CELEX: 62003CJ0240
Apellatsioonkaebus
EAGGF
Finantsabi tühistamine
Määruse (EMÜ) nr 4253/88 artikkel 24
Proportsionaalsuse põhimõte
Põhjendamine
Kaitseõigused
Vastuapellatsioonkaebus
Kahe vastutaja määramine ühe kava elluviimiseks
Abi täies ulatuses tagastamise nõue ühele neist
Komisjoni kaalutlusõigus
Vaidluse objektiivsed piirid Esimese Astme Kohtus

Comunità montana della Valerina (edaspidi „CMV”) taotleb oma apellatsioonkaebusega Euroopa Ühenduste Esimese Astme Kohtu 13. märtsi
2003. aasta otsuse tühistamist kohtuasjas T‑340/00: Comunità montana della Valerina
vs.
komisjon (EKL 2003, lk II­811, edaspidi „edasikaevatud kohtuotsus”) selles osas, millega kohus jättis osaliselt rahuldamata
tema hagi nõudega tühistada Euroopa Ühenduste Komisjoni 14. augusti 2000. aasta otsus C (2000) 2388, millega tühistati Euroopa
Põllumajanduse Arendus- ja Tagatisfondi (EAGGF) arendusrahastust komisjoni 10. novembri 1993. aasta otsusega C (93) 3182 (edaspidi
vastavalt „tühistamise otsus” ja „abi andmise otsus”) ebasoodsa asukohaga mäestikupiirkondades metsa- ja põllumajanduse ning
toiduainete tootmisega seotud katse- ja esitluskava raames (edaspidi „kava”) talle antud rahaline abi.
I –
Õiguslik raamistik
Euroopa Ühenduste Nõukogu võttis 24. juunil 1988 vastu määruse (EMÜ) nr 2052/88 struktuurifondide ülesannete ja tõhususe kohta
ning nende tegevuse kooskõlastamise kohta teiste struktuurifondide ning Euroopa Investeerimispanga ja muude olemasolevate
rahastamisvahendite tegevusega (EÜT L 185, lk 9).
Nõukogu 19. detsembri 1988. aasta määruse (EMÜ) nr 4253/88, mis sisaldab rakendussätteid määruse (EMÜ) nr 2052/88 struktuurifondide
ülesannete ja tõhususe kohta ning nende tegevuse kooskõlastamise kohta teiste struktuurifondide ning Euroopa Investeerimispanga
ja muude olemasolevate rahastamisvahendite tegevusega (EÜT L 374, lk 1) kohaldamiseks, muudetud nõukogu 20. juuli 1993. aasta
määrusega (EMÜ) nr 2082/93 (EÜT L 193, lk 20, edaspidi „määrus nr 4253/88”), artiklid 14–16 sisaldavad struktuurifondide abi
taotluste läbivaatamist ja abikõlbulikkuse tingimusi käsitlevaid sätteid ning teatud erisätteid.
Määrus nr 4253/88 sisaldab ühtlasi nimetatud abi väljamaksmist käsitlevaid sätteid artiklis 21, finantskontrolli käsitlevaid
sätteid artiklis 23 ning sama abi vähendamist, peatamist ja tühistamist käsitlevaid sätteid artiklis 24.
Selles osas on osutatud määruse artiklis 24 sätestatud:
„1.      Kui ettevõtmine või meede ei õigusta osa või kogu eraldatud abi, vaatab komisjon juhtumi asjakohasel viisil partnerluse raames
läbi, nõudes eelkõige seda, et liikmesriik või liikmesriigi poolt ettevõtmise rakendamiseks määratud ametiasutused esitaksid
omapoolsed märkused kindlaksmääratud aja jooksul.
2.      Pärast uurimist võib komisjon asjaomasele ettevõtmisele või meetmele antavat abi vähendada või selle peatada, kui uurimise
käigus ilmneb eeskirjade eiramine või ettevõtmise või meetme rakendamise tingimusi mõjutav oluline muudatus, mille kohta ei
ole taotletud komisjoni heakskiitu.
3.      Iga alusetult makstud summa makstakse komisjonile tagasi. Hilinenud tagasimaksetele lisatakse viivis, järgides finantsmääruse
sätteid ning kooskõlas tingimustega, mille peab kehtestama komisjon vastavalt VIII jaotises nimetatud korrale.”
II –
Vaidluse aluseks olevad asjaolud
Vaidluse aluseks olevad asjaolud, mis nähtuvad edasikaevatud kohtuotsuse punktidest 7–10, on kokkuvõttes alljärgnevad.
CMV saatis 1993. aasta juunis komisjonile taotluse ühenduse abi saamiseks sellele kavale.
Kava üldeesmärk oli metsa- ja põllumajanduse ning toiduainete tootmisega seotud katsekava elluviimine ja esitlemine kahes
piirkonnas – Valnerina (Itaalia) piirkonnas CMV poolt ja Drôme provençale’i (Prantsusmaa) piirkonnas ühingu Route des Senteurs’i
poolt (edaspidi „RDS”) – selleks, et lisaks tavapärasele põllumajandustegevusele käivitada ja arendada alternatiivset majandustegevust
nagu näiteks maaturismi.
Vastavalt abi andmise otsuse artikli 1 teisele lõigule „vastutasid” kava eest CMV ja RDS. Selle otsuse artiklis 2 määrati
kava teostamise kestuseks kolmkümmend kuud alates 1. oktoobrist 1993 kuni 31. märtsini 1996. Nimetatud otsuse artikli 3 esimese
lõigu kohaselt ulatus kava abikõlblik kogumaksumus 1 817 117 eküüni ning ühtlasi kehtestati ühenduse maksimaalseks rahaliseks
osaluseks 908 558 eküüd. Sama otsuse artikli 5 kohaselt olid nii CMV kui ka RDS „[selle otsuse] adressaadid”.
Abi andmise otsuse I lisa sisaldab kava kirjeldust. Selle lisa punktis 5 nimetati CMV­d seoses abi saamisega „abisaajaks”
ja RDS­i „teiseks kava eest vastutavaks isikuks”. Sama lisa punkt 8 sisaldas rahastamiskava, tuues välja kõnealuse kava kõikide
meetmete kulud eraldi. Kava meetmed ja nendele vastavad kulud olid jagatud nelja osasse, CMV ja RDS olid kumbki kohustatud
rakendama kahe osa meetmeid neist neljast.
Abi andmise otsuse II lisas on kehtestatud abi andmise tingimused. Muuhulgas on selle punktis 1 sätestatud, et abisaajad peavad
juhul, kui nad soovivad I lisas kirjeldatud meetmeid oluliselt muuta, teavitama sellest eelnevalt komisjoni ja saama tema
nõusoleku. Vastavalt II lisa punktile 2 on abi andmise eelduseks kõigi abi andmise otsuse I lisas kirjeldatud meetmete rakendamine.
Lisaks on nimetatud II lisa punktis 4 ette nähtud, et abi makstakse välja otse CMV­le kui abisaajale, kes maksab omakorda
RDS­ile määratud summad. Sama lisa punkti 5 kohaselt on komisjonil õigus nõuda iga rahalise kulutuse kontrollimiseks kõiki
originaaldokumente või nende tõestatud ärakirju ning teostada kohapealset kontrolli või nõuda välja asjassepuutuvad dokumendid.
Abi andmise otsuse II lisa punkti 6 põhjal on nimetatud abisaajad kohustatud säilitama viie aasta jooksul pärast komisjoni
viimase makse tegemist kõiki kulusid tõendavaid originaaldokumente ning vajaduse korral esitama need komisjonile. Selle lisa
punkti 7 kohaselt on komisjonil igal ajal õigus abisaajatelt nõuda aruande esitamist tööde seisukorra ja/või tehniliste saavutuste
kohta ning nimetatud lisa punkti 8 kohaselt on abisaaja kohustatud tagama kava teostamise tulemuste komisjonile kättesaadavuse
ilma, et sellega kaasneksid täiendavad maksed. Lõpuks on II lisa punktis 10 täpsustatud, et komisjonil on õigus abi peatada,
vähendada või tühistada ja nõuda juba makstud abi tagastamist juhul, kui ei ole täidetud ühte selles lisas nimetatud tingimustest
või kui on võetud meetmeid, mis ei ole ette nähtud I lisas, ning et sellisel juhul on abisaajal õigus eelnevalt esitada vastavasisulisi
põhjendusi komisjoni poolt kindlaksmääratud tähtaja jooksul.
Aastatel 1993 ja 1995 maksis komisjon CMV­le välja kaks avanssi, mis moodustasid vastavalt 40% ja 30% kavale määratud ühenduse
abist. CMV omakorda kandis RDS­ile üle summad viimase poolt rakendatavate kava meetmete kulude katteks.
Detsembris 1994 ja juunis 1997 saatis CMV komisjonile vastavalt esimese aruande kava edusammude ja ettenähtud meetmete iga
tehtud kulutuse kohta ning lõpuaruande kava elluviimise kohta. Neis aruannetes kinnitas CMV esiteks, et tema käsutuses on
tõendid tehtud kulutuste kohta ning teiseks, et juba rakendatud meetmed vastavad abi andmise otsuse I lisas kirjeldatule.
Komisjon teatas 12. augustil 1997 CMV­le, et ta on algatanud üldise tehnilise ja raamatupidamisliku kontrolli, mis puudutab
kõiki nõukogu 19. detsembri 1988. aasta määruse (EMÜ) nr 4256/88, millega nähakse ette sätted määruse (EMÜ) nr 2052/88 kohaldamiseks
Euroopa Põllumajanduse Arendus- ja Tagatisfondi (EAGGF) arendusrahastu suhtes (EÜT L 375, lk 25), muudetud nõukogu 20. juuli
1993. aasta määrusega (EMÜ) nr 2085/93 (EÜT L 193, lk 44), artikli 8 alusel rahastatud kavasid, sealhulgas kõnealust kava.
Ta nõudis abi andmise otsuse II lisa punkti 5 alusel, et CMV esitaks nimekirja kõikidest dokumentidest, mis tõendavad kava
elluviimise raames tehtud tegelikke abikõlblikke kulutusi, ja iga dokumendi tõestatud ärakirja.
Pärast teatud dokumentide saamist CMV­lt teatas komisjon viimasele 6. märtsi 1998. aasta kirjas oma kavatsusest läbi viia
kohapealne kontroll kava elluviimise kohta, mis leidis aset CMV juures 23.–25. märtsini 1998 ja RDS­i juures 4.‑6. maini 1998.
Komisjon teavitas 22. märtsi 1999. aasta kirjas CMV­d, et ta viis määruse nr 4253/88 artikli 24 alusel läbi kava rahastamise
kontrolli, mille käigus tulid ilmsiks teatud eeskirjade eiramised, mistõttu ta otsustas algatada kõnealuses artiklis 24 ja
abi andmise otsuse II lisa punktis 10 sätestatud menetluse. Selles kirjas, mille koopia komisjon saatis RDS­ile, tõi ta eraldi
välja, mil määral vastutasid CMV ja RDS asjassepuutuvate meetmete eest.
Itaalia Vabariigile ja CMV­le adresseeritud tühistamise otsuses, millest viimast teavitati 21. augustil 2000, tühistas komisjon
määruse nr 4253/88 artikli 24 lõike 2 alusel kavale antud abi ning kohustas CMV­d tagastama makstud abi täies ulatuses.
Tühistamise otsuse üheksandas põhjenduses loetles komisjon mitmeid eeskirjade eiramisi määruse nr 4253/88 artikli 24 lõike 2
mõttes. Need eeskirjade eiramised olid seotud osalt RDS­i ja osalt CMV poolt rakendatud meetmetega.
CMV nõudis 14. septembri ja 2. oktoobri 2000. aasta kirjades, et RDS tagastaks summad, mille CMV kava elluviimise raames temale
maksis. Vastuseks sellele nõudele teatas RDS 20. oktoobri 2000. aasta kirjas, et ta ei pea tühistamise otsust õiguspäraseks.
III –
Menetlus Esimese Astme Kohtus ja edasikaevatud kohtuotsus
Esimese Astme Kohtu kantseleisse 7. novembril 2000 saabunud hagiavaldusega algatas CMV tühistamismenetluse.
Selle hagi toetuseks esitas ta neli väidet. Esimene väide puudutas mittediskrimineerimise ja proportsionaalsuse põhimõtete
rikkumist seeläbi, et komisjon ei piirdunud oma abi tagastamisnõudes summaga, mis vastab kava sellele osale, mille abi andmise
otsuse kohaselt pidi teostama CMV. Teine väide tugines vigadele, mis komisjon on teinud eeskirjade eiramise tuvastamisel seoses
CMV vastutusel oleva kavaosa teostamisega, samuti põhjendamiskohustuse ja kaitseõiguste rikkumisele. Kolmas väide tulenes
proportsionaalsuse põhimõtte ja määruse nr 4253/88 artikli 24 lõike 2 rikkumisest sellega, et komisjon nõudis rakendatud meetmete
eest kogu makstud abi tagastamist CMV­lt. Viimane, neljas väide tugines võimu kuritarvitamisele. CMV palus Esimese Astme Kohtul
tühistada tühistamise otsus ja mõista kohtukulud välja komisjonilt.
Itaalia Vabariik astus Esimese Astme Kohtus menetlusse CMV toetuseks.
Euroopa Kohtule esitatud toimikust nähtub, et Esimese Astme Kohtu menetluse ajal toimus RDS­i likvideerimismenetlus.
Esimese Astme Kohus tühistas edasikaevatud kohtuotsusega tühistamise otsuse selles osas, milles komisjon ei piirdunud oma
abi tagastamise nõudes summaga, mis vastab kava sellele osale, mille abi andmise otsuse kohaselt pidi teostama CMV.
Esimese Astme Kohus märkis seoses sellega, et komisjon oleks pidanud kindlaks määrama põhivastutaja, kes oleks eeskirjade
eiramise korral kohustatud tagastama abi kogusumma. Vastavalt Esimese Astme Kohtu arvamusele oleks siiski tulnud arvestada
asjaoluga, et võimalik abi tagastamise kohustus võib asjassepuutuvatele isikutele kaasa tuua tõsiseid tagajärgi. Õiguskindluse
põhimõte nõuab, et lepingu täitmisele kohaldatav õigus oleks piisavalt selge ja täpne, mis võimaldaks abisaajatel ühemõtteliselt
aru saada oma õigustest ja kohustusest ning võtta tarvitusele ettevaatusabinõusid – antud juhul sõlmida enne abi saamist sobivaid
eraõiguslikke kokkuleppeid – kindlustamaks oma finantshuve teineteise suhtes. Käesoleva juhtumi puhul ei väljenda abi andmise
otsuse sõnastus siiski piisavalt selgelt seda, et CMV oleks pidanud arvestama ainuvastutusega avansi tagastamise osas. Seetõttu
on CMV­le kogusumma ulatuses esitatud tagastamisnõue vastuolus proportsionaalsuse põhimõttega.
Muus osas jättis Esimese Astme Kohus hagi rahuldamata ning määras, et pooled kannavad oma kohtukulud ise. Ta leidis, et komisjon
on CMV­lt õigustatult nõudnud kulude tõendamist ning võis seega nõuda CMV­le jäänud avansiosa tagastamist.
IV –
Menetlus Euroopa Kohtus
CMV esitas 28. mail 2003 Euroopa Kohtule apellatsioonkaebuse.
Komisjon esitas 22. augustil 2003 oma vastuses vastuapellatsioonkaebuse.
Itaalia Vabariik ei esitanud apellatsioonimenetluses märkusi.
V –
Apellatsioonkaebuses ja vastuapellatsioonkaebuses esitatud nõuded
CMV palub Euroopa Kohtul:
–        tühistada edasikaevatud kohtuotsus selles osas, milles tühistamise otsus jäeti jõusse, ning lahendada lõplikult käesolev vaidlus
vaidlustatud otsuse tühistamisega täies ulatuses;
–        mõista kohtukulud välja komisjonilt.
Komisjon palub Euroopa Kohtul:
–        jätta CMV apellatsioonkaebus rahuldamata;
–        tühistada edasikaevatud kohtuotsus vastuapellatsioonkaebuse alusel selles osas, millega tühistati tühistamise otsus „selles
osas, milles komisjon ei piirdunud abi tagastamisnõudes nende summadega, mis vastasid kava sellele osale, mille eest vastavalt
abi andmise otsusele vastutas [CMV]”;
–        mõista kohtukulud välja CMV­lt.
VI –
Apellatsioonkaebus
Vastuapellatsioonkaebust tuleb uurida enne apellatsioonkaebust.
A –
Vastuapellatsioonkaebus
Komisjon esitab oma vastuapellatsioonkaebuse toetuseks kaks väidet.
1.     Vastuapellatsioonkaebuse esimene väide
a)     Poolte argumendid
Komisjoni hinnangul kohaldas Esimese Astme Kohus proportsionaalsuse põhimõtet vääralt olukorras, kus abi andmise otsuse korrektse
tõlgenduse kohaselt puudub komisjonil igasugune kaalutlusõigus. Komisjon leiab, et selle otsuse kohaselt oli CMV antud juhul
„abisaaja” ning RDS oli vaid teine kava elluviimise eest vastutav organisatsioon. Nimetatud otsus kohustas komisjoni teatud
asjaoludel nõudma kõnealuse abi tagastamist täies ulatuses ainuüksi CMV­lt. Katse nõuda tagastamist RDS­ilt oleks seega ebaseaduslik.
Abi andmise otsuse analüüs, mille Esimese Astme Kohus esitas, oli ekslik, sest kuigi selles käsitleti otsuse teatud sätteid,
analüüsiti neid üksikult ja omavahel seostamata, samas kui nende sätete üldine käsitlus oli samuti vajalik.
CMV leiab, et abi andmise otsuse II lisa sätete sisu, kas neid kaaluda üksikult või üldiselt, ei saa anda huvitatud pooltele
ühemõttelist ja piisavalt selget ülevaadet nende kohustustest ja vastutusest. Pealegi ei ole usutav, et komisjonil on kõnealuse
otsuse alusel kohustus esitada nõue ainuüksi CMV­le.
b)     Euroopa Kohtu hinnang
Esimese Astme Kohus väidab edasikaevatud kohtuotsuse punktis 52 õigesti, et kui antakse abi kavale, mille täideviimisega on
seotud mitu osalejat, siis kohaldatavates õigusaktides ei ole täpsustatud, milliselt kavas osalejalt võib või peab komisjon
nõudma abi tagastamist juhul, kui kava täideviimise käigus eiravad eeskirju kas üks või mitu osalejat.
Neil asjaoludel vaagis Esimese Astme Kohus edasikaevatud kohtuotsuse punktides 54–64, kas arvestades raskeid tagajärgi, mis
abi tagastamise võimalik nõue osapooltele tekitaks, oli abi andmise otsuse ja selle lisade sõnastus piisavalt selge ja täpne,
nii et ettevaatliku ja mõistliku tegutsemise korral pidi CMV igal juhul teadma, et kui kava elluviimisel esineb kas tema enda
või RDS­i süül eeskirjade eiramist, siis on tema komisjoni ees ainus rahaliselt vastutav osapool kogu antud abi ulatuses.
Kuna Esimese Astme Kohtu hinnangul tulenesid kõigi osapoolte õigused ja kohustused abi andmise otsusest, analüüsis ta põhjalikult,
kas komisjon võis sel alusel nii CMV kui ka RDS­i rakendatud meetmete jaoks antud asjaomase abi tagastamist nõuda ainuüksi
CMV­lt, seega ei saa nõustuda komisjoni argumentidega, millega püütakse näidata, et Esimese Astme Kohus on üht või teist abi
andmise otsuse sätet arvestanud ebapiisavalt või kontekstiväliselt.
Nagu märgib kohtujurist oma ettepaneku punktides 48 ja 49, on Esimese Astme Kohus edasikaevatud kohtuotsuse punktides 58–64
veenvalt selgitanud, et abi andmise otsus tervikuna ei ole piisavalt selge ja täpne järeldamaks, et kui kava elluviimisel
esineb eeskirjade eiramist, siis on CMV­l komisjoni ees rahaline ainuvastutus. Edasikaevatud kohtuotsuse osutatud punktidest
tuleneb esiteks, et Esimese Astme Kohus vaagis õiguslikult piisavalt põhjalikult kõiki komisjoni argumente abi andmise otsuse
tõlgendamise kohta, ja teiseks, et vastupidiselt komisjoni väidetule, uuris kohus abi andmise otsuse II lisa asjassepuutuvaid
sätteid, käsitledes seda otsust koos lisadega üldiselt.
Eelnevat arvestades tuleb vastuapellatsioonkaebuse esimene väide tagasi lükata.
2.     Vastuapellatsioonkaebuse teine väide
a)     Poolte argumendid
Komisjoni väitel kritiseeris Esimese Astme Kohus proportsionaalsuse põhimõtte väidetava rikkumise varjus tegelikult õiguskindluse
põhimõtte rikkumist, mis on toime pandud abi andmise otsuse vastuvõtmisel. Sellega väljus ta käimasoleva vaidluse objektiivsetest
piiridest.
CMV rõhutab, et Esimese Astme Kohus ei ole mõelnud abi andmise otsust kuidagi kritiseerida.
b)     Euroopa Kohtu hinnang
Esmalt tuleb meenutada, et võimupiire ületamata ei saa ühenduste kohus teha otsust
ultra petita
(vt 14. detsembri 1962. aasta otsused kohtuasjades 46/59 ja 47/59: Meroni
vs
. Ülemamet, EKL 1962, lk 783, 801, ning 28. juuni 1972. aasta otsus kohtuasjas 37/71: Jamet
vs
. komisjon, EKL 1972, lk 483, punkt 12), tühistamise otsus ei saa ületada hageja nõude piire (14. septembri 1999. aasta otsus
kohtuasjas C‑310/97 P: komisjon
vs.
AssiDomän Kraft Products jt, EKL 1999, lk I‑5363, punkt 52).
Edasikaevatud kohtuotsuse punktidest 55–65 ilmneb seega, et Esimese Astme Kohus piirdus kontrollimisega, kas abi andmise otsus
on piisavalt selge ja täpne, nii et CMV pidi igal juhul teadma, et kui kava elluviimisel esineb kas tema enda või RDS­i süül
eeskirjade eiramisi, siis on tema komisjoni ees ainus rahaliselt vastutav osapool kogu antud abi ulatuses.
Esimese Astme Kohus leidis edasikaevatud kohtuotsuse punktis 65, et selles osas, millega kõnealuse abi täies ulatuses tagastamist
nõutakse ainuüksi CMV­lt, sõltumata kava täitmisel esinenud eeskirjade eiramiste tegeliku toimepanija väljaselgitamisest,
on tühistamise otsus ebaproportsionaalne meede raskuste suhtes, mida juba antud abi kogusumma tagastamise nõue CMV­le põhjustab.
Siit tuleneb, et Esimese Astme Kohus ei kontrollinud abi andmise otsuse seaduslikkust, vaid analüüsis nimetatud otsust eesmärgiga
määrata kindlaks, kas komisjonil oli õigus nõuda kõnealuse abi täies ulatuses tagastamist ainuüksi CMV­lt. Nii toimides ei
ole Esimese Astme Kohus, vastupidiselt sellele, mida väidab komisjon, ületanud käimasoleva vaidluse objektiivseid piire.
Eelnevat arvestades tuleb seega vastuapellatsioonkaebuse teine väide tagasi lükata.
Eeltoodud kaalutlusi tervikuna silmas pidades tuleb komisjoni vastuapellatsioonkaebus jätta rahuldamata.
B –
Esmane apellatsioonkaebus
CMV esitab oma apellatsioonkaebuse toetuseks viis väidet. Apellatsioonkaebuse sõnastuse kohaselt tuleneb esimene väide sellest,
et otsuses ei ole märgitud õigust kaevata edasi Esimese Astme Kohtule. Teine väide rajaneb proportsionaalsuse põhimõtte rikkumisel
ja vääral kohaldamisel ning vaidlustatud otsuse sisemistel vasturääkivustel. Kolmas väide tuleneb määruse nr 4253/88 artikli 24
ning abi andmise otsuse rikkumisest ja väärast kohaldamisest, samuti põhjenduste puudumisest ja nimetatud otsuse sisemisest
vasturääkivusest. Neljas väide põhineb komisjoni poolt läbi viidud kontrollimiste käigus esinenud menetluslikel puudustel
ja sellega seotud kaitseõiguste rikkumisel. Viies väide tuleneb määruse nr 4253/88 artikli 24 lõike 2 väärast kohaldamisest
ning proportsionaalsuse põhimõtte rikkumisest.
Esmase apellatsioonkaebuse seisukohalt tuleks esmalt uurida CMV kolmandat väidet. Teiseks peab Euroopa Kohus otstarbekaks
uurida esimest ja teist väidet koos. Seejärel tuleks eraldi uurida neljandat ja viiendat väidet.
1.     Esmase apellatsioonkaebuse kolmas väide
CMV kolmanda väite kohaselt tugines Esimese Astme Kohus, käsitledes komisjoni poolt CMV­le tühistamise otsuses tehtud etteheiteid,
määruse nr 4253/88 artikli 24 lõike 2 ekslikule ja laiendavale tõlgendusele, eirates „järkjärgulise sanktsiooni” kriteeriumi.
Iga etteheite osas toob CMV esile Esimese Astme Kohtu väärad põhjendused edasikaevatud kohtuotsuses.
Komisjoni hinnangul puudutavad CMV poolt kõnealuse väite toetuseks esitatud argumendid faktiliste asjaolude hindamist ja on
seega vastuvõetamatud. Selles osas, milles CMV tugineb ebaproportsionaalsusele kohaldatud sanktsiooni ja etteheidetud eeskirjade
eiramiste raskusastme vahel, leiab komisjon, et see kaebus kuulub esmase apellatsioonkaebuse viienda väite alla.
Seoses komisjoni poolt tühistamise otsuses esitatud konkreetseid etteheiteid puudutavate CMV argumentide uurimisega tuleb
esmalt märkida, et Euroopa Kohus on vastuseks järkjärguliste meetmete põhimõttest tulenevale argumendile juba teinud otsuse,
et määruse nr 4253/88 artikli 24 lõige 2 lubab komisjonil nõuda ühenduse finantsabi tagastamist täies ulatuses ja et juhul,
kui piirata komisjoni võimalusi nimetatud abi vähendamiseks vaid proportsionaalselt summaga, millega tuvastatud eeskirjade
eiramised seonduvad, tähendaks see finantsabi taotlejate pettuste soodustamist, kuna nad riskiksid siis vaid alusetult makstud
summade kaotusega (vt selle kohta 24. jaanuari 2002. aasta otsus kohtuasjas C‑500/99 P: Conserve Italia
vs.
komisjon, EKL 2002, lk I­867, punktid 74, 88 ja 89).
a)     Argumendid, mis on seotud filmi tootmisega äriühingu Romana Video poolt
Tühistamise otsuse üheksanda põhjenduse kuues taane on sõnastatud järgmiselt:
„[CMV] tegi raamatupidamisarvestuses vastava kande ja teatas, et on maksnud äriühingule Romana Video videofilmi tootmiseks
kava raames 98 255 000 ITL [Itaalia liiri] (50 672 eküüd). Kohapealse kontrolli ajal (25. ja 26. märts 1998) oli veel jäänud
maksta 49 000 000 Itaalia liiri. [CMV] selgitas, et seda summat üle ei kanta, kuna see oli hind videofilmi õiguste müügi eest
seda tootnud äriühingule. [CMV] väitis, et tegelikult tehtud kulutused ületavad 49 000 000 Itaalia liiri.”
Edasikaevatud kohtuotsuse punktis 77 märkis Esimese Astme Kohus, et antud finantsabi oli mõeldud kava elluviimiseks asjaomaste
poolte tehtud tegelikest kulutustest teatud protsentuaalse osa rahastamiseks.
Järgmises punktis meenutas Esimese Astme Kohus, et vaidlust ei ole selles, et CMV on sõlminud äriühinguga Romana Video lepingu,
mille alusel see äriühing kohustus tootma Valnerinat käsitleva filmi summa eest, mis kantakse kava arvele ja on ligikaudu
98 miljonit Itaalia liiri, kuid et ta maksis nimetatud äriühingule siiski vaid 49 miljoni Itaalia liiri suuruse summa, kuna
sama lepinguga müüs CMV samale äriühingule selle toote edasimüügi õigused 49 miljoni Itaalia liiri eest.
Esimese Astme Kohus sedastas edasikaevatud kohtuotsuse punktis 79, et CMV kandis selle kavas konkreetselt ette nähtud meetme
rakendamiseks tegelikke kulutusi vaid pooles ulatuses kava arvele kantud kuludest. Osundatud kohtuotsuse kohaselt oli komisjonil
tehingute samaaegsuse tõttu ning tulenevalt CMV ja äriühingu Romana Video poolt juba kava teostamise ajal tehtud tasaarvestusest
võimalik järeldada, et abi kasutamisest saadud tulult kasumi teenimise asemel CMV pigem kulutas tasaarvestuse tulemusena saadud
summa ära selle meetme elluviimise eest tasumiseks.
Esimese Astme Kohus leidis edasikaevatud kohtuotsuse punktides 80 ja 81, et selliste kulude kandmist kava arvele, mida CMV
lõpparvestuses ei olnud selle rakendamiseks kulutanud, võib pidada eeskirjade eiramiseks määruse nr 4253/88 artikli 24 tähenduses.
CMV asus siiski seisukohale, et tal oli õigus kanda kõnealused tasud tervikuna raamatupidamisarvestuses kava kuludesse ja
müüa hilisema tehinguga selle filmi õigused edasi.
Komisjon väitis vastu, et igal ühenduse abisaajal on kohustus tõendada kõiki abikõlblikke kulutusi. CMV ei ole seda filmi
tootmise osas teinud.
Esmalt tuleb märkida, et nagu tuvastas ka Esimese Astme Kohus edasikaevatud kohtuotsuse punktis 79, leidis CMV õigustatult,
et ei määrus nr 4253/88 ega ka abi andmise otsus ei keela otseselt abisaajatel abiga saadud tulemuste pealt kasumit teenida.
Siiski, nagu rõhutab kohtujurist oma ettepaneku punktis 70, saab kasumi teenimist, mis ei vähenda kantud kulusid, lubada ainult
turutingimustele vastava müügitegevuse tulemusena saadud tulu teenimisel ning mitte näiliste tehingute puhul, mille ainus
eesmärk on kulusid suurendada.
Tuleb tõdeda, et küsimus, kas asjaomase filmi edasimüügi õiguste müük äriühingule Romana Video on tegelik müük või fiktiivne
tehing, puudutab faktilise asjaolu hindamist. Väljakujunenud kohtupraktikast tulenevalt on ainult Esimese Astme Kohus pädev
ühelt poolt tuvastama fakte, välja arvatud juhul, kui tema järelduste aineline ebatäpsus on tingitud talle esitatud kohtutoimiku
dokumentidest, ja teiselt poolt neid fakte hindama. Seega ei ole faktide hindamine õiguslik küsimus, mis alluks Euroopa Kohtu
kontrollile, välja arvatud juhul, kui on moonutatud kohtule esitatud tõendeid (vt eelkõige 11. veebruari 1999. aasta otsus
kohtuasjas C‑390/95 P: Antillean Rice Mills jt
vs.
komisjon, EKL 1999, lk I‑769, punkt 29, ja 15. juuni 2000. aasta otsus kohtuasjas C‑237/98 P: Dorsch Consult
vs.
nõukogu ja komisjon, EKL 2000, lk I‑4549, punkt 35).
Selles osas tuleb meenutada, et CMV ei ole tuginenud faktiliste asjaolude moonutamisele. See küsimus ei allu seega Euroopa
Kohtu kontrollile apellatsioonimenetluse raames.
Seevastu, nagu märkis kohtujurist oma ettepaneku punktis 72, tuleb Euroopa Kohtul kontrollida, kas Esimese Astme Kohus rikkus
põhjendamiskohustust. CMV märkused viitavad asjaolule, et Esimese Astme Kohtu põhjendused on vastuolulised selles osas, et
kuigi kohus tunnistas abiga saadud tulemuste pealt kasumi teenimise lubatavust, toetas ta komisjoni väidet, et filmiõiguste
müümist tuleb käsitleda kulude vähendamisena.
Selles osas tuleb rõhutada, et Esimese Astme Kohus selgitas edasikaevatud kohtuotsuse punktis 79, et komisjon võis tulenevalt
toimingute samaaegsusest ning CMV ja äriühingu Romana Video vahel kava rakendamise käigus tehtud tasaarvestusest teha õigustatult
järelduse, et CMV kandis filmi tootmiseks selle äriühingu poolt tegelikke kulusid vaid ligikaudu pooles ulatuses kava arvele
kantud kuludest.
Esimese Astme Kohtu see selge ja ühemõtteline järeldus on seega piisavalt põhjendatud. Vastupidiselt sellele, mida väidab
CMV, ei tulene seadusliku üleandmistehingu võimaluse olemasolust, et CMV tehtud tehing kujutab endast sellist üleandmist.
CMV toob ühtlasi esile, et Esimese Astme Kohus tegi vea, kui ta järeldas edasikaevatud kohtuotsuse punktis 81, et tegelikkusele
mittevastavate kulude kava arvele kandmist tuleb käsitleda kui asjaomase finantsabi andmise tingimuste ning sellise abi saajal
lasuva lojaalsuskohustuse rasket rikkumist ja järelikult võib seda käsitleda eeskirjade eiramisena määruse nr 4253/88 artikli 24
tähenduses. CMV rõhutab selles osas, et abi andmise otsuse artikli 3 teise lõigu sätted, mis on ära toodud edasikaevatud kohtuotsuse
punktis 76, näevad ette, et „[j]uhul, kui tegelikult kantud kulude summa toob kaasa abikõlblike kulude vähenemise algselt
kavandatuga võrreldes, vähendatakse abi proportsionaalselt veel välja maksmata osa ülekandmisel”. CMV arvates, isegi kui filmi
maksumus oli algselt kavandatust väiksem, ei ole määruse nr 4253/88 artikkel 24 kohaldatav, kuna olustik on täielikult reguleeritud
abi andmise otsuse osundatud sätetega.
Selles osas tuleb tõdeda, et vastupidiselt CMV seisukohale ei mõju ainuüksi asjaolu, et abi andmise otsuse artikli 3 teine
lõik näeb ette juhtumid, kus tegelikult kantud kulud on algselt kavandatust väiksemad, nii, et fiktiivne tehing, mille eesmärk
on kava kulude suurendamine, ei kujutaks endast eeskirjade eiramist määruse nr 4253/88 artikli 24 tähenduses. Ühenduse abi
kohta kehtiva üldpõhimõtte kohaselt, nagu märgib kohtujurist oma ettepaneku punktis 77, saab ühendus anda abi ainult tegelike
tehtud kulude osas (vt selle kohta raamatupidamisarvestuse kontrollimise osas 6. oktoobri 1993. aasta otsus kohtuasjas C‑55/91:
Itaalia
vs
. komisjon, EKL 1993, lk I‑4813, punkt 67; 28. oktoobri 1999. aasta otsus kohtuasjas C‑253/97: Itaalia
vs.
komisjon, EKL 1999, lk I‑7529, punkt 6, 7. oktoobri 2004. aasta otsus kohtuasjas C‑153/01: Hispaania
vs.
komisjon, EKL 2004, lk I­9009, punkt 66, ja 15. septembri 2005. aasta otsus kohtuasjas C‑199/03: Iirimaa
vs.
komisjon, EKL 2005, lk I‑8027, punkt 26). Selliste kulude kandmine kava arvele, mida kava elluviimiseks tegelikult ei ole
kantud, on selle põhimõtte raske rikkumine, mida võib seega käsitleda kui eeskirjade eiramist määruse nr 4253/88 artikli 24
tähenduses. Abi andmise otsuse artikli 3 teine lõik näeb ette mehhanismi, mis võimaldab määrata kindlaks abikõlbulikud kulud
juhul, kui need osutuvad algselt kavandatust väiksemateks, kuid ei käi juhtumi kohta, kus kava arvele on kantud tasud, mille
tegelik maksmine ei ole tõendatud.
Seega tuleb CMV argumendid, mis on seotud filmi tootmisega äriühingu Romana Video poolt, tagasi lükata.
b)     Argumendid, mis puudutavad töötajatega seotud kulusid
Tühistamise otsuse üheksanda põhjenduse seitsmes lõik on sõnastatud järgmiselt:
„[CMV] tegi raamatupidamisarvestuses kanded tehtud kulutuste kohta 202 540 668 Itaalia liiri (104 455 eküüd) suuruses summas,
mille ta kava raames maksis „turismialase informatsiooniga seotud teenuse eest”, mis puudutas viite isikut. Selle kulutuse
kohta ei esitanud [CMV] ühtegi tõendit (töölepinguid, tehtud tööde üksikasjalikku kirjeldust).”
Tühistamise otsuse üheksanda põhjenduse üheksas lõik sätestab:
„[CMV] arvestas 152 340 512 Itaalia liiri (78 566 eküüd) töötajatega seotud kulude katteks muude „teenuste eest, mis ei olnud
seotud turismialase informatsiooniga”. [Ta] ei esitanud ühtegi dokumenti, mis oleks tõendanud, et kõnealuseid teenuseid oleks
tegelikult osutatud ning et need oleksid olnud vahetult seotud kavaga.”
Selles osas tõi Esimese Astme Kohus edasikaevatud kohtuotsuse punktis 89 esile, et abi andmise otsuse II lisa punkti 3 kohaselt
„peavad töötajatega seotud kulud […] olema otseselt seotud meetme rakendamisega ja selles suhtes eesmärgipärased.” Selle kohtuotsuse
punktis 95 järeldas Esimese Astme Kohus, et komisjon ei teinud viga, kui leidis, et CMV ei ole talle esitanud tõendeid, mille
alusel saaks kindlaks teha, et kava arvele kantud töötajatega seotud kulud on otseselt kava elluviimisega seotud ja eesmärgipärased.
CMV leiab, et ta on esitanud piisavalt tõendeid tabeli kujul, mis sisaldab asjaomaste isikute nimesid, hinnangut nende isikute
tööaja kohta kava raames; andmeid palkade ning kulude kohta, mis kava elluviimisega kaasnesid. Samuti on need kulud õigustatud
juba ainuüksi seetõttu, et kava on täide viidud.
Selles osas viitab komisjon edasikaevatud kohtuotsuse punktile 94, mille kohaselt CMV on kohustatud lisaks kava nõuetekohasele
tegelikule täitmisele nii, nagu komisjon selle abi andmise otsuses heaks kiitis, tõendama veel, et ühenduse panus vastab tegelikule
sooritusele, mis oli kava täitmiseks tingimata vajalik.
Esmalt, nagu on märgitud käesoleva kohtuotsuse punktis 69, saab ühendus anda abi ainult tegelike tehtud kulude osas. Et komisjon
saaks teostada kontrolli, peavad ühenduse finantsabi saajad seega suutma tõendada, et kulud, mis on kantud kava arvele, mille
jaoks see abi on antud, on tegelikud. Nagu Euroopa Kohus on juba otsustanud, on kõnealuse abi saajate poolt usaldusväärse
teabe andmine tingimata vajalik kontrolli- ja tõendamissüsteemi ladusaks toimimiseks, mis on sisse seatud kontrollimaks, kas
abi andmise tingimused on täidetud (vt 25. novembri 2004. aasta määrus kohtuasjas C‑18/03 P: Vela ja Tecnagrind
vs.
komisjon, EKL 1992, lk I‑1971, punkt 135).
Teiseks, CMV argumendiga, mille kohaselt ainuüksi asjaolu, et kava on täide viidud, õigustab asjaomaseid kulusid, ei saa nõustuda.
Euroopa Kohus on varem otsustanud, et finantsabi tühistamine ja alusetult saadud summa tagastamine kui määruse nr 4253/88
artiklis 24 sätestatud meetmed on mõeldud vaid juhuks, kui esinevad puudused, mis takistavad kava täideviimist või toovad
kaasa olulisi muudatusi, mis võivad mõjutada kava olemust või isegi selle olemasolu (vt selle kohta eespool viidatud määrus
Vela ja Tecnagrind
vs.
komisjon, punktid 129‑134). Seega leidis Esimese Astme Kohus edasikaevatud otsuse punktis 94 põhjendatult, et ei saa nõustuda,
et selles sättes ette nähtud sanktsioone kohaldatakse vaid juhul, kui rahastatud toimingud on jäänud täielikult või osaliselt
teostamata.
Eelnevast tulenevalt ei piisa tõendamisest, et kava on täide viidud, et õigustada eriabi saamist. Abisaaja on kohustatud tõendama,
et ta kandis töötajatega seotud konkreetseid kulusid kooskõlas asjaomase abi andmise kindlaksmääratud tingimustega.
Küsimus, kas töötajatega seotud kulude kohta esitatud tõendid on nende nõuete seisukohalt piisavad, puudutab faktide hindamist,
mis aga käesoleva kohtuotsuse punktis 63 selgitatud põhjustel ei allu Euroopa Kohtu kontrollile apellatsioonimenetluse raames.
Põhjendamiskohustuse järgimise osas piisab tõdemusest, et Esimese Astme Kohus märkis edasikaevatud kohtuotsuse punktides 91–93,
et CMV esitatud tõenditest ei piisa tõendamaks, et töötajatega seotud kulud on kavaga seotud, ega võimalda hinnata nende kulude
eesmärgipärasust. Selline järeldus selgitab õiguslikult piisavalt põhjusi, millest lähtudes Esimese Astme Kohus leidis, et
töötajatega seotud kulude kohta ei ole piisavalt tõendeid.
Seega tuleb CMV argumendid, mis puudutavad töötajatega soetud kulusid, tagasi lükata.
c)     Üldkuludega seotud argumendid
Tühistamise otsuse üheksanda põhjenduse kümnes lõik on sõnastatud järgmiselt:
„[CMV] tegi raamatupidamisarvestuses kanded kava üldkulude (kahe büroo üürimine, küte, elekter, vesi ja koristusteenus) kohta
31 500 000 Itaalia liiri (26 302 eküü) suuruses summas. Need kulud ei ole ühegi dokumendiga tõendatud.”
Selles osas täpsustas Esimese Astme Kohus edasikaevatud kohtuotsuse punktis 105, et komisjoni poolt tuvastatud eeskirjade
eiramine seoses üldkuludega seondus ainult kulutustega, mis puudutasid ruumide, mida CMV kasutas juba enne abi saamist, kasutamist
seoses kava täideviimisega. Pärast meeldetuletust, et antud abi eesmärk oli asjaosaliste poolt kava elluviimiseks tegelikult
kantud kulutusi rahastada teatud protsentuaalses osas, leidis Esimese Astme Kohus nimetatud kohtuotsuse punktis 106, et pettuste
ärahoidmiseks võis komisjon teha järelduse, et sellised kulutused, mis CMV on antud juhul kandnud kava arvele, ei olnud tegelikult
kava elluviimisega seotud, vaid koosnesid kulutustest, mida abisaaja pidi igal juhul kandma oma tavapärase tegevuse tõttu
ja kava elluviimisest sõltumata. Esimese Astme Kohus otsustas seega kõnealuse kohtuotsuse punktis 107, et komisjon ei teinud
viga, kui ta leidis, et nende kulude arvamine kava kulude hulka oli eeskirjade eiramine määruse nr 4253/88 artikli 24 tähenduses.
CMV märgib, et selles küsimuses võttis Esimese Astme Kohus omaks komisjoni seisukoha, kuigi ta oleks pidanud nõudma tõendeid
selle kohta, et tegelikult kulusid ei tekkinud. CMV väitel on edasikaevatud kohtuotsuse punktides 106 ja 107 öeldud, et eeskirjade
eiramine määruse nr 4253/88 artikli 24 tähenduses võib seisneda lihtsalt komisjonil tekkinud kahtlustes.
Tuleb siiski sedastada, et CMV eiras oma kohustust, mille põhjusi on selgitatud käesoleva kohtuotsuse punktis 76 ja mille
kohaselt tal tuleb tõendada, et arvessevõetud kulutused on seotud kava elluviimisega ja eesmärgipärased.
Kohustus järgida abi andmise otsuses osutatud rahastamise tingimusi on võrdväärselt asjaomase kava tegeliku täitmise kohustusega
üks abisaaja peamisi kohustusi ja on seetõttu ühenduse finantsabi andmise eelduseks (vt selle kohta eespool viidatud määrus
Vela ja Tecnagrind
vs
. komisjon, punkt 135).
Sellest tulenevalt leidis Esimese Astme Kohus õigustatult, et komisjon võis järeldada, et antud juhul ei olnud üldkulud kava
elluviimisega tegelikult seotud – s.o faktiliste asjaolude hindamine, mis ei allu Euroopa Kohtu kontrollile käesoleva apellatsioonkaebuse
raames – ja otsustas, et nende kulude arvamine kava kulude hulka oli eeskirjade eiramine määruse nr 4253/88 artikli 24 tähenduses.
Seega tuleb CMV argumendid, mis puudutavad üldkulusid, tagasi lükata.
d)     Konsultatsioonikuludega seotud argumendid
Tühistamise otsuse üheksanda põhjenduse kaheksandas lõigus märgib komisjon järgmist:
„[CMV] tegi raamatupidamisarvestuses kande 850 000 000 Itaalia liiri (43 837 eküü) suuruses summas, mille ta kava raames maksis
konsultatsiooniteenuse eest [konsultatsioonifirmale] Mauro Brozzi e Associati SAS. Nimetatud kulu kohta ei esitatud ühtegi
dokumenti, mis oleks tõendanud, et seda teenust tegelikult osutati ja milles see teenus täpselt seisnes.”
Esimese Astme Kohus sedastas edasikaevatud kohtuotsuse punktis 117, et CMV ei ole näidanud, et komisjon tegi vea, kui leidis,
et asjaomased konsultatsioonikulud ei ole tõendatud dokumentidega, mis võimaldaksid kindlaks teha, et neid teenuseid tegelikult
osutati ja milles need teenused täpselt seisnesid. Esimese Astme Kohus järeldas, et seetõttu on komisjon õigustatult tuvastanud
eeskirjade eiramise määruse nr 4253/88 artikli 24 tähenduses.
CMV viitab selles küsimuses põhjenduste puudumisele edasikaevatud kohtuotsuses. Tema arvates tuleneb CMV ja konsultatsioonifirma
Mauro Brozzi e Associati SAS vahel sõlmitud lepingust, et neli viiendikku ettenähtud teenustest on vaieldamatult osutatud.
Selles osas tuleb tõdeda, et CMV ei esitanud Euroopa Kohtule midagi, mis võiks tõendada põhjendamiskohustuse rikkumist. Selle
kohustuse väidetavat rikkumist käsitleva argumendi varjus taotleb ta sisuliselt uut faktide hindamist, samas kui Euroopa Kohus
ei ole käesoleva kohtuotsuse punktis 63 esitatud põhjendustel apellatsioonimenetluse raames pädev seda tegema.
Seega tuleb CMV argumendid, mis puudutavad konsultatsioonikulusid, tagasi lükata.
e)     Niisutussüsteemiga seotud argumendid
Tühistamise otsuse üheksanda põhjenduse üheteistkümnendas lõigus märgib komisjon järgmist:
„Meetme „okasnisu ja trühvlite kasvatamine” raames oli [abi andmise otsusega] ette nähtud investeering summas 41 258 eküüd
trühvlite kasvatamiseks vajamineva niisutussüsteemi parendamiseks. Kõnealust investeeringut ei tehtud ning komisjonile ei
antud selle kohta mingeid selgitusi.”
Esimese Astme Kohus sedastas edasikaevatud kohtuotsuse punktides 126–129, et CMV ei ole vastavate kulude kohta tõendeid esitanud,
ja leidis seejärel, et komisjon ei ole teinud viga hinnates, et CMV ei ole näidanud, et nimetatud investeering on tegelikult
tehtud.
CMV väidab, et Esimese Astme Kohus ei arvestanud tema hagi toetuseks esitatud uuringut. Peale selle ei tohiks Esimese Astme
Kohus talle ette heita suutmatust tõendada pärast aastate möödumist kulutusi, mis on tehtud kolmandate isikute poolt kuivadel
suvedel varuniisutuse kasutamiseks.
Edasikaevatud kohtuotsuse punktist 129 ilmneb, et Esimese Astme Kohus rajas oma sellekohase hinnangu järeldusele, mille kohaselt
„komisjon ei teinud viga hinnates, et [CMV] ei ole tõendanud, et niisutussüsteemi jaoks ette nähtud investeeringud on tegelikult
tehtud”. Nagu tuleneb käesoleva kohtuotsuse punktist 76, on ainult nõuetekohaselt tõendatud kulud abikõlbulikud. Vaidlust
ei ole selles, et CMV ei ole esitanud neile investeeringutele vastavaid tõendeid. Nende esitamise raskustega seoses tuleb
osutada abi andmise otsuse II lisa punkti 6, mille põhjal abisaajad on kohustatud säilitama kulusid tõendavaid dokumente ning
vajaduse korral esitama need komisjonile. Nagu märkis õigustatult kohtujurist oma ettepaneku punktis 91, et kui CMV­l ei olnud
võimalik vajalikke tõendeid esitada, siis ei oleks ta tohtinud neid ka kava kulude hulka arvata.
Esimese Astme Kohtule esitatud uuringu suhtes ilmneb edasikaevatud kohtuotsuse punktist 121, et uuring puudutas ainult seda,
kas selle erikava raames kasutatud mõistet „varuniisutussüsteem” tuleb mõista CMV poolt Esimese Astme Kohtule selgitatud tähenduses,
ning kas ettenähtud kulud olid asjakohased, pidades silmas tavalist hinda seoses EAGGF­i abi andmisega. Nagu märgib kohtujurist
oma ettepaneku punktis 90, on Esimese Astme Kohus nimetatud kohtuotsuse punktis 129 jätnud lahtiseks küsimuse, milliseid meetmeid
tuli abi andmise otsuse alusel rakendada.
Seega tuleb CMV argumendid, mis puudutavad niisutussüsteemi, tagasi lükata.
Eelnevat arvestades tuleb esmase apellatsioonkaebuse kolmas väide tagasi lükata.
2.     Esmase apellatsioonkaebuse esimene ja teine väide
a)     Poolte argumendid
Oma esimese väitega näib CMV toetavat seisukohta, et kui Esimese Astme Kohus piirdus kontrolli teostades küsimusega, kas komisjonil
oli õigus nõuda CMV­lt asjaomase finantsabi täies ulatuses tagastamist, siis ta ei hinnanud ebaproportsionaalsuse ja diskrimineerimise
ohtu, mis CMV hinnangul tulenes RDS­i võimalike eeskirjade eiramistega seonduvalt tehtud „arvelekandmistest”, samas kui ta
ei olnud suuteline vastama viimase vastu suunatud etteheidetele, ja et CMV­le ette heidetud eeskirjade eiramised puudutasid
vaevalt 29% kava kuludest.
Teise väitega rõhutab CMV, et kuna Esimese Astme Kohus möönis, et ainuüksi CMV­lt nimetatud finantsabi täies ulatuses tagastamise
nõue on ebaproportsionaalne, siis oleks ta pidanud tühistamise otsuse mitte ainult osaliselt, vaid tervikuna tühistama ja
kujundama
ex novo
oma seisukoha, lähtudes vaid nendest eeskirjade eiramistest, mida heidetakse ette otseselt talle.
Komisjoni hinnangul tuleb esimene väide tunnistada vastuvõetamatuks kas siis ebaselguse või CMV­l selle tõstatamiseks huvitatuse
puudumise tõttu. Teise võimalusena, kui Euroopa Kohus leiab, et esimene väide on vastuvõetav ja põhjendatud, palub komisjon
Euroopa Kohtul lahendada põhiküsimus ja heita kõrvale argumendid, millele CMV tugineb.
Seoses teise väitega meenutab komisjon, et Esimese Astme Kohus tunnistas finantsabi täies ulatuses tühistamise sõnaselgelt
õiguspäraseks ja piirdus tagastamiskohustuse jaotuse määramisega erinevalt viisist, millest lähtub tühistamise otsus. Selles
osas toetub ta menetlusökonoomia ja halduse ökonoomsuse põhimõtetele leides, et see väide on alusetu, sest nimetatud otsuse
tervikuna tühistamise korral oleks vaja vastu võtta uus otsus, mis sisuliselt kordab tühistamise otsuse sisu.
b)     Euroopa Kohtu hinnang
i)     Esmase apellatsioonkaebuse esimese väite vastuvõetavus
Sissejuhatuseks tuleb meenutada, et väljakujunenud kohtupraktika kohaselt tuleneb EÜ artiklist 225, Euroopa Kohtu põhikirja
artikli 58 esimesest lõigust ja Euroopa Kohtu kodukorra artikli 112 lõike 1 punktist c, et apellatsioonkaebuses näidatakse
täpselt otsuse, mille tühistamist taotletakse, kritiseeritavad osad, samuti seda taotlust üksikasjaliselt põhistavad õiguslikud
argumendid (vt eelkõige 4. juuli 2000. aasta otsus kohtuasjas C‑352/98 P: Bergaderm ja Goupil
vs.
komisjon, EKL 2000, lk I‑5291, punkt 34, 8. jaanuari 2002. aasta otsus kohtuasjas C‑248/99 P: Prantsusmaa
vs.
Monsanto ja komisjon, EKL 2002, lk I­1, punkt 68, ja 6. märtsi 2003. aasta otsus kohtuasjas C‑41/00 P: Interporc
vs.
komisjon, EKL 2003, lk I‑2125, punkt 15).
Neist sätetest tulenevatele põhistamisnõuetele ei vasta apellatsioonkaebus, mis piirdub Esimese Astme Kohtule esitatud väidete
ja argumentide – kaasa arvatud need, mis põhinesid selle kohtu poolt sõnaselgelt tagasi lükatud asjaoludel – sõnastuse kordamisega
(vt eelkõige 25. märtsi 1998. aasta määrus kohtuasjas C‑174/97 P: FFSA jt
vs.
komisjon, EKL 1998, lk I‑1303, punkt 24, ja eespool viidatud kohtuotsus Interporc
vs.
komisjon, punkt 16). Selline apellatsioonkaebus kujutab endast tegelikult vaid nõuet, mille eesmärk on lihtsalt saavutada
Esimese Astme Kohtule esitatud hagiavalduse uuesti läbivaatamine, mis aga väljub Euroopa Kohtu pädevuse piirest (vt 26. septembri
1994. aasta määrus kohtuasjas C‑26/94 P: X
vs.
komisjon, EKL 1994, lk I‑4379, punkt 13, ja eespool viidatud kohtuotsus Bergaderm ja Goupil
vs.
komisjon, punkt 35).
Kui apellatsioonkaebuse esitaja vaidlustab ühenduse õiguse tõlgendamise või kohaldamise Esimese Astme Kohtu poolt, võivad
esimeses astmes käsitletud õiguslikud küsimused siiski apellatsioonimenetluses uuesti arutusele tulla (vt 13. juuli 2000. aasta
otsus kohtuasjas C‑210/98 P: Salzgitter
vs.
komisjon, EKL 2000, lk I‑5843, punkt 43). Kui apellatsioonkaebuse esitaja ei suuda oma apellatsioonkaebust Esimese Astme
Kohtus juba kasutatud väidete ja argumentidega sel viisil põhjendada, kaotab apellatsioonimenetlus osaliselt oma mõtte (vt
eelkõige 10. mai 2001. aasta määrus kohtuasjas C‑345/00 P: FNAB jt
vs.
nõukogu, EKL 2001, lk I‑3811, punktid 30 ja 31, samuti 16. mai 2002. aasta otsus kohtuasjas C‑321/99 P: ARAP jt
vs.
komisjon, EKL 2002, lk I‑4287, punkt 49, ja eespool viidatud kohtuotsus Interporc
vs.
komisjon, punkt 17).
Käesolevas kohtuasjas leiab komisjon, et apellatsioonkaebuse esimene väide on ilmselgelt vastuvõetamatu põhjusel, et see ei
vasta selguse ja täpsuse miinimumnõuetele. Komisjoni arvamuse kohaselt võib esimest väidet tõlgendada vähemalt kahel erineval
viisil.
Selles osas tuleb esiteks tõdeda, et esimene väide püüab terviklikult vaadelduna seada kahtluse alla Esimese Astme Kohtu hinnangut
õiguslikes küsimustes, mis esitati talle esimeses astmes lahendamiseks esimese väite raamides, ja teiseks, et CMV näitab täpselt
ära mõned kritiseeritavad osad edasikaevatud kohtuotsuses.
Kindlasti ei ole Euroopa Kohtule esimese väite toetuseks esitatud CMV argumendid vabad kahemõttelisusest, kui neid vaadelda
isoleeritult. Loetuna koos esmase apellatsioonkaebuse teise väitega on esimest väidet toetavad argumendid siiski piisavalt
selged, et vastata EÜ artiklis 225, Euroopa Kohtu põhikirja artikli 58 esimeses lõigus ja Euroopa Kohtu kodukorra artikli 112
lõike 1 punktis c esitatud nõuetele.
Näib tõesti, et nende kahe esimese väitega ütleb CMV sisuliselt seda, et talle määratud karm sanktsioon, mis seisneb asjaomase
finantsabi tühistamises täies ulatuses, oli tingitud eeskirjade eiramisest RDS­i süül, ja et järelikult tuleks esiteks tühistada
tühistamise otsus tervikuna põhjusel, et CMV­le omistati ekslikult vastutus kava nende osade eest, mille täitmine oli RDS­i
kohus, ja teiseks tuleks CMV olukorda uuesti kaaluda, lähtudes vaid talle otseselt ette heidetud eeskirjade eiramistest.
Seega tugineb CMV kahejärgulisele argumentatsioonile: esimene väide püüab näidata, et Esimese Astme Kohus ei ole hinnanud
võimalust, et CMV pidi taluma karmi sanktsiooni, mis tugines ka RDS­ile ette heidetud eeskirjade eiramistele, samal ajal püüab
teine väide näidata, et CMV­le ette heidetud eeskirjade eiramised ei ole proportsionaalses vastavuses karmi sanktsiooniga,
mis seisneb finantsabi tühistamises täies ulatuses ja põhineb suures osas RDS­ile ette heidetud eeskirjade eiramistel, mis
on seotud ligikaudu 70% asjaomastest kuludest ja mille kohta CMV ei ole suuteline vastust andma.
Esmase apellatsioonkaebuse esimene väide ei ole järelikult selguse ja täpsuse puudumise tõttu vastuvõetamatu.
Komisjoni kaitse toetub ühtlasi seisukohale, et CMV­l puudub huvi tugineda seigale, et esimeses astmes esitatud väide on väidetavalt
jäetud lahendamata, kuna Esimese Astme Kohus kinnitas edasikaevatud kohtuotsusega sisuliselt kõnealust väidet ja vähendas
sel alusel oluliselt CMV­le määratud rahalise sanktsiooni summat.
Selles küsimuses piisab esile tuua, et vastavalt käesoleva kohtuotsuse punktides 111 ja 112 esitatud apellatsioonkaebuse esimesele
väitele antavale tõlgendusele, on esimene väide tegelikult suunatud tühistamise otsuse tühistamisele tervikuna ja mitte selle
osalisele tühistamisele. Siit tuleneb, et vastupidiselt sellele, mida väidab komisjon, põhjendab CMV oma huvi selle väite
esitamiseks.
Vastuvõetamatuse vastuväide, mis tuleneb CMV huvi puudumisest esmase apellatsioonkaebuse esimese väite esitamiseks, ei ole
järelikult põhjendatud.
Neil asjaoludel tuleb tõdeda, et kuna ükski esmase apellatsioonkaebuse esimese väite vastu esitatud vastuvõetamatuse vastuväidetest
ei ole põhjendatud, on see väide vastuvõetav.
ii)  Esmase apellatsioonkaebuse esimese ja teise väite põhjendatus
CMV kirjalikest dokumentidest nähtub, et tema esimene ja teine väide, mis on esitatud käesoleva kohtuotsuse punktides 111
ja 112, rajanevad eeldusel, et otsus, millega CMV­lt nõuti finantsabi tagastamist täies ulatuses, on tingitud ainuüksi RDS-ile
ette heidetud eeskirjade eiramistest, nii et edasikaevatud kohtuotsusega, mis ei tühista tühistamise otsust tervikuna, lubab
Esimese Astme Kohus jätta ebaõiglaselt CMV süüdi eeskirjade eiramistes, mille eest RDS on ainuvastutav.
Tuleb siiski sedastada, et CMV eiras sellega nii Esimese Astme Kohtu kaalutlusi kui ka edasikaevatud kohtuotsuse tagajärgi.
Esmalt tuleb meenutada, et Esimese Astme Kohus leidis talle esitatud esimese väite käsitlemisel, et arvestades raskeid tagajärgi,
mis abi täies ulatuses tagastamise nõue CMV­le tekitab, ning selguse ja täpsuse puudumist abi andmise otsuses, rikkus komisjon
proportsionaalsuse põhimõtet, kui ta nõudis kõnealuse abi täies ulatuses tagastamist ainuüksi CMV­lt. Nimetatud väitele hinnangut
andes ega edasikaevatud kohtuotsuse mõnes muus punktis ei ole ta siiski arvanud, et RDS­i käitumine oleks sellist nõuet mõjutanud.
Vastupidi, talle esitatud teise väite käsitlemise raames, nimelt edasikaevatud kohtuotsuse punktides 80–81, 95–97, 107, 117
ja 129–130 sedastas Esimese Astme Kohus üksikasjaliselt, et kõik etteheited, mis olid tühistamise otsuses suunatud CMV vastu,
kujutasid endast eeskirjade eiramist määruse nr 4253/88 artikli 24 tähenduses. Ka CMV ise ei ole kunagi väitnud, et RDS oleks
segatud mõnesse neist eeskirjade eiramistest.
Veel enam, Esimese Astme Kohus tõi edasikaevatud kohtuotsuse punktides 142‑149 õigustatult esile – nagu tuleneb käesoleva
kohtuotsuse punktidest 53 ja 77 –, et selliseid eeskirjade eiramisi arvestades oli komisjonil õigus asjaomane finantsabi tühistada
selles osas, milles see oli seotud kava CMV vastutusel olevate osadega.
Neil asjaoludel ja menetlusökonoomia põhimõttest lähtudes võis Esimese Astme Kohus tühistamise otsuse tühistada ainult selles
osas, milles komisjon ei olnud piiranud oma abi tagastamise nõuet summadega, mis vastasid CMV vastutusel olevale kavaosale.
Tühistamise otsuse tervikuna tühistamise korral oleks komisjon tõesti pidanud CMV suhtes vastu võtma uue otsuse, mis oleks
sisuliselt korranud tühistamise otsuse sätteid kava CMV vastutusel olevate osade kohta.
Seega ei ole vaja lahendada küsimust, kas CMV oli suuteline vastama RDS­i vastu esitatud etteheidetele, kuna see küsimus käsitletavate
väidete hindamist mingil juhul ei mõjuta. Pealegi on tegu faktide hindamisega, mis käesoleva kohtuotsuse punktis 63 selgitatud
põhjustel ei allu Euroopa Kohtu kontrollile apellatsioonimenetluse raames.
Seega saab CMV argumendid vaid kõrvale heita.
Eelnevat arvestades tuleb esmase apellatsioonkaebuse esimene ja teine väide seega tagasi lükata.
3.     Esmase apellatsioonkaebuse neljas väide
a)     Poolte argumendid
CMV leiab oma neljandas väites, et Esimese Astme Kohus, käsitledes talle esitatud teise väite kolmandat osa, ei tõlgendanud
õigesti kaitseõiguse rikkumisest tulenevaid argumente. Ta täpsustab, et need argumendid ei puudutanud võimalust tema toiminguid
üldiselt õigustada, vaid konkreetselt komisjoni poolt kohapeal läbi viidud kontrollkäigu teostamise üksikasju. See kontrolltoiming
ei leidnud nimelt aruandes kajastamist ja dokumentidest, millest selle tarbeks koopiad tehti, ei koostatud loetelu. CMV täpsustab
selles osas, et kontrollile allutatud isikute õiguste tagamiseks peab selline toiming olema läbi viidud võistlevuse põhimõttel
ja kajastatud täpses aruandes.
Komisjon juhib tähelepanu sellele, et tema kontrollijad ei olnud kohustatud kohapeal protokolli koostama ja kõnealune kontroll
kulges antud juhul võistlevuse põhimõttel. Selle institutsiooni hinnangul sedastas Esimese Astme Kohus edasikaevatud kohtuotsuse
punktis 138 just neist asjaoludest lähtudes, et kaitseõigused olid tagatud.
b)     Euroopa Kohtu hinnang
Nagu märkis Esimese Astme Kohus edasikaevatud kohtuotsuse punktis 136, tuleneb Euroopa Kohtu praktikast, et isiku kaitseõiguste
austamine tema vastu algatatud menetluses, mis võib viia selle isiku kahjuks tehtud otsuseni, kujutab endast ühenduse õiguse
üldpõhimõtet, mis peab olema tagatud isegi menetlust puudutavate eeskirjade puudumisel. See põhimõte eeldab, et isikutele,
kelle suhtes tehakse nende huve oluliselt riivav otsus, antaks võimalus oma seisukoha väljendamiseks (vt näiteks 24. oktoobri
1996. aasta otsus kohtuasjas C‑32/95 P: komisjon
vs.
Lisrestal jt, EKL 1996, lk I‑5373, punkt 21; 21. septembri 2000. aasta otsus kohtuasjas C‑462/98: Mediocurso
vs.
komisjon, EKL 2000, lk I‑7183, punkt 36, ja 9. juuni 2005. aasta otsus kohtuasjas C‑287/02, EKL 2005, lk I‑5093, punkt 37).
Tuleb tõdeda, et ei kaitseõiguste tagamise põhimõte ega määrus nr 4253/88 ei kohusta esitama kohapealse kontrollkäigu ajal
CMV‑le aruannet või loetelu dokumentidest, millest kontrolli tarbeks koopiad tehti, pealegi kui CMV võis komisjoni etteheiteid
vaidlustada ja vajaduse korral pärast nimetatud kontrolli ümber lükata.
Seega on õigustatud, et Esimese Astme Kohus, seadmata nõudmisi kontrollkäigu läbiviimise üksikasjade suhtes, uuris edasikaevatud
kohtuotsuse punktides 134‑138, kas vaidlustatud otsuse vastuvõtmise eel CMV‑le antud võimalus oma seisukoha esitamiseks vastas
kaitseõiguste tagamise põhimõtte nõuetele.
Edasikaevatud kohtuotsuse punktis 134 tõi Esimese Astme Kohus esile, et CMV tähtsustas komisjoni töötajate toimingute ja vestluste
aruande puudumist ning eelkõige seda, et ei koostatud loetelu dokumentidest, millest sel puhul koopiad tehti.
Esimese Astme Kohus leidis edasikaevatud kohtuotsuse punktides 137 ja 138 siiski, et komisjon andis CMV­le piisavalt võimalusi
tõendada kavas ette nähtud meetmete elluviimist, mida ta pidi tegema tõendavate dokumentide esitamise teel, mida ta vastavalt
abi andmise otsusele oli kohustatud komisjoni käsutusse andma.
See järeldus kujutab endast faktide hindamist, mis käesoleva kohtuotsuse punktis 63 selgitatud põhjustel ei allu Euroopa Kohtu
kontrollile apellatsioonimenetluse raames.
Eelnevat arvestades tuleb esmase apellatsioonkaebuse neljas väide tagasi lükata.
4.     Esmase apellatsioonkaebuse viies väide
a)     Poolte argumendid
CMV toob oma viienda väitega esile, et Esimese Astme Kohus eiras proportsionaalsuse põhimõtet, kui ta lükkas tagasi tema väite,
mis põhines vastuolul ühelt poolt talle ette heidetud eeskirjade eiramise ja asjaolu, et rahastamise eesmärk on saavutatud,
ning teiselt poolt karmi sanktsiooni vahel, mis seisnes asjaomase finantsabi tühistamises tervikuna.
Selle väite toetuseks märgib CMV, et ei ole kindlaks tehtud, et ta oleks kava arvele kandnud õigustamatuid kulutusi. Ta rõhutab
veel, et ta ei kavatsenud petta ega ole esitanud valeteavet. Lõpuks leiab ta, et talle võib ette heita ainult seda, et ta
ei ole üksikasjaliselt põhjendanud oma tehniliste töötajate töölevõtmist kava tarbeks.
Komisjoni hinnangul on see väide vastuvõetamatu. CMV ei ole lisanud midagi argumentidele, millele ta tugines juba Esimese
Astme Kohtus. Sisuliselt toetab see institutsioon teise võimalusena seisukohta, et edasikaevatud kohtuotsuses tuvastatud faktilist
tausta arvestades on Esimese Astme Kohtu järeldus selles küsimuses olemasoleva kohtupraktikaga kooskõlas.
b)     Euroopa Kohtu hinnang
Selle väitega seab CMV kahtluse alla Esimese Astme Kohtu tõlgenduse proportsionaalsuse põhimõtte kohaldamisest. Käesoleva
kohtuotsuse punktis 107 selgitatud põhjustel ja vastupidiselt sellele, mida väidab komisjon, on kõnealune väide seega apellatsioonimenetluses
vastuvõetav.
Nagu märgib kohtujurist oma ettepaneku punktis 97, tuleneb määruse nr 4253/88 artikli 24 lõikest 2, st abi tühistamise aluseks
olevast sättest, et komisjon ei ole kohustatud nõudma kogu antud abi tagastamist, vaid ta peab oma kaalutlusõigust teostades
otsustama, kas üldse ja kui, siis millises summas ta abi tagastamist nõuab (vt selle kohta ka eespool viidatud kohtuotsus
Iirimaa
vs.
komisjon, punktid 27 ja 30). Pidades silmas proportsionaalsuse põhimõtet, on komisjon kohustatud teostama oma kaalutlusõigust
selliselt, et abi, mille tagastamist ta nõuab, oleks proportsionaalne eeskirjade eiramise ulatuse suhtes.
Igatahes ei ole komisjon kohustatud piirduma ainult selle abi tagastamise nõudega, mis ei ole õigustatud eeskirjade eiramise
seisukohast lähtuvalt.
Liiatigi saab eelkõige ühenduse abi tõhusa haldamise ja pettuste ärahoidmise eesmärgist lähtuvalt õigustada ka abi selle osa
tagastamist, mis on eeskirjade eiramisega ainult osaliselt seotud.
Selles osas tuleb meenutada, et kohustustega, mille järgimine on ühenduse süsteemi ladusa toimimise aluseks, võib sanktsioonina
kaasneda mõne ühenduse õigusega antud õiguse kaotus, nagu näiteks õigus abile (12. oktoobri 1995. aasta otsus kohtuasjas C‑104/94:
Cereol Italia, EKL 1995, lk I‑2983, punkt 24).
Euroopa Kohus on ühtlasi leidnud, et ühenduse vahendite eesmärgipärase kasutamise kontrollivõimalust tagava süsteemi ladusaks
toimimiseks on tingimata vaja, et finantsabi taotlejad esitaksid komisjonile usaldusväärset teavet, mis ei vii komisjoni eksitusse.
Võimalus, et sanktsioon eeskirjade eiramise eest seisneb mitte abi vähendamises vastavalt selle eiramisega seotud summale,
vaid kõnealuse abi tühistamises täies ulatuses, on ainus, mis avaldab EAGGF­i vahendite heaks haldamiseks vajalikku preventiivset
toimet (eespool viidatud kohtuotsus Conserve Italia
vs.
komisjon, punktid 100 ja 101).
Käesoleva kohtuotsuse punktis 77 esitatud kaalutlustest nähtub pealegi, et rahastamisega taotletud eesmärgi saavutamine ei
ole asjaolu, mis iseenesest avaldaks sellist mõju, et finantsabi täies ulatuses tühistamist nõudev sanktsioon oleks ebaproportsionaalne.
Siit järeldub, et Esimese Astme Kohus võis otsustada, tegemata õiguslikku viga, et ranged formaalsed nõuded arvestuse pidamiseks
kavaga arvele kantavate tegelike kulutuste kohta on õigustatud ühenduse abipoliitika rakendamiseks ning et sellel alusel tuvastatud
eeskirjade eiramise korral on õigustatud tagastamisnõue summas, mis on üle kantud kava selle osa jaoks, mille eest vastutab
CMV.
Nagu selgub käesoleva kohtuotsuse punktis 137 esitatud kokkuvõttest, kinnitab CMV, et õigustamatuid kulutusi ei ole kindlaks
tehtud, ta ei kavatsenud petta ning talle võib ette heita ainult seda, et ta ei ole esitanud piisavalt tõendeid.
Sellegipoolest puudutavad need argumendid faktilisi asjaolusid. Kuna Esimese Astme Kohus võttis asjaomase abi täies ulatuses
tühistamise proportsionaalsuse hindamisel arvesse kõiki vajalikke tegureid, siis ei ole CMV argumendid, millega ta püüdis
näidata, et Esimese Astme Kohus arvestas üht või teist tegurit ebapiisaval määral, käesoleva apellatsioonimenetluse raames
vastuvõetavad.
Isegi kui eeldada, et pannes rõhku sellele, et CMV ei ole esitanud ebatäpset ega moonutatud teavet, võiks teda vaadelda osutamas,
et määrus nr 4253/88 toob proportsionaalsuse põhimõttest lähtudes kaasa komisjoni kohustuse tõendada tema mingi petturlik
kavatsus, või et see põhimõte nõuab finantsabi täies ulatuses tühistamise võimaluse piiramist ainult rahastamistingimuste
petturliku rikkumise juhtudega, ei saa selliseid argumente arutusele võtta.
Euroopa Kohtu praktikast tuleneb, et eeskirjade eiramise mõiste määruse nr 4253/88 artikli 24 lõike 2 tähenduses ei pane komisjonile
kohustust tõendada abisaaja mingit petturlikku kavatsust (vt 16. detsembri 2004. aasta määrus kohtuasjas C‑222/03 P: APOL
ja AIPO
vs.
komisjon, kohtulahendite kogumikus ei avaldata, punkt 58). Lisaks ei nõua proportsionaalsuse põhimõte finantsabi täies ulatuses
tühistamise võimaluse piiramist ainult rahastamistingimuste petturliku rikkumise juhtudega. Pealegi võiks selle võimaluse
piiramine ainult petturliku rikkumise juhtudega tähendada üleskutset eeskirjade eiramisele (vt selle kohta 22. märtsi 2004. aasta
määrus kohtuasjas C‑455/02 P: Sgaravatti Mediterranea
vs
. komisjon, kohtulahendite kogumikus ei avaldata, punktid 39–42, ja eespool viidatud määrus APOL ja AIPO
vs
. komisjon, punkt 59).
Eelnevat arvestades tuleb esmase apellatsioonkaebuse viies väide tagasi lükata.
Neil asjaoludel tuleb esmane apellatsioonkaebus, nagu ka vastuapellatsioonkaebus, jätta rahuldamata.
VII –
Kohtukulud
Kodukorra artikli 122 esimene lõige sätestab, et kui apellatsioonkaebus on põhjendamatu või kui see on põhjendatud ja Euroopa
Kohus teeb ise kohtuasjas lõpliku otsuse, otsustab ta kohtukulude jaotuse. Vastavalt kodukorra artikli 69 lõikele 2, mida
kodukorra artikli 118 alusel kohaldatakse apellatsioonkaebuste suhtes, on kohtuvaidluse kaotanud pool kohustatud hüvitama
kohtukulud, kui vastaspool on seda nõudnud. Kuna komisjon on nõudnud kohtukulude väljamõistmist CMV‑lt ja viimane on kohtuvaidluse
kaotanud, tuleb esmase apellatsioonkaebusega seotud kohtukulud välja mõista CMV‑lt. Kuna CMV on nõudnud vastuapellatsioonkaebusega
seotud kohtukulude väljamõistmist komisjonilt ja viimase väited on tagasi lükatud, tuleb temalt välja mõista selle apellatsiooniga
seotud kohtukulud.
Esitatud põhjendustest lähtudes Euroopa Kohus (kolmas koda) otsustab:
1.
Jätta esmane apellatsioonkaebus ja vastuapellatsioonkaebus rahuldamata.
2.
Mõista esmase apellatsioonkaebusega seotud kohtukulud välja Comunità montana della Valnerina’lt.
3.
Mõista vastuapellatsioonkaebusega seotud kohtukulud välja Euroopa Ühenduste Komisjonilt.
Allkirjad
*
Kohtumenetluse keel: itaalia.