CELEX: 62004CJ0412
Liikmesriigi kohustuste rikkumine
Ehitustööde, asjade ja teenuste riigihange
Direktiivid 92/50/EMÜ, 93/36/EMÜ, 93/37/EMÜ ja 93/38/EMÜ
Läbipaistvus
Võrdne kohtlemine
Riigihanked, millele nende maksumuse tõttu neid direktiive ei kohaldata

Euroopa Ühenduste Komisjon palub oma hagiavalduses Euroopa Kohtul tuvastada, et kuna Itaalia Vabariik on vastu võtnud:
—
11. veebruari 1994. aasta raamseaduse nr 109 ehitustööde kohta (
legge quadro in materia di lavori pubblici
,
Gazzetta ufficiale della Repubblica italiana,
edaspidi „
GURI
”, nr 41 regulaarne lisa, 19.2.1994), mida on muudetud 1. augusti 2002. aasta seadusega nr 166 (
GURI
nr 181 regulaarne lisa, 3.8.2002; edaspidi „seadus nr 109/1994”), artikli 2 lõiked 1 ja 5, artikli 17 lõike 12, artikli 27 lõike 2, artikli 30 lõike 6
bis
, artikli 37
ter
ja artikli 37
quater
lõike 1;
—
seaduse nr 109/1994 artikli 28 lõike 4 koosmõjus Vabariigi Presidendi 21. detsembri 1999. aasta dekreedi nr 554 11. veebruari 1994. aasta raamseaduse nr 109 ehitustööde kohta ja selle hilisemate muudatuste rakendusmääruse kehtestamise kohta (
regolamento di attuazione della legge quadro in materia di lavori pubblici 11 febbraio 1994, n. 109, e successive modificazioni
,
GURI
nr 98 regulaarne lisa, 28.4.2000; edaspidi „dekreet nr 554/1999”) artikliga 188, ja 17. märtsi 1995. aasta dekreetseaduse nr 157 teenuste riigihangete direktiivi 92/50/EMÜ rakendamise kohta (
attuazione della direttiva 92/50/CEE in materia di appalti pubblici di servizi
,
GURI
nr 104 regulaarne lisa, 6.5.1995; edaspidi „dekreetseadus nr 157/1995”) artikli 3 lõikega 3,
siis on Itaalia Vabariik rikkunud kohustusi, mis tulenevad nõukogu 18. juuni 1992. aasta direktiivist 92/50/EMÜ, millega kooskõlastatakse riiklike teenuslepingute sõlmimise kord (
EÜT L 209, lk 1
; ELT eriväljaanne 06/01, lk 322), nõukogu 14. juuni 1993. aasta direktiivist 93/36/EMÜ, millega kooskõlastatakse riiklike tarnelepingute sõlmimise kord (
EÜT L 199, lk 1
; ELT eriväljaanne 06/02, lk 110), nõukogu 14. juuni 1993. aasta direktiivist 93/37/EMÜ, millega kooskõlastatakse riiklike ehitustöölepingute sõlmimise kord (
EÜT L 199, lk 54
; ELT eriväljaanne 06/02, lk 163), mida on muudetud Euroopa Parlamendi ja nõukogu 13. oktoobri 1997. aasta direktiiviga 97/52/EÜ (
EÜT L 328, lk 1
; ELT eriväljaanne 06/03, lk 3) (edaspidi „direktiiv 93/37”), nõukogu 14. juuni 1993. aasta direktiivist 93/38/EMÜ, millega kooskõlastatakse veevarustus-, energeetika-, transpordi- ja telekommunikatsioonisektoris tegutsevate tellijate hankemenetlused (
EÜT L 199, lk 84
; ELT eriväljaanne 06/02, lk 194), samuti EÜ artikleist 43 ja 49 ning nendega kaasnevaist läbipaistvuse ja võrdse kohtlemise põhimõtteist.
Õiguslik raamistik
Ühenduse õigus
Direktiivid 92/50, 93/36, 93/37 ja 93/38 võeti vastu siseturu rajamise käigus, kusjuures siseturu all mõistetakse sisepiirideta ala, kus on tagatud kaupade, isikute, teenuste ja kapitali vaba liikumine. Nende eesmärk on välistada tegevus, mis piirab konkurentsi üldisemalt ja eelkõige teiste liikmesriikide kodanike osalemist riigihangetes, et rakendada ellu EÜ artikleis 43 ja 49 sätestatud asutamisvabadus ja teenuste osutamise vabadus.
Direktiivi 92/50 põhjenduse 16 kohaselt võivad teenuste riigihankelepingud mõningatel juhtudel sisaldada ehitustöid ja nõukogu 26. juuli 1971. aasta direktiivist 71/305/EMÜ, millega kooskõlastatakse riiklike ehitustöölepingute sõlmimise kord (
EÜT L 185, lk 5
), tulenevalt saab lepingut käsitleda ehitustööde riigihankelepinguna üksnes juhul, kui lepingu ese on ehitustöö teostamine. Kui ehitustööd ei ole otseselt lepingu ese, siis ei saa lepingut käsitleda ehitustööde riigihankelepinguna.
Direktiivi 92/50 artiklist 8 nähtuvalt tuleb lepingud, mille ese on I A lisas loetletud teenused, sõlmida kooskõlas III–VI jaotise sätetega. III jaotis reguleerib pakkumismenetluse valikut ja ideekonkursi korda.
Direktiivi 92/50 I A lisa kategoorias 12 on nimetatud arhitektuuriteenuseid, inseneriteenuseid ja integreeritud inseneriteenuseid, linnaplaneerimis- ja maastikuarhitektuuriteenuseid, nendega seotud teadus- ja tehnilise konsultatsiooni teenuseid ning tehnilise katsetamise ja analüüsimise teenuseid.
Direktiivi 93/38 artikli 15 kohaselt sõlmitakse tarne- ja ehitustöölepingud ning lepingud, mille ese on XVI A lisas loetletud teenused, kooskõlas III, IV ja V jaotise sätetega. Nimetatud direktiivi IV jaotis reguleerib lepingute sõlmimise korda.
Nimetatud XVI A lisa kategooria 12 on samasugune nagu direktiivi 92/50 I A lisa kategooria 12.
Direktiivi 93/37 artikli 1 punkti a kohaselt on ehitustööde riigihankelepingud tööettevõtja ja sama artikli punktis b määratletud tellija vahel kirjalikult sõlmitud rahaliste huvidega seotud lepingud, mille ese on kas ühe II lisas nimetatud tegevusega seotud ehitustööde teostamine või nii teostamine kui projekteerimine, või selle artikli punktis c nimetatud ehitustöö või mis tahes viisil teostatav ehitustöö, mis vastab tellija kindlaksmääratud nõuetele.
Kõnesoleva direktiivi artikli 6 lõige 1 täpsustab selle kohaldamisala lähtuvalt asjaomaste riigihankelepingute eeldatavast maksumusest. Sama artikli lõikest 3 nähtub, et kui töö on jagatud mitmeks osaks, millest igaüks on eri lepingu ese, tuleb lõikes 1 nimetatud summade arvutamisel arvesse võtta iga osa maksumust, ning kui osade kogumaksumus ei ole nimetatud lõikes märgitud summast väiksem, kohaldatakse selle lõike sätteid kõikide osade suhtes.
Siseriiklik õigus
Riigihankeid reguleerib seadus nr 109/1994, mille rakendamiseks on antud dekreet nr 554/1999.
Seaduse nr 109/1994 artikli 2 lõike 1 kohaselt tuleb ehitustööde all mõista hoonete ja rajatiste ehitus-, lammutus-, taastamis-, ümberehitus- restaureerimis- ja hooldustöid, kui neid tellib selle artikli lõikes 2 nimetatud isik. See säte laiendab seaduse nr 109/1994 kohaldamisala ehitustööde, asjade ostmise ja teenuste osutamise segalepingutele ning asjade või teenuste hankelepingutele, mis sisaldavad kõrvaltegevustena ehitustöid, mille maksumus ületab 50% vastava hankelepingu kogumaksumusest.
Dekreetseaduse nr 157/1995 artikli 3 lõige 3 sätestab, et ehitustööde ja teenuste segalepingute puhul ja teenuste hankelepingute puhul, mis sisaldavad kõrvaltegevustena ehitustöid, kohaldatakse seaduse nr 109/1994 sätteid, kui ehitustööde maksumus ületab 50% vastava hankelepingu kogumaksumusest.
Seaduse nr 109/1994 artikli 2 lõige 5 arvab selle kohaldamisalast välja eraisikute teostatavad ehitustööd, mille maksumus tasaarveldatakse ehituslubade eest maksmisele kuuluvate summadega, ja ehitustööd, mida teostatakse tulenevalt 17. augusti 1942. aasta seaduse nr 1150 linnaehituse kohta (
legge urbanistica
,
GURI
nr 244, 16.10.1942) muudetud redaktsiooni (edaspidi „seadus nr 1150/1942”) artikli 28 lõikes 5 sätestatud kohustustest. Kõnesolev artikkel 2 lõige 5 arvab sellest kohaldamisalast välja ka eelnevatega analoogsed ehitustööd. See säte täpsustab, et kui tööde maksumus eraldi võetuna ületab ühenduse piirmäära, peavad eraisikud sõlmima nende teostamise lepingud vastavalt direktiivis 93/37 ette nähtud menetlustele.
Seaduse nr 1150/1942 artikleist 1 ja 31 ning 28. jaanuari 1977. aasta seaduse nr 10 maa hoonestamise kohta (
norme in materia de edificabilità dei suoli
,
GURI
nr 27, 29.1.1977; edaspidi „seadus nr 10/1977”) artikleist 3 ja 11 tuleneb selle kohta, et loa omanik võib infrastruktuuritööd ise teostada ning arvestada nendest täielikult või osaliselt maha maksmisele kuuluvad tasud.
Lisaks ehitustööde riigihangetele reguleerib seadus nr 109/1994 ka teatud teenuste riigihankeid.
Nii lubab selle seaduse artikli 17 lõige 12 tellijatel sõlmida niisuguseid teenuste hankelepinguid, mille ese on väiksema kui 100000-eurose eeldatava maksumusega ehitustööde projekteerimine ja juhtimine, menetluse eest vastutava isiku kaudu selle artikli 17 lõike 1 punktides d–g nimetatud isikutega, keda nad usaldavad, veendudes eelnevalt nende ametialases kogemuses ja võimetes ning oma valikut põhjendades.
Seaduse nr 109/1994 artikli 27 lõike 2 kohaselt annavad tellijad ehitustööde juhtimise, kui nad ise ei saa seda ülesannet endale võtta, üle kõigepealt kas muudele ametiasutustele või seejärel projekti eest vastutavale projekteerijale selle seaduse artikli 17 lõike 4 tähenduses või teistele isikutele, kes on välja valitud siseriiklike seaduste kohaselt, mis võtavad üle vastavat valdkonda reguleerivad ühenduse sätted.
Seaduse nr 109/1994 artikli 28 lõikest 4 tulenevalt antakse katsete teostamine lähtuvalt ehitustööde liigist, keerukusest ja maksumusest kas ühele, kahele või kolmele kõrgelt kvalifitseeritud spetsialistile. Need spetsialistid nimetab tellija enda töötajaskonnast, välja arvatud juhul, kui tellija tuvastab, et ükski nendest ei vasta esitatavatele nõudmistele.
Kõnesoleva seaduse artikli 30 lõige 6
bis
annab sama võimaluse ka järelevalve jaoks, mida üldjuhul teostavad tellijate tehnilised teenistused või sama lõike punktis a nimetatud järelevalveorganid.
Dekreedi nr 554/1999 artikli 188 lõigetest 1, 3, 8, 9, 11, 12 ja 13 selgub lisaks, et tellija teeb 30 päeva jooksul – arvestades ehitustööde lõpetamisest või juhul, kui katsed on pooleli, arvestades tööde üleandmise päevast – järelevalve ülesandeks oma töötajatele, lähtuvalt tööde tüübist, kategooriast, keerukusest ja maksumusest ning arvestades eelnevalt kindlaks määratud kriteeriume.
Kui need töötajad ei vasta nõutud tingimustele, kasutatakse väliseksperte, kes on kantud riiklike ehitustööde ministeeriumis, regioonides ja autonoomsetes ringkondades koostatud nimekirjadesse.
Niisuguste nimekirjade puudumisel võivad tellijad teha järelevalve omal äranägemisel ülesandeks isikutele, kellel on nõutavad omadused ja kes vastavad nõutud tingimustele.
Seaduse nr 109/1994 artiklid 37
bis
–37
quater
käsitlevad selliste hankelepingute sõlmimist, mida rahastavad täielikult või osaliselt eraisikud.
Selle seaduse artikkel 37
bis
lubab eraisikutel esitada tellijatele ettepaneku ehitustööde või ühiskondlikult kasulike ehitustööde teostamiseks ja sõlmida vastavaid lepinguid, mis hõlmavad tööde rahastamist ja juhtimist.
Sama seaduse artikkel 37
ter
kirjeldab arendaja valimise menetlust. Selle kohaselt peavad tellijad hindama ettepanekute teostatavust lähtuvalt erinevatest aspektidest: ehitis, planeering, keskkond, projekti kvaliteet, funktsionaalsus, eesmärk, inimestele avatus, tulusus, haldus- ja hoolduskulud, kontsessiooni kestus, kontsessiooniga seotud tööde tähtajad, kohaldatavad hinnad ja järelevalve viisid, kava majanduslik ja rahaline väärtus ning lepinguprojekti sisu. Tellijad peavad tagama, et nende ettepanekute elluviimisel ei oleks takistusi ning peavad pärast nende uurimist ja võrdlemist ning arendajate ärakuulamist otsustama, milline ettepanek on üldistes huvides.
Seaduse nr 109/1994 artikli 37
quater
alusel rakendatakse niisuguses olukorras piiratud hankemenetlust, mille eesmärk on saavutada veel kahe pakkumise esitamine. Kontsessioon antakse seejärel läbirääkimistega menetluse teel, mille käigus uuritakse algselt valitud arendaja ettepanekut ja neid kahte pakkumist. Arendaja võib selle menetluse käigus kohandada oma ettepanekut vastavalt sellele, mida tellija peab sobivaimaks. Kui ta seda teeb, siis antakse kontsessioon temale.
Kohtueelne menetlus
Kuna komisjon oli saanud kaebusi seaduse nr 109/1994 algversiooni mõju kohta, jälgis ta selle muutmise seaduse vastuvõtmise menetlust.
Pärast 1. augusti 2002. aasta seaduse nr 166 vastuvõtmist, millega muudeti seadust nr 109/1994, saatis komisjon 19. detsembril 2002 Itaalia Vabariigile märgukirja, milles ta andis teada, et talle näib endiselt, et mõned seaduse nr 109/1994 sätted on vastuolus ühenduse õigusega.
Itaalia Vabariik võttis 26. juuni 2003. aasta kirjas valdava osa komisjoni etteheidetest omaks ja andis talle teada oma kavatsusest muuta kohaldatavaid õigusakte.
Kuna Itaalia Vabariik siiski lubatud muudatusi sisse ei viinud, saatis komisjon talle 15. oktoobril 2003 põhjendatud arvamuse, tehes ettepaneku võtta arvamuse järgimiseks vajalikud meetmed kahe kuu jooksul arvamuse kättesaamisest.
Kuna komisjon ei rahuldunud 22. aprilli 2004. aasta kirjas esitatud Itaalia Vabariigi seisukohaga, esitas ta EÜ artikli 226 teise lõigu alusel käesoleva hagi.
Euroopa Kohtu presidendi 6. aprilli 2005. aasta määrusega lubati Prantsuse Vabariigil, Madalmaade Kuningriigil ja Soome Vabariigil astuda menetlusse Itaalia Vabariigi nõuete toetuseks. Kirjalikud seisukohad esitasid üksnes Madalmaade Kuningriik ja Soome Vabariik.
Hagi
Hagi põhjenduseks on esitatud kuus väidet.
Esimene väide
Esimene väide käsitleb seadusest nr 109/1994 tulenevat segalepingute regulatsiooni.
Selle seaduse artikli 2 lõikest 1, mille eesmärk on piiritleda ehitustööde mõiste, nähtub, et selles on silmas peetud hoonete ja rajatiste ehitus-, lammutus-, taastamis-, ümberehitus- restaureerimis- ja hooldustöid, kui neid tellib sama artikli lõikes 2 nimetatud isik. Kõnesolev lõige 1 täpsustab, et seadust nr 109/1994 kohaldatakse ehitustööde, asjade ostmise ja teenuste osutamise segalepingutele ning asjade või teenuste hankelepingutele, mis sisaldavad kõrvaltegevustena ehitustöid, kui nende maksumus ületab 50% vastava hankelepingu kogumaksumusest.
Niisamuti sätestab dekreetseaduse nr 157/1995 artikli 3 lõige 3, et ehitustööde ja teenuste segalepingute puhul ja teenuste hankelepingute puhul, mis sisaldavad kõrvaltegevustena ehitustöid, kohaldatakse seaduse nr 109/1994 sätteid, kui ehitustööde maksumus ületab 50% vastava hankelepingu kogumaksumusest.
Poolte argumendid
Komisjoni väitel peab segalepingutele kohaldatav regulatsioon sõltuma hankelepingu peamisest eesmärgist, mis tehakse kindlaks muude asjaolude seas, kuid mitte üksnes selle põhjal, milline on erinevate soorituste maksumus.
Komisjon väidab, et selle tulemusena, et Itaalia õigusaktid kohaldavad ehitustööde hankelepinguid reguleerivaid norme hankelepingutele, milles majanduslikus mõttes on domineeriv ehitustööde osa, mis on aga muude sooritustega võrreldes üksnes kõrvaltegevus, ei kohaldata mitmesugustele teenuste ja asjade hankelepingutele, mille eeldatav maksumus on suurem direktiivide 92/50 ja 93/36 kohaldamise piirmääradest, kuid väiksem direktiivi 93/37 omast, asjaomaseid ühenduse õigusnorme.
Itaalia Vabariik on aga seisukohal, et vastavate siseriiklike õigusaktide muutmiseni, mida ta asus tegema, et vastata komisjoni etteheidetele, kehtestati infrastruktuuri- ja transpordiministeeriumi 18. detsembri 2003. aasta ringkiri nr 2316 ehitustööde, asjade ostmise ja teenuste osutamise segalepingute kohta (
disciplina dei contratti misti negli appalti pubblici di lavori, forniture e servizi
,
GURI
nr 79, 3.4.2004, lk 26), milles paluti tellijatel järgida põhimõtet, et segalepingu puhul on vaja kohaldatava õigusakti tuvastamiseks arvestada lepingu peamise eesmärgiga ning seda selleks, et majanduslik aspekt ei oleks sellega seoses enam peamine kriteerium.
18. aprilli 2005. aasta seadus nr 62 kohustuste täitmise kohta, mis tulenevad Itaalia kuulumisest Euroopa ühendustesse – ühenduse seadus 2004 (
Disposizioni per l’adempimento di obblighi derivanti dall’appartenenza dell’Italia alle Communità europee Legge comunitaria 2004
,
GURI
nr 96 regulaarne lisa, 27.4.2005; edaspidi „2004. aasta ühenduse seadus”) kinnistas selle lahenduse.
Soome Vabariik leiab, et hankelepingu peamise eesmärgi tuvastamisel on määrava tähtsusega majanduslik väärtus ning et niisugune lähenemine peaks olema välistatud vaid erandlikes olukordades ehk siis, kui majandusliku väärtuse kriteeriumile tuginemine takistaks ühenduse õiguse kohaldamist.
Euroopa Kohtu hinnang
Esmalt peab meenutama, et vastavalt väljakujunenud kohtupraktikale tuleb liikmesriigi kohustuste rikkumise esinemist hinnata liikmesriigile põhjendatud arvamusega määratud tähtaja lõppemisel esineva olukorra alusel (vt eelkõige 10. aprilli 2003. aasta otsus kohtuasjas
C-114/02: komisjon
vs
. Prantsusmaa, EKL 2003, lk I-3783
, punkt 9, ja 14. juuli 2005. aasta otsus kohtuasjas
C-433/03: komisjon
vs
. Saksamaa, EKL 2005, lk I-6985
, punkt 32).
Arvesse ei saa võtta õigus- ja haldusnorme, mis on vastu võetud pärast komisjoni poolt põhjendatud arvamuses antud tähtaja möödumist.
Järelikult tuleb käesolevas väites tõstatatud liikmesriigi kohustuste võimaliku rikkumise kohta teha otsus õigusaktide põhjal, mis kehtisid 15. detsembril 2003 ehk 15. oktoobri 2003. aasta põhjendatud arvamuses antud tähtaja lõppkuupäeval, pidades silmas, et sel kuupäeval ei olnud vastu võetud ei käesoleva kohtuotsuse punktis 39 nimetatud ringkirja ega punktis 40 osutatud õigusakte.
Direktiivi 93/37 artikli 1 punktis a nimetatud „ehitustööde riigihankelepingute” mõiste kohta tuleb märkida, et selles on silmas peetud tööettevõtja ja selle artikli punktis b määratletud tellija vahel kirjalikult sõlmitud rahaliste huvidega seotud lepinguid, mille ese on kas ühe selle direktiivi II lisas nimetatud tegevusega seotud ehitustööde teostamine või nii teostamine kui projekteerimine, või kõnesoleva artikli 1 punktis c nimetatud ehitustöö või mis tahes viisil teostatav ehitustöö, mis vastab tellija kindlaksmääratud nõuetele.
Peale selle tuleneb direktiivi 92/50 põhjendusest 16 koosmõjus direktiivi 93/37 artikli 1 punktiga a, et lepingut saab käsitleda ehitustööde riigihankelepinguna üksnes juhul, kui lepingu ese vastab eelmises punktis antud määratlusele ja et ehitustööd, mis ei ole otseselt lepingu ese, ei saa õigustada lepingu käsitlemist ehitustööde riigihankelepinguna.
Lisaks tuleneb Euroopa Kohtu praktikast, et juhul kui leping sisaldab nii ehitustööde riigihankelepingu kui ka teist tüüpi riigihankelepingu elemente, määratakse selle peamist eesmärki arvestades, millist ühenduse riigihankedirektiivi tuleb põhimõtteliselt kohaldada (vt 18. jaanuari 2007. aasta otsus kohtuasjas
C-220/05: Auroux jt, EKL 2007, lk I-385
, punkt 37).
Direktiivi 93/37 kohaldamisala on seega seotud lepingu peamise eesmärgiga, mis tuleb kindlaks teha, hinnates objektiivselt kogu selle lepinguga hõlmatud riigihanget.
Selle kindlakstegemisel tuleb arvestada, millised põhilised kohustused on domineerivad ja mis sellistena iseloomustavad seda riigihanget vastandina nendele, mis on olemuselt üksnes kaasnevad või täiendavad ning on tingitud otseselt lepingu esemest, kusjuures erinevate soorituste maksumus on sellega seoses ainult üks kriteerium, mida tuleb selle kindlakstegemise käigus teiste seas arvestada.
Eelnevast võib järeldada, nagu ka kohtujurist märkis oma ettepaneku punktides 38 ja 74, et ehitustööde maksumus ei või endast igas olukorras kujutada ainsat kriteeriumi, mis toob kaasa seaduse nr 109/1994 kohaldamise segalepingule, kui need ehitustööd on vaid kõrvalise tähtsusega, vastasel juhul eiratakse direktiivi 93/37 nõudeid.
Seaduse nr 109/1994 artikli 2 lõikes 1 sisalduva normi tulemusena eiratakse direktiivi 92/50 ja direktiivi 93/36 nõudeid ka seetõttu, et selle rakendamine võib tingida nendes direktiivides ette nähtud menetluste kohaldamata jätmise teatud segalepingutele ehk nendele, mille puhul kaasnevate ehitustööde maksumus on suurem kui 50% kogumaksumusest, kui viimane on väiksem direktiivis 93/37 kehtestatud piirmäärast, kuid on võrdne või ületab direktiivides 92/50 ja 93/36 sätestatud piirmäärasid.
Sellest nähtuvalt tuleb sedastada, et kuna Itaalia Vabariik võttis vastu seaduse nr 109/1994 artikli 2 lõike 1, siis on ta rikkunud direktiividest 92/50, 93/36 ja 93/37 tulenevaid kohustusi.
Teine väide
Teine väide käsitleb ehitustööde lepingu sõlmimist hankemenetlust korraldamata ehitusloa või heakskiidetud kruntideks jaotamise kava omanikuga, kui nende tööde maksumus on väiksem direktiivi 93/37 kohaldamise piirmäärast.
Seaduse nr 109/1994 artikli 2 lõige 5 arvab selle kohaldamisalast välja eraisikute teostatavad ehitustööd, mille maksumus tasaarveldatakse ehituslubade eest maksmisele kuuluvate summadega, samuti ehitustööd, mida teostatakse tulenevalt seaduse nr 1150/1942 artikli 28 lõikes 5 sätestatud kohustustest ja nende kahe kategooriaga analoogsed ehitustööd. Kõnesolev artikli 2 lõige 5 täpsustab siiski, et kui tööde maksumus eraldi võetuna ületab ühenduse normidega fikseeritud piirmäära, tuleb leping sõlmida vastavalt direktiivis 93/37 ette nähtud menetlustele.
Seaduse nr 1150/1942 artikleist 1 ja 31 ning seaduse nr 10/1977 artikleist 3 ja 11 tuleneb, et loa omanik võib infrastruktuuritööd ise teostada ning arvestada nendest täielikult või osaliselt maha maksmisele kuuluvad tasud.
Poolte argumendid
Komisjon väidab esiteks, et seaduse nr 109/1994 sätted koosmõjus seaduste nr 1150/1942 ja 10/1977 asjakohaste sätetega lubavad hankemenetlust korraldamata sõlmida ehitusloa või heaks kiidetud kruntideks jaotamise kava omanikuga ehitustööde teostamise lepinguid, mis kujutavad endast ehitustööde hankelepinguid direktiivi 93/37 artikli 1 punkti a tähenduses, ilma et oleks sõnaselgete sätetega tagatud, et rakendatakse EÜ asutamislepingus väljendatud läbipaistvuse ja võrdse kohtlemise põhimõtteid, mida tuleb järgida isegi juhul, kui eeldatav maksumus on selle direktiivi piirmäärast madalam.
Teiseks väidab ta, et selle piirmäära ületamise tuvastamiseks tuleb välja arvutada nende ehitustööde kogumaksumus, mis on hõlmatud eraisiku ja haldusorgani vahel sõlmitud lepinguga, kuna neid ehitustöid tuleb käsitleda ühe ja sama riigihanke erinevate osadena. Tõsiasi, et siseriiklike õigusaktide kohaselt on hankemenetlused kohaldatavad üksnes siis, kui see leping käsitleb töid, mille eeldatavad maksumused eraldi võttes ületavad ühenduse õigusnormide kohaldamise piirmäärasid, on vastuolus direktiivi 93/37 nõuetega, kuna selle tulemusena arvatakse nimetatud direktiivi siseriiklikku õigusesse üle võtnud sätete kohaldamisalast välja riigihanked, mille kogumaksumus ületab seda piirmäära, kuivõrd iga nende riigihangete puhul eeldatava soorituse maksumus eraldi ei ole piisavalt suur.
Itaalia Vabariik märgib, et mis puudutab infrastruktuuritöid, mille maksumus jääb alla ühenduse õigusnormide kohaldamise piirmäära ja mida teostab ehitusloa või heakskiidetud kruntideks jaotamise kava omanik, siis ei ole ülevõtmisstaadiumis vajalik konkreetselt meelde tuletada avalikkuse ja konkurentsiga seotud asutamislepingu norme ning Euroopa Kohtus neile antud tõlgendusi.
Teiseks tõstab Itaalia Vabariik esile iseärasusi linnaarendussektoris, kus arendajad asendavad kohalikke omavalitsusüksusi, ja kruntideks jaotamise kavade lepinguid nende omavalitsusüksuste ja arendajate vahel.
Niisugused lepingud tähendavad kohaliku omavalitsusüksuse jaoks üksnes kohustust väljastada ehitusload, arendaja ülesanne on teostada vastaval maa-alal arendustöid projektide põhjal, mille heakskiitmise õigus on asjaomasel omavalitsusüksusel.
Mitme erineva töö usaldamine ühele arendajale ei saa tähendada pelgalt seetõttu, et nimetatud arendaja on ka asjaomase maa omanik, kohustust liita need tööd direktiivi 93/37 kohaldamiseks ühtseks tervikuks. Itaalia Vabariik toonitab siinkohal, et 12. juuli 2001. aasta otsuses kohtuasjas
C-399/98: Ordine degli Architetti jt (EKL 2001, lk I-5409)
tegi Euroopa Kohus otsuse teistsugustel asjaoludel kui käesoleva juhtumi puhul, kuivõrd tegemist oli ilmselgelt ühtse terviku moodustava töö teostamisega.
Madalmaade Kuningriigi arvates ei tule läbipaistvuse põhimõtet kohaldada nende riigihangete puhul, mille maksumus on väiksem kui direktiivis ette nähtud piirmäärad. Ta lisab, et need direktiivid näevad juba ise sõnaselgelt ette teatud erandeid, mille puhul on ühenduse seadusandja otsustanud eelistada muid huve kui läbipaistvus.
Soome Vabariik väidab, et isegi kui riigihanked, mille maksumus on väiksem kui nende direktiividega kehtestatud piirmäärad, jäävad seetõttu nende kohaldamisalast välja, tuleb nende puhul siiski järgida asutamislepingu sätteid kaupade ja teenuste vaba liikumise kohta ja asutamisvabaduse kohta.
Järelikult ei pea siseriiklikud õigusaktid kehtestama nende riigihangete puhul konkreetset avalikustamis- või hankekohustust.
Euroopa Kohtu hinnang
Esiteks tuleb esile tuua, et ühenduse seadusandja on teinud sõnaselge põhimõttelise otsuse mitte kohaldada riigihangete puhul, mis jäävad allapoole teatud piirmäära, enda kehtestatud avaliku hankemenetluse korda ega ole sellest tulenevalt kehtestanud nende suhtes ühtegi konkreetset kohustust.
Kui on kindlaks tehtud, et niisuguse riigihanke vastu on kindel piiriülene huvi, rikutakse läbipaistvuse puudumise korral selle hankelepingu sõlmimisel ettevõtjaga, kes asub hankija asukoha liikmesriigis, võrdse kohtlemise põhimõtet teises liikmesriigis asuva ettevõtja kahjuks, kes võiks olla sellest hankest huvitatud. Kui selline ebavõrdne kohtlemine ei ole objektiivsete asjaoludega õigustatud ning jätab kõik teistes liikmesriikides asuvad ettevõtjad kõrvale ja toimib põhimõtteliselt nende kahjuks, kujutab see endast EÜ artiklitega 43 ja 49 keelatud kaudset diskrimineerimist kodakondsuse alusel (vt selle kohta seoses direktiiviga 92/50 13. novembri 2007. aasta otsus kohtuasjas
C-507/03: komisjon
vs.
Iirimaa, EKL 2007, lk I-9777
, punktid 30 ja 31 ja seal viidatud kohtupraktika).
Kuivõrd esiteks, nagu seda märkis ka kohtujurist oma ettepaneku punktis 56, on direktiiv EÜ artikli 249 tulenevalt saavutatava tulemuse seisukohalt siduv iga liikmesriigi suhtes, kellele see on adresseeritud, ja teiseks on ühenduse seadusandja piirmäärade kehtestamise teel arvanud teatud riigihanked direktiivi 93/37 kohaldamisalast välja, siis ei ole liikmesriigid kohustatud direktiivi ülevõtvates õigusaktides kehtestama sätteid, mis tuletaksid meelde kohustust järgida EÜ artikleid 43 ja 49, mida kohaldatakse üksnes eelmises punktis märgitud tingimustel.
Itaalia seadusandja tegevusetus seoses riigihangetega, mis puudutavad infrastruktuuritöid maksumusega alla direktiivi 93/37 kohaldamise piirmäära ja mida teostab ehitusloa või heakskiidetud kruntideks jaotamise kava omanik, ei sea siiski juhul, kui on tuvastatud kindla piiriülese huvi olemasolu, kahtluse alla EÜ artiklite 43 ja 49 kohaldamist nendele hangetele.
Järelikult tuleb teine väide jätta rahuldamata osas, milles see tugineb asutamislepingu alusnormide rikkumisele.
Teiseks tuleb seaduse nr 109/1994 artikli 2 lõike 5 kohaldamisala kohta koosmõjus direktiivi 93/37 nõuetega meelde tuletada, et Euroopa Kohtu praktika kohaselt ei piisa asjaolust, et siseriikliku õiguse säte, mis lubab ehitusloa või heakskiidetud kruntideks jaotamise kava omanikul teostada infrastruktuuritöid hankemenetlust korraldamata, tasaarveldades kogu või osa loa andmisel maksmisele kuuluvatest tasudest, on osa linnaehitust reguleerivast normistikust, millel on üksnes talle iseloomulikud tunnused ja eesmärk, mis erineb direktiivi 93/37 omast, et arvata tööde teostamine hankemenetluseta välja selle direktiivi kohaldamisalast, kui on täidetud tingimused, mille kohaselt see peaks kuuluma nimetatud kohaldamisalasse (vt eespool viidatud kohtuotsus Ordine degli Architetti jt, punkt 66).
Nende tööde teostamisele tuleb seega kohaldada direktiivis 93/37 ette nähtud menetlusi, kui nad vastavad nimetatud direktiivis ehitustööde riigihankeks kvalifitseerimisele sätestatud tingimustele ja eriti siis, kui esineb selle direktiivi artikli 1 punktis a nõutav lepinguline aspekt ja kui tööde maksumus on võrdne või ületab selle artikli 6 lõikes 1 kehtestatud piirmäära.
Lisaks tuleneb direktiivi 93/37 artikli 6 lõikest 3, et kui töö on jagatud mitmeks osaks, millest igaüks on eri lepingu ese, tuleb lõikes 1 nimetatud summade arvutamisel arvesse võtta iga osa maksumust, mis määrab ära, kas seda direktiivi kohaldatakse kõigile osadele või mitte. Lisaks ei või kõnesoleva direktiivi artikli 6 lõike 4 kohaselt ühtegi ehitustööd ega lepingut osadeks jaotada eesmärgiga vältida käesoleva direktiivi kohaldamist.
Sellest tulenevalt, nagu märkis ka kohtujurist oma ettepaneku punktis 88, kui kruntideks jaotatava maa eraisikust omaniku ja omavalitsusüksuse ametiasutuse vahel sõlmitud leping vastab mõiste „ehitustööde riigihankelepingud” tunnustele direktiivi 93/37 artikli 1 punkti a tähenduses, mida on meelde tuletatud käesoleva kohtuotsuse punktis 45, siis eeldatavat maksumust, mida tuleb põhimõtteliselt arvesse võtta tegemaks kindlaks, kas direktiivis kehtestatud piirmäär on ületatud ja kas seetõttu tuleb hankelepingu sõlmimisel järgida direktiivist tulenevaid avalikustamise nõudeid, võib arvutada üksnes erinevate tööde kogumaksumuse põhjal, liites erinevate osade maksumused.
Kuna Itaalia õigusaktid näevad direktiivi 93/37 nõuetele vastava lepingute sõlmimise menetluse ette vaid juhtudeks, kui iga osa eeldatav maksumus ületab eraldi võetuna selle direktiivi kohaldamise piirmäära, siis on need õigusaktid direktiiviga vastuolus.
Eelnevast järeldub, et seaduse nr 109/1994 artikli 2 lõige 5 eirab direktiivi 93/37 nõudeid, kuna see piirab nimetatud direktiivis kehtestatud menetluste kasutamist õigusvastaselt.
Kolmas väide
Kolmas väide käsitleb ehitustööde projekteerimis-, juhtimis- ja järelevalveülesannete andmist teenuste hankelepingutega, mille maksumus on väiksem selle valdkonna ühenduse õigusnormide kohaldamise piirmääradest.
Seaduse nr 109/1994 artikli 17 lõike 12 ja artikli 30 lõike 6
bis
kohaselt võib teenuste hankelepinguid, mille ese on ehitustööde projekteerimine ja juhtimine ning nende teostamise järelevalve, mille eeldatav maksumus on väiksem direktiivi 92/50 kohaldamise piirmäärast, sõlmida isikutega, kellel on tellijate usaldus.
Poolte argumendid
Komisjon kritiseerib neid norme, mis lubavad kasutada asjaomaste teenuste hankelepingute sõlmimisel niisugust viisi, mis välistab igasuguse läbipaistvuse, põhjendusega, et kuigi need hanked ei kuulu direktiivi 92/50 kohaldamisalasse, kehtivad nende suhtes siiski asutamislepingu sätted, mis käsitlevad teenuste osutamise vabadust ja asutamisvabadust ning mittediskrimineerimise, võrdse kohtlemise, proportsionaalsuse ja läbipaistvuse põhimõtteid.
Itaalia Vabariik väidab, et kõiki teisese õiguse norme tuleb tõlgendada EÜ asutamislepingu üldpõhimõtetest lähtuvalt ja et igasugune nendest kõrvale kalduv tõlgendus on õigusvastane. Võimalik õigusvastasus saab igal juhul tuleneda üksnes normi ebaõigest kohaldamisest konkreetsele juhtumile. Järelikult ei saa ühenduse õiguse ülevõtmise staadiumis olla kohustust viidata konkreetselt asutamislepingu sätetele.
Ta lisab, et ministeeriumi ringkiri juhtis tellijate tähelepanu vajadusele järgida mittediskrimineerimise, võrdse kohtlemise ja läbipaistvuse põhimõtteid ning et asjaomaste lepingute sõlmimine hankemenetlust korraldamata usaldust omavate isikutega saab toimuda vaid pärast nende ametialase kogemuse ja võimete kontrollimist.
Euroopa Kohtu hinnang
Nagu on märgitud käesoleva kohtuotsuse punktis 66, kohaldatakse teenuste riigihangete suhtes, mis asuvad väljaspool direktiivi 92/50 kohaldamisala ja mille puhul on kindlaks tehtud, et nende vastu on kindel piiriülene huvi, asutamislepingus sätestatud põhivabadusi vastavalt selles punktis osundatud kohtupraktikas täpsustatud tingimustele.
Kuivõrd esmasest õigusest tulenevad võrdse kohtlemise ja läbipaistvuse kohustused on seega automaatselt kohaldatavad nendele hangetele, mis ei kuulu küll oma maksumuse tõttu selle direktiivi kohaldamisalasse, kui siiski on täidetud selles kohtupraktikas kehtestatud tingimused, siis ei saa nõuda, et seda direktiivi üle võtvad siseriiklikud õigusaktid neid sõnaselgelt kordaksid.
Järelikult tuleb kolmas väide tagasi lükata.
Neljas ja viies väide
Neljas väide käsitleb seaduse nr 109/1994 artikli 27 lõiget 2, mille kohaselt annavad tellijad ehitustööde juhtimise tööd, mida nad ise teha ei saa, kuid mida üldjuhul peaksid tegema nende tehnilised teenistused, projekti eest vastutavale projekteerijale selle seaduse artikli 17 lõike 4 tähenduses.
Viies väide puudutab katsete teostamist ja ehitustööde järelevalvet, nagu neid reguleerivad seaduse nr 109/1994 artikli 28 lõige 4 ja dekreedi nr 554/1999 artikkel 188. Nende sätete koosmõjust tuleneb, et kuigi üldjuhul on nende ülesannete täitmine tellijate tehniliste teenistuste kohustus, võib ametiasutus hankemenetlust kasutamata anda need ülesanded vastava kvalifikatsiooniga isikute puudumisel kolmandatele isikutele, kes on kantud riiklike ehitustööde ministeeriumis sel eesmärgil koostatud nimekirjadesse.
Poolte argumendid
Komisjon leiab, et kuna seaduse nr 109/1994 artikli 27 lõige 2 ja artikli 28 lõige 4 võimaldavad kõnealuseid teenuste hankelepinguid sõlmida hankemenetlust korraldamata, siis rikuvad nad kas direktiivi 92/50 ja direktiivi 93/38 või EÜ artikleid 43 ja 49.
Itaalia Vabariik väidab omakorda, et ta võttis komisjoni kriitika teadmiseks ning muutis sellest tulenevalt oma õigusakte 2004. aasta ühenduse seaduse vastuvõtmisega.
Euroopa Kohtu hinnang
Kõigepealt tuleb rõhutada, et vastavalt käesoleva kohtuotsuse punktis 42 osundatud kohtupraktikale tuleb komisjoni väidete hindamisel arvesse võtta üksnes neid õigusakte, mis kehtisid 15. detsembril 2003.
Esiteks tuleb märkida, et ainsad direktiivi 92/50 ja direktiivi 93/38 kohaldamisel tehtavad erandid saavad olla need, mis on selles direktiivis otseselt ja ammendavalt nimetatud (vt analoogia alusel 18. novembri 1999. aasta otsus kohtuasjas
C-107/98: Teckal, EKL 1999, lk I-8121
, punkt 43, ja 11. mai 2006. aasta otsus kohtuasjas
C-340/04: Carbotermo ja Consorzio Alisei, EKL 2006, lk I-4137
, punkt 45).
Nagu märgib ka kohtujurist oma ettepaneku punktis 101, on ehitustööde juhtimine ja järelevalve hõlmatud nii direktiivi 92/50 I A lisa kategooriaga 12 kui ka direktiivi 93/38 XVI A lisaga.
Esiteks tuleneb selle kohta direktiivi 92/50 artiklist 8, et lepingud, mille ese on I A lisas loetletud teenused, tuleb sõlmida eelkõige kooskõlas III jaotise sätetega, mis reguleerivad pakkumismenetluse valikut, ja teiseks direktiivi 93/38 artiklist 15, et tarne- ja ehitustöölepingud ning lepingud, mille ese on XVI A lisas loetletud teenused, sõlmitakse eelkõige kooskõlas IV jaotise sätetega, mis reguleerivad lepingute sõlmimise korda.
Kuna ehitustööde juhtimise lepingute sõlmimine peab toimuma vastavalt direktiivide 92/50 ja 93/38 normidele, siis lepingu sõlmimine projekteerijaga hankemenetlust korraldamata, nagu see tuleneb seaduse nr 109/1994 artikli 27 lõikest 2, rikub nimetatud direktiive seoses riigihangetega, mis oma maksumuse tõttu kuuluvad nende direktiivide kohaldamisalasse.
Kuna ka ehitustööde järelevalve lepingute sõlmimine peab toimuma vastavalt direktiivide 92/50 ja 93/38 normidele, siis lepingu sõlmimine kolmandate isikutega vastavalt seaduse nr 109/1994 artikli 28 lõikele 4, rikub nimetatud direktiive seoses nende kohaldamisalasse kuuluvate riigihangetega.
Mis puudutab teiseks riigihankeid, mille maksumus on väiksem direktiivide 92/50 ja 93/38 kohaldamise piirmääradest, siis nagu on kirjas käesoleva kohtuotsuse punktides 68 ja 82, ei tähenda asjaolu, et siseriiklikes sätetes ei ole otseselt mainitud asutamislepingust tulenevate kohustuste kohaldatavust, et hankelepingute sõlmimisel puuduks kohustus järgida võrdse kohtlemise põhimõtet ja läbipaistvuse kohustust, kui on täidetud käesoleva kohtuotsuse punktis 66 osundatud kohtupraktikas kehtestatud tingimused.
Sellest nähtuvalt tuleb neljas ja viies väide EÜ artiklite 43 ja 49 rikkumise osas tagasi lükata, kuid lugeda põhjendatuks ülejäänud osas.
Kuues väide
Kuues väide käsitleb seaduse nr 109/1994 artikleid 37
bis
–37
quater
, mille kohaselt võivad ametiasutused spetsiifilise hankemenetluse kaudu lubada kolmandatel isikutel teostada ehitustöid, mida on võimalik kasutada ärilisel eesmärgil. Esimeses staadiumis palutakse kolmandatel isikutel esitada arendajatena ettepanekuid kontsessiooni andmiseks, kusjuures sellega seonduvad kulud kannavad osaliselt või täielikult need arendajad. Kui ettepanekud on hinnatud, valitakse üldistes huvides olevad ettepanekud välja teises staadiumis, mille käigus korraldatakse väljavalitud ettepanekutele suunatud piiratud hankemenetlus eesmärgiga valida kaks pakkumust.
Seejärel korraldab tellija läbirääkimistega menetluse arendaja ja muude kolmandate isikutega, kes esitasid selles hankemenetluses kaks parimat pakkumust, mille käigus on arendajal võimalik kohandada oma ettepanekut vastavalt sellele, mida tellija peab sobivaimaks.
Poolte argumendid
Komisjon väidab, et niisugune regulatsioon võib tähendada võrdse kohtlemise põhimõtte rikkumist.
Tema hinnangul seab kontsessiooni andmise menetlus arendaja kahel põhjusel teistest võimalikest konkurentidest soodsamasse olukorda.
Esiteks kutsutakse arendaja automaatselt osalema kontsessiooni andmiseks korraldatud läbirääkimistega menetluses ning seda sõltumata tema ettepaneku ja teiste osalejate poolt hankemenetluses esitatud pakkumuste võrdlemisest.
Teiseks on arendajal võimalik läbirääkimistega oma ettepanekut menetluse käigus muuta, et kohandada seda pakkumusega, mida tellija peab sobivaimaks. Täpsemalt võrdub niisugune eelis sellele arendajale eelisõiguse andmisega kontsessioonilepingu sõlmimiseks.
Itaalia Vabariik täpsustab, et käesoleva kohtuotsuse punktis 40 nimetatud 2004. aasta ühenduse seaduses on komisjoni vastuväidetega arvestatud.
Euroopa Kohtu hinnang
Euroopa Kohtu kodukorra artikli 38 lõike 1 punktist c ja sellega seonduvast kohtupraktikast nähtub, et hagiavalduses tuleb märkida hagi ese ja ülevaade fakti- ja õigusväidetest, ning et see peab olema piisavalt selge ja täpne, võimaldamaks kostjal enda kaitseks valmistuda ning Euroopa Kohtul oma kontrolli teostada. Sellest tuleneb, et põhilised faktilised ja õiguslikud asjaolud, millele hagiavaldus tugineb, peavad ühtselt ja arusaadavalt ilmnema hagiavalduse tekstist endast ning nõuded peavad olema esitatud ühemõtteliselt, et Euroopa Kohus ei saaks otsustamisel tegutseda
ultra petita
, või jätta mõne väite kohta seisukohta võtmata (26. aprilli 2007. aasta otsus kohtuasjas
C-195/04: komisjon
vs.
Soome, EKL 2007, lk I-3351
, punkt 22 ja seal viidatud kohtupraktika).
Käesolevas asjas ei vasta komisjoni hagiavaldus kuuenda väite puhul nendele nõudmistele.
Komisjon palub oma hagiga tuvastada, et Itaalia Vabariik on rikkunud teatud kohustusi, mis tulenevad direktiividest 92/50, 93/36, 93/37 ja 93/38 ning EÜ artikleist 43 ja 49. Kuuenda väite puhul ei ole komisjon aga näidanud, milliseid täpselt neist direktiividest ja/või asutamislepingu sätteist on Itaalia Vabariik võrdse kohtlemise põhimõtte väidetava rikkumisega rikkunud.
Veelgi enam, EÜ artiklid 43 ja 49 ei sätesta üldist võrdse kohtlemise kohustust, vaid sisaldavad käesoleva kohtuotsuse punktis 66 osundatud kohtupraktika kohaselt kodakondsuse alusel diskrimineerimise keeldu. Komisjon ei ole aga käesoleva väite puhul esitanud mingit teavet niisuguse diskrimineerimise võimalikkuse kohta.
Järelikult tuleb kuues väide tunnistada vastuvõetamatuks.
Arvestades eespool esitatud kaalutlusi, tuleb sedastada, et kuna Itaalia Vabariik võttis vastu:
—
seaduse nr 109/1994 artikli 2 lõike 1, siis on ta rikkunud direktiividest 92/50, 93/36 ja 93/37 tulenevaid kohustusi;
—
kõnealuse seaduse artikli 2 lõike 5, siis on ta rikkunud direktiivist 93/37 tulenevaid kohustusi;
—
sama seaduse artikli 27 lõike 2 ja artikli 28 lõike 4, siis on ta rikkunud direktiividest 92/50 ja 93/38 tulenevaid kohustusi.
Kohtukulud
Kodukorra artikli 69 lõike 3 alusel võib Euroopa Kohus määrata kulude jaotuse või jätta kummagi poole kohtukulud tema enda kanda, kui osa nõudeid rahuldatakse ühe poole, osa teise poole kasuks. Kuna komisjon on kohtuvaidluse osaliselt kaotanud teise, neljanda ja viienda väitega seoses ja täielikult seoses kolmanda väitega ning lisaks on kuues väide tunnistatud vastuvõetamatuks, Itaalia Vabariik aga on kohtuvaidluse kaotanud seoses esimese väitega ja osaliselt seoses teise, neljanda ja viienda väitega, siis tuleb poolte kohtukulud jätta nende endi kanda.
Menetlusse astunud liikmesriigid kannavad kodukorra artikli 69 lõike 4 alusel ise oma kohtukulud.

Esitatud põhjendustest lähtudes Euroopa Kohus (teine koda) otsustab:

1.
Kuna Itaalia Vabariik võttis vastu:
—
11. veebruari 1994. aasta raamseaduse nr 109 ehitustööde kohta (
legge quadro in materia di lavori pubblici
), mida on muudetud 1. augusti 2002. aasta seadusega nr 166, artikli 2 lõike 1, siis on ta rikkunud kohustusi, mis tulenevad nõukogu 18. juuni 1992. aasta direktiivist 92/50/EMÜ, millega kooskõlastatakse riiklike teenuslepingute sõlmimise kord, nõukogu 14. juuni 1993. aasta direktiivist 93/36/EMÜ, millega kooskõlastatakse riiklike tarnelepingute sõlmimise kord, ja nõukogu 14. juuni 1993. aasta direktiivist 93/37/EMÜ, millega kooskõlastatakse riiklike ehitustöölepingute sõlmimise kord, mida on muudetud Euroopa Parlamendi ja nõukogu 13. oktoobri 1997. aasta direktiiviga 97/52/EÜ;
—
sama seaduse, muudetud redaktsioonis, artikli 2 lõike 5, siis on ta rikkunud kohustusi, mis tulenevad direktiivi 93/37 muudetud redaktsioonist;
—
sama seaduse, muudetud redaktsioonis, artikli 27 lõike 2 ja artikli 28 lõike 4, siis on ta rikkunud kohustusi, mis tulenevad direktiivist 92/50 ja nõukogu 14. juuni 1993. aasta direktiivist 93/38/EMÜ, millega kooskõlastatakse veevarustus-, energeetika-, transpordi- ja telekommunikatsioonisektoris tegutsevate tellijate hankemenetlused.

2.
Jätta hagi ülejäänud osas rahuldamata.

3.
Jätta Euroopa Ühenduste Komisjoni ja Itaalia Vabariigi kohtukulud nende endi kanda.

4.
Jätta Prantsuse Vabariigi, Madalmaade Kuningriigi ja Soome Vabariigi kohtukulud nende endi kanda.

Allkirjad
(
*1
)	Kohtumenetluse keel: itaalia.