CELEX: 62005CJ0103
Nařízení (ES) č. 44/2001- Článek 6 bod 1
Více žalovaných
Žaloba podaná ve členském státu proti osobě v úpadkovém řízení s bydlištěm v tomto státu a proti dalšímu žalovanému s bydlištěm v jiném členském státu
Nepřípustnost žaloby proti osobě v úpadkovém řízení
Příslušnost soudu, jemuž byla věc předložena, vzhledem k dalšímu žalovanému

1       Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká výkladu čl. 6 bodu 1 nařízení Rady (ES) č. 44/2001 ze dne 22. prosince 2000
o příslušnosti a uznávání a výkonu soudních rozhodnutí v občanských a obchodních věcech (Úř. věst. L 12, s. 1, Zvl. vyd. 19/04,
s. 42).
2       Tato žádost byla podána v rámci sporu mezi Reisch Montage AG (dále jen „Reisch Montage“) a Kiesel Baumaschinen Handels GmbH
(dále jen „Kiesel“) ve věci uhrazení dluhu ve výši 8 689,22 eur.

Právní rámec

Právní úprava Společenství
3       Jedenáctý, dvanáctý a patnáctý bod odůvodnění nařízení č. 44/2001 uvádí:
„(11) Pravidla pro určení příslušnosti musí být vysoce předvídatelná a založená na zásadě, podle které je příslušnost obecně
založena na místě bydliště žalovaného, a musí být na tomto základě vždy určitelná, kromě několika přesně určených případů,
kdy předmět sporu nebo smluvní volnost stran opravňuje k použití odlišného určujícího hlediska. […]
(12) Kromě místa bydliště žalovaného by měla existovat i jiná kritéria pro určení příslušnosti, založená na úzké vazbě mezi
soudem a právním sporem nebo usnadňující řádný výkon spravedlnosti.
[…]
(15) V zájmu harmonického výkonu spravedlnosti je nezbytné minimalizovat možnost souběžných řízení a zajistit, aby ve dvou
členských státech nebyla vydána vzájemně si odporující rozhodnutí. […]“
4       Článek 2 odst. 1 uvedeného nařízení, který je uvedený v kapitole II oddílu 1 nazvaném „Obecná ustanovení“, stanoví:
„Nestanoví-li toto nařízení jinak, mohou být osoby, které mají bydliště na území některého členského státu, bez ohledu na
svou státní příslušnost žalovány u soudů tohoto členského státu.“
5       Podle článku 3 téhož nařízení, který je rovněž součástí uvedené kapitoly II oddílu 1:
„1. Osoby, které mají bydliště na území některého členského státu, mohou být u soudů jiného členského státu žalovány pouze
na základě pravidel stanovených v oddílech 2 až 7 této kapitoly.
2. Na tyto osoby nelze použít zejména pravidla pro určení příslušnosti uvedená v příloze 1.“
6       Na základě článku 5 nařízení č. 44/2001, který je uveden v oddílu 2 téže kapitoly II nazvaném „Zvláštní příslušnost“, může
být osoba, která má bydliště na území některého členského státu, za určitých podmínek žalována v jiném členském státě.
7       Krom toho, článek 6 téhož nařízení, který je rovněž součástí uvedeného oddílu 2, stanoví:
„Osoba, která má bydliště na území některého členského státu, může být též žalována,
1)      je-li žalováno více osob společně, u soudu místa, kde má bydliště některý z žalovaných, za předpokladu, že právní nároky jsou
spojeny tak úzce, že je účelné je vyšetřit a rozhodnout o nich společně, aby se zabránilo vydání vzájemně si odporujících
rozhodnutí v oddělených řízeních;
[…]“

Vnitrostátní právní úprava
8       Článek 6 odst. 1 rakouského zákona o konkurzu (Konkursordnung, dále jen „KO“) stanoví:
„Spory, jejichž předmětem je uplatnění nebo zaručení práv k majetku, který tvoří konkurzní podstatu společnosti v úpadku,
nemohou být proti úpadci zahájeny nebo v nich nesmí být pokračováno poté, co bylo zahájeno úpadkové řízení.“

Spor v původním řízení a předběžná otázka
9       Dne 30. ledna 2004 Reisch Montage, společnost usazená v Lichtenštejnsku, podala u Bezirksgericht Bezau (Rakousko) žalobu na
zaplacení proti M. Gisingerovi, který má bydliště v Rakousku, jakož i proti společnosti Kiesel, jejíž sídlo je v Německu.
Tato posledně uvedená společnost se zaručila za závazek p. Gisingera ve výši 8 689,22 eur a Reisch Montage požaduje vrácení
této částky.
10     Svým rozhodnutím ze dne 24. února 2004 Bezirksgericht Bezau na základě čl. 6 odst. 1 KO zamítl žalobu Reisch Montage v rozsahu,
v jakém směřovala proti M. Gisingerovi z důvodu, že úpadkové řízení týkající se majetku posledně uvedeného bylo zahájeno dne
23. července 2003 a k okamžiku podání uvedené žaloby stále probíhalo. Toto rozhodnutí nabylo právní moci.
11     Kiesel poté zpochybnila příslušnost soudu, kterému byla věc předložena a tvrdila, že Reisch Montage se nemohla za účelem odůvodnění
příslušnosti Bezirksgericht Bezau dovolávat čl. 6 bodu 1 nařízení č. 44/2001, jelikož žaloba směřující proti M. Gisingerovi
byla na základě čl. 6 odst. 1 KO odmítnuta jako nepřípustná.
12     Rozsudkem ze dne 15. dubna 2004 Bezirksgericht Bezau vyhověl námitce nepříslušnosti uplatněné společností Kiesel a odmítl
žalobu Reisch Montage z důvodu místní a mezinárodní nepříslušnosti tohoto soudu.
13     Landesgericht Feldkirch (Rakousko), rozhodující o odvolání, zrušil tento rozsudek a zamítl námitku nepříslušnosti, kterou
uplatnila Kiesel.
14     Ta podala opravný prostředek „Revision“ u Oberster Gerichtshof, který se rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru
následující předběžnou otázku:
„Může se žalobce dovolávat čl. 6 bodu 1 nařízení […] č. 44/2001, pokud podá žalobu proti osobě s bydlištěm ve státě soudu
a proti osobě usazené v jiném členském státě, avšak žaloba proti osobě s bydlištěm ve státě soudu je již k okamžiku podání
této žaloby nepřípustná z důvodu zahájeného úpadkového řízení na její majetek, které má podle vnitrostátního práva za následek
zastavení řízení?“

K předběžné otázce
15     Podstatou otázky předkládajícího soudu je to, zda musí být čl. 6 bod 1 nařízení č. 44/2001 vykládán v tom smyslu, že se jej
lze dovolávat v rámci žaloby podané v členském státu proti žalovanému s bydlištěm v tomto státu a proti dalšímu žalovanému
s bydlištěm v jiném členském státu, pokud je již k okamžiku podání tato žaloba považována za nepřípustnou ve vztahu k prvnímu
žalovanému.

Vyjádření předložená Soudnímu dvoru
16     Podle německé vlády musí být čl. 6 bod 1 nařízení č. 44/2001 vykládán úzce, aby nebyla zpochybněna zásada příslušnosti soudů
podle bydliště žalovaného stanovená v čl. 2 odst. 1 tohoto nařízení.
17     Podle této vlády, pokud je řízení proti jednomu ze dvou žalovaných nepřípustné již k okamžiku podání žaloby z důvodu jeho
úpadku, žaloby směřující proti oběma žalovaným musí být považovány za žaloby, které nejsou „spojeny tak úzce, že je účelné
je vyšetřit a rozhodnout o nich společně“ ve smyslu uvedeného čl. 6 bodu 1. Toto ustanovení se tedy nepoužije v takové situaci,
jako je situace ve věci v původním řízení.
18     Francouzská vláda a Komise Evropských společenství naopak tvrdí, že uvedeného ustanovení se lze v takové věci dovolávat.
19     Podle uvedené vlády stanoví čl. 6 bod 1 nařízení č. 44/2001 pouze to, že je-li žalováno více osob společně, mohou být žalovány
u soudu místa, kde má bydliště některá z nich, pokud spolu právní nároky, které se jich týkají, souvisejí. Na rozdíl od bodu
2 téhož článku jeho bod 1 nestanoví žádnou zvláštní podmínku, která by mohla zabránit tomu, aby nebyl použit pouze s cílem
odejmout žalovaného soudu v místě jeho bydliště.
20     Tatáž vláda se odvolává na judikaturu Soudního dvora (rozsudky ze dne 15. května 1990, Hagen, C‑365/88, Recueil, s. I‑1845,
body 20 a 21; ze dne 27. dubna 2004, Turner, C‑159/02, Recueil, s. I‑3565, bod 29, a ze dne 26. května 2005, GIE Réunion européenne
a další, C‑77/04, Sb. rozh. s. I‑4509, bod 34) a tvrdí, že vnitrostátní soud nemůže odůvodnit zamítnutí žaloby proti ručiteli
skutečností, že ručitel má bydliště v jiném členském státu, než je stát tohoto soudu, a kde je bydliště dlužníka, proti němuž
je žaloba nepřípustná.
21     Komise tvrdí, že Reisch Montage nemůže nicméně podat nepřípustnou žalobu proti žalovanému s bydlištěm v členském státu s jediným
cílem odejmout jiného žalovaného primární příslušnosti soudů členského státu, ve kterém má bydliště. Je tedy věcí příslušného
soudu, aby přezkoumal, zda čl. 6 bod 1 nařízení č. 44/2001 není zneužit.

Odpověď Soudního dvora
22     Úvodem je třeba připomenout, že příslušnost stanovená v článku 2 nařízení č. 44/2001, tedy příslušnost soudů členského státu,
na jehož území má žalovaný své bydliště, je obecnou zásadou a pouze jako výjimku z této zásady nařízení stanoví pravidla pro
zvláštní příslušnost v taxativně vyjmenovaných případech, ve kterých žalovaný může nebo musí, podle okolností, být žalovaný
u soudu jiného členského státu [viz, co se týče Úmluvy ze dne 27. září 1968 o soudní příslušnosti a výkonu rozhodnutí v občanských
a obchodních věcech (Úř. věst. 1972, L 299, s. 32, dále jen „Bruselská úmluva“), jejíž ustanovení jsou v podstatě shodná s ustanoveními
nařízení č. 44/2001, rozsudky ze dne 27. října 1998, Réunion européenne a další, C‑51/97, Recueil, s. I‑6511, bod 16, a ze
dne 5. února 2004, Frahuil, C‑265/02, Recueil, s. I‑1543, bod 23].
23     V tomto ohledu je ustálenou judikaturou, že uvedená pravidla o zvláštní příslušnosti jsou vykládána úzce a nedovolují výklad,
který přesahuje případy výslovně předvídané v nařízení č 44/2001 (viz, pokud jde o Bruselskou úmluvu, rozsudek ze dne 10. června
2004, Kronhofer, C‑168/02, Sb. rozh. s. I‑6009, bod 14 a uvedená judikatura).
24     Je věcí vnitrostátního soudu, aby při výkladu týchž pravidel dodržoval zásadu právní jistoty, která tvoří jeden z cílů nařízení
č. 44/2001 (viz, pokud jde o Bruselskou úmluvu, rozsudky ze dne 28. září 1999, GIE Groupe Concorde a další, C‑440/97, Recueil,
s. I‑6307, bod 23; ze dne 19. února 2002, Besix, C‑256/00, Recueil, s. I‑1699, bod 24, a ze dne 1. března 2005, Owusu, C‑281/02,
Sb. rozh. s. I‑1383, bod 38).
25     Tato zásada zejména vyžaduje, aby byla zvláštní pravidla o příslušnosti vykládána způsobem umožňujícím běžně informovanému
žalovanému přiměřeně předvídat, u kterého soudu, jiného než soudu státu, v němž má bydliště, může být žalován (viz výše uvedené
rozsudky GIE Groupe Concorde a další, bod 24, Besix, bod 26, a Owusu, bod 40).
26     Pokud jde o zvláštní příslušnost stanovenou v čl. 6 bodu 1 nařízení č. 44/2001, žalovaný může být žalován, je-li žalováno
více osob společně, u soudu místa, kde má bydliště některý ze žalovaných, za předpokladu, že „právní nároky jsou spojeny tak
úzce, že je účelné je vyšetřit a rozhodnout o nich společně, aby se zabránilo vydání vzájemně si odporujících rozhodnutí v oddělených
řízeních“.
27     V tomto ohledu je zaprvé třeba konstatovat, že toto ustanovení neobsahuje žádný výslovný odkaz na použití vnitrostátních pravidel,
ani žádnou podmínku, podle které by žaloba podaná proti více žalovaným musela být k okamžiku podání ve vztahu ke každému z nich
přípustná podle vnitrostátní právní úpravy.
28     Zadruhé je namístě uvést, že nezávisle na tomto prvním zjištění je podstatou položené otázky to, zda může vnitrostátní pravidlo
zakládající překážku nepřípustnosti zabránit použití čl. 6 bodu 1 nařízení č. 44/2001.
29     Přitom je ustálenou judikaturou, že ustanovení uvedeného nařízení musí být vykládána autonomně s odkazem na jeho systematiku
a cíle (viz, pokud jde o Bruselskou úmluvu, rozsudek ze dne 15. ledna 2004, Blijdenstein, C‑433/01, Recueil, s. I‑981, bod
24 a uvedená judikatura).
30     V důsledku toho, jelikož čl. 6 bod 1 nařízení č. 44/2001 není součástí takových ustanovení, jako je např. článek 59 uvedeného
nařízení, který výslovně stanoví použití vnitrostátních pravidel, a který tedy slouží jako právní základ tohoto použití, nemůže
být vykládán v tom smyslu, že jeho použití může záviset na účinku vnitrostátních pravidel.
31     Za těchto podmínek se čl. 6 bodu 1 nařízení č. 44/2001 lze dovolávat v rámci žaloby podané v jednom členském státu proti žalovanému
s bydlištěm v tomto státu a dalšímu žalovanému s bydlištěm v jiném členském státu, i pokud je tato žaloba již k okamžiku svého
podání považována za nepřípustnou vůči prvnímu žalovanému na základě vnitrostátní právní úpravy.
32     Je však třeba připomenout, že zvláštní pravidlo o příslušnosti vyjádřené v čl. 6 bodu 1 nařízení č. 44/2001 nemůže být vykládáno
tak, aby žalobci umožnilo podat žalobu směřující proti více žalovaným s jediným cílem odejmout jednoho ze žalovaných soudům
členského státu, ve kterém má bydliště (viz, pokud jde o Bruselskou úmluvu, rozsudek ze dne 27. září 1988, Kalfelis, 189/87,
Recueil, s. 5565, body 8 a 9, jakož i výše uvedený rozsudek Réunion européenne a další, bod 47). Nicméně se nezdá, že by to
byl případ situace ve věci v původním řízení.
33     S ohledem na výše uvedené úvahy je třeba odpovědět na položenou otázku tak, že čl. 6 bod 1 nařízení č 44/2001 musí být vykládán
v tom smyslu, že v takové situaci, jako je situace v původním řízení, se tohoto ustanovení lze dovolávat v rámci žaloby podané
v jednom členském státu proti žalovanému s bydlištěm v tomto státu a dalšímu žalovanému s bydlištěm v jiném členském státu,
i pokud je tato žaloba již k okamžiku svého podání považována za nepřípustnou vůči prvnímu žalovanému na základě vnitrostátní
právní úpravy.

K nákladům řízení
34     Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení vzhledem ke sporu probíhajícímu
před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření
Soudnímu dvoru než vyjádření uvedených účastníků řízení se nenahrazují.
Z těchto důvodů Soudní dvůr (druhý senát) rozhodl takto:
Článek 6 bod 1 nařízení Rady (ES) č. 44/2001 o příslušnosti a uznávání a výkonu soudních rozhodnutí v občanských a obchodních
věcech musí být vykládán v tom smyslu, že v takové situaci, jako je situace v původním řízení, se tohoto ustanovení lze dovolávat
v rámci žaloby podané v jednom členském státu proti žalovanému s bydlištěm v tomto státu a dalšímu žalovanému s bydlištěm
v jiném členském státu, i pokud je tato žaloba již k okamžiku svého podání považována za nepřípustnou vůči prvnímu žalovanému
na základě vnitrostátní právní úpravy.
Podpisy.
*
Jednací jazyk: němčina.