött, hogy megnyitja a szóbeli szakaszt.
A felek szóbeli előterjesztéseit és az Elsőfokú Bíróság kérdéseire adott válaszait a 2005. november 17‑i tárgyaláson az Elsőfokú
Bíróság meghallgatta.
A felperes keresetében lényegében azt kéri, hogy az Elsőfokú Bíróság:
–        helyezze hatályon kívül a megtámadott határozatot;
–        utasítsa el a LA BARONNIE közösségi védjegybejelentési kérelmét.
A tárgyalás során a felperes visszavonta a kereseti kérelmében szereplő bizonyításfelvétel iránti kérelmeit
,
annak kivételével, amely arra irányul, hogy az Oficina Española de Patentes y Marcast (spanyol szabadalmi és védjegyhivatal,
a továbbiakban: OEPM) arra kötelezze, hogy a BARONIA védjegy jelenlegi jogállását meghatározza, és jelölje meg, hogy mely
iratokat nyújtották be hozzá a 699.163/7. számú lajstromozás megújítása iránti kérelem alátámasztása érdekében.
Az OHIM azt kéri, hogy az Elsőfokú Bíróság:
–        utasítsa el a keresetet;
–        kötelezze a felperest a költségek viselésére.
A beavatkozó lényegében azt kéri, hogy az Elsőfokú Bíróság:
–        utasítsa el a keresetet;
–        a fellebbezési tanács határozatát helyezze hatályon kívül, mivel az a felperesnek a 40/94 rendelet 8. cikke (4) bekezdésére
alapító felszólalását elfogadhatónak nyilvánította, és következésképpen a felszólalást nyilvánítsa elfogadhatatlannak, mivel
e rendelkezésre alapít;
–        kötelezze a felperest a költségek viselésére.

A jogkérdésről

A közösségi védjegy lajstromozásának megtagadására irányuló kérelemről
Második kereseti kérelmével a felperes lényegében azt kéri az Elsőfokú Bíróságtól, hogy tagadja meg a bejelentett védjegy
lajstromozását.
Ebben a vonatkozásban emlékeztetni kell arra, hogy a 40/94 rendelet 63. cikkének (6) bekezdése értelmében az OHIM köteles
megtenni a közösségi bíróság ítéletének végrehajtásához szükséges intézkedéseket. Ennélfogva az Elsőfokú Bíróság nem utasíthatja
az OHIM‑ot. Ez utóbbinak kötelessége ugyanis az Elsőfokú Bíróság ítéleteinek rendelkező részéből és indokolásából levonni
a következtetéseket (az Elsőfokú Bíróság T‑331/99. sz., Mitsubishi HiTec Paper Bielefeld kontra OHIM [Giroform] ügyben 2001.
január 31‑én hozott ítéletének [EBHT 2001., II‑433. o.] 33. pontja; a T‑34/00. sz., Eurocool Logistik kontra OHIM [EUROCOOL]
ügyben 2002. február 27‑én hozott ítéletének [EBHT 2002., II‑683. o.] 12. pontja és a T‑129/01. sz., Alejandro kontra OHIM
– Anheuser‑Busch [BUDMEN] ügyben 2003. július 3‑án hozott ítéletének [EBHT 2003., II‑2251. o.] 22. pontja).
Elfogadhatatlan tehát a felperes kérelme, mivel arra irányul, hogy az Elsőfokú Bíróság utasítsa el a LA BARONNIE közösségi
védjegy bejelentési kérelmét.

A beavatkozó által benyújtott, a megtámadott határozat részleges hatályon kívül helyezésére irányuló kérelemről
Második kereseti kérelmében a beavatkozó az Elsőfokú Bíróságtól a fellebbezési tanács határozatának hatályon kívül helyezését
kéri, mivel az a felperesnek a 40/94 rendelet 8. cikke (4) bekezdésére alapító felszólalását elfogadhatónak nyilvánította,
illetve azt kéri, hogy ennélfogva nyilvánítsa a felszólalást elfogadhatatlannak, mivel az erre a rendelkezésre alapít.
Felidézendő, hogy az Elsőfokú Bíróság eljárási szabályzata 134. cikkének 3. §‑a értelmében az a beavatkozó, aki a fellebbezési
tanács előtti eljárásban részt vevő fél volt, válaszbeadványában kérheti a fellebbezési tanács határozatának hatályon kívül
helyezését vagy megváltozatását a keresetlevélben nem szereplő kérdésekben, és a keresetlevélben fel nem hozott jogalapokat
terjeszthet elő. A beavatkozó második kereseti kérelme tehát elfogadható.
A beavatkozó azzal érvel, hogy a felperes rosszul töltötte ki a felszólalását, különösen a felszólalás alapjául szolgáló jogi
indokokra vonatkozó részeket. Pontosabban arra hivatkozik, hogy a felperes elmulasztotta bejelölni a kereskedelmi név mint
az üzleti életben használt korábbi megjelölés létezésére vonatkozó 82–85. és 97. rovatot. Hozzáteszi, hogy a felperes megjelöléseiből,
még ha említette is a La Baronia de Turis, Coop. V. kereskedelmi nevének létezését a felszólalásnak „Az okok kifejtése” cím
alatti 99. rovatában, az következik, hogy a felszólalás jogalapja a 40/94 rendelet 8. cikke (1) bekezdésének b) pontja volt.
Úgy értékeli, hogy a felszólalás, mivel az a 8. cikk (4) bekezdésének b) pontján alapul, nem felel meg a felszólalás elfogadhatósága
terén alkalmazandó szabályok által meghatározott feltételeknek. Ebből arra következtet, hogy a fellebbezési tanácsnak a felszólalást,
mint elfogadhatatlant, el kellett volna utasítania, mivel azt a La Baronia de Turis, Coop. V. kereskedelmi névre alapították.
Az Elsőfokú Bíróság arra hivatkozik, hogy a közösségi védjegyről szóló 40/94 tanácsi rendelet végrehajtásáról szóló, 1995.
december 13‑i 2868/95/EK bizottsági rendelet (HL L 303., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 17. fejezet, 1. kötet, 189. o.)
18. szabályának (1) bekezdése értelmében az OHIM a felszólalást mint nem elfogadhatót elutasítja, amennyiben a felszólalás
„nem jelöli meg egyértelműen […], hogy mely korábbi jogon alapul”.
A jelen esetben, még ha nem is vitatott, hogy a felperes elmulasztotta bejelölni a felszólalás azon 82–85. és 97. rovatát,
amelyek lehetővé teszik a felszólaló számára, hogy a felszólalás jogalapjaként az üzleti életben használt korábbi megjelölés
fennállására hivatkozzon, az bizonyos, hogy a 99. rovatban hivatkozott a La Baronia de Turis, Coop. V. kereskedelmi név használatához
fűződő védelemre.
Ugyanakkor az is bebizonyosodott, hogy az OHIM sosem vélte úgy – a beavatkozó által a 2002. július 5‑i levélben e tekintetben
felhozott érvek ellenére –, hogy a felszólalás pontatlan lett volna a La Baronia de Turis, Coop. V. kereskedelmi névre a felszólalás
alapjaként való hivatkozást illetően. Az OHIM azon, 2002. július 9‑i levele, amelynek célja az volt, hogy a felperesnek továbbítsa
a beavatkozónak a BARONIA védjegy tényleges használatának igazolására irányuló kérelmét, ugyanis semmiféle, ezzel kapcsolatos
magyarázatra irányuló kérelmet nem tartalmazott.
Ennélfogva a megtámadott határozat helyesen nyilvánította a felszólalást elfogadhatónak, mivel ez utóbbi a 40/94 rendelet
8. cikke (4) bekezdésének értelmében a La Baronia de Turis, Coop. V. kereskedelmi név használatán alapult.
A beavatkozó második kereseti kérelmét tehát, mint megalapozatlant, el kell utasítani.

A megtámadott határozat hatályon kívül helyezésére irányuló kérelemről
A felperes lényegében három jogalapot hoz fel a hatályon kívül helyezésre. Az első jogalap a 40/94 rendelet 43. cikke (2)
és (3) bekezdésének, illetve a 2868/95 rendelet 22. szabálya (1) bekezdésének sérelmére alapít. A második és harmadik jogalap
keretében a felperes külön‑külön a 40/94 rendelet 8. cikke (4) bekezdésének és a 40/94 rendelet 8. cikke (1) bekezdése b) pontjának
sérelmére hivatkozik.
Az első jogalap keretében a felperes lényegében egyrészt a korábbi védjegye tényleges használatának és a La Baronia de Turis,
Coop. V. kereskedelmi név használatának igazolása érdekében a felszólalási osztályhoz általa benyújtott bizonyítékok elegendő
jellegével érvel, másrészt pedig azt állítja, hogy a fellebbezési tanács megszegte azon bizonyítékok megvizsgálására irányuló
kötelezettségét, amelyeket első ízben a fellebbezés alapjául szolgáló okokat megjelölő beadványához mellékelt.
1. A felszólalási osztály előtt bemutatott bizonyítékok elegendő voltáról
–       A felek érvei
A felperes úgy ítéli meg, hogy a megtámadott határozat sérti a korábbi védjegy használatának igazolására vonatkozó rendelkezéseket,
és hivatkozik a 40/94 rendelet 43. cikkének (2) és (3) bekezdésére, valamint a 2868/95 rendelet 16. szabályának (2) bekezdésére,
22. szabályának (1) bekezdésére és 92. szabályának (1) bekezdésére. Véleménye szerint a felszólaláshoz mellékelt bizonyítékok
elegendőek voltak a 699.163/7. lajstromszámú, spanyol lajstromozás tárgyát képező védjegy tényleges használatának igazolásához,
mivel azok világosan mutatták, hogy több mint hetvenöt éve használja a BARONIA elnevezést a különféle borok forgalmazásában.
Ugyanígy, a lajstromozás megújításának formai követelményei, amelyeknek eleget tett, bizonyítékot nyújtanak arról, hogy ez
a védjegy még mindig hatályban van.
A felperes különösen a 699.163/7. lajstromszámú spanyol védjegyokiratot említi, amely megjelöli, hogy a védjegybejelentést
1973. január 16‑án tették, és hogy a BARONIA védjegyet 1996. október 25‑én újították meg. Kifejti, hogy a spanyol védjegyjogszabályok
értelmében az oltalom megújítása érdekében elengedhetetlen az érintett védjegy használatának bizonyítása a megújítási kérelem
benyújtásának időpontját közvetlenül megelőző években. A 699.163/7. számú védjegyokirat tehát kétségtelenül bizonyította a
hivatkozott korábbi védjegy használatát.
Az OHIM és a beavatkozó úgy ítélik meg, hogy a fellebbezési tanácsnak a felszólalási osztály előtt bemutatott bizonyítékok
nem elegendő jellegével kapcsolatos álláspontja megalapozott.
Az OHIM továbbá úgy véli, hogy az OHIM fórumai jogosan zártak ki minden, a tárgyidőszak előtti keltezésű iratot. A többi iratot
illetően arra hivatkozik, hogy ezek egy 2000‑es keltezésű címke kivételével nem voltak keltezve, és nem tették lehetővé annak
igazolását, hogy a megfelelő időszakra vonatkoznak‑e. Ugyanígy ezen iratok nem tették lehetővé a korábbi védjegy használata
mértékének megállapítását, mivel ez esetben egyetlen irat sem jelölte meg az eladott bor mennyiségét.
A 699.163/7. számú spanyol védjegyokirat bizonyító erejét illetően az OHIM arra hivatkozik, hogy az OEPM az oltalom megújítása
során megelégszik az érdekelt vállalkozás részéről kiállított megerősített nyilatkozattal, és egyáltalán nem vizsgálja a megújítani
kívánt védjegy tényleges használatát. A védjegyokirat a valós és tényleges használatnak a legjobb esetben is csupán egy jele,
amelyet semmiféle kézzelfogható és igazolható bizonyíték nem támaszt alá.
A beavatkozó hozzáteszi, hogy a felperes sem a spanyol jogszabályok által a védjegyoltalom megújítása tekintetében állítólag
meghatározott feltételek fennállását nem igazolta, sem azokat az iratokat nem nyújtotta be bizonyítékképpen, amelyeket az
OEPM‑hez kellett beterjesztenie. A beavatkozó továbbá kifejti, hogy amennyiben figyelembe is kell venni az oltalomnak 1996.
október 25‑én foganatosított megújítását, a felperes a korábbi védjegye tényleges használatára a vonatkozó öt teljes évből
csupán három hónapnyi időszakra hivatkozhat.
–       Az Elsőfokú Bíróság álláspontja
Az állandó ítélkezési gyakorlat értelmében valamely védjegy tényleges használata olyan valós használat, amely nem kizárólag
a védjegyhez fűződő jogok fenntartását szolgálja. Olyan használatnak kell lennie, amely megfelel a védjegy lényeges rendeltetésének,
ami abból áll, hogy a fogyasztók vagy a végfelhasználók számára biztosítja az áruk vagy szolgáltatások eredetének azonosíthatóságát
úgy, hogy ezen árut vagy szolgáltatást a máshonnan származó áruktól vagy szolgáltatásoktól összetéveszthetetlenül megkülönböztethessék.
A védjegy és azon hatások oltalma, amelyet a lajstromozás tesz harmadik személyekkel szemben érvényesíthetővé, nem lenne tartós,
amennyiben a védjegy elveszítené kereskedelmi létjogosultságát, amely abban áll, hogy a más vállalkozásoktól származó árukhoz
vagy szolgáltatásokhoz képest a védjegyet képező megjelöléssel ellátott áruk és szolgáltatások számára piacot teremtsen vagy
tartson fenn (az Elsőfokú Bíróság T‑334/01. sz., MFE Marienfelde kontra OHIM – Vétoquinol [HIPOVITON] ügyben 2004. július
8‑án hozott ítéletének [EBHT 2004., II‑2787. o.] 33. pontja; lásd még értelemszerűen a Bíróság C‑40/01. sz. Ansul‑ügyben 2003.
március 11‑én hozott ítéletének [EBHT 2003., I‑2439. o.] 36., 37. és 43. pontját).
A védjegy olyan használatát, amelynek nem lényegi célja, hogy az oltalma alá tartozó áruk vagy/és szolgáltatások számára piaci
részesedést teremtsen vagy tartson fenn, úgy kell tekinteni, mint amelynek valódi célja az, hogy egy lehetséges megszűnés
iránti kérelmet ellehetetlenítsen. Az ilyen használat nem tekinthető „tényleges”‑nek (lásd értelemszerűen a Bíróság C‑259/02. sz.,
La Mer Technology ügyben 2004. január 27‑én hozott végzésének [EBHT 2004., I‑1159. o.] 26. pontját).
A védjegy tényleges használatának mérlegelése során figyelembe kell venni minden olyan tényt és körülményt, amelyek alapján
megállapítható, hogy a védjegy kereskedelmi használata valóságos‑e, idesorolhatók különösen az érintett gazdasági szektorban
igazoltnak tekintendő olyan használat, amelyek feladata az, hogy a védjeggyel ellátott áruk és szolgáltatások számára megteremtsék
és fenntartsák a piaci részesedést, az áruk és szolgáltatások természetét, a piac jellegzetességeit, valamint a védjegy használatának
mértékét és gyakoriságát (a fent hivatkozott HIPOVITON‑ítélet 34. pontja; lásd még értelemszerűen a fent hivatkozott Ansul‑ítélet
43. pontját).
Ami a korábbi védjegy használatának jelentőségét illeti, figyelembe kell venni többek között az összes használati ügylet kereskedelmi
volumenét egyrészről, és annak az időszaknak a tartamát, melynek során a használati ügyletek történtek, valamint másrészről
ezeknek az ügyleteknek a gyakoriságát. Minél korlátozottabb azonban a védjegy felhasználásának kereskedelmi volumene, annál
inkább szükséges az, hogy a felszólaló további bizonyítékokat nyújtson be az esetleges kétségek eloszlatása érdekében, az
érintett védjegy használatának tényleges jellegét illetően (a fent hivatkozott HIPOVITON‑ítélet 35. és 37. pontja).
A jelen esetben az OHIM fórumai helyesen tekintették elégtelennek azokat a bizonyítékokat, amelyeket a felszólalási osztály
előtt, a BARONIA védjegynek a bejelentő közösségi védjegybejelentésének benyújtását megelőző ötéves időszakban történő használatára
vonatkozóan mutatott be. A felszólalási osztály helyesen hivatkozott arra, hogy az oklevél, a sorsjegy és az 1929‑es címke
nyilvánvalóan nem a – 1996. július 23‑tól 2001. július 23‑ig terjedő – tárgyidőszakra vonatkoznak, és hogy a többi irat – vagyis
a többi címke, a BARONIA borokról szóló reklámfüzet, az üveges borokról készült fotó és az újságcikk –, egyetlen kivétellel,
nem szolgáltat bizonyítékot a korábbi védjegynek az árujegyzékben szereplő árukra vonatkozó használatának időtartamára vagy
jelentőségére nézve. Ami a figyelembe veendő időszakot illeti, az egyetlen vonatkozó irat egy 2000‑es keltezésű borcímke.
Ami a korábbi védjegy használatának jelentőségét illeti, amint azt a felszólalási osztály jogosan megállapította, a benyújtott
iratokból semmiféle mennyiségi jellegű információra nem lehetett következtetni. Egy címke ugyanis önmagában nem szolgáltat
semmiféle bizonyítékot az adásvétel mennyiségére nézve.
Ugyanakkor, amint azt a fellebbezési tanács a megtámadott határozat 19. pontjában megállapította, a felperes – az elfogadott
bizonyítékokra támaszkodva – a BARONIA védjegy használatának jelentőségét érintően semmiféle magyarázatot nem adott, különösen,
ami az eladás terjedelmét, a forgalmazás földrajzi kiterjedését – különösen a forgalmazók számát és a forgalmazási módokat –,
azon időtartamot, amely során a védjegy használati ügyleteit bonyolították, illetve ezen ügyletek gyakoriságát illeti.
A 699.163/7. lajstromszámú spanyol védjegy megújítása, és az, hogy a spanyol szabályozás megköveteli az oltalom megújítása
érdekében a védjegynek a megújítási kérelem benyújtását közvetlenül megelőző évek során történő használatának igazolását,
nem elegendő a korábbi védjegynek a spanyol oltalom megújításának időpontja, 1996. október 25‑e utáni tényleges használatának
bizonyításához. A 699.163/7. lajstromszámú spanyol védjegy megújítása csupán azt bizonyítja, hogy a BARONIA védjegy Spanyolországban
még mindig hatályban volt abban az időpontban, amikor a beavatkozó benyújtotta közösségi védjegybejelentését. Ugyanakkor a
felperes egyáltalán nem jelölte meg azon iratokat, amelyeket az OEPM előtt mutatott be. Végül, de nem utolsósorban, a felperes
a felszólalási osztályhoz semmiféle olyan bizonyítékot nem nyújtott be, amely igazolta volna a BARONIA védjegynek a spanyol
oltalom megújítási időpontja, 1996. október 25‑e utáni használatát.
Feltételezve azonban, hogy az OEPM a megújítani kért védjegy jelenlegi használatára vonatkozó bizonyítékokat megvizsgálja,
egy ilyen körülmény nem menti fel a felperest azon kötelezettség alól, hogy a felszólalása alátámasztására felhozott jogok
tényleges használatát igazolja, amennyiben a beavatkozó ilyen értelmű kérelmet nyújtott be. Az ilyen kérelem esetén ugyanis
a felszólalót terheli a tényleges használat, vagy ennek elmaradása jogos indokai fennállásának bizonyítási terhe, különben
elutasításra kerül a felszólalása, és ennek bizonyítását a 2868/95 rendelet 22. szabálya értelmében az OHIM által megállapított
határidőn belül kell benyújtania (az Elsőfokú Bíróság T‑183/02. és T‑184/02. sz., El Corte Inglés kontra OHIM – González Cabello
és Iberia Líneas Aéreas de España [MUNDICOR] ügyben 2004. március 17‑én hozott ítéletének [EBHT 2004., II‑965. o.] 38. pontja).
Végül emlékeztetni kell arra, hogy a fellebbezési tanács határozatainak jogszerűségét kizárólag a közösségi bíróság által
értelmezett 40/94 rendelet alapján kell értékelni, nem pedig valamely tagállam korábbi határozathozatali gyakorlata szerint
(az Elsőfokú Bíróság T‑162/01. sz., Laboratorios RTB kontra OHIM – Giorgio Beverly Hills [GIORGIO BEVERLY HILLS] ügyben 2003.
július 9‑én hozott ítéletének [EBHT 2003., II‑2821. o.] 53. pontja).
Ebből arra kell következtetni, hogy a felperes – a felszólalási osztály előtt bemutatott bizonyítékokra tekintettel – sem
a felszólalási osztály előtt, sem pedig a fellebbezési tanács előtt nem igazolta a korábbi védjegy tényleges használatát.
E jogalap első részét tehát, mint megalapozatlant, el kell utasítani.
2. Az első ízben a fellebbezési tanács előtt bemutatott bizonyítékok elfogadhatóságáról
–       A felek érvei
A felperes úgy ítéli meg, hogy a fellebbezési tanácsnak el kellett volna fogadnia azokat a bizonyítékokat, amelyeket a fellebbezés
alapjául szolgáló okokat megjelölő beadványhoz mellékelt. A felperes szerint nem olyan új iratokról van szó, amelyek elfogadhatatlanok,
hanem ellenkezőleg, a felszólalási osztályhoz kellő időben benyújtott, a bizonyításhoz szükséges kiegészítő iratokról.
Az OHIM úgy véli, hogy az Elsőfokú Bíróság T‑308/01. sz., Henkel kontra OHIM – LHS (UK) (KLEENCARE) ügyben 2003. szeptember
23‑án hozott ítéletét (EBHT 2003., II‑3253. o.) nem lehet úgy értelmezni, mint amely valamely fél számára lehetővé teszi,
hogy a felszólalás alátámasztására szolgáló tényeket vagy bizonyítékokat első ízben – vagy adott esetben másodízben – nyújtson
be a fellebbezési tanácshoz, jóllehet e fél nem tartotta tiszteletben azt a határidőt, amely az e tényeknek és bizonyítékoknak
a felszólalási osztály előtt való benyújtására nyitva áll.
Az OHIM a beavatkozóhoz hasonlóan úgy véli, hogy a fellebbezési tanács megalapozottan nyilvánította ezeket a bizonyítékokat
elfogadhatatlannak azon az alapon, hogy azokat a felperes számára a 2868/95 rendelet 22. szabályának (1) bekezdése alapján
a felszólalási tanács által megállapítottt határidő lejártát követően nyújtotta be a BARONIA védjegy használatának igazolására.
Az OHIM a T‑388/00. sz., Institut für Lernsysteme kontra OHIM − Educational Services (ELS) ügyben 2002. október 23‑án hozott
ítéletből (EBHT 2002., II‑4301. o.) következő ítélkezési gyakorlatra hivatkozik, és hozzáteszi, hogy a felperes a 2002. január
28‑án szolgáltatott iratok kiegészítésétől való tartózkodás mellett döntött, jóllehet az OHIM kifejezetten felhívta az iratok
kiegészítésére.
Az OHIM úgy véli, hogy az
inter partes
eljárásban a 2868/95 rendelet 22. szabályának (1) bekezdése értelmében megállapított határidő fennállása a 40/94 rendelet
74. cikkének (2) bekezdése értelmében nem kellő időben benyújtott bizonyítékok elfogadása vagy elutasítása terén fennálló
mérlegelési jogkörének korlátját jelenti. Ezt az elemzést maga e rendelkezés szövege biztosítja, amely csakis akkor alkalmazandó,
ha a bizonyítékokat nem „kellő időben” terjesztették be, és nem pedig akkor, ha „késedelmesen” terjesztették be. Ugyanakkor
a bizonyítékoknak a megállapított határidő lejártát követően történő beterjesztésének lehetősége a felszólalási eljárás meghosszabbítását
jelentené, amely nem lenne összeegyeztethető az eljárásgazdaságosság elvével. Következésképpen az OHIM úgy véli, hogy a fellebbezés
benyújtása a fellebbezési tanácshoz nem eredményezheti e határidő újraindulását a felszólalási tanács által megállapított
határidő lejártát követően. Az, hogy a felszólalási tanács és a fellebbezési tanács között funkcionális folyamatosság áll
fenn, ennek értékelését nem befolyásolja. Ugyanakkor minden ettől eltérő értelmezés sértené a felek közötti fegyveregyenlőség
elvét és a másik fél érdekeit.
A beavatkozó hozzáteszi, hogy – feltéve, hogy az új bizonyítékok a fellebbezési tanács előtt elfogadhatók – azok semmiféleképpen
sem lesznek elegendőek a BARONIA védjegy a vonatkozó időszakban való tényleges használatának bizonyításához. A címkék nyomtatására
vonatkozó számlák nem bizonyítják a BARONIA védjeggyel ellátott termékek forgalmazásának intenzitását. Az e védjegy oltalma
alatt eladott borokat megemlítő számlák igen korlátozott számban állnak rendelkezésre, és az e számlákban megemlített üvegszám
mindig legfeljebb pár tucatra korlátozódik.
–       Az Elsőfokú Bíróság álláspontja
A 40/94 rendelet 62. cikkének (1) bekezdése kimondja, hogy a fellebbezési tanács vagy eljár annak a szervezeti egységnek a
hatáskörében, amelyik a fellebbezéssel megtámadott határozatot hozta, vagy az ügyet visszautalja ehhez a szervezeti egységhez
új eljárásra. Ebből a rendelkezésből, illetve a 40/94 rendelet szelleméből következik, hogy a fellebbezési tanács a fellebbezés
elbírálása tekintetében ugyanolyan hatáskörrel rendelkezik, mint az a fórum, amely a megtámadott határozatot meghozta, és
hogy a vizsgálata az egész jogvitára – annak az elbírálás idején mutatkozó terjedelmében –kiterjed.
Ugyancsak e cikkből, valamint az állandó ítélkezési gyakorlatból következik, hogy az OHIM különböző fórumai, vagyis egyrészt
az elbírálók, a felszólalási osztály, a védjegy‑igazgatási és jogi osztály, a törlési osztályok, másrészt pedig a fellebbezési
tanácsok között funkcionális folyamatosság áll fenn (lásd a fent hivatkozott KLEENCARE‑ítélet 25. pontját és a hivatkozott
ítélkezési gyakorlatot).
Az OHIM fórumai közötti funkcionális folyamatosság elvéből következik, hogy az OHIM első fokon döntő fórumai által hozott
határozatok tekintetében lefolytatandó felülvizsgálat keretében a fellebbezési tanácsoknak a felek által mind az első fokon
döntő fórum előtti, mind pedig a fellebbezési eljárásban előterjesztett valamennyi ténybeli és jogi elemre kell a határozataikat
alapítaniuk (az Elsőfokú Bíróság fent hivatkozott KLEENCARE‑ítéletének 32. pontja; a T‑57/03. sz., SPAG kontra OHIM – Dann
et Backer [HOOLIGAN] ügyben 2005. február 1‑jén hozott ítélet [EBHT 2005., II‑287. o.] 18. pontja és a T‑275/03. sz., Focus
Magazin Verlag kontra OHIM – ECI Telecom [Hi‑FOCuS) ügyben 2005. november 9‑én hozott ítélet [EBHT 2005., II‑4727. o.] 37. pontja).
Ennélfogva a fellebbezési tanácsok a 40/94 rendelet 74. cikke (2) bekezdésének egyetlen feltétele mellett adhatnak helyt a
fellebbezésnek a fellebbező fél által felhozott új tények vagy az általa előterjesztett új bizonyítékok alapján (az Elsőfokú
Bíróság T‑16/02. sz., Audi kontra OHIM [TDI] ügyben 2003. december 3‑án hozott ítéletnek [EBHT 2003., II‑5167. o.] 81. pontja
és a fent hivatkozott KLEENCARE‑ítélet 26. pontja). A fellebbezési tanácsok felülvizsgálata nem korlátozódik a megtámadott
határozat jogszerűségére, hanem a fellebbezési eljárás devolutív hatálya miatt a jogvita egészének új értékelését feltételezi,
mivel a fellebbezési tanácsoknak teljes egészében újra kell vizsgálniuk az eredeti kérelmet, és figyelembe kell venniük a
kellő időben benyújtott bizonyítékokat.
Ellentétben azzal, amit az OHIM az
inter partes
eljárásra hivatkozással állít, az OHIM különböző fórumai közötti funkcionális folyamatosság elvéből ezért nem következik az,
hogy a 40/94 rendelet 74. cikkének (2) bekezdése alapján a fél nem terjesztheti elő a fellebbezési tanács előtt azokat az
új ténybeli és jogi elemeket, amelyeket nem hozott fel az elsőfokon döntő fórum előtt (a fent hivatkozott Hi‑FOCuS‑ítélet
37. pontja). Az OHIM álláspontja a fellebbezési tanácsnak a jogvita elbírálására vonatkozó általános hatáskörét vonná kétségbe.
A 40/94 rendelet 74. cikkének (1) bekezdésében megfogalmazott szabály, amelynek értelmében az OHIM az előtte folyó eljárásban
a tényeket hivatalból vizsgálja, két korlátot fogalmaz meg. Egyrészt, a lajstromozás viszonylagos kizáró okaival összefüggő
eljárásban a vizsgálat a felek által előterjesztett tényálláshoz, bizonyítékokhoz és érvekhez, valamint a kérelem szerinti
igényekhez kötve van. Másrészt, e cikk (2) bekezdése az OHIM számára biztosítja azt a lehetőséget, hogy azokat a bizonyítékokat,
amelyeket az érintett felek nem „kellő időben” terjesztettek elő, figyelmen kívül hagyja.
Ugyanakkor az OHIM fórumai közötti funkcionális folyamatosság elvéből következik, hogy a „kellő idő”‑t valamely fellebbezési
tanács előtti fellebbezési eljárás keretében úgy kell értelmezni, mint amely a fellebbezés benyújtására nyitva álló határidőre,
illetve a kérdéses eljárásban megállapított határidőre vonatkozik. Mivel ez a fogalom valamennyi, az OHIM előtt folyamatban
lévő eljárás keretében irányadó, az első fokon határozó fórum által a bizonyítékok benyújtására megállapított határidők letelte
nem befolyásolja annak meghatározását, hogy azokat a fellebbezési tanácshoz „kellő időben” nyújtották‑e be. A fellebbezési
tanács ezáltal köteles figyelembe venni a hozzá beterjesztett bizonyítékokat, függetlenül attól, hogy azokat a felszólalási
osztályhoz benyújtották‑e, vagy sem.
A jelen ügyben a felperes a fellebbezési tanácshoz egyrészt kettő, közjegyző által hitelesített tanúsítványt, másrészt pedig
az 1996‑tól 2002‑ig terjedő időszakban olyan, a BARONIA védjegy oltalma alatt eladott borokat megemlítő számlákat nyújtott
be, amelyeket vagy saját maga, vagy a borcímke szállítója állított ki. Ezeket a dokumentumokat azon, a felszólalási osztály
előtt már előadott érvelés alátámasztására nyújtották be, amely szerint e védjegy tényleges használat tárgyát képezi.
Ennélfogva, mivel a vitatott okiratokat a felperes által benyújtott írásbeli nyilatkozat mellékleteként terjesztették elő
a fellebbezési tanácshoz a 40/94 rendelet 59. cikkében megállapított négy hónapos határidőn belül, a benyújtásuk a 40/94 rendelet
74. cikkének (2) bekezdése értelmében nem tekinthető késedelmesnek. Következésképpen, a fellebbezési tanács nem utasíthatta
volna el ezeknek az okiratoknak a figyelembevételét (lásd e tekintetben a fent hivatkozott Hi‑FOCuS‑ítélet 38. pontját).
Nem eredményes e tekintetben az OHIM‑nak a fent hivatkozott ELS‑ítéletre történt hivatkozása sem, amelyben a korábbi védjegy
használatára vonatkozó bizonyítékokat az OHIM által kitűzött, a felszólalási osztály előtti határidő lejártát követően mutatták
be, mivel – feltéve, hogy a fellebbezési tanácshoz a bizonyítékokat a határidőn belül bemutatták – a fellebbezési tanács azokat
köteles figyelembe venni a fellebbezés vizsgálatakor (a fent hivatkozott KLEENCARE‑ítélet 32. pontja és Hi‑FOCuS‑ítélet 40. pontja).
Ugyanakkor, a jelen ügyben a felszólalási osztály a felperest nem meghatározott dokumentumok, hanem mindenféle olyan okirat
benyújtására hívta fel, amelyek a korábbi védjegy használatának igazolására alkalmasak. A felperest, mivel már mutatott be
olyan okiratokat, amelyeket a felszólalási osztály nem tekintett a védjegy korábbi használatát bizonyító jellegűnek, semmi
nem gátolta abban, hogy a fellebbezési tanács előtt új dokumentumokat mutasson be.
Az OHIM állításával ellentétben az új bizonyítékoknak a fellebbezési tanács előtt való elfogadása egyáltalán nem sérti a bejelentő
védelemhez való jogát, amennyiben ez utóbbi a felszólalás alátámasztására felhozott korábbi jog védelmének fennállásáról és
tényleges hatályáról megbizonyosodhat. Amennyiben, amint a jelen ügyben is, ezek az okiratok csakis a fellebbezési eljárásban
válnak a vita részévé, a bejelentő védelemhez való joga nem sérül, amennyiben ez utóbbi a 40/94 rendelet 61. cikkének (2) bekezdése
értelmében a fellebbezési tanács előtt vitathatja a korábbi jogok fennállását vagy hatályát. A jelen ügyben a beavatkozó a
fellebbezési tanács előtt ezen okiratokkal kapcsolatban bármikor észrevételt tehetett volna. A fentiekre tekintettel az OHIM
nem állíthatta volna azt, hogy a beavatkozó nem bizonyosodhatott meg a felszólalás alátámasztására felhozott korábbi jogok
védelmének fennállásáról és tényleges hatályáról. Meg kell állapítani, hogy a vitatott okiratoknak a fellebbezési eljárás
szakában való elfogadhatósága nem sérti a beavatkozó védelemhez való jogát, sem pedig a felek közötti fegyveregyenlőség elvét.
Nem meggyőző továbbá az OHIM‑nak az az érve, miszerint jelentősen meghosszabbítaná a közösségi védjegyek lajstromozását, ha
a felek a fellebbezési tanács előtt is terjeszthetnének elő első ízben tényeket és bizonyítékokat. Sőt ellenkezőleg, az vezetett
az eljárás meghosszabbodásához, hogy nem fogadták el a fellebbezési tanács előtt bemutatott kiegészítő fordítást (lásd e tekintetben
a fent hivatkozott Hi‑FOCuS‑ítélet 42. pontját).
Ebből következik, hogy a fellebbezési tanács megsértette a 40/94 rendelet 74. cikkét azáltal, hogy nem vette figyelembe az
előtte a felperes által a rendelet 59. cikkében megállapított határidőn belül bemutatott dokumentumokat (lásd e tekintetben
a fent hivatkozott Hi‑FOCuS‑ítélet 43. pontját).
Mindazonáltal meg kell vizsgálni e jogban való tévedésből levonandó következtetéseket. Az állandó ítélkezési gyakorlat értelmében
ugyanis egy eljárási szabálytalanság csak akkor vonja maga után a határozat teljes vagy részleges megsemmisítését, ha megállapítást
nyer, hogy e szabálytalanság hiányában a megtámadott határozatnak más lett volna a tartalma (a Bíróság 209/78–215/78. és 218/78. sz.,
Van Landewyck és társai kontra Bizottság ügyben 1980. október 29‑én hozott ítéletének [EBHT 1980., 2111. o.] 47. pontja és
a 150/84. sz., Bernardi kontra Parlament ügyben 1986. április 23‑án hozott ítéletének [EBHT 1986., 1375. o.] 28. pontja; az
Elsőfokú Bíróság T‑62/98. sz., Volkswagen kontra Bizottság ügyben 2000. július 6‑án hozott ítéletének [EBHT 2000., II‑2707. o.]
283. pontja és a T‑279/02. sz., Degussa kontra Bizottság ügyben 2006. április 5‑én hozott ítéletének [EBHT 2006., II‑913. o.]
416. pontja). Ugyanakkor a 40/94 rendelet 63. cikke (2) és (3) bekezdésének együttes olvasata alapján a fellebbezési tanács
határozatát csak akkor lehet hatályon kívül helyezni vagy megváltoztatni, ha az anyagi jogi vagy eljárásjogi szempontból jogellenes
(az Elsőfokú Bíróság T‑247/01. sz., eCopy kontra OHIM [ECOPY] ügyben 2002. december 12‑én hozott ítéletének [EBHT 2002., II‑5301. o.]
46. pontja]).
A jelen ügyben nem zárható ki, hogy azok a bizonyítékok, amelyek figyelembevételét a fellebbezési tanács helytelenül elutasította,
olyan természetűek lehetnek, amelyek a megtámadott határozat tartalmát megváltoztathatják. Ugyanis az – 1996. július 23‑tól
2001. július 23‑ig terjedő – tárgyidőszakra vonatkoznak, jóllehet a felszólalási osztály különösen azért utasította el a felszólalást,
mert a bemutatott bizonyítékok között egyetlen 2000‑es keltezésű címke vonatkozott a tárgyidőszakra. E tekintetben nem az
Elsőfokú Bíróság feladata, hogy az OHIM helyett mérlegelje a kérdéses bizonyítékokat.
A fentiek összességének fényében a megtámadott határozatot hatályon kívül kell helyezni, anélkül hogy szükséges lenne a többi
jogalapot megvizsgálni, vagy akár a felperes bizonyításfelvétel iránti kérelmének helyt adni. Ugyanakkor az Elsőfokú Bíróság
arra is hivatkozik, hogy a felperes nem jelöli meg annak okát, hogy a kérdéses bizonyítékokat miért nem tudta bemutatni, és
hogy miért volt szükség az Elsőfokú Bíróság beavatkozására.

A költségekről
Az eljárási szabályzat 87. cikkének 2. §‑a alapján az Elsőfokú Bíróság a pervesztes felet kötelezi a költségek viselésére,
ha a pernyertes fél ezt kérte. Az eljárási szabályzat 87. cikke 4. §-ának (3) bekezdése alapján az Elsőfokú Bíróság elrendelheti,
hogy a beavatkozó maga viseli saját költségeit.
A jelen ügyben az OHIM és a beavatkozó pervesztes lett. Mindazonáltal a felperes nem kérte, hogy az OHIM‑ot és a beavatkozót
kötelezzék a költségek viselésére.
Következésképpen el kell rendelni, hogy a felek maguk viseljék saját költségeiket.
A fenti indokok alapján
AZ ELSŐFOKÚ BÍRÓSÁG (első tanács)
a következőképpen határozott:
1)
A Belső Piaci Harmonizációs Hivatal (védjegyek és formatervezési minták) második fellebbezési tanácsának 2003. július 9‑i
(R 57/2003‑2. sz. ügy) határozatát hatályon kívül helyezi.
2)
A La Baronia de Turis, Cooperativa Valenciana felperes közösségi védjegy lajtromozásának elutasítására irányuló kérelmét,
mint elfogadhatatlant, elutasítja.
3)
A Baron Philippe de Rothschild SA beavatkozónak a felszólalás elfogadhatatlannak nyilvánítására irányuló kérelmét, amennyiben
azt a közösségi védjegyről szóló, 1993. december 20‑i 40/94/EK tanácsi rendelet 8. cikkének (4) bekezdésére alapítja, elutasítja.
4)
A Bíróság a keresetet ezt meghaladó részében elutasítja.
5)
A felek maguk viselik saját költségeiket.
Cooke
García‑Valdecasas
Trstenjak
Kihirdetve Luxembourgban, a 2006. július 10‑i nyilvános ülésen.
E. Coulon

R. García‑Valdecasas
hivatalvezető

elnök
*
Az eljárás nyelve: francia.