CELEX: 61986CJ0045
Vispārējās tarifa preferences
Prasība atcelt tiesību aktu
Juridiskais pamats
Pienākums pamatot Kopienu tiesību aktus

Ar
prasības pieteikumu, kas Tiesas kancelejā iesniegts 1986. gada
17. februārī, Komisija saskaņā ar EEK līguma 173. panta pirmo
daļu cēla prasību atzīt par spēkā neesošu Padomes 1985. gada
17. decembra Regulu (EEK) Nr. 3599/85 par vispārējo tarifa
preferenču piemērošanu 1986. gadā attiecībā uz dažiem
jaunattīstības valstu rūpniecības ražojumiem un Padomes 1985. gada
17. decembra Regulu (EEK) Nr. 3600/85 par vispārējo tarifa
preferenču piemērošanu 1986. gadā attiecībā uz dažiem
jaunattīstības valstu tekstilizstrādājumiem (OV L 352,
1. un 107. lpp.).
Informācija
par šīs lietas faktiem un lietas dalībnieku izvirzītajiem pamatiem un
argumentiem ir izklāstīta ziņojumā tiesas sēdē un turpmāk šajā spriedumā
tiks pieminēta vai iztirzāta tikai tik daudz, cik tas nepieciešams
Tiesas argumentācijai.
Attiecībā
uz Padomes izteiktajām šaubām par prasības pieņemamību saistībā ar
Komisijas interesēm prasības iesniegšanā pietiek konstatēt, ka Līguma
173. pants skaidri nodala, no vienas puses, Kopienas iestāžu un
dalībvalstu tiesības iesniegt prasību un, no otras puses, tādas pašas
fizisku un juridisku personu tiesības. Minētā panta pirmā daļa Komisijai
un visām dalībvalstīm, iesniedzot prasību atzīt par spēkā neesošu,
piešķir tiesības apstrīdēt jebkuras Padomes regulas likumību un
neizvirza nosacījumu par to, ka šo tiesību īstenošana ir pamatota ar
interesēm prasības celšanā. Tādēļ prasība ir pieņemama.
Pamatojot
savu prasību, Komisija izvirza divus pamatus, kas pēc tās uzskata veido
vienu sūdzību – precīza juridiskā pamata neesamību, kas vien jau ir
pretrunā ar Līguma 190. pantu un kas šajā gadījumā vienlaikus ir
arī Līguma pārkāpums, jo tas noteic, ka ir jāizmanto vienprātīga lēmuma
pieņemšanas procedūra, nevis procedūra, kura piemērojama saskaņā ar
Līguma 113. pantu un kura, pēc Komisijas domām, ir vienīgais
pareizais juridiskais pamats.
Līguma
190. pantā noteikts, ka “Komisijas un Padomes regulās, direktīvās
un lēmumos norāda to pamatojumu”. No Tiesas judikatūras (it īpaši
1981. gada 7. jūlija spriedums lietā 158/80
Rewe-Handelsgesellscaft Nord mbh
pret
Hauptzollamt Kiel
,
Recueil
,
1805. lpp.) izriet, ka, lai izpildītu šo pienākumu sniegt
pamatojumu, Kopienas tiesību aktos ir jānorāda faktiskie un tiesību
apstākļi, uz kuriem iestāde ir pamatojusies tādējādi, lai Tiesa varētu
veikt savu kontroli un lai dalībvalstis un to pilsoņi zinātu
nosacījumus, saskaņā ar kuriem Kopienas iestādes ir piemērojušas Līgumu.
Tāpēc ir jāpārliecinās, vai apstrīdētās regulas atbilst šīm prasībām.
Šajā
ziņā Padome ir norādījusi, ka, lai gan juridiskā pamata norāde nav
precīza, apsvērumi regulu preambulās kopumā sniedz pietiekamu papildu
informāciju par Padomes mērķiem, kas ietver gan tirdzniecības politikas
mērķus, gan attīstības atbalsta politikas mērķus.
Šie
elementi tomēr nav pietiekami, lai noskaidrotu Padomes rīcības
juridisko pamatu. Kaut arī regulu preambulu apsvērumos ir minēts, ka
jāatvieglo jaunattīstības valstu piekļuve preferenču piešķīrējas valsts
tirgiem, šie apsvērumi faktiski norāda tikai uz nepieciešamību pielāgot
Kopienas vispārējo preferenču sistēmu, ņemot vērā piecpadsmit gadu laikā
gūto pieredzi. Turklāt saskaņā ar informāciju, ko Padome pati
iesniegusi Tiesai, formulējums “ņemot vērā Līgumu” tika pieņemts tāpēc,
ka bija atšķirīgi uzskati par pienācīga juridiskā pamata izvēli. Šā
formulējuma mērķis patiešām bija precīzi nenorādīt attiecīgo regulu
juridisko pamatu.
Tas,
ka nav precīzas norādes uz Līguma noteikumiem, nav būtisks procesuāls
pārkāpums, ja tiesību akta juridisko pamatu var noteikt, pamatojoties uz
citiem šā akta elementiem. Šāda precīza norāde tomēr ir nepieciešama,
ja bez tās ieinteresētajām personām un Tiesai nav iespējams precīzi
noteikt juridisko pamatu.
Atbildot
uz Tiesas jautājumu, Padome norādīja, ka, pieņemot minētās regulas, tā
bija paredzējusi pamatot tās ar Līguma 113. un 235. pantu.
Padome paskaidroja, ka tā ir noraidījusi Komisijas priekšlikumu izmantot
tikai 113. pantu, jo bijusi pārliecināta, ka minētās regulas
paredz īstenot ne tikai tirdzniecības politikas mērķus, bet arī svarīgus
attīstības politikas mērķus. Šīs politikas īstenošana pārsniedz
113. panta darbības jomu, un tāpēc ir nepieciešama norāde uz
235. pantu.
Ir
jāatgādina, ka saskaņā ar Kopienas kompetences sistēmu tiesību akta
juridiskā pamata izvēle nevar būt atkarīga vienīgi no iestādes viedokļa
par izvirzītajiem mērķiem – tās pamatā jābūt objektīviem faktoriem, ko
iespējams pārbaudīt tiesā.
Šajā
gadījumā pareiza juridiskā pamata izvēle nebija tikai formāls
arguments, jo Līguma 113. un 235. pants katrs paredz
atšķirīgus noteikumus attiecībā uz to, kā Padome var pieņemt attiecīgo
lēmumu, un juridiskā pamata izvēle varēja ietekmēt minēto regulu saturu.
No
pašiem 235. panta noteikumiem izriet, ka šā panta izmantošana par
tiesību akta juridisko pamatu ir attaisnojama tikai tad, ja neviens cits
Līguma noteikums Kopienas iestādēm nepiešķir minētā akta pieņemšanai
vajadzīgās pilnvaras.
Tātad
ir jāpārliecinās, vai šajā gadījumā Padome bija kompetenta pieņemt
minētās regulas vienīgi saskaņā ar Līguma 113. pantu, kā to apgalvo
Komisija.
Parasti
tarifa preferences, ko piešķir minētās regulas, ir “tarifu likmju
grozījumi” 113. panta izpratnē. Tomēr Padome apgalvo, ka šo regulu
mērķi attīstības atbalsta politikas jomā pārsniedz kopējās tirdzniecības
politikas robežas.
Pirmkārt,
ir jānorāda – kā Tiesa to jau ir noteikusi – ka tirdzniecības politikas
jēdziena saturs nemainās atkarībā no tā, vai šo politiku piemēro
atsevišķas valsts vai visas Kopienas starptautiskajā darbībā
(1975. gada 11. novembra atzinums 1/75,
Recueil
, 1355. lpp.).
Mūsdienu
starptautiskajās attiecībās aizvien vairāk nostiprinās saikne starp
tirdzniecību un attīstību; to ir atzinusi ANO, it īpaši ANO konferencē
par tirdzniecību un attīstību (ANKTA), un VVTT, it īpaši iekļaujot VVTT
IV nodaļu ar nosaukumu “Tirdzniecība un attīstība”.
Tieši
tādēļ tika izstrādāts modelis, kas izmantots, pamatojot Kopienas
Vispārējo preferenču sistēmu, kura daļēji ieviesta ar minētajām regulām.
Šī sistēma atspoguļo jaunu starptautisko tirdzniecības attiecību
koncepciju, kurā būtiska nozīme ir attīstības mērķiem.
Definējot
kopējās tirdzniecības politikas iezīmes un instrumentus 110. un
turpmākajos pantos, Līgumā ir ņemta vērā iespējamā evolūcija. Tāpēc
110. pantā tirdzniecības politikas mērķos ir iekļauts arī tāds
mērķis kā veicināt “pasaules tirdzniecības harmonisku attīstību”; šis
mērķis paredz minētās politikas pielāgošanu iespējamajām pārmaiņām
starptautiskajās attiecībās. Tāpat arī 113.–116. pantā ir paredzēta
ne tikai iestāžu tiesību aktu pieņemšana un nolīgumu slēgšana ar trešām
valstīm, bet arī kopīga rīcība “starptautiskās ekonomiskās
organizācijās” – šis formulējums ir pietiekami plašs, lai ietvertu
starptautiskas organizācijas, kas varētu nodarboties ar tirdzniecības
problēmu risināšanu no attīstības politikas viedokļa.
Tiesa
jau ir atzinusi, ka tiesību akta saistība ar attīstības problēmām
nenozīmē, ka uz šādu aktu neattiecas kopējā tirdzniecības politika, kas
definēta Līgumā. Tiesa ir uzskatījusi, ka kopējo tirdzniecības politiku
vairs nevarētu efektīvi vadīt, ja Kopienas rīcībā nebūtu citu līdzekļu,
bet tikai tie instrumenti, ar kuriem paredzēts ietekmēt vienīgi
tradicionālos ārējās tirdzniecības aspektus. Šādi saprasta
“tirdzniecības politika” pakāpeniski zaudētu savu nozīmi
(1979. gada 4. oktobra atzinums 1/78,
Recueil
, 2871. lpp.).
No
tā izriet, ka minētās regulas ir tiesību akti, kas pieder kopējās
tirdzniecības politikas jomai, un ka Padomei, kas bija kompetenta
pieņemt šīs regulas saskaņā ar Līguma 113. pantu, nebija pamatojuma
izvēlēties par juridisko pamatu 235. pantu.
No
iepriekš minētā izriet, ka – no vienas puses – minētās regulas
neatbilst Līguma 190. panta prasībai norādīt pamatojumu un – no
otras puses – to pieņemšanā netika izmantots pareizs juridiskais pamats.
Tādēļ tās ir atzīstamas par spēkā neesošām.
Tomēr
ņemot vērā lietas apstākļus un tiesiskās drošības prasības, regulu, kas
atzītas par spēkā neesošām, tiesiskās sekas ir jāatzīst par saistošām
saskaņā ar Līguma 174. panta otro daļu.

Par tiesāšanās izdevumiem
Atbilstoši
Reglamenta 69. panta 2. punktam lietas dalībniekam, kuram
spriedums nav labvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus. Tā
kā Padomei spriedums nav labvēlīgs, tai jāpiespriež atlīdzināt
tiesāšanās izdevumus.
Ar šādu pamatojumu
TIESA
nospriež:
1)
Padomes
1985. gada 17. decembra Regula (EEK) Nr. 3599/85 par
vispārējo tarifa preferenču piemērošanu 1986. gadā attiecībā uz
dažiem jaunattīstības valstu rūpniecības ražojumiem un Padomes
1985. gada 17. decembra Regula (EEK) Nr. 3600/85 par
vispārējo tarifa preferenču piemērošanu 1986. gadā attiecībā uz
dažiem jaunattīstības valstu tekstilizstrādājumiem (OV L 352,
1. un 107. lpp.) nav spēkā;
2)
regulu, kas atzītas par spēkā neesošām, tiesiskās sekas ir uzskatāmas par saistošām;
3)
Padome atlīdzina tiesāšanās izdevumus.
Mackenzie Stuart
Galmot
Kakouris
O’Higgins
SchockweilerBosco
Koopmans
Everling
Bahlmann
Joliet

Rodríguez Iglesias

Pasludināts atklātā tiesas sēdē 1987. gada 26. martā Luksemburgā.
Sekretārs

Priekšsēdētājs
P. Heim

A. J. Mackenzie Stuart
*
Tiesvedības valoda – franču.