CELEX: 62003CJ0514
Valstybės įsipareigojimų neįvykdymas
EB 43 ir EB 49 straipsniai
Įsisteigimo ir laisvės teikti paslaugas apribojimai
Privačios saugos įmonės ir paslaugos
Sąlygos
Juridinis asmuo
Minimalus akcinis kapitalas
Garantija
Minimalus darbuotojų skaičius
Direktyvos 89/48/EEB ir 92/51/EEB
Profesinės kvalifikacijos pripažinimas

Europos Bendrijų Komisija ieškiniu prašo Teisingumo Teismo pripažinti, jog:
–        įgyvendinimo nuostatose nustatydama, kad privačios saugos paslaugas teikiančios įmonės turi būti Ispanijos įmonės, o jų darbuotojai
turi būti Ispanijos piliečiai,
–        nuostatose dėl užsieniečių registracijos nustatydama, kad privačios saugos įmonės privalo:
a)      bet kuriuo atveju turėti juridinio asmens statusą;
b)      turėti tam tikrą akcinį kapitalą, neatsižvelgiant į tai, kad tokiai įmonei šis reikalavimas jos įsisteigimo valstybėje netaikomas;
c)      turėti garantiją
Caja General de Depósitos
, neatsižvelgiant į galimą garantijos pervedimą į sąskaitą kilmės valstybėje narėje;
d)      įdarbinti minimalų darbuotojų skaičių,
–        nustatydama, kad užsienio privačios saugos įmonės darbuotojai Ispanijoje privalo gauti naują specialų leidimą, nors yra gavę
atitinkamą leidimą šios įmonės įsisteigimo valstybėje narėje,
ir privačios saugos sektoriaus profesijoms netaikydama Bendrijos profesinės kvalifikacijos pripažinimo sistemos,
Ispanijos Karalystė neįvykdė įsipareigojimų pagal EB 43 ir 49 straipsnius, 1988 m. gruodžio 21 d. Tarybos direktyvą 89/48/EEB
dėl bendrosios aukštojo mokslo diplomų, išduotų po bent trejų metų profesinio mokymo ir lavinimo, pripažinimo sistemos (OL L 19,
p. 16) bei 1992 m. birželio 18 d. Tarybos direktyvą 92/51/EEB dėl antrosios bendros profesinio mokymo ir lavinimo pripažinimo
sistemos, papildančią Direktyvą 89/48 (OL L 209, p. 25).

Teisinis pagrindas

Bendrijos teisė
Direktyvomis 89/48 ir 92/51 siekiama įgyvendinti diplomų pripažinimo sistemas, kad būtų galima sudaryti sąlygas Europos piliečiams
dirbti pagal visas profesinės veiklos rūšis, kurios priimančiojoje valstybėje narėje yra leidžiamos baigus mokymą ir lavinimą
po vidurinės mokyklos. Direktyva 89/48 susijusi su aukštojo mokslo diplomais, išduotais po bent trejų metų profesinio mokymo
ir lavinimo, o Direktyva 92/51 taikoma diplomams, išduotiems po bent vienerių metų ar šios direktyvos 1 straipsnyje nurodytos
trukmės studijų.
Direktyvos 92/51 1 straipsnis nurodo:
„Šioje direktyvoje taikomi šie sąvokų apibrėžimai:
<...>
c)
kompetenciją patvirtinantis dokumentas
: bet kuris kvalifikacijas įrodantis dokumentas:
–        patvirtinantis mokymą ir lavinimą, nesudarantį išsilavinimo dalies, patvirtintos diplomu tokia prasme, kaip vartojama Direktyvoje
89/48/EEB, arba diplomu ar pažymėjimu tokia prasme, kokia vartojama šioje direktyvoje,
arba
–        išduotas institucijos, paskirtos pagal valstybės narės įstatymus ir kitus teisės aktus, įvertinus asmenines pareiškėjo savybes,
kvalifikaciją, arba žinias, kurios laikomos esminėmis, jei norima dirbti pagal profesiją, nereikalaujant dokumento, įrodančio
ankstesnį mokymą ir lavinimą;
<...>
e)
reglamentuojama profesija
: reglamentuojama profesinė veikla ar veiklos rūšys, kurios valstybėje narėje sudaro šią profesiją;
f)
reglamentuojama profesinė veikla
: profesinė veikla, kai ėmimasis tokios veiklos ar vertimasis ja arba vienas iš vertimosi ja būdų valstybėje narėje pagal
įstatymus ir kitus teisės aktus tiesiogiai ar netiesiogiai priklauso nuo mokymą ir lavinimą įrodančio dokumento ar kompetenciją
patvirtinančio dokumento turėjimo. Vertimosi reglamentuojama profesine veikla būdas visų pirma yra:
–        vertimasis veikla pagal profesijos pavadinimą, jei naudojimasis tokiu pavadinimu priklauso asmenims, turintiems įstatymais
ir kitais teisės aktais reglamentuojamą mokymą ir lavinimą įrodantį arba kompetenciją patvirtinantį dokumentą <...>
–        <...>“
Direktyvos 92/51 8 straipsnis suformuluotas taip:
„Kai norint priimančiojoje valstybėje narėje pradėti dirbti pagal reglamentuojamą profesiją ar toliau dirbti pagal ją reikia
turėti kompetenciją patvirtinantį dokumentą, kompetentinga institucija negali, remdamasi tuo, kad kvalifikacijos nėra pakankamos,
atsisakyti leisti valstybės narės piliečiui pradėti dirbti pagal tą profesiją ar toliau dirbti pagal ją tomis pačiomis sąlygomis,
kurios taikomos saviems piliečiams:
a)      jei pareiškėjas turi kompetenciją patvirtinantį dokumentą, reikalaujamą kitoje valstybėje narėje norint pradėti dirbti pagal
tą pačią profesiją ar toliau dirbti pagal ją jos teritorijoje, ir tas kompetenciją patvirtinantis dokumentas buvo išduotas
valstybėje narėje;
arba
b)      jei pareiškėjas pateikia kvalifikacijos, įgytos kitose valstybėse narėse, įrodymą,
institucija negali atsisakyti suteikti garantijų, visų pirma sveikatos, saugumo, aplinkos apsaugos ir vartotojų apsaugos,
lygiaverčių toms, kurias suteikti reikalauja priimančiosios valstybės narės įstatymai ir kiti teisės aktai.
Jei pareiškėjas nepateikia tokio kompetenciją ar kvalifikacijas patvirtinančio įrodymo, taikomi priimančiosios valstybės narės
įstatymai ir kiti teisės aktai.“

Nacionalinė teisė
Ispanijoje privačios saugos veiklą reglamentuoja 1992 m. liepos 30 d. Įstatymas Nr. 23/1992 dėl privačios saugos (1992 m.
rugpjūčio 4 d. BOE Nr. 186, p. 27116, toliau – Privačios saugos įstatymas) ir 1994 m. gruodžio 9 d. Karaliaus dekretas Nr. 2364/1994,
patvirtinantis privačios saugos reglamentą (1995 m. sausio 10 d. BOE Nr. 8, p. 779, toliau – Privačios saugos reglamentas).
Privačios saugos įstatymo 5 straipsnio 1 dalis pateikia baigtinį privačios saugos įmonių teikiamų paslaugų sąrašą, kurį sudaro
šešios kategorijos, t. y.:
–        turto, patalpų, renginių, varžybų arba susirinkimų stebėjimas ir apsauga,
–        tam tikrų asmenų apsauga,
–        monetų, banknotų, akcijų ir vertybių ar pavojingų daiktų pasauga, apsauga, patikrinimas ir rūšiavimas, taip pat šių daiktų
gabenimas ir paskirstymas,
–        saugos įrangos ir sistemų montavimas bei aptarnavimas,
–        pavojaus signalus priimančių, patikrinančių ir perduodančių apsaugos pajėgoms (Fuerzas y Cuerpos de Seguridad) stočių valdymas
ir reagavimo į pavojaus signalus, jei tai nepatenka į apsaugos pajėgų kompetenciją, paslaugos,
–        įstatymu numatytų saugos paslaugų planavimas ir pagalba jas teikiant.
Pagal šio įstatymo 7 straipsnio 1 dalį tokias paslaugas norinti teikti įmonė turi gauti administracijos leidimą, t. y. būti
įtraukta į Vidaus reikalų ministerijos registrą. Kad būtų įtraukta į šį registrą, tokia įmonė turi būti juridinis asmuo, atitinkantis
vieną iš keturių vidaus teisėje apibrėžtų bendrovių tipų. Be to, privačios saugos reglamentas minėtam leidimui gauti numato
kitas sąlygas, kurios skiriasi atsižvelgiant į aptariamos įmonės veiklos rūšį ar rūšis.
Aptariama įmonė privalo turėti minimalų akcinį kapitalą ir įrodyti, kad turi garantiją. Šio kapitalo ir garantijos sumos nustatomos
atsižvelgiant ne tik į įmonės veiklos rūšį ar rūšis, bet ir į šios veiklos geografinę apimtį nacionalinėje teritorijoje. Garantiją
reikia turėti Ispanijos įstaigoje
Caja General de Depósitos
.
Privačios saugos reglamento priede nustatyti tam tikri specialūs reikalavimai saugos įmonėms atsižvelgiant į jų veiklos rūšis.
Jei ši veikla apima vertybių, pavojingų daiktų arba saugos įrangos ir sistemų montavimą bei aptarnavimą, reikalaujama:
„1.      Vertingi daiktai arba pavojingi objektai
a)      <...>
b)      Antroji stadija
1.º      Komanda, sudaryta iš saugos vadovo ir mažiausiai trisdešimties apsaugos darbuotojų, jei veikla nacionalinio masto, ir šeši
apsaugos darbuotojai bei dar po tris kiekvienai provincijai, jei veikla apima vieną autonominę bendruomenę.
<...>
2.      Sprogmenys
a)      <...>
b)      Antroji stadija
1.º      Komanda, sudaryta iš mažiausiai dviejų apsaugos darbuotojų, sprogmenų specialistų, kiekvienam įmonei priklausančiam automobiliui
sprogmenims vežti ir saugos vadovo, jei apsaugos darbuotojų yra daugiau nei penkiolika.
<...>
5.      Saugos įrangos ir sistemų montavimas bei aptarnavimas
<...>
2.º      Antroji stadija
a)      Komanda, sudaryta iš mažiausiai vieno inžinieriaus techniko ir penkių montuotojų, kai įmonės veikia nacionaliniu mastu, ir
inžinieriaus techniko bei dviejų montuotojų, kai įmonės veikla apima vieną autonominę bendruomenę.“
Remiantis Privačios saugos įstatymo 10 straipsniu kartu su Privačios saugos reglamento 53 straipsniu, visi privačios apsaugos
darbuotojai turi gauti Vidaus reikalų ministerijos leidimą. Tokį leidimą norintis gauti asmuo turi būti ne vyresnis nei reglamento
nuostatose nurodyto amžiaus, turėti darbui būtinų fizinių bei psichinių savybių ir išlaikyti egzaminus, skirtus jo žinioms
ir gebėjimams nustatyti.
Be to, privačios saugos įstatymo 54 straipsnio 5 dalies b punktas reikalauja, kad atitinkami asmenys, norintys verstis privataus
detektyvo veikla, turėtų privataus detektyvo diplomą. Šis diplomas suteikiamas su sąlyga, kad asmuo turi tam tikro lygio išsilavinimą,
baigė specialius kursus ir išlaikė kvalifikacijos egzaminus.
Direktyvos 89/48 ir 92/51 perkeltos į vidaus teisę atitinkamai 1991 m. spalio 25 d. Karaliaus dekretu Nr. 1665/1991, reglamentuojančiu
bendrą aukštojo mokslo diplomų, Europos Sąjungos valstybėse narėse išduotų po bent trejų metų profesinio mokymo ir lavinimo,
pripažinimo sistemą (1991 m. lapkričio 22 d. BOE Nr. 280, p. 37916), ir 1995 m. rugpjūčio 4 d. Karaliaus dekretu, reglamentuojančiu
antrąją bendrą profesinio mokymo ir lavinimo Europos Sąjungos valstybėse narėse ir kitose valstybėse, pasirašiusiose Europos
ekonominės erdvės susitarimą, pripažinimo sistemą ir papildančiu Karaliaus dekretą Nr. 1665/1991 (1995 m. rugpjūčio 18 d.
BOE Nr. 197, p. 25657). Šių dviejų dekretų priedai pateikia reglamentuojamų profesijų, kurioms taikomos nagrinėjamos pripažinimo
sistemos, sąrašus. Tačiau privačios saugos reglamente numatytos profesijos į šiuos sąrašus neįtrauktos.

Ikiteisminė procedūra ir rašytinė proceso Teisingumo Teisme dalis
1997 m. Komisija pateikė Ispanijos Karalystei pirmą ieškinį dėl įsipareigojimų neįvykdymo, nurodydama kai kurias privačios
saugos įstatymo ir reglamento nuostatas. Dėl šio ieškinio priimtame 1998 m. spalio 29 d. Sprendime
Komisija prieš Ispaniją
(C‑114/97, Rink. p. I‑6717) Teisingumo Teismas nusprendė, kad palikdama galioti Privačios saugos įstatymo 7, 8 ir 10 straipsnius,
pagal kuriuos leidimą verstis privačia sauga gali gauti tik Ispanijos įmonės, ir suteikdama apsaugos darbuotojų licencijas
tik Ispanijos piliečiams, Ispanijos Karalystė neįvykdė įsipareigojimų pagal EB sutartį.
1999 m. lapkričio 29 d. laišku Komisija nurodė Ispanijos vyriausybei, kad nacionaliniai įstatymai ir kiti teisės aktai privačios
saugos srityje toliau pažeidžia Bendrijos teisę.
Per nustatytą terminą negavusi Ispanijos vyriausybės atsakymo, Komisija 2000 m. liepos 24 d. pateikė Ispanijos vyriausybei
pagrįstą nuomonę, ragindama Ispanijos Karalystę per du mėnesius nuo jos gavimo imtis būtinų priemonių nutraukti nurodytus
pažeidimus. Nepatenkinta Ispanijos vyriausybės atsakymu į pagrįstą nuomonę, Komisija pareiškė šį ieškinį.
Dublike Komisija nurodo, kad priėmus minėtą sprendimą
Komisija prieš Ispaniją
Ispanijos valdžios institucijos iš dalies pakeitė privačios saugos įstatymą ir reglamentą, panaikindamos nacionalinės priklausomybės
sąlygą. Todėl Komisija atsisakė kaltinimo dėl šios sąlygos išlaikydama visus kitus kaltinimus.

Dėl ieškinio
Grįsdama ieškinį, Komisija nurodo šešis kaltinimus, iš esmės susijusius su Ispanijos teisės aktuose numatytomis sąlygomis
verstis privačia sauga Ispanijoje.
Šiuos kaltinimus galima apibrėžti taip:
1)      sąlygos, kad privačios saugos įmonė bet kokiu atveju turi būti juridinis asmuo, nesuderinamumas su EB 43 ir 49 straipsniais;
2)      sąlygos, kad ši įmonė turi turėti minimalų akcinį kapitalą, nesuderinamumas su EB 43 ir 49 straipsniais;
3)      sąlygos, kad ši įmonė turi pervesti garantiją į sąskaitą Ispanijos įstaigoje
Caja General de Depósitos
, nesuderinamumas su EB 43 ir 49 straipsniais;
4)      sąlygos, kad tokia įmonė turi įdarbinti minimalų darbuotojų skaičių, nesuderinamumas su EB 43 ir 49 straipsniais;
5)      sąlygos, kad apsaugos darbuotojai, dirbantys Ispanijoje, turi turėti specialų leidimą, nesuderinamumas su EB 43 ir 49 straipsniais;
6)      Direktyvų 89/48 ir 92/51 pažeidimas dėl profesinės kvalifikacijos nepripažinimo.
Prieš nagrinėjant kiekvieno kaltinimo pagrįstumą, reikia paminėti pirmiau šalių pateiktus argumentus ir priminti nusistovėjusioje
Teisingumo Teismo praktikoje apibrėžtus bendruosius principus.

Bendros pastabos
Šalių argumentai
Komisija pripažino, kad veiklos privačios saugos paslaugų srityje reglamentavimas Bendrijos lygiu nėra suderintas. Tačiau
ribojančios šios srities Ispanijos teisės nuostatos neatitinka pagrindinių reikalavimų, apibrėžtų nusistovėjusioje Teisingumo
Teismo praktikoje, susijusioje su EB 43 ir 49 straipsniais. Komisija ginčija tariamą artimą ryšį tarp privačios saugos ir
visuomenės saugumo. Jos nuomone, atitinkamų įmonių indėlis užtikrinant visuomenės saugumą nesiskiria nuo to, kurio galima
tikėtis iš bet kurio privataus asmens. Šiuo atveju Komisija tvirtina, kad taikant užsienio privačios saugos įmonei tuos pačius
reikalavimus kaip ir Ispanijos įmonėms, neatsižvelgiant į pareigas, garantijas ir reikalavimus, tai pačiai įmonei galbūt jau
taikytus kitoje valstybėje narėje, jai sudaroma nepagrįsta kliūtis įsisteigti Ispanijos teritorijoje, ir ypač vidutinės ir
mažos įmonės atgrasomos nuo paslaugų teikimo kitoje valstybėje šiame sektoriuje.
Ispanijos vyriausybės nuomone, privati sauga glaudžiai susijusi su visuomenės saugumu, kurį ji papildo. Daugumoje šio sektoriaus
veiklos sričių naudojamos tam tikros paprastai neleistinos priemonės (pavyzdžiui, ginklai). Ši veikla taip pat gali turėti
didelės įtakos laisvam piliečių teisių ir laisvių įgyvendinimui. Todėl šiame sektoriuje valstybė narė gali teisėtai taikyti
kišimosi ir priežiūros priemones, kurios nebūtų pateisinamos kituose sektoriuose. Kadangi tai nėra Bendrijos lygiu suderintas
sektorius, kitose valstybėse narėse jis gali būti reglamentuojamas visiškai kitaip nei Ispanijoje, kurioje reikia laikytis
tam tikrų reikalavimų, ypač susijusių su terorizmo problema.
Teisingumo Teismo vertinimas
Ieškinyje Komisija remiasi EB 43 straipsniu, garantuojančiu įsisteigimo laisvę, ir EB 49 straipsniu, susijusiu su laisve teikti
paslaugas. Šiuo aspektu primintina, kad nustatant šių dviejų nuostatų taikymo sritį svarbu žinoti, ar atitinkamas ūkio subjektas
yra įsisteigęs valstybėje narėje, kurioje siūlo aptariamą paslaugą (priimančiojoje valstybėje narėje). Jei ūkio subjektas
įsisteigęs valstybėje pirminio arba antrinio steigimosi būdu, jam taikomas įsisteigimo laisvės principas pagal EB 43 straipsnį.
Priešingu atveju jis laikytinas „paslaugų teikėju kitoje valstybėje“ ir jam taikomas EB 49 straipsnyje numatytas laisvės teikti
paslaugas principas (šiuo aspektu žr. 1995 m. lapkričio 30 d. Sprendimo
Gebhard
, C‑55/94, Rink. p. I‑4165, 25–28 punktus ir 2003 m. gruodžio 11 d. Sprendimo
Schnitzer
, C‑215/01, Rink. p. I‑14847, 28–32 punktus). Šioje byloje nagrinėjamos nacionalinių įstatymų ir kitų teisės aktų nuostatos
vienodai taikomos ir Ispanijos teritorijoje įsteigtoms privačios saugos įmonėms, ir kitose valstybėse narėse įsteigtoms įmonėms,
kurios Ispanijoje vykdo savo veiklą laikinai arba retkarčiais.
Privačios saugos paslaugų reglamentavimas iki šiol nėra derinamas Bendrijos lygiu. Todėl tokiomis aplinkybėmis valstybės narės
iš esmės kompetentingos pačios nustatyti šio sektoriaus veiklos sąlygas, tačiau įgyvendindamos savo kompetenciją šioje srityje
jos privalo laikytis Sutartimi garantuojamų pagrindinių laisvių (žr. 2000 m. spalio 3 d. Sprendimo
Corsten
, C‑58/98, Rink. p. I‑7919, 31 punktą; 2001 m. vasario 1 d. Sprendimo
Mac Quen ir kt.
, C‑108/96, Rink. p. I‑837, 24 punktą ir 2002 m. liepos 11 d. Sprendimo
Gräbner
, C‑294/00, Rink. p. I‑6515, 26 punktą).
Pagal Teisingumo Teismo praktiką EB sutarties 59 straipsnis (po pakeitimo – EB 49 straipsnis) reikalauja ne tik panaikinti
bet kokią paslaugų teikėjų, įsisteigusių kitoje Bendrijos valstybėje narėje, diskriminaciją dėl nacionalinės priklausomybės,
bet taip pat panaikinti bet kokį apribojimą, net jeigu jis vienodai taikomas tiek nacionaliniams paslaugų teikėjams, tiek
kitose valstybėse narėse įsisteigusiems teikėjams, jeigu šis apribojimas draudžia arba labiau riboja teikėjo, įsisteigusio
kitoje valstybėje narėje, kurioje jis teisėtai teikia analogiškas paslaugas, veiklą (1994 m. rugpjūčio 9 d. Sprendimo
Vander Elst
, C‑43/93, Rink. p. I‑3803, 14 punktas ir 2001 m. lapkričio 29 d. Sprendimo
De Coster
, C‑17/00, Rink. p. I‑9445, 29 punktas).
Be to, Teisingumo Teismas jau nusprendė, kad minėtam 59 straipsniui prieštarauja toks nacionalinių taisyklių taikymas, kai
paslaugas tarp valstybių narių teikti tampa sudėtingiau, nei jas teikti vienos valstybės narės viduje (minėto sprendimo
De Coster
30 punktas).
Taip pat primintina, kad nacionalinės priemonės, ribojančios ar darančios mažiau patrauklų naudojimąsi minėtomis laisvėmis
yra pateisinamos tik tuomet, jeigu atitinka keturis reikalavimus: taikomos be diskriminacijos, yra pagrįstos privalomaisiais
bendro intereso pagrindais, tinkamos pasiekti numatytą tikslą ir neviršija to, kas būtina jam pasiekti (žr.,
inter alia
, 1993 m. kovo 31 d. Sprendimo
Kraus
, C‑19/92, Rink. p. I‑1663, 32 punktą; 2000 m. liepos 4 d. Sprendimo
Haim
C‑424/97, Rink. p. I‑5123, 57 punktą ir minėto sprendimo
Mac Quen ir kt.
26 punktą).
Pagal bendrą taisyklę tokia priemonė, jei ji apima tam tikras naudojimosi garantuotomis teisėmis sąlygas, gali būti pateisinama
tik tuomet, jeigu nurodytas bendras interesas nesaugomas taisyklėmis, kurios taikomos paslaugų teikėjui jo įsisteigimo valstybėje
narėje (minėto sprendimo
Corsten
35 punktas). Kitaip tariant, kaip pastebėjo generalinė advokatė išvados 45 punkte, priimančiosios valstybės narės valdžios
institucijos turi iš esmės atsižvelgti į sąlygas, kurias atitinkami ūkio subjektai turi atitikti savo kilmės valstybėje.
Galiausiai, kalbant apie Ispanijos vyriausybės argumentą dėl privačios saugos srities gretinimo su visuomenės saugumo sritimi,
Teisingumo Teismas jau nusprendė, kad EB 46 straipsnio 1 dalyje numatyta išimtis, leidžianti valstybėms narėms išlaikyti specialų
režimą užsienio piliečiams, pateisinamą visuomenės saugumo sumetimais, netaikoma bendram privačios saugos įmonių reglamentavimui
(minėto sprendimo
Komisija prieš Ispaniją
45 ir 46 punktai bei 2000 m. kovo 9 d. Sprendimo
Komisija prieš Belgiją
, C‑355/98, Rink. p. I‑1221, 28 ir 30 punktai).

Pirmasis kaltinimas, susijęs su įmonės juridiniu statusu
Šalių argumentai
Komisijos nuomone, reikalavimas, kad privačios saugos įmonė būtų juridinis asmuo, beveik visais atvejais reiškia, kad kitoje
valstybėje narėje įsteigtas ir teisėtai šiuo atveju aptariamas paslaugas teikiantis asmuo būtų priverstas įgyti juridinio
asmens statusą, kad galėtų vykdyti savo veiklą Ispanijoje, net jei tai daro laikinai ar retkarčiais. Šis reikalavimas, iš
esmės neturintis jokio tiesioginio ryšio su pačia įmonės veikla, nenaudingas nei užtikrinant asmenų, kuriems skirtos paslaugos,
apsaugą, nei palaikant visuomenės saugumą. Visas Ispanijos teisės aktuose numatytas sąlygas gali veiksmingai įvykdyti ir juridinio
asmens statuso neturinti įmonė.
Ispanijos vyriausybė atsako, jog jei aptariamas paslaugas galėtų teikti fiziniai asmenys, ne tik kiltų daug praktinių problemų,
bet tai būtų nepriimtina ir visuomenės saugumo požiūriu. Pirmiausia, norint leisti fiziniams asmenims teikti ginčijamas paslaugas,
reikėtų peržiūrėti ginklų laikymo reikalavimus, kurie Ispanijoje yra labai griežti. Antra, kai tam tikras paslaugas teikia
fizinis asmuo, bendrovės būstinė negali veiksmingai bendrauti su apsaugos darbuotoju, o šis bendravimas gali būti gyvybiškai
svarbus saugomų asmenų ir paties apsaugos darbuotojo saugumui. Trečia, gali kilti painiava dėl padidėjusios darbuotojų uniformų
įvairovės. Apskritai, jei minėtos taisyklės būtų lankstesnės, susilpnėtų saugumo garantijos, kurios Ispanijos valdžios institucijų
laikytinos tinkamomis.
Teisingumo Teismo vertinimas
Pirmiausia primintina, jog dėl teisės aktų, panašių į Komisijos kritikuojamus Ispanijos teisės aktus, Teisingumo Teismas jau
nusprendė, kad sąlyga, jog privačios saugos įmonė gali vykdyti veiklą tik turėdama juridinio asmens statusą, yra apribojimas,
pažeidžiantis EB 43 ir 49 straipsnius (2004 m. balandžio 29 d. Sprendimo
Komisija prieš Portugaliją
, C‑171/02, Rink. p. I‑5645, 41–44 punktai).
Šiuo konkrečiu atveju pateisindama šį apribojimą Ispanijos vyriausybė nurodo asmenų, kuriems skirtos aptariamos paslaugos,
ir likusios visuomenės dalies saugumą. Tačiau dėl generalinės advokatės išvados 52 punkte išsamiau išdėstytų priežasčių reikalavimas
turėti juridinio asmens statusą nėra tinkama priemonė, leidžianti pasiekti numatytus tikslus. Iš tiesų nė viena praktinė problema,
kurią nurodo ši vyriausybė, nėra tiesiogiai susijusi su įmonės teisiniu statusu.
Šiomis aplinkybėmis pirmasis kaltinimas pagrįstas.

Antrasis kaltinimas dėl minimalaus akcinio kapitalo reikalavimo
Šalių argumentai
Komisija tvirtina, kad Ispanijoje norinčiai įsisteigti arba teikti tarptautines paslaugas užsienio privačios saugos įmonei
taikomas minimalaus akcinio kapitalo reikalavimas. Tačiau tokio reikalavimo negalima pateisinti nei visuomenės saugumo sumetimais,
nei asmenų, kuriems skirtos aptariamos paslaugos, saugumu. Iš tiesų kitų valstybių narių privačios saugos įmonės neabejotinai
atitiktų šiuos tikslus joms netaikant specialaus akcinio kapitalo reikalavimų.
Ispanijos vyriausybė primena, kad privačios saugos paslaugos sudaro Bendrijos lygiu nesuderintą sektorių, todėl šio sektoriaus
reglamentavimas, pavyzdžiui, ginklų nešiojimosi ir naudojimo taisyklės, Ispanijos Karalystėje ir kitose valstybėse narėse
gali labai skirtis. Šioje valstybėje narėje priimtos taisyklės yra griežtesnės nei kitose valstybėse narėse, nes jos padėtis
ypatinga dėl terorizmo pavojaus. Tiesa, Ispanijoje privačios saugos įmonėms taip pat taikomos dvi papildomos garantijos priemonės,
t. y. privaloma garantija ir draudimas, tačiau kiekviena iš jų turi specialią paskirtį. Vis dėlto tik šių dviejų garantijų
neužtenka numatytiems saugumo ir piliečių apsaugos tikslams pasiekti.
Teisingumo Teismo vertinimas
Šiuo klausimu Teisingumo Teismas jau nusprendė, kad privačios saugos įmonėms taikomas reikalavimas turėti minimalų akcinį
kapitalą yra apribojimas, pažeidžiantis EB 43 ir 49 straipsnius (minėto sprendimo
Komisija prieš Portugaliją
53–57 punktai). Ispanijos vyriausybės nurodomi pateisinimai, pavyzdžiui, Ispanijoje esanti didelė terorizmo grėsmė, neturi
jokio tiesioginio ryšio su įmonės akcinio kapitalo dydžiu ir nepaaiškina laisvės teikti paslaugas ir įsisteigimo laisvės apribojimų.
Galiausiai yra mažiau ribojančių priemonių, kuriomis galima pasiekti asmenų, kuriems skirtos aptariamos paslaugos, apsaugos
tikslą, pavyzdžiui, garantija ar draudimo sutarties pasirašymas. Net jei, kaip tvirtina Ispanijos vyriausybė, tam tikrais
atvejais gali neužtekti taikyti tik vieną iš šių priemonių, visuomet galima taikyti jas abi kartu. Taigi Ispanijos vyriausybė
nepateikė argumentų, kuriais galėtų pagrįsti, kodėl minėtų dviejų priemonių neužtenka saugumo ir piliečių apsaugos tikslams
įgyvendinti.
Šiomis aplinkybėmis antrasis kaltinimas taip pat yra pagrįstas.

Trečiasis kaltinimas dėl garantijos Ispanijos įstaigoje reikalavimo
Šalių argumentai
Komisija supranta, kad pagrindinis šio reikalavimo tikslas yra užtikrinti, jog Ispanijos valdžios institucijos turėtų savo
žinioje sumas, garantuojančias rizikos, susijusios su galima atsakomybe, atlyginimą arba kad būtų sumokėta paskirta bauda.
Tačiau ji mano, kad ši sąlyga yra neproporcinga jos siekiamiems tikslams. Nacionalinės nuostatos neleidžia atsižvelgti į galimą
garantijos pervedimą į sąskaitą įmonės kilmės valstybėje narėje, kurio iš esmės turėtų pakakti.
Ispanijos vyriausybės manymu, garantijos apmokėjimas arba draudimo sutarties pasirašymas yra teisėtos priemonės užtikrinti
asmenų, kuriems skirtos atitinkamos paslaugos, apsaugą. Privačios saugos reglamentas numatė atitinkamoms įmonėms reikalavimą
pasirašyti civilinės atsakomybės draudimo sutartį. Vis dėlto, atsižvelgiant į draudimo sektoriui būdingus ekonominius veiksnius,
ši priemonė saugumą užtikrintų tik iš dalies. Kitaip tariant, garantijos funkcija yra papildoma, tačiau nepakeičia kitų dviejų
garantavimo priemonių, t. y. minimalaus akcinio kapitalo ir draudimo.
Teisingumo Teismo vertinimas
Primintina, kad Ispanijos teisėje numatyta pareiga turėti garantiją
Caja General de Depósitos
gali riboti ar daryti mažiau patrauklų naudojimąsi įsisteigimo laisve ir laisve teikti paslaugas pagal EB 43 ir 49 straipsnius.
Iš tiesų dėl šios pareigos paslaugų tiekimas arba padalinių ar dukterinių įmonių įsteigimas Ispanijoje kitoje valstybėje narėje
įsteigtoms privačios saugos įmonėms yra brangesnis nei Ispanijoje įsteigtoms įmonėms. Reikia nustatyti, ar ši sąlyga yra pagrįsta.
Teisingumo Teismas jau aiškiai nusprendė, kad garantijos reikalavimas mažiau riboja įsisteigimo laisvę ir laisvę teikti paslaugas
nei minimalaus akcinio kapitalo nustatymas siekiant užtikrinti kreditorių apsaugą (minėto sprendimo
Komisija prieš Portugaliją
55 punktas).
Tačiau pagal nusistovėjusią Teisingumo Teismo praktiką toks suvaržymas gali būti pateisintas tik tuomet, jei bendrasis interesas
nesaugomas taisyklėmis, kurios paslaugų teikėjui taikomos jo įsisteigimo valstybėje narėje (žr. minėto sprendimo
Corsten
35 punktą). Taigi nagrinėjamuose Ispanijos teisės aktuose reikalaujama turėti garantiją Ispanijos įstaigoje
Caja General de Depósitos
, neatsižvelgiant į galimą garantijos apmokėjimą kilmės valstybėje narėje. Tačiau dabartiniu metu tobulėjant tarptautinio
kreditorių reikalavimų patenkinimo mechanizmams ir užsienio teismų sprendimų vykdymui Sąjungoje, toks griežtas reikalavimas
yra neproporcingas. Pareiga turėti garantiją viršija tai, kas būtina užtikrinti tinkamą kreditorių apsaugą.
Žinoma, iš Ispanijos vyriausybės pastabų matyti, kad ji paskelbė esanti pasiruošusi atsižvelgti į kitų valstybių narių finansų
įstaigose turimas garantijas su sąlyga, kad sumos, susijusios su Ispanijos teritorijoje vykdoma veikla, bus paskirtos ir laikomos
jos nuožiūrai. Šiuo aspektu primintina, kad pagal nusistovėjusią Teisingumo Teismo praktiką valstybės narės įsipareigojimų
neįvykdymas nustatomas atsižvelgiant į valstybės narės padėtį argumentuotoje nuomonėje nurodytu terminu ir kad į vėliau įvykdytus
pakeitimus Teisingumo Teismas neatsižvelgia (žr.,
inter alia
, 2002 m. sausio 30 d. Sprendimo
Komisija prieš Graikiją
, C‑103/00, Rink. p. I‑1147, 23 punktą ir 2002 m. gegužės 30 d. Sprendimo
Komisija prieš Italiją
, C‑323/01, Rink. p. I‑4711, 8 punktą). Galiausiai tai yra paprastas vyriausybės atsakovės pareiškimas, o ne konkretus įstatymas
ar kitas teisės aktas.
Šiomis aplinkybėmis trečiasis kaltinimas yra pagrįstas.

Ketvirtasis kaltinimas dėl minimalaus darbuotojų skaičiaus
Šalių argumentai
Komisijos teigimu, užsienio įmonė, savo įsisteigimo valstybėje narėje teisėtai teikianti privačios saugos paslaugas, tačiau
neturinti Ispanijos teisės aktuose reikalaujamo minimalaus darbuotojų skaičiaus, privalo įdarbinti daugiau žmonių, nors jos
veiklai to nereikia. Ši sąlyga skatina ypač mažas ir vidutines įmones nesinaudoti teise steigti padalinius arba laisve teikti
paslaugas kitoje valstybėje. Pagal EB 43 ir 49 straipsnius draudžiama taikyti tokias teisės nuostatas kitoje valstybėje narėje
įsteigtai įmonei, jei Ispanijos vyriausybė neatsižvelgia į tokias pačias ar bent panašias sąlygas, kurias ši įmonė jau įvykdė
savo įsisteigimo valstybėje.
Ispanijos vyriausybė pažymi, kad Ispanijos valdžios institucijos įsipareigojo bendrai sumažinti 50 % minimalių reikalavimų
dėl darbuotojų ir materialinių bei techninių priemonių. Tačiau reikalavimai, susiję su darbuotojų skaičiumi sprogmenų gabenimo
srityje, pateisinami saugumo sumetimais, ypač susijusiais su Ispanijos situacija.
Teisingumo Teismo vertinimas
Pirmiausia pažymėtina, kad nuostatos, nustatančios minimalų saugos įmonių darbuotojų skaičių yra įsisteigimo laisvės ir laisvės
teikti paslaugas suvaržymas, nes dėl jų padalinių ar dukterinių įmonių steigimas Ispanijoje yra brangesnis ir užsienio privačios
saugos įmonės atgrasomos nuo paslaugų teikimo Ispanijos rinkoje.
Dėl šio apribojimo pateisinimo primintina, jog vien tai, kad viena valstybė narė nustato mažiau griežtas taisykles nei taikomos
kitoje valstybėje narėje savaime nereiškia, kad griežtesnės taisyklės yra neproporcingos, ir todėl nesuderinamos su Bendrijos
teise (1995 m. gegužės 10 d. Sprendimo
Alpine Investments
C‑384/93, Rink. p. I‑1141, 51 punktas; 1996 m. gruodžio 12 d. Sprendimo
Reisebüro Broede
, C‑3/95, Rink. p. I-6511, 42 punktas; minėto sprendimo
Mac Quen ir kt.
33 ir 34 punktai bei minėto sprendimo
Gräbner
46 ir 47 punktai).
Ispanijos vyriausybė aiškiai neįrodė, išskyrus sprogmenų gabenimo atvejį, kad galiojančiuose teisės aktuose numatytas minimalaus
darbuotojų skaičiaus reikalavimas neviršija to, kas būtina pasiekti numatytą tikslą, t. y. užtikrinti siekiamą saugumo lygį
vertingų daiktų ir pavojingų objektų gabenimo bei saugos ir signalizacijos sistemų montavimo ir aptarnavimo srityje. Šiuo
atveju ketvirtasis kaltinimas laikytinas pagrįstu.
Konstatuotina, kad Privačios saugos reglamento priedo 2 punkto b papunktyje numatytas minimalaus darbuotojų skaičiaus sprogmenų
gabenimu užsiimančiose įmonėse reikalavimas pagrįstas. Iš tiesų, atsižvelgiant į Ispanijos vyriausybės nurodytus saugumo sumetimus,
šis reikalavimas yra tinkamas šio tikslo įgyvendinimui ir neviršija to, kas būtina jam pasiekti.
Todėl ketvirtasis kaltinimas atmestinas tiek, kiek minėtose Ispanijos teisės aktuose reikalaujamas minimalus darbuotojų skaičius
įmonėse, kurių veikla susijusi su sprogmenų gabenimu ar paskirstymu.

Penktasis kaltinimas dėl darbuotojų leidimų
Šalių argumentai
Komisija primena, kad Ispanijoje užsienio privačios saugos įmonės darbuotojai bet kuriuo atveju privalo gauti specialų administracijos
leidimą. Taigi nėra jokios išlygos dėl nagrinėjamos įmonės įsisteigimo valstybėje išduoto leidimo pripažinimo, net jei šios
srities reikalavimai yra panašūs į galiojančius Ispanijoje. Šis formalumas sudaro didelę kliūtį naudotis laisve teikti paslaugas,
nes užsienio įmonė negali siųsti į Ispaniją darbuotojų, kuriems leidžiama dirbti jos įsisteigimo valstybėje narėje.
Ispanijos vyriausybė paaiškina, jog nacionalinės teisės aktai reikalauja, kad privačios apsaugos darbuotojai baigtų mokymus,
kurie yra ilgiausi Europoje. Ispanijos reikalavimai labai skiriasi nuo kitose valstybėse narėse galiojančių, todėl jose iš
esmės negali būti „panašių reikalavimų“, leidžiančių palyginti teisės sistemas.
Teisingumo Teismo vertinimas
Teisingumo Teismas jau nusprendė, jog sąlyga, kad privačios saugos įmonės darbuotojai turi įgyti naują specialų leidimą priimančiojoje
valstybėje narėje, yra nepateisinamas šios įmonės laisvės teikti paslaugas apribojimas EB 49 straipsnio prasme, nes neatsižvelgiama
į kilmės valstybėje narėje jau atliktą kontrolę ir patikrinimus (minėto sprendimo
Komisija prieš Portugaliją
66 punktas ir 2004 m. spalio 7 d. Sprendimo
Komisija prieš Nyderlandus
C‑189/03, Rink. p. I‑9289, 30 punktas).
Taip pat, kalbant apie įsisteigimo laisvę EB 43 straipsnio prasme, pirmiau nurodyta sąlyga gali apsunkinti antrinį įsisteigimą
priimančiojoje valstybėje narėje. Todėl ji sudaro kliūtį užsienio privačios saugos įmonėms naudotis įsisteigimo laisve Ispanijoje.
Dėl šios kliūties pateisinimo Teisingumo Teismas nusprendė, kad kitoje valstybėje narėje įsisteigianti įmonė iš esmės turi
atitikti tuos pačius reikalavimus, kokie taikomi priimančiosios valstybės narės piliečiams (minėto sprendimo
Gebhard
36 punktas). Taigi bendras administracijos leidimo procedūros taikymas užsienio saugos įmonėms
per se
neprieštarauja EB 43 straipsniui. Tačiau, kaip teisingai pastebėjo generalinė advokatė išvados 84 ir 85 punktuose, Ispanijos
teisės aktai nenumato galimybės atsižvelgti į reikalavimus, kuriuos atskiri šių įmonių darbuotojai jau įvykdė savo kilmės
valstybėje narėje. Taigi toks nuostatos griežtumas viršija tai, kas būtina pasiekti teisėtą minėtų darbuotojų kontrolės tikslą.
Ispanijos vyriausybės argumentas, kad šie reikalavimai labai skiriasi nuo galiojančių kitose valstybėse narėse, ir todėl jose
iš esmės negali būti „panašių reikalavimų“, leidžiančių palyginti atitinkamas teisės sistemas, yra netinkamas.
Šiomis aplinkybėmis penktasis kaltinimas irgi pagrįstas.

Šeštasis kaltinimas dėl profesinės kvalifikacijos pripažinimo
Šalių argumentai
Komisija pažymi, kad profesijos, kurioms taikomas Privačios saugos reglamentas, yra reglamentuojamos profesijos direktyvų
(Direktyvų 89/48 ir 92/51) prasme, nes jomis verstis galima tik turint tam tikrą kvalifikaciją. Vis dėlto šios profesijos
neįtrauktos į sąrašus, pridėtus prie šias dvi direktyvas perkeliančių į vidaus teisę dekretų, ir jokia kita Ispanijos teisės
nuostata nenumato galimybės pripažinti kitose valstybėse narėse įgytą kvalifikaciją šioje srityje. Komisija primena, jog dėl
jos nuolatinio galiojimo ir neribotumo laike, Ispanijos teisės aktuose reikalaujama licencija iš tikrųjų yra Direktyvoje 92/51
numatytas „kompetenciją patvirtinantis dokumentas“.
Ispanijos vyriausybės nuomone, nė viena iš šių direktyvų nebuvo pažeista. Iš tiesų nei galimybė pradėti dirbti pagal privačios
saugos profesijas, nei galimybė toliau jomis verstis nepriklauso nuo kokio nors „kompetenciją patvirtinančio dokumento“ turėjimo.
Nacionalinės teisės aktais reikalaujamas mokymas ir lavinimas baigiamas tik įdarbinus suinteresuotą asmenį. Be to, priešingai,
nei teigia Komisija, Privačios saugos įstatymu reikalaujama licencija galioja ribotą laiką. Iš tiesų minėto įstatymo 10 straipsnis
nurodo, kad kai privačios saugos įmonės darbuotojas „nedirba ilgiau nei dvejus metus, jis privalo iš naujo išlaikyti egzaminus,
kad galėtų dirbti pagal profesiją“. Taigi nekalbama apie „kompetenciją patvirtinantį dokumentą“, o kaltinime nurodytos aplinkybės
nepatenka į Direktyvų 89/48 ir 92/51 taikymo sritį.
Teisingumo Teismo vertinimas
Pirmiausia konstatuotina, kad Komisija tvirtina, jog neįvykdyti įsipareigojimai pagal Direktyvą 89/48 ir Direktyvą 92/51.
Primintina, kad šių dviejų direktyvų taikymo sritis skiriasi. Būtent Direktyva 89/48 susijusi su aukštojo mokslo diplomais,
išduotais po bent trejų metų profesinio mokymo ir lavinimo. Tačiau iš Komisijos pateikto ieškinio neaišku, ar kvalifikacija,
kurią Ispanijoje turi įgyti privačios saugos įmonių darbuotojai ir privatūs detektyvai, reiškia, jog šie baigė bent trejų
metų studijas aukštojoje mokykloje. Komisija neįrodė, kaip ir kodėl minėtos profesijos patenka į Direktyvos 89/48 taikymo
sritį.
Dėl Direktyvos 92/51 šalys sutinka, kad privačios saugos įmonių apsaugos darbuotojai verčiasi Ispanijoje reglamentuojama profesija
šios direktyvos 1 straipsnio f punkto prasme. Vis dėlto, siekiant apibrėžti, ar ši direktyva taikytina šiai veiklai, reikia
nustatyti, ar pagal Ispanijos teisės aktus administracijos leidimas privačios saugos darbuotojams išduodamas tik turint kompetenciją
patvirtinantį dokumentą šios direktyvos 1 straipsnio c punkto prasme. Kaip teisingai nurodė generalinė advokatė išvados 96–100 punktuose,
Komisija aiškiai nenurodė, kokių būtent kompetenciją patvirtinančių dokumentų Ispanijos valdžios institucijos reikalauja privačios
saugos srityje. Todėl kaltinimas dėl Direktyvos 92/51 irgi yra nepagrįstas tiek, kiek jis susijęs su šia sritimi.
Tačiau kalbant apie privataus detektyvo profesiją, Privačios saugos reglamento 54 straipsnio 5 dalies c punktas reikalauja,
kad atitinkami asmenys turėtų privataus detektyvo diplomą. Šis diplomas suteikiamas su sąlyga, kad asmuo apmokytas tam tikru
lygiu, baigė specialius kursus ir išlaikė egzaminus pagal tam tikras reglamento nuostatas. Konstatuotina, kad net jei šis
dokumentas nėra „diplomas“ siaurąja žodžio prasme, t. y. nereikalauja bent vienerių metų mokymosi ir lavinimosi, be abejo
jis atitinka „kompetenciją patvirtinančio dokumento“ Direktyvos 92/51 1 straipsnio c punkto pirmos įtraukos prasme sąvoką,
nes išduodamas įvertinus suinteresuotojo asmenines savybes, kvalifikaciją ar žinias, būtinas verstis atitinkama profesija.
Taigi Ispanijos teisės aktai patenka į jos taikymo sritį.
Konstatuotina, kad aplinkybė, jog šiuo metu Ispanijoje nėra jokios abipusio privataus detektyvo profesinės kvalifikacijos
pripažinimo sistemos, pažeidžia Direktyvos 92/51 reikalavimus.
Šiomis aplinkybėmis šeštasis kaltinimas pagrįstas tiek, kiek jis susijęs su privačių detektyvų profesinės kompetencijos įvertinimo
pripažinimu siekiant užsiimti privataus detektyvo veikla.

Dėl bylinėjimosi išlaidų
Pagal Procedūros reglamento 69 straipsnio 2 dalį pralaimėjusiai šaliai nurodoma padengti išlaidas, jei laimėjusi šalis to
prašė. Kadangi šioje byloje Komisija prašė priteisti bylinėjimosi išlaidas ir Ispanijos Karalystė pralaimėjo bylą Komisijos
pateiktų nuo pirmojo iki trečiojo ir penktojo kaltinimų atžvilgiu, ji padengia su jais susijusias išlaidas.
Dėl kaltinimo, susijusio su nacionaline priklausomybe, kurio Komisija atsisakė, abi šalys prašė, kad kita šalis padengtų bylinėjimosi
išlaidas. Taigi, remiantis Procedūros reglamento 69 straipsnio 5 dalies pirmąja pastraipa, Komisija turėtų padengti bylinėjimosi
išlaidas, nebent paaiškėtų, kad dėl atsakovės elgesio išlaidos turi būti pagrįstai priteistos iš jos. Kaip generalinė advokatė
teisingai nurodė išvados 109 ir 110 punktuose, Ispanijos Karalystė Privačios saugos reglamentą iš dalies pakeitė pavėluotai,
todėl jos elgesys paskatino Komisijos ieškinį. Šiomis aplinkybėmis su atsisakytu kaltinimu susijusios išlaidos priteistinos
iš šios valstybės narės.
Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, ir kadangi ketvirtojo bei šeštojo kaltinimų atžvilgiu Komisijos ieškinys buvo pagrįstas
tik iš dalies, Ispanijos Karalystė padengia tris ketvirtadalius Komisijos bylinėjimosi išlaidų ir likusios išlaidos paskirstytinos
taip, kad kiekviena šalis padengia savo išlaidas.
Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (pirmoji kolegija) nusprendžia:
1.
Palikdama galioti 1992 m. liepos 30 d. Įstatymo Nr. 23/1992 dėl privačios saugos ir 1994 m. gruodžio 9 d. Karaliaus dekreto
Nr. 2364/1994 dėl privačios saugos reglamento patvirtinimo nuostatas, nustatančias sąlygas, kurias turi atitikti užsienio
privačios saugos įmonės, kad galėtų veikti Ispanijoje, t. y. pareigą:
–
turėti juridinio asmens statusą,
–
turėti nustatytą minimalų akcinį kapitalą,
–
pervesti garantiją į sąskaitą Ispanijos įstaigoje,
–
įdarbinti minimalų darbuotojų skaičių tais atvejais, kai aptariama įmonė vykdo veiklą kitoje nei sprogmenų gabenimo ir paskirstymo
srityje,
–
bendrai reikalauti, kad jų darbuotojai turėtų specialų Ispanijos valdžios institucijų išduotą administracijos leidimą, ir
nepriėmusi nuostatų, būtinų užtikrinti profesinę kompetenciją patvirtinančių dokumentų, reikalingų norint verstis privataus
detektyvo veikla, pripažinimą, Ispanijos Karalystė neįvykdė įsipareigojimų, pirma, pagal EB 43 ir 49 straipsnius ir, antra,
pagal 1992 m. birželio 18 d. Tarybos direktyvą 92/51/EEB dėl antrosios bendros profesinio mokymo ir lavinimo pripažinimo sistemos,
papildančią 1988 m. gruodžio 21 d. Tarybos direktyvą 89/48/EEB dėl bendrosios aukštojo mokslo diplomų, išduotų po bent trejų
metų profesinio mokymo ir lavinimo, pripažinimo sistemos.
2.
Atmesti likusią ieškinio dalį.
3.
Ispanijos Karalystė padengia tris ketvirtadalius Europos Bendrijų Komisijos bylinėjimosi išlaidų ir visas savo bylinėjimosi
išlaidas.
4.
Europos Bendrijų Komisija padengia ketvirtadalį savo bylinėjimosi išlaidų.
Parašai.
*
Proceso kalba: ispanų.