CELEX: 62004TJ0016
Keskkond
Direktiiv 2003/87/EÜ
Kasvuhoonegaaside saatekvootidega kauplemise süsteem
Tühistamisnõue
Otsese ja isikliku puutumuse puudumine
Kahju hüvitamise nõue
Vastuvõetavus
Isikutele õigusi andva kõrgemalseisva õigusnormi piisavalt selge rikkumine
Omandiõigus
Kutsealal tegutsemise vabadus
Proportsionaalsus
Võrdne kohtlemine
Asutamisvabadus
Õiguskindlus

Õiguslik raamistik
I –
EÜ asutamislepingu sätted
EÜ artikkel 174 näeb eelkõige ette:
„1. Ühenduse keskkonnapoliitika aitab kaasa järgmiste eesmärkide taotlemisele:
–        keskkonna säilitamine, kaitsmine ja selle kvaliteedi parandamine;
–        inimese tervise kaitsmine;
–        loodusressursside kaalutletud ja mõistlik kasutamine;
–        meetmete edendamine rahvusvahelisel tasandil, selleks et tegelda piirkondlike ja ülemaailmsete keskkonnaprobleemidega.
2. Ühenduse keskkonnapoliitika, võttes arvesse ühenduse eri piirkondade olukorra mitmekesisust, seab eesmärgiks kaitstuse
kõrge taseme. See rajaneb ettevaatusprintsiibil ja põhimõtetel, mille järgi tuleb võtta ennetusmeetmeid ja keskkonnakahjustus
heastada eeskätt kahjustuse kohas, saastaja peab aga maksma.
[…]
3. Oma keskkonnapoliitikat ette valmistades võtab ühendus arvesse:
–        kättesaadavaid teaduslikke ja tehnilisi andmeid;
–        ühenduse eri piirkondade keskkonnatingimusi;
–        meetme võtmise või võtmata jätmise potentsiaalseid tulusid ja kulusid;
–        ühenduse kui terviku majanduslikku ja sotsiaalset arengut ning tema piirkondade tasakaalustatud arengut.
[…]”
EÜ artikli 175 lõige 1 näeb ette:
„Toimides vastavalt [EÜ] artiklis 251 sätestatud menetlusele ning pärast konsulteerimist majandus- ja sotsiaalkomitee ning
regioonide komiteega, otsustab nõukogu, missuguseid meetmeid tuleb ühendusel võtta, et saavutada [EÜ] artiklis 174 seatud
eesmärgid.”
II –
Vaidlustatud direktiiv
25. oktoobril 2003. aastal jõustunud Euroopa Parlamendi ja nõukogu 13. oktoobri 2003. aasta direktiiv 2003/87/EÜ, millega
luuakse ühenduses kasvuhoonegaaside saastekvootidega kauplemise süsteem ja muudetakse nõukogu direktiivi 96/61/EÜ (ELT L 275,
lk 32; ELT eriväljaanne 15/07, lk 631), pani ühenduses aluse kasvuhoonegaaside saastekvootidega kauplemise süsteemile (edaspidi
„saastekvootidega kauplemise süsteem”), mille eesmärk on vähendada tulemuslikult ja majanduslikult tõhusalt kasvuhoonegaaside
ja eelkõige süsihappegaasi (edaspidi „CO
”) heitkoguseid (direktiivi 2003/87 artikkel 1). Direktiiv tugineb kohustustele, mis lasuvad ühendusel tulenevalt ÜRO kliimamuutuste
raamkonventsioonist ja Kyoto protokollist. Viimane kiideti heaks 25. aprilli 2002. aasta otsusega 2002/358/EÜ, mis käsitleb
Ühinenud Rahvaste Organisatsiooni kliimamuutuste raamkonventsiooni Kyoto protokolli heakskiitmist Euroopa Ühenduse nimel ja
sellega võetavate ühiste kohustuste täitmist (EÜT L 130, lk 1; ELT eriväljaanne 11/42, lk 24). Kyoto protokoll jõustus 16. veebruaril
2005.
Ühendus ja liikmesriigid võtsid kohustuse vähendada aastatel 2008–2012 protokolli A lisas loetletud kasvuhoonegaaside inimtekkelisi
heitkoguseid võrreldes 1990. aasta tasemega 8% (vaidlustatud direktiivi põhjendus 4). Selleks leppisid nad kokku, et nad täidavad
oma heitkoguste vähendamise kohustusi vastavalt Kyoto protokolli artiklile 4 ühiselt nn kohustuste jagamise kokkuleppe kohaselt,
tabel iga liikmesriigi osaluse kohta on toodud otsuse 2002/358 II lisas.
Kyoto protokoll näeb ette kolm mehhanismi, et võimaldada osalevatel riikidel saavutada oma eesmärgid vähendada kasvuhoonegaaside
heitkoguseid, st esiteks rahvusvaheline saastekvootidega kauplemine, teiseks heitkoguste vähendamise projektide ühisrakendus
ja kolmandaks „puhta” arengu mehhanism; kahte viimast mehhanismi nimetatakse ka „paindlikeks mehhanismideks”. Kui heitkoguste
vähendamise projektide ühisrakenduse eesmärk on vähendada Kyoto protokolli osalisriikides kasvuhoonegaaside heitkoguseid,
siis „puhta” arengu mehhanism puudutab heitkoguste vähendamise projekte, mida tuleb rakendada arengumaades, kes ei ole Kyoto
protokolli eesmärkidega ühinenud.
Kyoto protokollis ja otsuses 2002/358 ette nähtud heitkoguste vähendamise eesmärkide rakendamiseks ühenduses sätestab vaidlustatud
direktiiv, et saastekvootidega kauplemise süsteemi raames peavad I lisas nimetatud käitiste käitajad katma kasvuhoonegaaside
heitkogused kvootidega, mis on neile eraldatud vastavalt riiklikele jaotuskavadele (edaspidi „jaotuskavad”). Kui käitajal
õnnestub oma heitkoguseid vähendada, võib ta ülemäärased kvoodid müüa teistele käitajatele. Seevastu käitaja, kelle käitise
heitkogused on liiga suured, võib aga vajalikud saastekvoodid osta käitajalt, kellel on neid üle.
Vaidlustatud direktiivi I lisa kohaselt kuuluvad selle kohaldamisalasse eelkõige teatavad energia tootmisega tegelevad põletuskäitised
ning raudmetallide tootmise ja töötlemisega tegelevad põletuskäitised, nagu „[k]äitised malmi või terase tootmiseks (esmane
või teisene sulatamine), sealhulgas pidevvaluks, tootmisvõimsusega üle 2,5 tonni tunnis”.
Vaidlustatud direktiiv näeb aastateks 2005–2007 ette esimese ajavahemiku (edaspidi „esimene eraldamise ajavahemik”), mis eelneb
Kyoto protokolliga ette nähtud kohustuste esimesele ajavahemikule, ning seejärel aastateks 2008–2012 teise ajavahemiku (edaspidi
„teine eraldamise ajavahemik”), mis vastab eelnimetatud kohustuste esimesele ajavahemikule (vaidlustatud direktiivi artikkel 11).
Esimesel eraldamise ajavahemikul kohaldatakse vaidlustatud direktiivi vaid ühe II lisas loetletud kasvuhoonegaasi suhtes,
s.o CO
suhtes ning üksnes I lisas loetletud tegevusaladest tulenevate heitkoguste suhtes (vaidlustatud direktiivi artikkel 2), sh
raudmetallide tootmine ja töötlemine.
Täpsemalt põhineb saastekvootidega kauplemise süsteem ühelt poolt kohustusel taotleda eelnevalt kasvuhoonegaaside heitmeluba
(vaidlustatud direktiivi artiklid 4–8) ning teiselt poolt saastekvootide eraldamisel, mille alusel on kvoodi omanikust käitajal
õigus õhku paisata teatud koguses kasvuhoonegaase koos käitise käitaja kohustusega tagastada igal aastal käitise koguheitmetele
vastav hulk saastekvoote (vaidlustatud direktiivi artikli 12 lõige 3).
Seega peavad kõik vaidlustatud direktiivi I lisas nimetatud käitised omama pädeva siseriikliku asutuse väljastatud luba. Vaidlustatud
direktiivi artikkel 4 sätestab, et „[l]iikmesriigid tagavad, et alates 1. jaanuarist 2005 ei tegele ükski käitis I lisas loetletud
tegevusaladega, millest tulenevad selle tegevusega seotud kindlaksmääratud heitkogused, välja arvatud juhul, kui käitajal
on luba, mille pädev asutus on välja andnud kooskõlas artiklitega 5 ja 6, või käitis on vastavalt artiklile 27 ajutiselt [saastekvootidega
kauplemise] süsteemist välja arvatud”.
Lisaks näeb vaidlustatud direktiivi artikli 6 lõige 2 ette:
„Kasvuhoonegaaside heitmeload sisaldavad järgmisi andmeid:
[…]
c) seirenõuded, milles täpsustatakse seiremeetodid ja -sagedus;
d) aruandluse nõuded; ja
e) kohustus tagastada käitise iga kalendriaasta kooskõlas [vaidlustatud direktiivi] artikliga 15 tõendatud koguheitmetele
vastaval hulgal kvoote nelja kuu jooksul pärast kõnealuse aasta lõppu.”
Tingimused ja menetlus, mille järgi pädevad siseriiklikud ametivõimud eraldavad jaotuskava alusel käitiste käitajatele kvoote,
on sätestatud vaidlustatud direktiivi artiklites 9–11.
Vaidlustatud direktiivi artikli 9 lõike 1 esimene lõik sätestab:
„Iga [vaidlustatud direktiivi] artikli 11 lõigetes 1 ja 2 nimetatud ajavahemiku kohta töötab iga liikmesriik välja [jaotuskava],
milles esitatakse nende kvootide üldkogus, mida kavatsetakse kõnealuseks ajavahemikuks eraldada, ja kuidas neid eraldada.
[Jaotuskava] peab põhinema objektiivsetel ja läbipaistvatel kriteeriumidel, sealhulgas III lisas loetletud kriteeriumidel,
võttes nõuetekohaselt arvesse üldsuse märkusi. Ilma et see piiraks [EÜ] asutamislepingu kohaldamist, töötab komisjon hiljemalt
31. detsembriks 2003 välja juhised III lisas loetletud kriteeriumide rakendamiseks.”
Euroopa Ühenduste Komisjon nägi ette eelnimetatud juhiste esimese versiooni oma 7. jaanuari 2004. aasta teatises KOM(2003) 830
(lõplik) liikmesriikidele antavate juhiste kohta vaidlustatud direktiivi III lisas loetletud kriteeriumide rakendamisel ning
tingimuste kohta, millal esineb vääramatu jõud. 22. detsembri 2002. aasta teatises KOM(2005) 703 (lõplik) nägi komisjon ette
täiendavad juhised jaotuskavade kohta teiseks eraldamise ajavahemikuks (edaspidi „komisjoni täiendavad juhised”).
Vaidlustatud direktiivi artikli 9 lõike 1 teine lõik sätestab:
„[Vaidlustatud direktiivi a]rtikli 11 lõikes 1 nimetatud ajavahemikku käsitlev [jaotuskava] avaldatakse ja sellest teatatakse
komisjonile ja teistele liikmesriikidele hiljemalt 31. märtsil 2004. Järgnevate ajavahemike puhul avaldatakse [jaotuskava]
ja sellest teatatakse komisjonile ja teistele liikmesriikidele vähemalt 18 kuud enne asjaomase ajavahemiku algust.”
Vaidlustatud direktiivi artikli 9 lõige 3 näeb ette:
„Komisjon võib kolme kuu jooksul pärast seda, kui liikmesriik on [jaotuskava] lõike 1 kohaselt esitanud, [jaotuskava] või
selle mõne aspekti tagasi lükata põhjusel, et see ei vasta III lisas loetletud kriteeriumidele või artiklile 10. Liikmesriik
teeb [vaidlustatud direktiivi] artikli 11 lõikele 1 või 2 vastava otsuse üksnes juhul, kui komisjon kavandatavad muudatused
heaks kiidab. Komisjon peab tagasilükkamise otsust põhjendama.”
Vaidlustatud direktiivi artikli 10 kohaselt eraldavad liikmesriigid esimeseks kauplemisperioodiks vähemalt 95% saastekvootidest
tasuta ja teiseks kauplemisperioodiks vähemalt 90% saastekvootidest tasuta.
Vaidlustatud direktiivi artikkel 11, mis käsitleb saastekvootide eraldamist ja väljaandmist, sätestab:
„1. 1. jaanuaril 2005 algava kolmeaastase ajavahemiku puhul otsustab iga liikmesriik selleks ajavahemikuks eraldatavate saastekvootide
üldkoguse ja nende kvootide eraldamise iga käitise käitajale. See otsus tehakse vähemalt kolm kuud enne kõnealuse ajavahemiku
algust ning see põhineb [vaidlustatud direktiivi] artikli 9 kohaselt väljatöötatud [jaotuskaval] ja on kooskõlas [vaidlustatud
direktiivi] artikliga 10, võttes nõuetekohaselt arvesse üldsuse märkusi.
2. 1. jaanuaril 2008 algava viieaastase ajavahemiku ja iga järgneva viieaastase ajavahemiku puhul otsustab iga liikmesriik
selleks ajavahemikuks eraldatavate saastekvootide üldkoguse ja algatab menetluse nende kvootide eraldamiseks iga käitise käitajale.
See otsus tehakse vähemalt 12 kuud enne asjaomase ajavahemiku algust ning see põhineb liikmesriigi [vaidlustatud direktiivi]
artikli 9 kohaselt väljatöötatud [jaotuskaval] ja on kooskõlas [vaidlustatud direktiivi] artikliga 10, võttes nõuetekohaselt
arvesse üldsuse märkusi.
3. Lõike 1 või 2 kohaselt tehtud otsused peavad olema kooskõlas asutamislepingu nõuetega, eelkõige asutamislepingu artiklitega 87
ja 88. Eraldamist käsitlevaid otsuseid tehes võtavad liikmesriigid arvesse vajadust selle järele, et saastekvoote saaksid
kasutada ka uued osalejad.
[…]”
Vaidlustatud direktiivi III lisa loetleb üksteist jaotuskavadele kohaldatavat kriteeriumi.
Vaidlustatud direktiivi III lisa kriteerium nr 1 näeb ette:
„Asjaomaseks ajavahemikuks eraldatavate saastekvootide üldkogus peab vastama liikmesriigi kohustusele piirata oma heitkoguseid
vastavalt otsusele 2002/358 […] ja Kyoto protokollile, võttes arvesse ühelt poolt üldiste heitkoguste osa, mida need kvoodid
esindavad võrreldes käesolevas direktiivis käsitlemata allikatest pärinevate heitkogustega, ja teiselt poolt iga riigi energiapoliitikat,
samuti peavad need olema kooskõlas riikide kliimamuutuste programmidega. Eraldatavate saastekvootide üldkogus ei või olla
suurem, kui on tõenäoliselt vaja käesoleva lisa kriteeriumide rangeks kohaldamiseks. Enne aastat 2008 peab kõnealune kogus
olema kooskõlas meetmetega, mille kaudu iga liikmesriik püüab saavutada või ületada otsusele 2002/358 […] ja Kyoto protokollile
vastavat eesmärki.”
Vaidlustatud direktiivi III lisa kriteerium nr 3 näeb ette:
„Eraldatavate kvootide kogused peavad olema kooskõlas käesolevas [saastekvootidega kauplemise] süsteemis käsitletud tegevusalade
potentsiaaliga, sealhulgas tehnoloogilise potentsiaaliga, heitkoguseid vähendada. Liikmesriigid võivad kvootide jaotuse aluseks
võtta igast tegevusalast tulenevad kasvuhoonegaaside keskmised heitkogused toote kohta ja igal tegevusalal saavutatavad edusammud.”
Vaidlustatud direktiivi III lisa kriteerium nr 6 sätestab, et „[jaotuskava] sisaldab teavet selle kohta, kuidas suudavad uued
osalejad asjaomases liikmesriigis [saastekvootidega kauplemise] kavas osalemist alustada”.
Vaidlustatud direktiivi III lisa kriteerium nr 7 näeb ette, et „[jaotuskava] võib sisaldada varajasi [heitkoguste vähendamise]
meetmeid ja sisaldab teavet selle kohta, mil viisil varajasi meetmeid arvesse võetakse”. Sama kriteerium sätestab, et „[l]iikmesriigid
võivad kasutada parimat võimalikku tehnoloogiat käsitlevatest võrdlusdokumentidest tuletatud võrdlusarve oma [jaotuskavade]
väljatöötamisel ja need võrdlusarvud võivad hõlmata varajaste [heitkoguste vähendamise] meetmete arvessevõtmist”.
Direktiivi 2003/87 artikli 12 lõige 1 näeb ette, et kvoote võib üle anda ühenduse füüsiliste või juriidiliste isikute vahel
või kolmandate riikide füüsilistele või juriidilistele isikutele tingimusel, et nende riikide ja ühenduse vahel on sõlmitud
kokkulepe vastavalt vaidlustatud direktiivi artiklile 25 ja et iga liikmesriigi pädev asutus on neid kvoote vastastikku tunnustanud.
Vaidlustatud direktiivi artikli 12 lõike 3 kohaselt peab iga käitise käitaja pädevale asutusele enne iga aasta 1. maid tagastama
eelnenud kalendriaasta koguheitmetele vastava hulga saastekvoote, mis seejärel kehtetuks tunnistatakse.
Vaidlustatud direktiivi artikli 13 lõige 1 näeb ette, et saastekvoodid kehtivad heitkogustele ajavahemiku jooksul, milleks
need välja antakse.
Vastavalt vaidlustatud direktiivi artikli 16 lõikele 2 tagavad liikmesriigid nende käitajate nimede avaldamise, kes rikuvad
nõuet tagastada vaidlustatud direktiivi artikli 12 lõike 3 kohaselt piisaval hulgal kvoote. Vaidlustatud direktiivi artikli 16
lõigete 3 ja 4 kohaselt peab käitaja, kes ei tagasta eelneva aasta heitkogustele vastaval hulgal kvoote, ülemääraste heitkoguste
eest tasuma trahvi, mille suurus on esimesel eraldamise ajavahemikul 40 eurot ja järgnevatel eraldamise ajavahemikel 100 eurot
iga õhku paisatud CO
ekvivalentkoguse tonni kohta, mille osas ei ole kvoote tagastatud. Ülemääraste heitkoguste trahvi tasumine ei vabasta käitajat
kohustusest tagastada koguheitmetele vastaval hulgal kvoote.
Vaidlustatud direktiivi artikli 24 kohaselt võivad liikmesriigid kohaldada saastekvootidega kauplemist täiendavate tegevusalade,
käitiste ja kasvuhoonegaaside suhtes, tingimusel et komisjon on selle nimetatud direktiivi artikli 23 lõikes 2 koosmõjus nõukogu
28. juuni 1999. aasta otsusega 1999/468/EÜ, millega kehtestatakse komisjoni rakendusvolituste kasutamise menetlused (EÜT L 184,
lk 23; ELT eriväljaanne 01/03, lk 124), sätestatud korras heaks kiitnud, võttes arvesse kõiki asjaomaseid kriteeriume, eelkõige
mõju siseturule, võimalikke konkurentsimoonutusi, süsteemi keskkonnaalaseid aspekte ja kavandatava järelevalve ja aruandluse
süsteemi usaldusväärsust.
Vaidlustatud direktiivi artikkel 27 näeb ette, et liikmesriigid võivad komisjonilt taotleda ka teatud käitiste ajutist saastekvootidega
kauplemise süsteemist väljaarvamist, komisjon võib taotlusele vastata otsuse tegemise teel. Lisaks võivad liikmesriigid vastavalt
vaidlustatud direktiivi artiklile 28 komisjoni nõusolekul lubada käitajatel, kes on selleks taotluse esitanud, moodustada
sama tegevusalaga tegelevate käitiste rühmituse. Viimaseks võivad liikmesriigid vaidlustatud direktiivi artikli 29 kohaselt
esitada komisjonile taotluse saada vääramatu jõu puhul teatavate käitiste jaoks täiendavaid saastekvoote.
Vaidlustatud direktiivi artikkel 30 „Ülevaatamine ja edasiarendamine” näeb ette:
„[…]
2. Käesoleva direktiivi kohaldamisel saadud kogemuste ja kasvuhoonegaaside heitkoguste kontrollimisel saavutatud edusammude
põhjal ning pidades silmas rahvusvahelisi arenguid, koostab komisjon käesoleva direktiivi kohaldamise kohta aruande, milles
käsitletakse:
a) kuidas ja kas tuleks I lisa muuta, lisades sellesse muid asjaomaseid sektoreid, muu hulgas kemikaali- ja alumiiniumitööstus
ja transpordisektor, II lisas loetletud tegevusalasid ja muude kasvuhoonegaaside heitkoguseid, eesmärgiga täiustada veelgi
[saastekvootidega kauplemise] süsteemi majanduslikku efektiivsust;
[…]”

Asjaolud ja menetlus
Hageja Arcelor SA loodi ARBED‑i, Aceralia ja Usinori ühinemise tulemusena 2001. aastal. Pärast ühinemist Mittaliga 2006. aastal
sai hageja nimeks ArcelorMittal ja ta on maailma tähtsaim terasetootja. Käesoleva hagi esitamise hetkel moodustas hageja 44 miljoni
tonnine aastane tootmismaht, millest üle 90% oli toodetud Euroopa Liidus, maailma terasetoodangust siiski alla 5%. Tal on
17 liidus asutatud toormalmi või terase toomistehast, mis asuvad Prantsusmaal (Fos-sur-Mer, Florange ja Dunkerque), Belgias
(Liège ja Gent), Hispaanias (Gijón-Avilés) ja Saksamaal (Bremen ja Eisenhüttenstadt).
Hageja esitas käesoleva hagiavalduse, mis saabus Üldkohtu kantseleisse 15. jaanuaril 2004.
Hagiavalduses palub hageja Üldkohtul:
–        tühistada vaidlustatud direktiivi artikkel 4, artikli 6 lõike 2 punkt e, artikkel 9, artikli 12 lõige 3, artikli 16 lõiked 2–4
koosmõjus artikliga 2, I lisa ja III lisa kriteeriumiga nr 1 osas, milles need sätted (edaspidi „vaidlusalused sätted”) on
kohaldatavad toormalmi või terase tootmise käitistele, sealhulgas pidevvaluks, tootmisvõimsusega üle 2,5 tonni tunnis;
–        tuvastada, et Euroopa Parlament ja Euroopa Liidu Nõukogu on kohustatud hüvitama vaidlusaluste sätete vastuvõtmisega tekitatud
kahju;
–        mõista kohtukulud välja parlamendilt ja nõukogult.
Repliigis palub hageja Üldkohtul teise võimalusena lisaks tühistada vaidlustatud direktiiv tervikuna.
Üldkohtu kodukorra artikli 114 alusel esitasid parlament ja nõukogu eraldi dokumendina Üldkohtu kantseleisse 2004. aasta 1.
ja 6. aprillil saabunud vastuvõetamatuse vastuväited. Hageja esitas nende vastuväidete kohta oma märkused 25. juunil 2004.
Vastavalt kodukorra artikli 115 lõikele 1 esitas komisjon 5. mail 2004 Üldkohtusse avalduse menetlusse astumiseks parlamendi
ja nõukogu nõuete toetuseks. Üldkohtu kolmanda koja esimees andis 24. juuni 2004. aasta määrusega menetlusse astumise loa.
Komisjon esitas 2. septembril 2004 vastavalt kodukorra artikli 116 lõikele 4 menetlusse astuja seisukohad, piirdudes vastuvõetavuse
küsimusega.
Parlament ja nõukogu paluvad vastuvõetamatuse vastuväidetes ning komisjon vastuvõetavuse kohta esitatud menetlusse astuja
seisukohtades Üldkohtul:
–        jätta hagi vastuvõetamatuse tõttu läbi vaatamata;
–        mõista kohtukulud välja hagejalt.
Üldkohtu 26. septembri 2005. aasta määrusega liideti vastuvõetamatuse vastuväited põhikohtuasjaga ja jäeti kohtukulude küsimus
edaspidiseks lahendamiseks.
Nõukogu palub kostja vastuses, parlament vasturepliigis ja komisjon sisulisi küsimusi puudutava menetlusse astuja seisukohtades
Üldkohtul lisaks teise võimalusena jätta hagi põhjendamatuse tõttu rahuldamata.
Ettekandja-kohtuniku ettekande põhjal otsustas Üldkohus (kolmas koda) avada suulise menetluse ja palus kodukorra artiklis 64
ette nähtud menetlust korraldavate meetmete raames parlamendil, nõukogul ja komisjonil enne kohtuistungit vastata teatud kirjalikele
küsimustele ja esitada teatud dokumendid. Parlament, nõukogu ja komisjon vastasid neile küsimustel ettenähtud tähtaja jooksul.
Poolte kohtukõned ja Üldkohtu suulistele küsimustele antud vastused kuulati ära 15. aprilli 2008. aasta kohtuistungil.
Kohtuistungil peatas Üldkohtu kolmanda koja esimees pärast poolte ärakuulamist määrusega menetluse vastavalt kodukorra artikli 77
punktile a koosmõjus Euroopa Kohtu põhikirja artikli 54 kolmanda lõiguga, kuni Euroopa Kohus on kohtuasjas C‑127/07 teinud
otsuse; see kanti kohtuistungi protokolli.
Euroopa Kohus tegi 16. detsembril 2008 otsuse kohtuasjas C‑127/07: Arcelor Atlantique et Lorraine jt (EKL 2008, lk I‑9895)
ning pooltel paluti esitada oma märkused selle kohtuotsuse põhjal käesolevas menetluses tehtavate võimalike järelduste kohta.
Pooled esitasid oma märkused ettenähtud tähtaja jooksul ja suuline menetlus lõpetati.
Pärast Lissaboni lepingu jõustumist 1. detsembril 2009 otsustas Üldkohus uuendada suulise menetluse ning palus pooltel esitada
oma seisukohad nimetatud asjaolu ja eelkõige ELTL artikli 263 neljanda lõigu jõustumise võimalike tagajärgede kohta käesolevas
menetluses. Pooled esitasid oma märkused ja suuline menetlus lõpetati.

Õiguslik käsitlus
I –
Tühistamisnõude vastuvõetavus
A –
Poolte argumendid
1.     Parlamendi, nõukogu ja komisjoni argumendid
Parlament ja nõukogu, keda toetab komisjon, leiavad, et vaidlustatud direktiivi osalise tühistamise nõue on vastuvõetamatu.
Parlament ja nõukogu on seisukohal, et vaidlustatud direktiiv on „tõeline direktiiv” EÜ artikli 249 kolmanda lõigu tähenduses,
st üldkohaldatav akt, mille liikmesriigid peavad siseriiklikusse õigusesse üle võtma ja mis on abstraktselt kohaldatav objektiivselt
kindlaksmääratud olukordade suhtes. EÜ artikli 230 neljas lõik ei näe isikutele aga ette niisuguse direktiivi otsest vaidlustamist.
Lisaks leiavad parlament ja nõukogu, keda toetab komisjon, et vaidlusalused sätted ei puuduta hagejat otseselt ega isiklikult
EÜ artikli 230 neljanda lõigu tähenduses.
Otsese puutumuse kriteeriumi osas väidavad parlament ja nõukogu sisuliselt, et erinevalt määrusest ei saa „tõeline direktiiv”
otseselt kaasa tuua siduvaid õiguslikke tagajärgi isiku õigusliku olukorra suhtes või siis panna talle õiguslikke kohustusi,
enne kui siseriiklikul või ühenduse tasandil on vastu võetud selle rakendusmeetmed või enne ülevõtmistähtaja möödumist. Järelikult
ei saa selline direktiiv iseenesest seda isikut otseselt puudutada EÜ artikli 230 neljanda lõigu tähenduses. Seega ei pane
vaidlusalused sätted, mis puudutavad eelkõige heitmeloa andmist, järelevalve ja aruandluse kohustusi, jaotuskava koostamist
ja heitkoguste eraldamist ja väljaandmist, hagejale mingit kohustust ega muuda tema õiguslikku olukorda seni, kuni need sätted
on siseriiklike õigusnormidega üle võetud.
Lisaks leiavad parlament ja nõukogu, keda toetab komisjon, et vaidlustatud direktiiv jätab liikmesriikidele väga laia kaalutlusruumi
seoses direktiivi rakendamisega siseriiklike ülevõtmismeetmete abil, eelkõige jaotuskava väljatöötamise osas vastavalt artiklile 9,
tasuta eraldatavate saastekvootide minimaalse protsendi kindlaksmääramise osas vastavalt artiklile 10, asjassepuutuvaks eraldamise
ajavahemikuks kvootide üldkoguse kindlaksmääramise osas artikli 11 kohaselt ning nende väljaandmise osas käitise käitajatele
vastavalt III lisa kriteeriumidele.
Nõukogu, keda toetab komisjon, vaidlustab väite, mille kohaselt jätab vaidlustatud direktiiv hageja ilma nõukogu 24. septembri
1996. aasta direktiivi 96/61/EÜ saastuse kompleksse vältimise ja kontrolli kohta (EÜT L 257, lk 26; ELT eriväljaanne 15/03,
lk 80) alusel saadud heitmelubadest. Direktiiv 96/61 on vaid kooskõlastamisvahend, millega nähakse ette üldraamistik valdkondlike
õigusaktide jaoks ning mis määratleb muu hulgas käitajate üldised kohustused ja loa andmise tingimused (direktiivi 96/61 põhjendus 9).
Siiski ei anna see direktiiv heitmeluba ja ei ole otsene õiguslik alus selle andmiseks. Eelkõige ei ole direktiivis 96/91
endas kindlaks määratud mingit heitkoguste ülemmäära (direktiivi 96/61 artikkel 18).
Parlament ja nõukogu järeldavad eeltoodu põhjal, et vaidlusalused sätted ei puuduta hagejat otseselt.
Isikliku puutumuse kriteeriumi osas märgib nõukogu, et vaidlustatud direktiiv on üldiselt ja abstraktselt kohaldatav kõikidele
ettevõtjatele, kes tegutsevad nimetatud direktiivi I lisas loetletud tegevusaladel ja kõikidele suurtele käitistele, kes paiskavad
õhku CO
, sealhulgas malmi- ja terasetootmise käitistele. Kuid hageja ei ole tõendanud, et tema olukord on teistest malmi- ja terasetootjatest
erinev. Nõukogu lisab, et vastavalt vaidlustatud direktiivi III lisa kriteeriumile 6 ja artikli 11 lõikele 3 on liikmesriigid
kohustatud hõlbustama uute osalejate juurdepääsu saastekvootidele. Pealegi oli vaidlustatud direktiiv kohaldatav alates 1. maist
2004 malmi- ja terasetootjatele, kes on asutatud kümnes liikmesriigis, kes sel kuupäeval liiduga ühinesid ja kelle tegevusalad
on samuti hõlmatud nimetatud direktiivi I lisaga.
Parlament ja nõukogu leiavad, et ei EÜ artikli 175 lõige 1, mis on ühenduse tegevuse õiguslik alus keskkonna valdkonnas, ega
EÜ artikkel 174 ei näe ühenduse seadusandjale ette kohustust võtta üldkohaldatavate meetmete vastuvõtmisel arvesse teatavate
ettevõtjate konkreetset olukorda. Niisugune kohustus ei tulene ka muust kõrgemalseisvast õigusnormist, nagu proportsionaalsuse
põhimõte ja võrdse kohtlemise põhimõte või põhiõigused. Parlamendi ja nõukogu arvates ei saa sellest tuleneda isiku õigus
otse ühenduste kohtusse pöörduda, sest vastasel korral muutuksid EÜ artikli 230 neljandas lõigus ette nähtud nõuded sisutuks.
Igal juhul ei ole hageja tõendanud, et vaidlusalused sätted toovad tema konkreetse olukorra suhtes kaasa „dramaatilisi tagajärgi”
sellisel määral, et neid võiks pidada nimetatud kõrgemalseisvate õigusnormidega vastuolus olevaks.
Sellega seoses vaidlustab nõukogu hageja argumendid, mille kohaselt on hageja, kelle olukord on ainulaadne käimasoleva ümberkorraldamise,
piiratud kasumimarginaali ja juba toimunud CO
heitkoguste olulise vähendamise tõttu, Euroopa suurima terasetootjana väidetavalt eriti oluliselt puudutatud. Sellest, et
akt puudutab majanduslikult teatavaid ettevõtjaid rohkem kui nende konkurente, ei piisa, et see akt neid isiklikult puudutaks.
Nõukogu arvates on hageja puudutatud lihtsalt malmi- või terasetootja objektiivse olukorra tõttu samamoodi nagu mis tahes
ettevõtja, kes on samas olukorras. Asjaolu, et üldkohaldatav akt võib avaldada konkreetset erinevat mõju eri õigussubjektidele,
kelle suhtes see akt on kohaldatav, ei saa hagejat võrreldes kõikide teiste asjassepuutuvate ettevõtjatega eristada, kuna
niisuguse akti nagu vaidlustatud direktiivi kohaldamine toimub objektiivselt kindlaksmääratud olukorra alusel.
Mis puudutab hageja väidet, et vaidlustatud direktiiv kahjustab kontserni ümberkorraldamist, kuna see ei võimalda eri liikmesriikides
asuvate käitiste tootmisvõimsusega seotud saastekvootide piiriülest üleandmist, siis nõukogu väidab, et hageja ei ole selgitanud
põhjusi, millest tulenevalt on ta ainus ettevõtja, keda see puudutab, kuigi ta toob ise näitena äriühingu Corus käimasoleva
ümberkorraldamise. Igal juhul on võimalus kasutada suletud käitistele eraldatud kvoote suurel määral liikmesriikide otsustada.
Peaaegu pooled liikmesriikidest on lubanud anda ühe suletud käitise kvoodid üle teisele asendavale käitisele, isegi kui need
üleandmised on mitmel juhul võimalikud vaid sama liikmesriigi piires. Lisaks väidab nõukogu, keda toetab komisjon, et kaalutlusõiguse
teostamisel on kõik liikmesriigid vastavalt vaidlustatud direktiivi artikli 11 lõikele 3 ja III lisa kriteeriumile 6 otsustanud
uutele osalejatele tasuta eraldada reservist pärit saastekvoote. Lisaks, isegi kui oletada, et hageja ei saa sulgetavatele
käitistele eraldatud saastekvoote üle anda oma kontserni teistele käitistele, saaks ta siiski nende teiste käitiste tootmisvõimsuse
suurendamisel taotleda tasuta eraldatavaid saastekvoote, kuna mõiste „uus osaleja” vaidlustatud direktiivi artikli 3 punkti h
tähenduses hõlmab olemasoleva käitise laiendamist. Viimaseks meenutab nõukogu heitkoguste vähendamise varajaste meetmete osas,
et vaidlustatud direktiivi III lisa kriteeriumi nr 7 kohaselt võib jaotuskava neid meetmeid arvesse võtta ja et selles osas
on liikmesriikidel teatud tegutsemisruum.
Parlamendi ja nõukogu arvates ei ole hageja tõendanud, et vaidlustatud direktiivi seisukohalt oli ta analoogses olukorras
kui nende kohtuasjade hagejad, milles Euroopa Kohus tegi 17. jaanuari 1985. aasta otsuse 11/82: Piraiki-Patraiki jt
vs
. komisjon (EKL 1985, lk 207); 26. juuni 1990. aasta otsuse C‑152/88: Sofimport
vs
. komisjon (EKL 1990, lk I‑2477, punkt 28) ja 18. mai 1994. aasta otsuse C‑309/89: Codorníu
vs
. nõukogu (EKL 1994, lk I‑1853) ning Üldkohus 14. detsembri 1995. aasta otsuse T‑480/93 ja T‑483/93: Antillean Rice Mills jt
vs
. komisjon (EKL 1995, lk II‑2305, punkt 67) ja 17. juuni 1998. aasta otsuse T‑135/96: UEAMPE
vs
. nõukogu (EKL 1998, lk II‑2335). Argumendi osas, mis puudutab pikaajalisi gaasitarnelepinguid, mille hageja on elektrijaamadega
sõlminud enne vaidlustatud direktiivi vastuvõtmist, leiab nõukogu, et käesoleval juhul ei ole täidetud eespool viidatud kohtuotsustes
ette nähtud kaks kumulatiivset tingimust, et teha kindlaks isikliku puutumuse olemasolu EÜ artikli 230 neljanda lõigu tähenduses,
st esiteks kõrgemalseisva õigusnormi olemasolu, mis kohustab ühenduse institutsioone võtma arvesse hageja erilist olukorda
võrreldes kõikide teiste asjassepuutuvate isikutega, ja teiseks asjaolu, et vaidlustatud akt takistab täielikult või osaliselt
kõnealuste lepingute täitmist. Hageja väidab ise, et neis lepingutes silmas peetud gaas tarnitakse nii hageja enda elektrijaamadele
kui ka kolmandatele elektrijaamadele. Seega saaks ta kasutada tema kontserni kuuluvatele jaamadele eraldatud saastekvoote
või anda need üle oma erinevate tootmiskäitiste vahel. Nõukogu on arvamusel, et komisjoni juhiste punkti 92 kohaselt (vt eespool
punkt 14), kui ühe käitise tootmisprotsessi jääkgaasi kasutatakse kütusena teise käitise poolt, peab liikmesriik otsustama
kvootide jaotamise nende kahe käitise vahel. Liikmesriik võib seega otsustada eraldada saastekvoodid jääkgaase üleandva käitise
käitajale, st antud juhul malmi- või terasetootjale isegi siis, kui nimetatud gaasi põlemisel tekkivaid heitkoguseid ei tekita
terasetootmise käitis kui selline, vaid elektrijaam. Neil asjaoludel ei ole hageja tõendanud, et vaidlustatud direktiiv takistab
tal täita kõnesolevaid gaasitarnelepinguid. Igal juhul ei võimalda pelk asjaolu, et vaidlustatud direktiiv võib siseriiklike
ülevõtmismeetmete kaudu nende lepingute täitmise muuta raskemaks, tõendada, et hageja on isiklikult puudutatud.
Parlament ja nõukogu, keda toetab komisjon, märgivad, et hageja ei ole samuti tõendanud, et ta kuulub käitajate kinnisesse
rühma. Kuna vaidlustatud direktiiv on üldmeede, mis on kohaldatav kõigi I lisas määratletud tegevusaladel tegutsevate käitajate
suhtes, puudutab see hagejat vaid sedavõrd, kuivõrd ta on objektiivselt võttes malmi- või terasetootja, samuti nagu kõiki
teisi ettevõtjaid, kes on samas olukorras. Võimalik asjaolu, et vaidlustatud direktiivi vastuvõtmise hetkel on ainult 15 malmi-
või terasetootjat, ei ole seega piisav, et hagejat individualiseerida. Parlamendi arvates ei individualiseeri hagejat adressaadina
isegi asjaolu, et ta kuulub vaidlustatud direktiivi vastuvõtmise hetkel „kinnisesse ja kindlaksmääratavasse rühma” või et
ta on võrreldes konkurentidega majanduslikult rohkem puudutatud.
Nõukogu vaidleb vastu sellele, et hageja võiks oma erilise olukorra tõttu muutuda „saastekvootide netoostjaks”. Sellega seoses
meenutab ta esiteks, et esimesel eraldamise ajavahemikul peavad liikmesriigid tasuta eraldama jaotuskavas ette nähtud kvootidest
vähemalt 95% ja teisel eraldamise ajavahemikul 90%. Teiseks on saastekvoodid vaidlustatud direktiivi artikli 12 lõigete 1
ja 2 alusel üleantavad ilma piiranguta nii sama kontserni siseselt kui ka teistele isikutele, kes asuvad ühenduses või kolmandates
riikides. Kolmandaks määrab iga liikmesriik oma äranägemise järgi kindlaks esialgu eraldatavate saastekvootide koguse, võttes
arvesse mitmeid näitajaid ja kriteeriume (vt eespool punkt 47 jj). Viimaseks annavad Kyoto protokolli paindlikkuse mehhanismid
(vt eespool punkt 5) malmi- või terasetootjatele võimaluse muuta tänu asjaomastele projektidele saadud saastekvootide krediit
niisugusteks kvootideks, mis on kasutatavad saastekvootidega kauplemise süsteemi raames. Järelikult on hagejal võimalik saada
tasuta saastekvoote oma koguheidete tarvis.
Nõukogu, keda toetab komisjon, vaidlustab uuringutele tuginedes väite, mille kohaselt on malmi- või terasetootjad „ainulaadses
isoleerituse olukorras”, kuna terasetööstusel puudub tehniline võimalus vähendada veelgi oma CO
heitkoguseid. Sellega seoses väidab nõukogu sisuliselt, et terasesektoris on tehnilisi võimalusi nende heitkoguste vähendamiseks
nii lühikeses kui ka pikas perspektiivis, et komisjon annab selleks uuringute jaoks olulist finantstoetust ja et saastekvootidega
kauplemise süsteem pakub malmi- ja terasetootjatele majanduslikke stiimuleid, et CO
heitkoguseid veelgi vähendada.
Mis puudutab hageja väidet, et malmi- või terasetootjad ei saa saastekvootide ostmise vajadusest tulenevat võimalikku tootmiskulude
suurenemist jätta oma klientide kanda, siis nõukogu, keda toetab komisjon, väidab, et tootja võimalik vajadus osta saastekvoote
sõltub saastekvootide esialgsest kogusest, mis talle jaotuskava alusel eraldati, ja tema jõupingutustest heitkoguseid vähendada.
Hageja ise viitab oma kontserni ümberkorraldamise protsessile ja kõrgahjude arvu vähendamisele aastaks 2012, mis iseenesest
peaks heitkoguseid vähendama. Eriti oleks see nii, kui vastavalt hageja teadaandele asendatakse tema kõrgahjud elektrikaarahjudega,
mille CO
heitkogused tonni toodetud terase kohta on väiksemad. Isegi kui hageja peab ostma täiendavaid saastekvoote, võib ta sellega
seonduvad kulud vähemalt osaliselt jätta tarbija kanda, arvestades märkimisväärsest hindade tõusust terasesektoris, mis on
laienemas.
Parlament ja nõukogu, keda toetab komisjon, järeldavad kõigest eeltoodust, et vaidlustatud direktiiv ei puuduta hagejat isiklikult
ja et tühistamisnõue tuleb seega tunnistada vastuvõetamatuks.
Lisaks väidab parlament, keda toetab komisjon, et tühistamisnõue on vastuvõetamatu, kuna vaidlusalused sätted ei ole vaidlustatud
direktiivi ülejäänud osast eraldatavad ilma, et direktiiv sisutühjaks muutuks. Kui tühistataks näiteks kohustused, mis puudutavad
kasvuhoonegaaside heitmelubasid (artiklid 4 ja 6) ning jaotuskavasid (artikkel 9), oleks parlamendi arvates selle tulemuseks
akt, mille sisu on täiesti „vastupidiseks muudetud”.
Sellega seoses vaidlustab parlament hageja väite, et saastekvootidega kauplemise süsteem jääb „sisuliselt muutumata”, kui
malmi- või terasetootjad selle kohaldamisalast oleks välja jäetud, kuna sellel asjaolul ei ole mingit seost küsimusega, kas
vaidlusalused sätted muudaksid vaidlustatud direktiivi ülejäänud osa sisu. Lisaks ei saa parlamendi ja nõukogu sõnul nõustuda
hageja repliigi staadiumis hilinenult esitatud ja seetõttu kodukorra artikli 48 artikli 2 nõuetega vastuolus oleva katsega
muuta oma nõudeid selliselt, et tema hagi peaks tõlgendama nii, et „see hõlmab ka [vaidlustatud] direktiivi tühistamist tervikuna,
kui osaline tühistamine ei ole võimalik”. Niisugune lähenemisviis tähendaks hageja esialgsete vaidlustatud direktiivi „osalist
tühistamist” puudutavate nõuete laiendamist, mitte nende piiramist. Ent hageja ei ole esitanud uusi faktilisi ja õiguslikke
asjaolusid, mis on menetluse käigus ilmsiks tulnud kodukorra artikli 48 lõike 2 tähenduses ja mis võiksid õigustada uute väidete
esitamist.
Sellest tulenevalt leiavad parlament ja nõukogu, et tühistamisnõue tuleb ka sel põhjusel vastuvõetamatuks tunnistada.
Oma märkustes ELTL artikli 263 neljanda lõigu jõustumise tagajärgede kohta väidavad parlament ja nõukogu, keda toetab komisjon,
et see asjaolu ei saa kõnealust hinnangut muuta, kuna nimetatud artikkel ei ole käesolevas menetluses kohaldatav ning kuna
vaidlustatud direktiiv ei ole üldkohaldatav akt selle sätte tähenduses.
2.     Hageja argumendid
Hageja väidab sissejuhatuseks, et EÜ artikli 230 neljandat lõiku puudutava väljakujunenud kohtupraktika kohaselt ainuüksi
asjaolust, et vaidlustatud meede on direktiiv, ei piisa, et tunnistada tühistamishagi vastuvõetamatuks. Sellest tulenevalt
on direktiivi teatavate sätete tühistamiseks esitatud hagi vastuvõetav, kui need sätted hagejat otseselt ja isiklikult puudutavad.
Otsese puutumuse kriteeriumi osas väidab hageja, et isegi kui direktiiv eeldab vastavalt EÜ artikli 249 kolmandale lõigule
liikmesriigi siseriiklikusse õigusesse ülevõtmise akti, et mõjutada otseselt ettevõtjate õiguslikku olukorda, siis see nõue
üksi ei ole piisav, et järeldada, et hageja ei ole otseselt puudutatud EÜ artikli 230 neljanda lõigu tähenduses. Kui see nii
oleks, ei saaks niisugune ettevõtja direktiive kunagi vaidlustada, mis oleks vastuolus kohtupraktikaga ja õigusega tõhusale
kohtulikule kaitsele. Kui ühenduse meede, sealhulgas direktiiv, ei jäta liikmesriikidele hagejale kehtestatava kohustuse osas
mingit kaalutlusõigust, st kui selle rakendamine on puhtautomaatne, siis on niisugune hageja otseselt puudutatud. Nimelt ei
saa institutsioonid üksnes vastuvõetud akti vormi valikuga jätta hagejat ilma EÜ artikli 230 neljandas lõigus ette nähtud
kohtulikust kaitsest.
Antud juhul ei jäta vaidlusalused sätted liikmesriikidele hagejale kehtestatavate kohustuste osas mingit kaalutlusruumi.
Selles osas märgib hageja esiteks, et vastavalt vaidlustatud direktiivi artiklile 4 peavad liikmesriigid tagama, et alates
1. jaanuarist 2005 ei käitaks malmi- või terasetootjad oma käitisi ilma heitmeloata. Liikmesriikidel ei ole selles osas mingit
kaalutlusõigust. Vaidlustatud direktiivi artikli 27 lõige 1 näeb ette vaid ajutise võimaluse arvata teatavad käitised saastekvootidega
kauplemise süsteemist välja kuni 31. detsembrini 2007, mille tulemusel oleks loa kohustus jõustunud hiljemalt 1. jaanuaril
2008. Samuti ei anna vaidlustatud direktiivi artikli 27 lõikes 2 liikmesriikidele ette nähtud ajutise väljaarvamise võimalus
aastatel 2005–2007 mingit kaalutlusõigust ja sellel puudub piiravate tingimuste tõttu praktiline huvi.
Teiseks, argument laia kaalutlusõiguse kohta, mis on liikmesriikidel jaotuskavade väljatöötamisel, ei ole asjakohane, kuna
vaidlustatud direktiiv teeb selgelt vahet loal (artikkel 4) ja saastekvootidel (artikkel 9). Kohustus anda CO
heitkogusteks luba mõjutab iseenesest hageja õiguslikku olukorda, kuna ta muudab osaliselt kehtetuks direktiivi 96/61 alusel
väljastatud tegevusload ja CO
heitmeload, mis tal varem olid tootmisüksuse jaoks. Vaidlustatud direktiivi artikli 6 lõike 2 kohaselt kehtivad selle loa
suhtes täiendavad järelevalve ja aruandluse nõuded, samuti kohustus tagastada igal kalendriaastal asjassepuutuva käitise CO
heitkogusetele vastavad saastekvoodid. Hageja sõnul ei ole liikmesriikidel talle kehtestatavate kohustuste osas mingit kaalutlusõigust.
Kolmandaks, vaidlustatud direktiivi artikli 9 kohaselt koostoimes III lisa kriteeriumiga nr 1 peab eraldamise võrdlusajavahemikul
eraldatud saastekvootide üldkogus esiteks olema kooskõlas liikmesriigi kohustusega oma heitkoguseid vähendada vastavalt otsusele
2002/358 ja Kyoto protokollile ning teiseks mitte ületama kogust, mis on vajalik vaidlustatud direktiivi III lisa kriteeriumide
rangeks kohaldamiseks. Sellest järeldub, et kui liikmesriigid määravad kindlaks eraldatavate saastekvootide üldkoguse, peavad
nad kinni pidama – ilma et neil oleks mingisugust kaalutlusõigust – „saastekvootide absoluutsest ülempiirist”. Seda tõlgendust
kinnitab komisjoni täiendavate juhiste punkt 10, mis puudutab vaidlustatud direktiivi III lisa kriteeriumi nr 3 (vt eespool
punkt 14).
Neljandaks ja lõpetuseks peavad liikmesriigid vaidlustatud direktiivi artikli 12 lõike 3 ja artikli 16 kohaselt – ilma et
neil oleks selles osas mingisugust kaalutlusõigust – esiteks kohustama igat käitajat tagastama hiljemalt iga aasta 30. aprilliks
eelneva kalendriaasta koguheitmetele vastava hulga saastekvoote ja teiseks selle kohustuse rikkumise korral karistusi määrama.
Hageja järeldab eeltoodust, et vaidlusalused sätted ei jäta liikmesriikidele hagejale kehtestatavate kohustuste osas mingit
kaalutlusõigust ja et seetõttu puudutavad need sätted hagejat otseselt EÜ artikli 230 neljanda lõigu tähenduses.
Hageja on arvamusel, et vaidlusalused sätted puudutavad teda ka isiklikult. Esiteks peab ühenduse seadusandja arvesse võtma
tõsiseid tagajärgi, mis tulenevad nendest sätetest hageja erilisele olukorrale, ja teiseks kuulub ta kinnisesse rühma, mis
koosneb piiratud arvust malmi- ja terasetootjatest, keda nimetatud sätted puudutavad.
Esiteks on hageja arvamusel, et ühenduse seadusandja kohustus võtta arvesse selle akti tagajärgi, mille ta kavatseb vastu
võtta, teatavate isikute olukorra suhtes, individualiseerib neid (eespool punktis 54 viidatud kohtuotsus Piraiki-Patraiki jt
vs
. komisjon, punkt 19; eespool punktis 54 viidatud kohtuotsus Sofrimport
vs
. komisjon, punkt 11, ja eespool punktis 54 viidatud kohtuotsus Codorníu
vs
. nõukogu, punkt 20), see kohustus võib tuleneda EÜ asutamislepingu konkreetsest sättest (eespool punktis 54 viidatud kohtuotsus
Antillean Rice Mills jt
vs
. komisjon, punkt 67) või mis tahes muust kõrgemalseisvast õigusnormist (eespool punktis 54 viidatud kohtuotsus UEAPME
vs
. nõukogu, punkt 90), nagu proportsionaalsuse põhimõte, võrdse kohtlemise põhimõte ja põhiõigused.
Sellega seoses väidab hageja sisuliselt, et proportsionaalsuse põhimõttest, võrdse kohtlemise põhimõttest ning omandiõigusest
ja kutsealal tegutsemise vabadusest kinnipidamiseks oleks ühenduse seadusandja pidanud võtma arvesse seda väga olulist mõju,
mida vaidlustatud direktiiv avaldab hageja erilisele olukorrale. Kuna ühenduse seadusandja on vastupidi parlamendi ja komisjoni
esialgsetele ettepanekutele jätnud vaidlustatud direktiivi I lisasse lisamata muud sektorid – eelkõige konkureerivad värviliste
metallide ja keemiatoodete sektorid –, siis on ta rikkunud võrdse kohtlemise ja kahjustamata konkurentsi säilitamise põhimõtteid.
Samuti on ta rikkunud hageja omandiõigust, asutamisvabadust ja kutsealal tegutsemise vabadust ning proportsionaalsuse põhimõtet,
kuna ta ei võtnud arvesse seda, et malmi- ja terasetootjatel on tehniliselt ja majanduslikult võimatu CO
heitkoguseid veelgi vähendada. Sel viisil toimides on ühenduse seadusandja pannud hagejale ebaproportsionaalse koormuse,
mis ohustab tema olemasolu, kuna temast saab tingimata „saastekvootide netoostja”, ilma et tal oleks võimalik sellega seonduvaid
kulusid jätta oma klientide kanda. Lisaks on vaidlusalused sätted ebaproportsionaalsed, kuna nendega ei kaasne meetmed, mis
leevendaks vähemalt nende meetmete kahjulikke tagajärgi hageja jaoks, nagu saastekvootide hindade kontrollimehhanism või võimalus
anda need piiriüleselt üle sama kontserni piires. Kuna puudub selline üleandmise võimalus, mis mõjutab oluliselt hageja ümberkorraldamispüüdlusi
ja tema konkurentsivõimet, rikub vaidlustatud direktiiv ka hageja omandiõigust ja tema asutamisvabadust. Hageja täpsustab,
et tema asutamisvabaduse lubamatut piirangut, mis tuleneb sellest, et vaidlustatud direktiivis ei ole õigusnormi, mis võimaldab
saastekvootide piiriülest üleandmist sama kontserni erinevate käitiste vahel, ei saa muuta vähem oluliseks argumendiga, et
käitise tootmisvõimsuse suurendamise korral võib kasu saada „uutele osalejatele” ette nähtud eraldamise eeskirjadest, kuna
niisugune võimalus on asjassepuutuva vastuvõtva liikmesriigi otsustada.
Teiseks väidab hageja, et ta kuulub niisuguste ettevõtjate kinnisesse rühma, keda vaidlustatud direktiiv eriti puudutab. 15 liikmesriigist
koosnevas liidus käitasid vaid 15 ettevõtjat või kontserni malmi- või terasetootmise käitisi, st hageja, Corus, ThyssenKrupp,
HKM, Riva, Luccini, SSAB, Voest Alpine, Salzgitter, Duferco, Rauttaruukki, Fundia, Saint-Gobain, DHS ja Neue Maxhütte, kellele
lisandusid alates 1. maist 2004 viis kümne uue liikmesriigi malmi- või terasetootjat, st Ispat Polska, Czech Steel Company,
Moravia Steel, Dunaferr Dunai ja US Steel Košice. Sellegipoolest ei saa üksnes liidu laienemine jätta seda gruppi ilma kinnise
rühma staatusest kohtupraktika tähenduses, kuna see laienemine oli ette nähtud akti Tšehhi Vabariigi, Eesti Vabariigi, Küprose
Vabariigi, Läti Vabariigi, Leedu Vabariigi, Ungari Vabariigi, Malta Vabariigi, Poola Vabariigi, Sloveenia Vabariigi ja Slovaki
Vabariigi ühinemistingimuste ja Euroopa Liidu aluslepingutesse tehtavate muudatuste kohta (EÜT 2003, L 236, lk 33) artiklis 2
enne vaidlustatud direktiivi jõustumist. Pealegi ei ole uute osalejate turuletulek kõrgahjude uute tegevuste rakendamise kaudu
majanduslikult mõistlik valik ja see on seetõttu
de facto
välistatud. Nimelt, pärast vaidlustatud direktiivi jõustumist ja arvestades kõrgahjude arvu vähenemist liidus alates 1975. aastast,
saab uus osaleja turul tegevust alustada vaid ettevõtte omandamise teel.
Selle tootjate grupi „ainulaadne isoleerituse olukord”, mis neid igast teisest isikust eristab, tuleneb hageja sõnul asjaolust,
et erinevalt muudest asjassepuutuvatest majandussektoritest, nagu tsemendi-, elektri-, paberi- ja klaasisektor, ei ole malmi-
ja terasetootjatel tehnilistel põhjustel lähitulevikus võimalik vastavalt vaidlustatud direktiivi eesmärkidele CO
heitkoguseid märkimisväärselt vähendada. Järelikult ei saa sellesse gruppi kuuluvad tootjad tegelikult valida heitkoguste
vähendamise ja täiendavate kvootide ostmise vahel, mistõttu saavad neist tingimata „saastekvootide netoostjad”. Terasetootmise
protsessis on CO
heitmed vältimatud, kuna sütt kasutatakse toormaterjalina, mitte kütusena. Seega ei ole olemas majanduslikult rentaablit
alternatiivi CO
heitkoguste vähendamiseks, näiteks muu sellise kütuse kasutamine nagu maagaas. Kõrgahjude tehnoloogia täiustamine energiatõhususe
osas on saavutanud teoreetilise piiri, millega kaasneb veel kaks tonni CO
heiteid tonni toodetud terase kohta. Täiendav heitkoguste vähendamine on võimalik vaid tehnilise progressi teel, mille väljaarendamiseks
kulub vähemalt 20–30 aastat. Tootmist ei ole seevastu võimalik vähendada, kuna kõrgahjud peavad tehnilistel põhjustel alati
töötama täisvõimsuse taseme lähedal.
Uuringutele tuginedes väidab hageja, et umbes lähima 25 aasta jooksul peavad kõrgahjude käitajad jätkuvalt kasutama olemasolevaid
tehnoloogiaid, mille areng on väga piiratud, igasugune katse neid asendada on siiani läbi kukkunud tehnilistel ja/või majanduslikel
põhjustel. Ta lisab, et vastupidi nõukogu väidetule ei ole hageja poolt kuni 2002. aastani toimunud heitkoguste vähendamine
tehniliste parenduste tulemus, vaid see on saavutatud peamiselt tänu viie kõrgahju sulgemisele, muude käitiste võimsuse suurendamisele
ja Lorraine’i maagi kui tooraine asendamisele Brasiilia maagiga, mille energiatõhusus on parem. Samuti peaks hageja heitkoguste
vähendamise eesmärgi ajavahemikus 2008–2012 saavutama eelkõige käitiste sulgemisega, millega kaasneb tootmise üleviimine muude
liikmesriikide käitistesse.
Lisaks väidab hageja, et terasesektor on ainus vaidlustatud direktiivi I lisaga hõlmatud neljast sektorist, mis peab silmitsi
seisma niisuguste nimetatud direktiiviga hõlmamata sektorite konkurentsiga nagu värviliste metallide ja plastide sektor. Seda
malmi- või terasetootjate väga ebasoodsat konkurentsiolukorda raskendab veel esiteks „väga koondunud” nõudlus, eelkõige mootorsõidukitööstuse
nõudlus, ja teiseks tihedam konkurents, mis tuleneb sektoritest, mida ei ole vaidlustatud direktiivis nimetatud, või kolmandate
riikide terasetootjatelt, näiteks Ameerika Ühendriigid, kelle suhtes Kyoto protokollist tulenevad kohustused ei kehti ja kelle
toodang moodustab 65% maailmatoodangust. Seega ei saa Euroopa terasetootjad jätta CO
saastekvootide ostmise vajadusest põhjustatud tootmiskulude suurenemist klientide kanda, mis kahjustab veelgi nende rentaablust,
mis on juba isegi madal. Muude vaidlustatud direktiivi I lisas nimetatud sektorite konkurentsiolukord on selles osas erinev.
Võttes arvesse näiteks elektrihinna olulise tõusu prognoosi, on elektritarnijatel võimalus jätta klientide kanda mis tahes
võimalik tootmiskulude suurenemine ja oluliselt parandada oma rentaablust.
Hageja täpsustab, et seevastu ei võimalda isegi hiljutine terasehinna tõus tal jätta saastekvootide ostmise vajadusest tulenevat
tootmiskulude suurenemist klientide kanda. See hinnatõus on vaid maailma tasandil toimunud toormaterjali ja transpordi hinna
tõusu tulemus. Ent maailmatasandil on Euroopa malmi- või terasetootjad silmitsi kolmandate riikide tootjate tugeva konkurentsiga,
kes nagu Ameerika Ühendriigid, Austraalia ja Türgi Vabariik ei ole Kyoto protokolli ratifitseerinud või kes nagu India Vabariik,
Hiina Rahvavabariik ja Brasiilia Liitvabariik on Kyoto protokolli küll ratifitseerinud, kuid ei ole esialgu kohustatud oma
CO
heitkogusid vähendama (Kyoto protokolli B lisa) või on neil nagu Venemaa Föderatsioonil ja Ukrainal Kyoto protokolli kohaselt
üksnes kohustus säilitada praegune heitkoguste tase. Seega on Euroopa malmi- ja terasetootjad ainsad, kes kannavad täiendavaid
Kyoto protokolli täitmisest tulenevaid tootmiskulusid, puutudes samal ajal kokku järjest tugevama konkurentsisurvega, mis
tuleneb kolmandate riikide impordist, mille suurus oleneb hinnatasemest Euroopa turul. Hageja lisab, et võttes arvesse seda,
et praegu maksab õhku paisatud CO
tonni saastekvoot 26 eurot, siis kaasneb ühe tonni terase tootmisega, mille puhul paisatakse õhku umbes kaks tonni CO
, 52 euro suurune lisakulu, samas kui ühe tonni terase transpordi kogukulu ei ületa tavaliselt 20 eurot. Hageja lisab, et
erinevalt malmi- ja terasetootjatest eeldatakse, et energiatarnijad – eelkõige Saksamaal ja Ühendriikides asuvad energiatarnijad
– kajastavad elektrihindades tasuta saadud saastekvootide väärtuse, et saada erakorralist tulu.
Hageja järeldab eeltoodu põhjal, et liidus asuvad malmi- või terasetootjad on „ainulaadses isoleerituse olukorras”, mis eristab
neid mis tahes muust isikust. Selle olukorra muudab raskemaks asjaolu, et vaidlustatud direktiiv ei näe ette ei saastekvootide
hindade ülempiiri ega kontrollimehhanismi. Hiljutised uurimused näitavad, et malmi- või terasetootjad puutuvad kokku 20–60
euro suuruse või suurema kvoodi hinnaga, mis võimaldab õhku paisata tonni CO
, samas kui juba 20 euro suurune hind nullib terasesektori brutokasumi.
Kolmandaks leiab hageja, et vaidlustatud direktiiv mõjutab teda eriti tugevalt, kuna ta on kaugelt suurim malmi- ja terasetootja
Euroopas (tootes 40 miljonit tonni terast), järgnevad Thyssen-Krupp (17 miljonit) ja Corus (16 miljonit). Kasutades kõrgahjude
väga arenenud tehnoloogiat, on hageja juba oma kasvuhoonegaaside, sh CO
heitkoguseid vähendanud palju suuremal määral kui Kyoto protokollis ette nähtud 8%, ta on neid vähendanud absoluutarvudes
19% ja 24% suhtelistes arvudes (tonni toodetud terase kohta) alates 1990. aastast ja ei saa eespool punktides 77 ja 78 mainitud
põhjustel jätkata CO
heitkoguste olulist vähendamist. Lisaks sai hageja kõrgahjude käitamisest 2002. aastal brutokasumit 16 eurot ja puhaskasumit
4 eurot õhku paisatud CO
tonni kohta. Sellest järeldub, et isegi kõige madalama hinna korral, mis praeguste hinnangute kohaselt on 20 eurot saastekvoodi
eest, mis vastab 40 euro suurusele lisakulule tonni terase kohta, muutuks tootmine hageja jaoks niivõrd mittetasuvaks, et
tal ei oleks võimalik enam oma käitisi Euroopas käitada.
Neljandaks on hageja ainus Euroopa malmi- ja terasetootja, kes seisab silmitsi vaidlustatud direktiivist põhjustatud erilise
raskusega, mis tuleneb kontserni käimasolevast ümberkorraldamisest, mille eesmärk on konkurentsivõime parandamine. See on
2001. aasta koondumisest (vt eespool punkt 30), st enne vaidlustatud direktiivi vastuvõtmist alguse saanud ümberkorraldamine,
mille eesmärk on sulgeda ühes liikmesriigis väherentaablid käitised või vähendada nende tootmisvõimsust ja suurendada vastavalt
muudes liikmesriikides asuvate rentaablimate käitiste tootmisvõimsust. Selline olukord on hagejale omane ja eristab teda teistest
malmi- või terasetootjatest, kelle käitised asuvad ainult ühes liikmesriigis. Ainuke erand on Corus, kelle käitised asuvad
Ühendkuningriigis ja Madalmaades, kuid kes on oma tootmise juba optimeerinud. Vaidlustatud direktiiv kahjustab aga tõsiselt
seda ümberkorraldamist, kuna see ei kehtesta liikmesriikidele kohustust võimaldada sulgetava käitise saastekvootide piiriülest
üleandmist teistele muus liikmesriigis asuvatele käitistele. Belgia ja Saksamaa valitsus on hagejale juba teada andnud, et
sulgemise korral kaotab hageja Valloonias (Belgia) ja Bremenis (Saksamaa) asuvate käitiste saastekvoodid ning seega ei ole
tal võimalik neid kvoote üle anda Hispaanias või Prantsusmaal asuvatele käitistele, kus ta oli ette näinud tootmisvõimsust
vastavalt suurendada. Samuti näevad Saksamaa jaotuskava ja esimesel eraldamise ajavahemikul eraldatavate saastekvootide Saksa
seaduseelnõu artikli 10 lõike 1 esimene lause käitise sulgemise korral ette saastekvootide kehtetuks tunnistamise, välja arvatud
juhul, kui käitaja võtab kasutusele uue käitise Saksamaal (ja mitte mõnes muus liikmesriigis). Samuti näeb Prantsusmaa jaotuskava
ette, et käitaja võib säilitada suletud käitise saastekvoodid vaid siis, kui tegevus on üle viidud muusse Prantsusmaa territooriumil
asuvasse käitisesse. Hageja on seega sunnitud tegutsema vastupidi ümberkorraldamise ja konkurentsivõime parandamise eesmärgile.
Ta peaks ostma täiendavaid saastekvoote, et katta tootmisüksusi, mis esialgu taheti sulgeda ja üle viia muudes liikmesriikides
asuvatesse käitistesse, ning jätkama vähem rentaablite käitiste käitamist ainult selleks, et mitte ilma jääda juba eraldatud
saastekvootidest.
Hageja lisab, et ta on ka kõikidest vaidlustatud direktiivi I lisas nimetatud sektorite ainus ettevõtja, kes seisab silmitsi
tootmisvõimsuse piiriülese üleviimise probleemiga erinevates liikmesriikides asutatud käitiste vahel. See probleem ei puuduta
tsemendi-, klaasi-, energia- ega paberisektorit, kelle käitised asuvad erinevalt terasetootmise käitistest kas klientide läheduses
või piirkondades, kus on piisav kogus toormaterjali. Järelikult ei ole nende sektorite tootjate jaoks ühes liikmesriigis käitise
sulgemine ja tootmise üleviimine mõnda muusse liikmesriiki tõenäoline.
Asutamisvabadusest lähtuvalt ei ole siiski ühtegi õigustust, et jätta liikmesriikide otsustada küsimus, mil määral on tootmisvõimsuste
piiriülesed üleviimised võimalikud. See peab veelgi enam paika, kuna liikmesriikidel on selleks, et nad ei võimaldaks niisugust
tootmisvõimsuste üleviimist, sealhulgas nendega seonduvate saastekvootide üleandmist, olulisi majanduslikke ja poliitilisi
stiimuleid. Esiteks ei ole neid kvoote esialgu eraldanud liikmesriigi seisukohast lähtuvalt mingit huvi niisugust üleviimist
hõlbustada ja kaotada oma territooriumil nii asjaomaseid tootmisvõimsusi ja sellega seotud töökohti kui ka juba eraldatud
kvoote. Teiseks ei ole liikmesriigil, kuhu tootmisvõimus üle viiakse, eriti kui see riik on väike, tingimata huvi eraldada
uuele osalejale tasuta saastekvoote, arvestades riiklikku saastekvootide ülempiiri ületamise ohtu ja sellest tulenevalt ohtu
rikkuda otsuse 2002/358 ja Kyoto protokolli kohaseid heitkoguste vähendamise kohustusi. Nagu nähtub komisjoni täiendavate
juhiste (vt eespool punkt 14) lisa 4 punktist 5, kinnitab seda vastumeelsust asjaolu, et suurem osa liikmesriikidest ei võimalda
saastekvootide piiriülest üleandmist. Komisjon on neis juhistes ise juhtinud tähelepanu sellele probleemile, rõhutades, et
esimesel eraldamise ajavahemikul on liikmesriigid vastu võtnud suure hulga eeskirju, mis puudutavad uute osalejate reserve,
sulgemisi ja üleandmisi, mis annab omapoolse panuse olulisele keerukusele ja läbipaistmatusele siseturul ning võib kaasa tuua
konkurentsimoonutusi. Komisjon tegi sellest järelduse, et vaja on ette näha ühenduse reservi loomine ja uute osalejate, sulgemiste
ja piiriüleste üleandmiste suhtes siseturu piires kohaldatavate halduseeskirjade ühtlustamine (komisjoni täiendavate juhiste
lisa 7). Hageja viitab ka ühele uurimusele, mille kohaselt on saastekvootidega kauplemise süsteemis, võttes arvesse liikmesriikide
huvi säilitada nende territooriumil asuvate käitistega seotud maksud ja töökohad, praegu nende jaoks ratsionaalne võtta suletud
käitistelt saastekvoodid ära või vähemalt seada nende kvootide säilitamise tingimuseks uue käitise avamine nende territooriumil,
vältimaks, et käitaja riigist lahkub. Ent selle tulemuseks võib olla majanduslikult ebatõhus ja poliitiliselt soovimatu reguleeriv
konkurents liikmesriikide vahel, et hoida kinni ja meelitada ligi investeeringuid. Neist põhjustest tulenevalt on selle uurimuse
järeldus, et ühenduse tasandil on vaja ühtlustada eeskirju, mis võimaldavad käitistel ka sulgemise korral oma saastekvoodid
säilitada. Hageja on arvamusel, et asutamisvabaduse kasuliku mõju saab järelikult tagada ainult siis, kui ühenduse seadusandja
ise sekkub.
Viiendaks leiab hageja, et vaidlustatud direktiiv puudutab teda eriti pikaajaliste lepingute tõttu, mis seovad teda juba pikka
aega elektrijaamadega, mis osaliselt ei kuulu tema kontserni, ja mis puudutavad kõrgahjude süsinikmonoksiide, CO
ja lämmastikku sisaldava gaasi tarnimist elektri tootmiseks. Hagejal tekkis küsimus, kas vaidlustatud direktiivi artikli 3
punktide b ja e kohaselt tuleb asjassepuutuvad saastekvoodid eraldada talle või elektrijaamale. Juhul kui need saastekvoodid
kuuluvad elektrijaamale, on hageja olukord veelgi raskem, kuna ta peab vajaduse korral vajalikud kvoodid ostma saastekvootidega
kauplemise turul või juhul, kui lõpetatakse tarned elektrijaamale, põletama need kõrgahjude gaasid, ilma et tal sellegipoolest
oleks vastav arv kvoote. Sellest tulenevalt oleks hageja võrreldes konkurentidega, kes kasutavad enda elektrijaamu, väga ebasoodsas
konkurentsiolukorras.
Kuuendaks märgib hageja, et kuna vaidlusalused sätted puudutavad teda eriliselt, on teda tihedalt kaasatud seadusandlikku
protsessi, eelkõige erinevate komisjoni, parlamendi ja nõukogu esindajatega peetavate koosolekute kaudu. Selles kontekstis
võeti esialgu arvesse teatud arv hageja esitatud vastuväiteid, mis lõpuks ilma igasuguse põhjenduseta tagasi lükati.
Eeltoodut arvestades järeldab hageja, et ta on tõendanud, et on olemas talle omased asjaolud, mis teda kõigist teistest isikutest
eristavad ja millest tulenevalt on tema tühistamisnõue EÜ artikli 230 neljanda lõigu alusel vastuvõetav.
Mis puudutab parlamendi esitatud vaidlustatud direktiivi osalise tühistamise nõudega seonduvat läbivaatamist takistavat asjaolu,
siis hageja rõhutab, et ta ei nõua vaidlusaluste sätete täielikku tühistamist, vaid üksnes seda, et nende kohaldamine toormalmi-
või terasetootjate suhtes välistataks. Seega ei tooks see nõue endaga kaasa mingisugust saastekvootidega kauplemise süsteemi
muutust muude vaidlustatud direktiivi I lisaga hõlmatud sektorite jaoks. Nimelt võidakse vaidlustatud direktiivi kohaldamisala
kas laiendada muudele sektoritele, nagu värviliste metallide ja keemiatoodete sektori puhul juba soovitati, või siis seda
piirata, ilma et see kahjustaks saastekvootidega kauplemise süsteemi toimimist või selle olemust. Seega oleks taotletud osalise
tühistamise ainus tagajärg vaidlustatud direktiivi I lisa selle eraldiseisva ja selgelt määratletud osa tühistamine, mis puudutab
toormalmi- või terasetootmise käitisi.
Isegi kui vaidlusaluseid sätteid ei saa vaidlustatud direktiivist kui tervikust eraldada, on tühistamisnõue hageja arvates
sellegipoolest vastuvõetav. Kui osaline tühistamine osutub võimatuks, tuleb seda nõuet tõlgendada kui nõuet, mille eesmärk
on vaidlustatud direktiivi tühistamine tervikuna. Niisugune hinnang tuleneb vajadusest tõlgendada nõudeid lähtuvalt nende
kontekstist ja niisuguse hagiavaldusega taotletavatest eesmärkidest, mis on suunatud hageja põhiõiguste rikkumise lõpetamisele.
Juhul kui Üldkohus ei järgi eespool punktis 89 kaitstud lähenemisviisi, palub hageja teise võimalusena tühistada vaidlustatud
direktiiv tervikuna, mis pärast hagiavalduse esitamist on veel võimalik.
Kõige eeltoodu põhjal järeldab hageja, et tühistamisnõue on vastuvõetav.
Oma märkustes ELTL artikli 263 neljanda lõigu jõustumise tagajärgede kohta väitis hageja sisuliselt esiteks, et kõnealune
säte on käesolevas menetluses kohaldatav ja teiseks, et vaidlustatud direktiiv on sisu poolest üldkohaldatav akt selle sätte
tähenduses, kuna vaidlustatud sätted ei jäta rakendamise osas liikmesriikidele mingisugust kaalutlusõigust ning seetõttu ei
pea hageja tõendama, et nimetatud direktiiv teda isiklikult puudutab.
B –
Üldkohtu hinnang
Vastavalt EÜ artikli 230 neljandale lõigule võib iga füüsiline või juriidiline isik algatada menetluse temale adresseeritud
otsuse vastu ja sellise otsuse vastu, mis teda otseselt ja isiklikult puudutab, kuigi vormiliselt on see teisele isikule adresseeritud
määrus või otsus.
Väljakujunenud kohtupraktikast nähtub, et ainuüksi asjaolust, et asutamislepingu selles sättes ei ole sõnaselgelt ette nähtud
isikute poolt direktiivi vastu EÜ artikli 249 kolmanda lõigu tähenduses esitatud tühistamishagide vastuvõetavust, ei piisa,
et selline hagi vastuvõetamatuks tunnistada. Nimelt ei saa ühenduse institutsioonid võtta isikutelt õiguskaitset, mille asutamisleping
neile annab, pelgalt kõnealuse õigusakti liigi valikuga, isegi kui see võetakse vastu direktiivina (Üldkohtu 10. septembri
2002. aasta otsus kohtuasjas T‑223/01: Japan Tobacco ja JT International
vs
. parlement ja nõukogu, EKL 2002, lk II‑3259, punkt 28; 30. aprilli 2003. aasta otsus kohtuasjas T‑154/02: Villiger Söhne
vs
. nõukogu, EKL 2003, lk II‑1921, punkt 39; 6. septembri 2004. aasta otsus kohtuasjas T‑213/02: SNF
vs
. komisjon, EKL 2004, lk II‑3047, punkt 54, ja 25. aprilli 2006. aasta otsus kohtuasjas T‑310/03: Kreuzer Medien
vs
. parlement ja nõukogu, EKL 2006, lk 36, punktid 40 ja 41). Samuti ei piisa iseenesest üksnes asjaolust, et vaidlusalused
sätted on osa üldkohaldatavast aktist, mille puhul on tegemist tõelise direktiiviga, mitte otsusega EÜ artikli 249 neljanda
lõigu tähenduses, mis on vormiliselt vastu võetud direktiivina, et oleks välistatud võimalus, et need sätted võivad isikut
otseselt ja isiklikult puudutada (vt selle kohta eespool viidatud kohtumäärus Japan Tobacco ja JT International
vs
. parlament ja nõukogu, punkt 30, ja 6. mai 2003. aasta määrus kohtuasjas T‑321/02: Vannieuwenhuyze-Morin
vs
. parlement ja nõukogu, EKL 2003, lk II‑1997, punkt 21).
Käesolevas asjas tuleb tõdeda, et vaidlustatud direktiiv on nii vormi kui sisu poolest üldkohaldatav akt, mis on kohaldatav
objektiivselt määratletud olukordade suhtes ja see toob endaga kaasa õiguslikke tagajärgi üldiselt ja abstraktselt kindlaks
määratud isikute rühmale, st kõikidele käitiste käitajatele, kes tegutsevad ühel vaidlustatud direktiivi I lisas nimetatud
tegevusalal, sealhulgas malmi- või terasetootmisega, nagu ka hageja.
Siiski ei ole välistatud, et teatud juhtudel võivad niisuguse üldkohaldatava akti sätted puudutada neist mõnda otseselt ja
isiklikult (vt selle kohta Euroopa Kohtu 16. mai 1991. aasta otsus kohtuasjas C‑358/89: Extramet Industrie
vs
. nõukogu, EKL 1991, lk I‑2501, punkt 13; eespool punktis 54 viidatud kohtuotsus Codorníu
vs
. nõukogu, punkt 19, ja 25. juuli 2002. aasta otsus kohtuasjas C‑50/00 P: Unión de Pequeños Agricultores
vs
. nõukogu, EKL 2002, lk I‑6677, punkt 36).
Pealegi nähtub väljakujunenud kohtupraktikast, et tingimus, mille kohaselt hagi esemeks olev otsus peab vastavalt EÜ artikli 230
neljandale lõigule puudutama füüsilist või juriidilist isikut otseselt, eeldab, et ühenduse vaidlustatud meede avaldab otsest
mõju isiku õiguslikule olukorrale ega jäta meedet rakendama kohustatud adressaadile mingit kaalutlusõigust – akti rakendamine
on puhtautomaatne ja tuleneb vaid ühenduse õigusnormidest, ilma et kohaldataks muid vahenorme (29. juuni 2004. aasta otsus
kohtuasjas C‑486/01 P: Front national
vs
. parlament, EKL 2004, lk I‑6289, punkt 34, ja 22. märtsi 2007. aasta otsus kohtuasjas C‑15/06 P: Regione Siciliana
vs
. komisjon, EKL 2007, lk I‑2591, punkt 28).
Üldkohus leiab, et esimese võimalusena on vaja uurida, kas vaidlusalused sätted puudutavad hagejat isiklikult. Alles teise
võimalusena uurib Üldkohus vajaduse korral ka seda, kas need sätted puudutavad hagejat otseselt.
Nagu on tunnustatud väljakujunenud kohtupraktikas, saab muu füüsiline või juriidiline isik kui akti adressaat väita, et see
puudutab teda isiklikult EÜ artikli 230 neljanda lõigu tähenduses, üksnes siis, kui see mõjutab teda mingi talle omase tunnuse
või teda iseloomustava faktilise olukorra tõttu, mis teda kõigist teistest isikutest eristab, ning seega individualiseerib
ta sarnaselt otsuse adressaadiga (Euroopa Kohtu 15. juuli 1963. aasta otsus kohtuasjas 25/62: Plaumann
vs
. komisjon, EKL 1963, lk 197, 223; eespool punktis 93 viidatud kohtuotsus Unión de Pequeños Agricultores
vs
. nõukogu, punkt 36, ja 1. aprilli 2004. aasta otsus kohtuasjas C‑263/02 P: komisjon
vs
. Jégo-Quéré, EKL 2004, lk I‑3425, punkt 45).
Arvestades eeltoodud kaalutlusi, tuleb kontrollida, kas kohustused, mis võivad vaidlusalustest sätetest tuleneda, võivad hagejat
kui adressaati individualiseerida. Sellega seoses olgu meenutatud, et hageja palub tühistada esiteks vaidlustatud direktiivi
artikkel 4, mis näeb ette kohustuse omada heitmeluba, teiseks artikli 6 lõike 2 punkt e ja artikli 12 lõige 3, mis näevad
ette kohustuse tagastada eelnenud kalendriaasta koguheitmetele vastava hulga saastekvoote, kolmandaks artikkel 9 koosmõjus
III lisa kriteeriumiga nr 1, mis puudutab jaotuskava koostamist ja liikmesriikide väidetavat kohustust eraldada käitiste käitajatele
maksimaalne saastekvootide kogus, ning neljandaks artikli 16 lõiked 2–4, mis käsitlevad karistusi tagastamiskohustuse rikkumise
eest, kuivõrd kõik need sätted on vastavalt vaidlustatud direktiivi artiklile 2 koosmõjus I lisaga kohaldatavad malmi- või
terasetootjate suhtes.
Et põhjendada väidet, et vaidlusalused sätted teda isiklikult puudutavad, toob hageja esiteks sisuliselt välja, et ühenduse
seadusandja oli mitme kõrgemalseisva õigusnormi, sealhulgas põhiõiguste kohaselt kohustatud võtma arvesse siseturul asuvate
malmi- või terasetootjate erilist olukorda, eelkõige hageja olukorda (eespool punktis 54 viidatud kohtuotsus Piraiki-Patraiki jt
vs
. komisjon, punkt 19; eespool punktis 54 viidatud kohtuotsus Sofrimport
vs
. komisjon, punkt 11, ja eespool punktis 54 viidatud kohtuotsus UEAPME
vs
. nõukogu, punkt 90).
Sellega seoses tuleb märkida, et ei ole ühtegi sõnaselget ja spetsiifilist sätet või kõrgemalseisvat või teisese õiguse sätet,
mis kohustaks ühenduse seadusandjat vaidlustatud direktiivi vastuvõtmise käigus eriliselt arvesse võtma malmi- või terasetootjate
olukorda või isegi hageja olukorda võrreldes muude kõnealuse direktiivi I lisas nimetatud tööstussektorite ettevõtjate olukorraga
(vt selle kohta Üldkohtu 17. jaanuari 2002. aasta otsus kohtuasjas T‑47/00: Rica Foods
vs
. komisjon, EKL 2002, lk II‑113, punktid 41 ja 42; vt ka Üldkohtu 6. mai 2003. aasta määrus kohtuasjas T‑45/02: DOW AgroSciences
vs
. parlament ja nõukogu, EKL 2003, lk II‑1973, punkt 47; 25. mai 2004. aasta määrus kohtuasjas T‑264/03: Schmoldt jt
vs
. komisjon, EKL 2004, lk II‑1515, punkt 117, ja 16. veebruari 2005. aasta määrus kohtuasjas T‑142/03: Fost Plus
vs
. komisjon, EKL 2005, lk II‑589, punktid 61–65). Muu hulgas ei näe niisugust kohustust ette EÜ artikkel 174 ega artikli 175
lõige 1, mis on keskkonna valdkonnas ühenduse regulatiivse tegevuse õiguslik alus. Lisaks, välja arvatud viide teda kaitsvatele
põhiõigustele ja teatavatele õiguse üldpõhimõtetele, ei ole hageja viidanud ühelegi konkreetsele kõrgemalseisvale õigusnormile,
mis teda konkreetselt puudutaks või mis puudutaks vähemalt malmi- ja terasetootjaid ning mis võiks niisuguse kohustuse tema
kasuks kehtestada.
Kuigi vastab tõele, et üldkohaldatava akti vastuvõtmisel on ühenduse institutsioonid kohustatud järgima kõrgemalseisvaid õigusnorme,
sealhulgas põhiõigusi, siis väide, et niisugune akt rikub neid norme või õigusi, ei ole üksi piisav, et tunnistada isiku hagi
vastuvõetavaks, ilma et EÜ artikli 230 neljanda lõigu nõuded sisutuks muutuksid, kuna see väidetav rikkumine ei individualiseeri
teda sarnaselt adressaadiga (vt selle kohta seoses omandiõigusega Üldkohtu 28. novembri 2005. aasta määrus kohtuasjas T‑94/04:
EEB jt
vs
. komisjon, EKL 2005, lk II‑4919, punktid 53–55; vt selle kohta ka Üldkohtu 29. juuni 2006. aasta määrus kohtuasjas T‑311/03:
Nürburgring
vs
. parlament ja nõukogu, kohtulahendite kogumikus ei avaldata, punktid 65 ja 66). Neil asjaoludel ei saa hageja õiguspäraselt
tugineda kohtuotsusele Codorníu (viidatud eespool punktis 54, punktid 20–22), mille raames tulenes vaidlustatud määruse vastu
esitatud hagi vastuvõetavus vaidlustatud sätteid arvestades üksnes sellise vaatlusaluse nimetuse individualiseerivast laadist,
mille alusel oli hageja juba väga pikka aega kaubamärgi ainus omanik.
Igal juhul ei ole hageja tõendanud, et vaidlusalused sätted, eelkõige heitmeloa omamise kohustus vastavalt vaidlustatud direktiivi
artiklile 4, tagastamise kohustus vastavalt artikli 12 lõikele 3 koosmõjus artikli 6 lõike 2 punktiga e ning nimetatud direktiivi
artikli 16 lõigetes 2–4 ette nähtud karistused rikuvad tema põhiõigusi ja põhjustasid talle tõsise kahju, mis individualiseerib
teda kui adressaati võrreldes kõikide teiste ettevõtjatega, keda need sätted puudutavad (vt selle kohta eespool punktis 100
viidatud kohtuotsus Nürburgring
vs
. parlament, punkt 66). Nimelt on need sätted üldiselt ja abstraktselt kohaldatavad kõikide vaidlustatud direktiivi I lisas
nimetatud ettevõtjate ja objektiivselt määratletud olukordade suhtes. Need sätted võivad seega kõikide nende ettevõtjate õiguslikku
positsiooni ühetaoliselt mõjutada.
Järelikult ei võimalda hageja argumendid, mis puudutavad ühenduse seadusandja kohustust järgida teatavaid õiguse üldpõhimõtteid
ja põhiõigusi, järeldada, et vaidlusalused sätted hagejat isiklikult puudutavad, ning seega ei ole vaja uurida, kas need sätted
teda selles suhtes otseselt puudutavad.
Teiseks, mis puudutab hageja argumenti, et ta kuulub niisuguste ettevõtjate kinnisesse rühma, keda vaidlusalused sätted eriti
puudutavad, siis tuleb esiteks meenutada, et võimalus vaidlustatud meetme vastuvõtmisel enam-vähem täpselt määratleda õigussubjektide
arvu ja isegi neid isikuid, kellele seda meedet kohaldatakse, ei tähenda mingil moel, et see meede neid subjekte isiklikult
puudutab, kui on selge, et seda kohaldatakse asjaomase aktiga määratletud õiguslikult või faktiliselt objektiivse olukorra
alusel (vt selle kohta Euroopa Kohtu 8. aprilli 2008. aasta määrus kohtuasjas C‑503/07 P: Saint-Gobain Glass Deutschland
vs
. komisjon, EKL 2008, lk ‑2217, punkt 70 ja seal viidatud kohtupraktika). Teiseks ei piisa, et üldkohaldatav akt teatud ettevõtjaid
majanduslikult rohkem puudutab kui teisi, et neid võrreldes nende teiste ettevõtjatega individualiseerida, kui seda akti kohaldatakse
objektiivselt määratletud olukorral alusel (vt selle kohta Euroopa Kohtu 18. detsembri 1997. aasta määrus kohtuasjas C‑409/96 P:
Sveriges Betodlares ja Henrikson
vs
. komisjon, EKL 1997, lk I‑7531, punkt 37; eespool viidatud Üldkohtu määrus kohtuasjas T‑28/07: Fels-Werke jt
vs
. komisjon, kohtulahendite kogumikus ei avaldata, punkt 60 ja seal viidatud kohtupraktika, ja 10. mai 2004. aasta määrus kohtuasjas
T‑391/02: Bundesverband der Nahrungsmittel- und Speiseresteverwertung ja Kloh
vs
. parlament ja nõukogu, EKL 2004, lk II‑1447, punkt 53 ja seal viidatud kohtupraktika).
Tuleb aga tõdeda, et vaidlusalused sätted puudutavad hagejat peamiselt tema objektiivse staatuse tõttu esiteks kasvuhoonegaase
tekitava käitise käitajana ja teiseks malmi- ja terasetootjana, kelle tegevusala on nimetatud vaidlustatud direktiivi I lisas.
Seega, isegi kui vaidlustatud direktiivi jõustumise ajal kuulus hageja ainult 15 siseturul tegutseva malmi- või terasetootja
hulka, siis üksnes see asjaolu ei ole piisav, et teda sarnaselt adressaadiga individualiseerida kõikide teiste ettevõtjate
suhtes, kes tegutsevad vaidlustatud direktiivi I lisas nimetatud tegevusaladel, sh samasse gruppi kuuluvad malmi- või terasetootjad.
Pealegi, isegi kui oletada, et malmi- või terasetootjad moodustavad eriti puudutatud ettevõtjate grupi, siis võivad nad kõik
kanda samu õiguslikke ja faktilisi tagajärgi nagu hageja objektiivselt määratletud olukorra tõttu, st kuna nende tegevusala
on hõlmatud vaidlustatud direktiivi I lisaga. Seega erinevalt muude tööstussektorite ettevõtjatest puudutab see, et need tootjad
ei suuda majanduslikult ja tehniliselt vähendada kasvuhoonegaaside heitkoguseid veelgi ja jätta heitkoguste kvootide ostmisel
tekkinud täiendavad kulud klientide kanda, samamoodi kogu malmi- või terasetootmise sektorit. Samuti puutuvad need tootjad
kvootidega kauplemise süsteemi rakendamise tulemusel ühtemoodi kokku kauplemise süsteemi ja asjaomaste toodete turu muutustega,
sh muude tööstussektorite või kolmandate riikide malmi- või terasetootjatelt pärineva konkurentsiga.
Selles kontekstis tuleb tagasi lükata ka hageja argument, mille kohaselt moodustavad siseturul asuvad malmi- või terasetootjad
ettevõtjate kinnise rühma, mille koosseis enam ei muutu. Sellega seoses viitavad parlament ja nõukogu õigustatult vaidlustatud
direktiivi kohaldamisalasse kuuluvate malmi- või terasetootjate arvu kasvule pärast liidu laienemist 2004. aastal ja võimalusele,
et muud Euroopa riigid, kellel on samuti terasetööstus, tulevikus liiduga ühinevad. Lisaks ei ole hageja tõendanud, et vaidlustatud
direktiivi jõustumise ajal olid nimetatud malmi- või terasetootjatel erilised tunnused, mis võiksid neid eristada kõikidest
teistest tootjatest või uuest osalejast, näiteks selles osas, et neil oli erilised varasemad õigused (vt selle kohta Euroopa
Kohtu 13. märtsi 2008. aasta otsus kohtuasjas C‑125/06 P: komisjon
vs
. Infront WM, EKL 2008, lk I‑1451, punktid 71–77). Nimelt, isegi kui oletada, et neil tootjatel olid direktiivi 96/61 (vt
eespool punkt 48) alusel eraldatud heitkogused, siis nendest heitkogustest, mis ei ole kaugeltki erilised või ainult hagejale
omased, oleks ühtemoodi kasu saanud kõik vaidlustatud direktiivi I lisas nimetatud tegevusaladel tegutsevad ettevõtjad. Viimaseks,
pelk asjaolu, et hageja väitel on asjaomasele turule sisenemine võimalik vaid sellel juba oleva tootja omandamise kaudu, ei
välista, et selle tootja või uue osaleja identiteet, kes selle omandab, muutub ja et ta muudab seega kõnealuste tootjate grupi
koosseisu.
Sellest järeldub, et vaidlusaluste sätete õiguslikud tagajärjed, st kohustus anda heitmeluba ja tagastada kvoodid, nende kohustuste
rikkumise korral ette nähtud karistused ning kvootide väidetav ülempiir vaidlustatud direktiivi artikli 9 alusel, mõjutavad
vaidlustatud direktiivi I lisas nimetatud ettevõtjate majandustegevust ja õiguslikku seisundit, sh malmi- või terasetootmise
sektorit ühtemoodi ning objektiivselt määratletud olukorra tõttu. Seega ei saa need sätted eristada hageja faktilist ja õiguslikku
olukorda võrreldes teiste ettevõtjatega ning sellest tulenevalt teda individualiseerida analoogselt adressaadiga, ning ei
ole vaja uurida, kas need sätted teda otseselt puudutavad.
Kolmandaks, argumendi kohta, mis puudutab hageja suurust, tema aastast tootmismahtu ja tema isiklikku majanduslikku ja/või
tehnoloogilist suutmatust vähendada veelgi CO
heitkoguseid, tuleb tõdeda, et hageja ei selgita põhjusi, millest tulenevalt ei puutu konkureerivad malmi- või terasetootjad
kokku samade kohanemisprobleemidega ning nende suurusest, tootmismahust ja heitkoguste vähendamise pingutustest tulenevate
analoogsete raskustega. Nimelt, väiksema suurusega ettevõtjal, kelle malmi- või terasetoodang on hageja omast väiksem, on
tingimata väiksem saastekvootide kogus, nii et proportsionaalselt peaksid majanduslikud ja/või tehnoloogilised raskused, mis
on seotud heitkoguste vähendamisega, olema sarnased hageja raskustega. Ent vastavalt vaidlustatud direktiivi I lisale on vaidlusalustest
sätetest tulenevad kohustused ühtselt ja üldiselt kohaldatavad kõikide niisuguste käitiste käitajate suhtes, mille toodang
ületab neis sätetes ette nähtud piiri, tegemata vahet nende suurusel. Pealegi sõltub nende kohustuste ulatus ainult kasvuhoonegaaside
heitkogusest, mis vastupidise tõendi puudumise korral võib suureneda asjaomase käitise suuruse ja tootmisvõimsuse tõttu, nii
et kõik asjassepuutuvad käitajad on sarnases olukorras (vt selle kohta eespool punktis 42 viidatud kohtuotsus Arcelor Atlantique
et Lorraine jt, punkt 34). Seega ei saa hageja õiguspäraselt tugineda erilisele puutumisele, mis võib teda kui adressaati
individualiseerida, nii et ei ole vaja uurida, kas ta selles suhtes on isiklikult puudutatud.
Neljandaks ei ole hageja piisavalt tõendanud, et tema väidetav „ainulaadne isoleerituse olukord”, eelkõige tema kontserni
ümberkorralduse tõttu, võis teda individualiseerida võrreldes kõikide teiste ettevõtjatega. Nimelt, isegi kui asuda seisukohale,
et hageja on ainus ühisturul asutatud malmi- ja terasetootja, kes on niisugust ümberkorraldamist alustanud, ei ole tõendatud,
et puuduvad teised vaidlustatud direktiivi I lisaga hõlmatud sektoritesse kuuluvad tootjad, kes kannatavad analoogsete tagajärgede
all nimetatud direktiivi rakendamise tõttu, kuna nad on kas sarnase protsessi käivitanud või sellest loobunud. Sellega seoses
on hageja väited, et muude vaidlustatud direktiivi I lisas nimetatud sektorite ettevõtjad ei saa samade raskustega kokku puutuda,
liiga ebaselged või oletuslikud, et välistada teiste tootjate sarnane puutumus näiteks energiasektoris, kus pärast liberaliseerimist
ühenduse tasandil toimus oluline piiriülene ümberkorraldamine.
Igal juhul ei ole hageja tõendanud, et tema puutumus selle väidetava „ainulaadse isoleerituse olukorra” tõttu tuleneb konkreetselt
vaidlusaluste sätete kui selliste õiguslikest tagajärgedest, et hagejat otseselt puudutada. Hageja enda väidete kohaselt tuleneb
see olukord sisuliselt esiteks riiklike asutuste poolt tasuta eraldatud saastekvootide väidetavast nappusest, mis muudab ta
„saastekvootide netoostjaks”, teiseks saastekvootidega kauplemise turul saadaolevate saastekvootide võimalikust hinnatõusust
ja/või kõrgest hinnatasemest ja kolmandaks hageja võimatusest anda siseturu piires sulgetavatele käitistele eraldatud kvoodid
üle teistele käitistele, kus ta kavatseb tootmisvõimsust suurendada.
Samuti, isegi kui oletada, et väidetav ümberkorraldamine on hageja eriline tunnus, tuleb tõdeda, et väidetav „ainulaadse isoleerituse
olukord”, mis tuleneb eespool punktis 109 nimetatud asjaoludest, ei tulene ei vaidlustatud direktiivi artikli 4 kohasest heitmeloa
kohustusest ega tagastamise kohustusest vastavalt nimetatud direktiivi artikli 12 lõikele 3 koosmõjus artikli 6 lõike 2 punktiga e
ega nimetatud direktiivi artikli 16 lõigetes 2–4 ette nähtud karistustest, vaid see on – juhul kui nimetatud olukord peaks
tõeseks osutuma – liikmesriikide poolt oma jaotuskavade ja asjassepuutuvate õigusaktide rakendamise tagajärg. Ent neil riikidel
on vastavalt vaidlustatud direktiivi artikli 9 lõikele 1 ja artikli 11 lõikele 1 lai kaalutlusõigus nii eri tööstussektoritele
eraldatavate kvootide koguse osas kui ka individuaalsetele käitajatele kvootide väljastamise ja tagasivõtmise osas, sh käitise
sulgemise korral (vt selle kohta Üldkohtu 7. novembri 2007. aasta otsus kohtuasjas T‑374/04: Saksamaa
vs
. komisjon, EKL 2007, lk II‑4431, punktid 102–106).
Nimelt piirdub vaidlustatud direktiivi artikkel 4 sellega, et seab iga kasvuhoonegaase õhku paiskava käitaja kohustuseks saada
heitmeluba, täpsustamata seejuures eraldamise või saastekvootide äravõtmise tingimusi ja korda, nagu mõned liikmesriigid neid
ette näevad, ja mille osas hageja väidab, et need on tema ümberkorraldamise raskuste põhjuseks. Sama arutluskäik on analoogia
alusel kohaldatav ka vaidlustatud direktiivi artikli 12 lõikes 3 koosmõjus artikli 6 lõike 2 punktiga e ette nähtud tagastamise
kohustusele ning nimetatud direktiivi artikli 16 lõigetes 2–4 ete nähtud karistustele, kusjuures hageja ei ole selgitanud
põhjusi, millest tulenevalt ta leiab, et nende sätete ja nimetatud raskuste vahel on mingi seos. Neil asjaoludel ei saa kvootide
ostukulude suurenemise ja/või kvootide võimaliku kaotuse tõttu – isegi kui see on oluline ja koormavam kui teiste ettevõtjate
jaoks – ühe oma käitise sulgemise ja riigiasutuste poolt sellega seotud kvootide äravõtmise tulemusel hageja poolt võimalikku
kantud kahju omistada neist sätetest tulenevatele kohustustele, et tugineda tema otsesele puutumusele EÜ artikli 230 neljanda
lõigu tähenduses.
Lõpetuseks, kuna hageja vaidlustab ka vaidlustatud direktiivi artikli 9 koosmõjus III lisa kriteeriumiga nr 1, sest see näeb
ette „saastekvootide absoluutse ülempiiri” seadmise liikmesriikidele, siis piisab, kui märkida, et – isegi kui seda viimast
argumenti pidada põhjendatuks – selline ülempiir ei mõjuta hagejat otseselt EÜ artikli 230 neljanda lõigu tähenduses, kuna
see ei võimalda ka mitte ligilähedaselt kindlaks teha kvootide arvu, mida riigi asutused peavad eraldama eri tööstussektoritele
ja veel vähem üksikkäitajatele. Seda järeldust kinnitab ka asjaolu, et menetluse käigus ei ole hageja olnud suuteline täpsustama
või ette nägema vaidlustatud direktiivist ja otsusest 2002/358 lähtuvalt ei saastekvootide kogust, mida liikmesriigid talle
tasuta eraldavad tema siseturul asuvate tootmiskäitiste jaoks ega ka võimalike kulude ulatust, mida ta peab nende saastekvootide
nappuse korral kandma.
Järelikult ei ole hageja tõendanud, et vaidlusalused sätted teda otseselt ja isiklikult puudutavad väidetava „ainulaadse isoleerituse
olukorra” tõttu, mis tuleneb muu hulgas tema kontserni piiriülesest ümberkorraldamisest.
Viiendaks, mis puudutab pikaajalisi gaasitarnelepinguid, mille hageja on väidetavalt sõlminud mitme elektrijaamaga enne vaidlustatud
direktiivi jõustumist, siis ka need ei saa teda vaidlusaluste sätete suhtes individualiseerida. Nimelt reguleerivad need sätted
üldiselt ja abstraktselt saastekvootide kauplemise süsteemi kuuluvate ettevõtjate kohustusi, täpsustamata siiski saastekvootide
heitkoguste andmise või äravõtmise tingimusi ja korda liikmesriikide poolt (vt eespool punktid 109–113). Igal juhul järeldub
sellest, et võimalik gaasitarnelepingute täitmise mõjutamine saab tuleneda vaid saastekvootide eraldamist reguleerivatest
siseriiklikest eeskirjadest ning seega ei saa hageja sellega seoses väita, et ta on otseselt puudutatud. Pealegi, nagu väidab
nõukogu, kinnitab hageja ise, et need gaasitarnelepingud puudutavad vähemalt osaliselt tema enda kontserni kuuluvaid elektrijaamu.
Seega, kuna nende elektrijaamade tegevus kuulub vaidlustatud direktiivi I lisa kohaldamisalasse osas, milles tegevus ületab
selles lisas ette nähtud toodangumahu, on hagejal tingimata jaotuskavade ja kohaldatavate siseriiklike eeskirjade alusel saastekvoote
kõnesoleva gaasi põletamiseks. Viimaseks, vaatamata sellele, et energia tootmise puhul on põhimõtteliselt tegemist vaidlustatud
direktiivi I lisaga hõlmatud tegevusalaga, ei ole hageja ei täpsustanud, millises ulatuses need gaasitarnelepingud seovad
teda kolmandate elektrijaamadega ega märkinud, kas viimati nimetatutel on võimalik saada enda nimel saastekvoote või kas neil
on neid selle lisasse kuulumise tõttu vaja, ega selgitanud, millistel tingimustel võib võimalik saastekvootide nappus nimetatud
lepingute täitmist mõjutada. Neil asjaoludel tuleb järeldada, et hageja ei ole tõendanud, et vaidlusalused sätted puudutavad
teda otseselt ja isiklikult võimaliku kõnealuste gaasitarnelepingute täitmise mõjutamise tõttu.
Kuuendaks, mis puutub hageja argumenti, mis ei ole kuigi üksikasjalik ja mille kohaselt ta osales otsustusprotsessis, mille
tulemusel võeti vastu vaidlustatud direktiiv, siis tuleb meenutada, et asjaolu, et isik on ühel või teisel moel olnud seotud
ühenduse akti vastuvõtmisele eelnenud protsessiga, eristab seda isikut kõnealuse akti suhtes teistest vaid siis, kui asjakohane
ühenduse õigusakt annab talle teatavad menetluslikud tagatised. Ent vastupidise sõnaselge sätte puudumisel ei nõua üldkohaldatavate
aktide väljatöötamise menetlus ega need aktid ise vastavalt ühenduse õiguse üldpõhimõtetele, nagu õigus olla ära kuulatud,
puudutatud isikute osavõttu, sest kõnealuste isikute huvid arvatakse olevat esindatud poliitiliste organite kaudu, kes kõnealuseid
akte vastu võtavad. Seetõttu oleks sõnaselgelt tagatud menetlusõiguste puudumise korral vastuolus EÜ artikli 230 sätete ja
mõttega lubada igal isikul, kui ta osales regulatiivset laadi akti ettevalmistamisel, esitada seejärel selle akti vastu hagi
(vt selle kohta Üldkohtu 14. detsembri 2005. aasta määrus kohtuasjas T‑369/03: Arizona Chemical jt
vs
. komisjon, EKL 2005, lk II‑5839, punktid 72 ja 73 ning seal viidatud kohtupraktika).
Antud juhul tuleb tõdeda, et esiteks on vaidlustatud direktiivi väljatöötamise ja vastuvõtmise menetlus EÜ artikli 175 lõike 1
ja EÜ artikli 251 alusel otsustusprotsess, milles nõukogu ja parlament osalesid ühiselt ühenduse seadusandjana ja mille tulemusel
võeti vastu üldkohaldatav meede, ilma et selles kontekstis oleks ette nähtud ettevõtjate mis tahes osalemine, ning teiseks
ei ole hageja väitnud ega tõendanud, et tal olid menetluslikud õigused, mis võiksid olla aluseks tema õigusele esitada hagi
eespool punktis 116 viidatud kohtupraktika tähenduses.
Sellest tuleneb, et hageja väidetav osalemine otsustusprotsessis, mille tulemusel võeti vastu vaidlustatud direktiiv, ei saa
teda individualiseerida EÜ artikli 230 neljanda lõigu tähenduses, ilma et oleks vaja uurida selles osas tema otsest puutumust.
Kõigist eeltoodud kaalutlustest tuleneb, et vaidlusalused sätted ei puuduta hagejat kas isiklikult või siis otseselt EÜ artikli 230
neljanda lõigu tähenduses, ning et tema tühistamisnõue tuleb tunnistada vastuvõetamatuks, ilma et oleks vaja uurida, kas vaidlusalused
sätted on vaidlustatud direktiivi ülejäänud osast eraldatavad või mitte.
Pealegi ei sea ELTL artikli 263 neljas lõik seda lahendust kahtluse alla. Nagu sai meenutatud eespool punktis 114, on liikmesriikidel
vaidlustatud direktiivi rakendamisel lai kaalutlusõigus. Vastupidi hageja poolt väidetule ei saa seda direktiivi igal juhul
pidada ELTL artikli 263 neljanda lõigu tähenduses üldkohaldatavaks aktiks, mis ei sisalda rakendusmeetmeid.
II –
Kahju hüvitamise nõude vastuvõetavus
A –
Poolte argumendid
Parlament ja nõukogu, keda toetab komisjon, väidavad, et kahju hüvitamise nõue on samuti vastuvõetamatu.
Hageja nõue ei ole kooskõlas kodukorra artikli 44 lõike 1 punktiga c, kuna väidetav kahju ei ole ei otsene, kindel ega piisavalt
täpselt kindlaksmääratav ning teiseks ei ole otsest põhjuslikku seost vaidlustatud direktiivi ja selle kahju vahel. Parlament
lisab, et hageja ei ole täitnud temal lasuvat kohustust tõendada, et ühenduse seadusandja valik riivab oluliselt ja ilmselgelt
viidatud kõrgemalseisvaid õigusnorme, nagu võrdse kohtlemise põhimõte. Seega ei ole ta tõendanud, et keemia- ja alumiiniumisektorid
hõivavad sama turusegmenti kui malmi- ja terasesektor ja et need sektorid paiskavad õhku CO
otseheitmeid, mis on nii olulised, et need sektorid oleksid pidanud algusest peale olema vaidlustatud direktiiviga hõlmatud.
Kahju olemasolu osas väidab nõukogu, et vaidlustatud direktiiv, kuigi see oli juba jõus, ei avaldanud hagiavalduse esitamise
staadiumis veel mingit vahetut õigusmõju hageja majandustegevusele ja et võimalikku tulevast mõju ei saa pidada otseseks.
Lisaks ei ole hageja tõendanud konkreetse kahju olemasolu, mis on selles staadiumis mitmel põhjusel võimatu. Sellega seoses
väidavad parlament ja nõukogu eelkõige, et hageja väidetav „saastekvootide netoostja” olukord on vaid oletuslik, mitte vaidlustatud
direktiivi otsene, vältimatu ja konkreetne tagajärg.
Nõukogu arvates oleneb see, kas hagejast saab „saastekvootide netoostja” reast antud juhul teadmata ja veel ilmsiks tulemata
teguritest, nagu vastavalt jaotuskavadele siseriiklike asutuste poolt esialgu eraldatud saastekvootide üldkogus ja heitkoguste
vähendamise kulud võrreldes kvootide hinnaga kauplemise turul. Eraldatud saastekvootide üldkogus sõltub omakorda mitmest tegurist,
nagu liikmesriigile seatud heitkoguste vähendamise eesmärk, tema võimalik kavatsus osta maailmaturul Kyoto protokollis ette
nähtud heitkoguste ühikuid ja tema otsusest selle kohta, kuidas jaotada vajalik heitkoguste vähendamine eri tööstussektorite
vahel. Nõukogu väidab lisaks, et kui ilmneb, et eraldatud kvoodid on ebapiisavad, sõltub vaidlustatud direktiivi mõju – võttes
arvesse vastava investeeringu maksumust – käitaja valikust esiteks CO
heitkoguste katmiseks täiendavate kvootide ostmise ja teiseks heitkoguste vähendamise meetmete võtmise vahel.
Kindla kahju puudumist kinnitab asjaolu, et vaidlustatud direktiiv näeb III lisa kriteeriumides 3 ja 7 sõnaselgelt ette, et
saastekvootide kogus peab olema kooskõlas ettevõtjate tegevusalade potentsiaaliga, sealhulgas tehnoloogilise potentsiaaliga,
ja et jaotuskava võib arvesse võtta varajasi meetmeid, nagu CO
heitkoguste vähendamine, mida hageja väidab olevat teinud alates 1990. aastast. Lisaks meenutab nõukogu, et hageja võib kasutamata
saastekvoodid piiriüleselt üle anda käitiste vahel oma kontserni siseselt, kuna see võimalus on nimelt saastekvootidega kauplemise
süsteemi alus.
Parlament ja nõukogu, keda toetab komisjon, märgivad, et hageja ei ole tõendanud, et ta peab kandma vaidlustatud direktiivi
rakendamisega seonduvaid lisakulusid, nagu CO
heitkoguste järelevalve eest vastutavate töötajate kulud ja aruannete koostamise kulud, kuna need kohustused on kohaldatavad
juba direktiivi 96/61 alusel. Nõukogu väidab, et hageja väited, mis puudutavad täiendavate töötajate värbamise kulusid ja
kasumi kaotamist tulevikus, on liiga ebaselged ja ebatäpsed, et tõendada tulevikus tekkivat kahju. Samuti ei ole võimalik
turuosade või kasumi kaotamine kindel ja see sõltub teguritest, mis ei ole teada ja mis ei sõltu vaidlustatud direktiivist,
näiteks malmi- ja terasehindade muutusest ja konkureerivate toodete hindadest.
Parlament ja nõukogu, keda toetab komisjon, on arvamusel, et hageja ei ole ka tõendanud põhjusliku seose olemasolu vaidlustatud
direktiivi ja väidetava talle tulevikus tekkiva kahju vahel. Arvestades liikmesriikidele jäetud hindamisruumi, ei saa vaidlustatud
direktiiv kui selline otseselt põhjustada mis tahes kahju hagejale, see kahju võib tuleneda üksnes siseriiklikest ülevõtmiseeskirjadest
ja eelkõige saastekvootide eraldamisest.
Hageja leiab, et tema kahju hüvitamise nõue vastab kodukorra artikli 44 lõike 1 punkti c nõuetele ja et see on järelikult
vastuvõetav.
B –
Üldkohtu hinnang
Olgu meenutatud, et artikli 21 esimese lõigu kohaselt koosmõjus Euroopa Kohtu põhikirja artikli 53 esimese lõigu ja kodukorra
artikli 44 lõike 1 punktiga c tuleb hagiavalduses märkida hagi ese ja ülevaade fakti- ja õigusväidetest. Need peavad olema
märgitud piisavalt selgelt ja täpselt, et kostja saaks valmistuda enda kaitsmiseks ja Üldkohus saaks vajaduse korral teha
asjas otsuse täiendavate andmeteta. Õiguskindluse ja hea õigusemõistmise tagamiseks peavad selleks, et hagi oleks vastuvõetav,
selle aluseks olevad peamised õiguslikud ja faktilised asjaolud kas või kokkuvõtlikult, ent seostatult ja arusaadavalt tulenema
hagiavalduse tekstist. Eelkõige peab nende nõuete täitmiseks ühenduse institutsiooni poolt väidetavalt tekitatud kahju hüvitamist
taotlev hagiavaldus sisaldama andmeid, mis võimaldaksid määratleda hageja poolt institutsioonile etteheidetavat käitumist,
põhjuseid, miks hageja leiab, et selle käitumise ja väidetavalt tekkinud kahju vahel on põhjuslik seos, ning kahju iseloomu
ja ulatust (Üldkohtu 3. veebruari 2005. aasta otsus kohtuasjas T‑19/01: Chiquita Brands jt
vs.
komisjon, EKL 2005, lk II‑315, punktid 64 ja 65; 10. mai 2006. aasta otsus kohtuasjas T‑279/03: Galileo International Technology jt
vs
. komisjon, EKL 2006, lk II‑1291, punktid 36 ja 37; 13. detsembri 2006. aasta otsus kohtuasjas T‑304/01: Abad Pérez jt
vs
. nõukogu ja komisjon, EKL 2006, lk II‑4857, punkt 44, ja otsus kohtuasjas T‑138/03: É.R. jt
vs
. nõukogu ja komisjon, EKL 2006, lk II‑4923, punkt 34; Üldkohtu 27. mai 2004. aasta määrus kohtuasjas T‑379/02: Andolfi
vs
. komisjon, kohtulahendite kogumikus ei avaldata, punktid 41 ja 42).
Üldkohus leiab, et hagiavaldus vastab neile vorminõuetele ning parlamendi ja nõukogu sellekohased argumendid, millest suurem
osa puudutavad põhjendatuse hindamist, mitte kahju hüvitamise nõude vastuvõetavust, tuleb tagasi lükata. Nimelt on hageja
hagiavalduses esitanud piisavalt asjaolusid, mis võimaldavad määratleda ühenduse seadusandjale etteheidetavat tegevust, põhjuseid,
miks ta leiab, et selle käitumise ja väidetavalt tekkinud kahju vahel on põhjuslik seos, ning kahju iseloomu ja ulatust, kusjuures
need asjaolud võimaldasid parlamendil ja nõukogul ennast selles osas tõhusalt kaitsta, esitades argumente, mille eesmärk oli
tegelikult tõendada, et kahju hüvitamise nõue ei ole põhjendatud.
Parlamendi ja nõukogu väidetavalt õigusvastase käitumise osas tuleb tõdeda, et hageja on esitanud vastavalt kohtupraktikas
tunnustatud nõuetele (Euroopa Kohtu 4. juuli 2000. aasta otsus kohtuasjas C‑352/98: Bergaderm ja Goupil
vs
. komisjon, EKL 2000, lk I-5291, punkt 39 jj, ja 12. juuli 2005. aasta otsus kohtuasjas C‑198/03 P: komisjon
vs
. CEVA ja Pfizer, EKL 2005, lk I‑6357, punkt 61 jj) üksikasjalikke argumente, mille eesmärk oli tõendada mitme niisuguse õigusnormi,
sealhulgas kõrgemalseisvate õigusnormide piisavalt selget rikkumist, mis annavad isikutele õigusi, nagu võrdse kohtlemise
põhimõte ja asutamisvabadus.
Seoses kahjuga tuleb kõigepealt tõdeda, et arvestades hagiavalduse esitamise hetke asjaolusid, pidi see kahju tingimata aset
leidma tulevikus, kuna vaidlustatud direktiivi ülevõtmine siseriiklikesse õiguskordadesse oli veel käimas ning liikmesriigid
olid alles alustanud esimese eraldamise ajavahemikuga seotud jaotuskavade ja õigusaktide ettevalmistamist. Pealegi, arvestades
liikmesriikide kaalutlusõigust saastekvootide kauplemise süsteemi rakendamise osas oma territooriumidel vastavalt jaotuskavadele
(vt eespool punkt 113), ei saanud hageja oma hagi esitamisel täpsustada selle tulevase kahju täpset ulatust. Ent niisugustel
erilistel asjaoludel, millele hageja viitas, ei ole hagiavalduses vaja täpsustada selle vastuvõetavuse tingimuse täitmiseks
kahju täpset ulatust ja veelgi vähem taotletava hüvitise summat arvuliselt väljendada, mida on igal juhul võimalik teha kuni
repliigistaadiumini tingimusel, et hageja niisugustele asjaoludele viitab ja toob esile elemendid, mis võimaldavad hinnata
kahju laadi ja ulatust, ning kostjal on seega võimalik ennast kaitsta (vt selle kohta eespool punktis 128 viidatud Üldkohtu
määrused Andolfi
vs
. komisjon, punktid 48 ja 49 ja seal viidatud kohtupraktika, ja 22. juuli 2005. aasta määrus kohtuasjas T‑376/04: Polyelectrolyte
Producers Group
vs
. nõukogu ja komisjon, EKL 2005, lk II‑3007, punkt 55).
Seejärel tuleb märkida, et hageja on esitanud piisavalt tulevast kahju iseloomustavaid asjaolusid, sh selle laadi, ulatust
ja eri koostisosi, et täita kodukorra artikli 44 lõike 1 punktis c ette nähtud tingimused. Nimelt on hageja hagiavalduses
esiteks viidanud kahjule, mis tekib täiendavatest kuludest vaidlustatud direktiivi artiklites 14 ja 15 ette nähtud järelevalve
ja aruandlusega tegelema pidavate töötajate töölevõtu tõttu. Lisaks on hageja oma märkustes vastuvõetamatuse vastuväite kohta
täiendavate kulude osas esitanud konkreetse arvulise hinnangu. Teiseks tugineb hageja nii varalisele kui ka mittevaralisele
kahjule, mis tuleneb turuosade kaotusest ja tema maine kahjustamisest keskkonna valdkonnas, mille põhjustas see, et värviliste
metallide ja keemiatoodete konkureerivad sektorid on jäetud vaidlustatud direktiivi kohaldamisalasse lisamata. Kolmandaks
on hageja arvulistele hinnangutele tuginedes (vt eespool punktid 78 ja 79) viidanud kahju tekkimisele „saastekvootide netoostja”
olukorra tõttu ja nende kvootide hindade tõenäolise tõusu tõttu, mis võib olematuks muuta tema brutokasumi marginaali. Neljandaks
nõuab hageja, et hüvitataks kasumi kaotus, mis tuleneb asjaolust, et tal ei ole võimalik teostada piiriülese ümberkorraldamise
strateegiat. Sellest tuleneb, et käesolevas asjas on kahju tuvastamise miinimumnõuded täidetud.
Viimaseks, mis puudutab põhjuslikku seost õigusvastase käitumise ja kahju vahel, siis väidab hageja piisava täpsusega vastavalt
tema arutluskäigu loogikale, et liikmesriigil puudub kaalutlusõigus vaidlusaluste sätete ja nendest tulenevate ettevõtjate
kohustuste siseriiklikusse õigusesse ülevõtmisel ning seetõttu on tema poolt kantud mis tahes võimalik kahju omistatav ühenduse
seadusandja väidetavalt õigusvastasele käitumisele. Sellega seoses ei saa nõustuda parlamendi, nõukogu ja komisjoni argumentidega,
et hageja oleks pidanud niisuguse põhjusliku seose „tuvastama” või seda „tõendama”, et muuta nõue vastuvõetavaks, kuna niisugune
hinnang kuulub nimetatud nõude põhjendatuse, mitte vastuvõetavuse alla.
Kõiki eeltoodud kaalutlusi arvestades tuleb parlamendi ja nõukogu vastuvõetamatuse vastuväited tagasi lükata osas, milles
need puudutavad kahju hüvitamise nõuet.
III –
Kahju hüvitamise nõude põhjendatus
A –
Ühenduse lepinguvälise vastutuse tekkimise tingimused
Väljakujunenud kohtupraktikast tuleneb, et ühenduse organite õigusvastase tegevuse puhul EÜ artikli 288 teise lõigu tähenduses
on ühenduse lepinguvälise vastutuse tekkimise eelduseks see, et samaaegselt on täidetud teatavad tingimused: institutsioonidele
etteheidetava käitumise õigusvastasus, kahju tekkimine ning põhjuslik seos väidetava käitumise ja viidatud kahju vahel (vt
Euroopa Kohtu 9. novembri 2006. aasta otsus kohtuasjas C‑243/05 P: Agraz jt
vs
. komisjon, EKL 2006, lk I‑10833, punkt 26 ja seal viidatud kohtupraktika; Üldkohtu 16. novembri 2006. aasta otsus kohtuasjas
T‑333/03: Masdar (UK)
vs
. komisjon, EKL 2006, lk II‑4377, punkt 59; eespool punktis 128 viidatud kohtuotsus Abad Pérez jt
vs
. nõukogu ja komisjon, punkt 97; eespool punktis 128 viidatud kohtuotsus É.R. jt
vs
. nõukogu ja komisjon, punkt 99, ja 12. septembri 2007. aasta otsus kohtuasjas T‑259/03: Nikolaou
vs
. komisjon, EKL 2007, lk II‑99, punkt 37).
Kuna need tingimused on kumulatiivsed, tuleb hagi jätta tervikuna rahuldamata, kui üks neist tingimustest ei ole täidetud
(vt selle kohta eespool punktis 128 viidatud kohtuotsus Abad Pérez jt
vs
. nõukogu ja komisjon, punkt 99, ning eespool punktis 128 viidatud kohtuotsus É.R jt
vs
. nõukogu ja komisjon, punkt 101 ja seal viidatud kohtupraktika).
Mis puudutab esimest neist tingimustest, siis on nõutud, et oleks tõendatud isikutele õigusi andva õigusnormi piisavalt selge
rikkumine (eespool punktis 130 viidatud kohtuotsus Bergaderm ja Goupil
vs
. komisjon, punkt 42). Mis puudutab nõuet, mille kohaselt peab rikkumine olema piisavalt selge, siis on otsustav kriteerium,
mis võimaldab asuda seisukohale, et see nõue on täidetud, asjaolu, et asjassepuutuv ühenduse institutsioon on ilmselgelt ja
oluliselt ületanud oma kaalutlusõiguse piire. Vaid siis, kui sellel institutsioonil on üksnes märkimisväärselt piiratud või
olematu kaalutlusruum, võib ühenduse õiguse vähim rikkumine olla piisav, et tuvastada piisavalt selge rikkumise olemasolu
(Euroopa Kohtu 10. detsembri 2002. aasta otsus kohtuasjas C‑312/00 P: komisjon
vs
. Camar ja Tico, EKL 2002, lkI‑11355, punkt 54; Üldkohtu 12. juuli 2001. aasta otsus liidetud kohtuasjades T‑198/95, T‑171/96,
T‑230/97, T‑174/98 ja T‑225/99: Comafrica ja Dole Fresh Fruit Europe
vs
. komisjon, EKL 2001, lk II‑1975, punkt 134; eespool punktis 128 viidatud kohtuotsus Abad Pérez jt
vs
. nõukogu ja komisjon, punkt 98, ning eespool punktis 128 viidatud kohtuotsus É.R. jt
vs
. nõukogu ja komisjon, punkt 100).
Kõigepealt tuleb hinnata hageja poolt õigusvastasuse kohta esitatud väidete põhjendatust eespool punktis 137 nimetatud kriteeriumidest
lähtuvalt.
Sellega seoses on käesoleva asja kontekstis vaja täpsustada, et kõnesolevate õigusnormide võimalik piisavalt selge rikkumine
peab tuginema niisuguse laia kaalutlusõiguse piiride ilmselgele ja olulisele ületamisele, mis on ühenduse seadusandjal keskkonnaalase
pädevuse teostamisel EÜ artiklite 174 ja 175 alusel (vt selle kohta analoogia alusel esiteks Üldkohtu 1. detsembri 1999. aasta
otsus liidetud kohtuasjades T‑125/96 ja T‑152/96: Boehringer
vs
. nõukogu ja komisjon, EKL 1999, lk II‑3427, punkt 74, ja 10. veebruari 2004. aasta otsus liidetud kohtuasjades T‑64/01 ja
T‑65/01: Afrikanische Frucht-Compagnie
vs
. nõukogu ja komisjon, EKL 2004, lk II‑521, punkt 101 ja seal viidatud kohtupraktika, ning teiseks Üldkohtu 11. septembri
2002. aasta otsus kohtuasjas T‑13/99: Pfizer Animal Health
vs
. nõukogu, EKL 2002, lk II‑3305, punkt 166, ja 26. novembri 2002. aasta otsus liidetud kohtuasjades T‑74/00, T‑76/00, T‑83/00–T‑85/00,
T‑132/00, T‑137/00 ja T‑141/00: Artegodan
vs
. komisjon, EKL 2002, lk II‑4945, punkt 201). Nimelt tähendab selle kaalutlusõiguse teostamine esiteks seda, et ühenduse seadusandja
peab ette nägema ja hindama keerukaid ja ebakindlaid ökoloogilisi, teaduslikke, tehnilisi ja majanduslikke arengusuundi ning
teiseks peab seadusandja kaaluma erinevaid EÜ artiklis 174 nimetatud eesmärke, põhimõtteid ja huvisid ning olema nende osas
vahekohtunikuks (vt selle kohta Euroopa Kohtu 14. juuli 1998. aasta otsus kohtuasjas C‑284/95: Safety Hi-Tech, EKL 1998, lk I‑4301,
punktid 36 ja 37; 15. detsembri 2005. aasta otsus kohtuasjas C‑86/03: Kreeka
vs
. komisjon, EKL 2005, lk I‑10979, punkt 88, ja eespool punktis 42 viidatud kohtuotsus Arcelor Atlantique et Lorraine jt, punktid 57–59;
vt analoogia alusel ka eespool punktis 128 viidatud kohtuotsus Chiquita Brands jt
vs
. komisjon, punkt 228). Vaidlustatud direktiivis väljendub see rea osaliselt vastuoluliste eesmärkide ja alleesmärkide kehtestamises
(vt selle kohta eespool punktis 42 viidatud kohtuotsus Arcelor Atlantique et Lorraine jt, punktid 28–33, ja eespool punktis 111
viidatud kohtuotsus Saksamaa
vs
. komisjon, punktid 121–125 ja 136–139).
Järelikult tuleb kontrollida, kas hageja poolt viidatud väidetava õigusnormide rikkumise puhul on tegemist niisuguse kaalutlusõiguse
piiride ilmselge ja olulise ületamisega, mis oli ühenduse seadusandjal vaidlustatud direktiivi vastuvõtmisel.
Arvestades seda, et kahe esimese õigusvastasuse kohta esitatud väite põhjenduseks toodud hageja argumentatsioon on väga suurel
määral sama, tuleb neid väiteid uurida koos.
B –
Omandiõiguse, kutsealal tegutsemise vabaduse ja proportsionaalsuse põhimõtte piisavalt selge rikkumise olemasolu
1.     Poolte argumendid
Hageja väidab, et vaidlusalused sätted rikuvad tema omandiõigust ja kutsealal tegutsemise vabadust, mis on ühenduse õiguskorras
tagatud põhiõigused, nagu on kinnitatud 7. detsembril 2000 Nice’is kuulutatud Euroopa Liidu põhiõiguste harta artiklites 16
ja 17 (EÜT C 364, lk 1). Nimelt võivad kohustuslikud meetmed, mis seavad „omandi kasutamise” suhtes teatavad tingimused, piirata
omandiõiguse kasutamist ning kui need meetmed jätavad isiku selle kasutamisest ilma, riivavad need meetmed selle õiguse olemust.
Hageja leiab, et vaidlusalused sätted rikuvad ebaproportsionaalselt tema omandiõiguse ja kutsealal tegutsemise vabaduse olemust,
kohustades teda oma käitisi käitama majanduslikult mitteelujõulistes tingimustes. Esiteks on nende sätete tagajärg see, et
hagejast saab „saastekvootide netoostja” (vt eespool punktid 73 ja 75), kuna vaatamata varem tehtud jõupingutustele ja erinevalt
muude sektorite ettevõtjatest on tal lähitulevikus tehniliselt võimatu oma CO
heitkoguseid veelgi vähendada (vt eespool punktid 75 ja 76). Teiseks ei ole hagejal terasesektoris valitsevaid konkreetseid
konkurentsitingimusi arvestades (vt eespool punkt 77) enam võimalik jätta oma tootmiskulude suurenemist oma klientide kanda
(vt eespool punkt 78). Järelikult toodab ta kahjumiga ja peab kas jätkama mitterentaablite ja ebatõhusate käitiste käitamist
siseturul või need sulgema ja need üle viima riikidesse, kes ei näe ette Kyoto protokolli kohast heitkoguste vähendamise kohustust.
Repliigis täpsustab hageja, et vaidlustatud direktiiv toob endaga kaasa konkurentsimoonutuse kolmel põhjusel. Esiteks, kui
ühenduse tööstusharu suhtes kehtib kohustus vähendada CO
heitkoguseid, mis suurendab tootmiskulusid, püsivad tootmiskulud kolmandates riikides muutumatuna või isegi vähenevad Kyoto
protokollis ette nähtud „puhta” arengu mehhanismi raames teostatavate projektide tõttu (vt eespool punkt 5). Teiseks varieerub
siseturu piires tootmiskulude suurenemine tulenevalt sellest, et esinevad erinevused siseriiklike heitkoguste vähendamise
eesmärkide vahel ja saastekvootide eraldamise siseriiklike poliitikate vahel. Kolmandaks puudutab saastekvootidega kauplemise
süsteem üksnes teatavate toodete toomist, sh teras. Kuid hageja arvates peaksid kõik tooted olema samamoodi hõlmatud proportsionaalselt
õhku paisatud CO
kogusele ja arvestades nii asjaomase toote tootmisprotsessi kui ka elutsüklit.
Hageja leiab, et vaidlustatud direktiiv ei ole sobiv selleks, et ergutada käitiste käitajaid oma heitkoguseid vähendama. Esiteks
ei soosi direktiiv tehnilisi uuendusi, kuivõrd see näeb ette, et uued käitised saavad saastekvoote vastavalt oma tegelikele
vajadustele, mis ergutab tootjaid mitterentaablite käitiste käitamist jätkama. Teiseks ei tasusta vaidlustatud direktiiv heitkoguste
vähendamist, sealhulgas Euroopa terasesektoris varem tehtud märkimisväärseid pingutusi. Vastupidi, ebatõhusa käitise sulgemisega
kaasneb eraldatud saastekvootide kaotamine, kuna neid kvoote ei saa muudes liikmesriikides asuvatele käitistele üle anda (vt
eespool punktid 81–83). Malmi- või terasetootjaid sunnitakse loobuma oma heitkoguste vähendamisest või tootmise üleviimisest
tõhusamatele käitistele, mis on seega keskkonnale kasulikumad. Võttes arvesse tema omandiõiguse, kutsealal tegutsemise vabaduse
ja asutamisvabaduse olulist rikkumist, kahtleb hageja ka selles, et vaidlustatud direktiivi eesmärki vähendada kasvuhoonegaaside
heitkoguseid ja kaitsta keskkonda on võimalik saavutada. Terasesektori osas on ebatõhusate käitiste jätkuva käitamise ja terasetootmise
üleviimise tõttu kolmandatesse riikidesse tõenäoline, et tervikuna ei saa toimuda mingit heitkoguste vähendamist.
Hageja arvates tuleneb nendest kaalutlustest, mis tõendavad tema omandiõiguse, kutsealal tegutsemise vabaduse ja asutamisvabaduse
rikkumist, et vaidlusalused sätted rikuvad ka proportsionaalsuse põhimõtet. Selle põhimõtte kohaselt on ühenduse aktide ja
meetmete õiguspärasuse tingimuseks see, et need aktid ja meetmed oleks asjaomaste õigusnormidega seatud legitiimsete eesmärkide
saavutamiseks sobivad ja vajalikud. Samuti nõuab EÜ artikli 5 kolmas lõik, et ühenduse õigusaktid ei läheks kaugemale sellest,
mis on vajalik EÜ asutamislepingu eesmärkide saavutamiseks. Lisaks, juhul kui on võimalik valida mitme sobiva meetme vahel,
tuleb rakendada kõige vähem piiravat meedet, ning kehtestatud kohustused ei tohi olla taotletud eesmärkidega võrreldes liiga
suured. Malmi- või terasetootmise käitiste lisamine vaidlustatud direktiivi I lisasse on juba algusest peale olnud ebasobiv
aitamaks kaasa vaidlustatud direktiivi heitkoguste vähendamise eesmärkide saavutamisele ja keskkonna kaitsmisele ning vaidlusalused
sätted kehtestavad hageja suhtes suure ja ebaproportsionaalse kohustuse, mis seab ohtu tema olemasolu (vt eespool punktid 143–145).
Parlament ja nõukogu vaidlevad vastu sellele, et vaidlustatud direktiiv riivab ebaproportsionaalselt hageja omandiõigust ja
kutsealal tegutsemise vabadust. Isegi kui oletada, et direktiivist hagejale tulenevad kohustused on selles suhtes piirangud,
ei saa neid kvalifitseerida liiga suureks ja lubamatuks sekkumiseks nendesse õigustesse, arvestades vaidlustatud direktiiviga
ja saastekvootidega kauplemise süsteemiga taotletavat üldise huvi eesmärki, s.o keskkonna kaitsmist.
Järelikult tuleb esimene ja teine väide põhjendamatuse tõttu tagasi lükata.
2.     Üldkohtu hinnang
Olgu sissejuhatuseks märgitud, et kuigi nii omandiõigus kui ka kutsealal tegutsemise vabadus kuuluvad ühenduse õiguse üldpõhimõtete
hulka, ei ole need põhimõtted siiski absoluutsed eelisõigused, vaid neid tuleb mõista kooskõlas nende funktsiooniga ühiskonnas.
Seega võib omandiõiguse ja kutsealal tegutsemise vabaduse kasutamist piirata tingimusel, et need piirangud vastavad tegelikult
ühenduse poolt taotletava üldise huvi eesmärkidele ja ei kujuta seda eesmärki arvestades ebaproportsionaalset ja talumatut
sekkumist, mis kahjustaks tagatud õiguste olemust (vt selle kohta Euroopa Kohtu 30. juuni 2005. aasta otsus kohtuasjas C‑295/03 P:
Alessandrini jt
vs
. komisjon, EKL 2005, lk I‑5673, punkt 86 ja seal viidatud kohtupraktika, ja eespool punktis 128 viidatud kohtuotsus Chiquita
Brands jt
vs
. komisjon, punkt 220).
Mis puudutab täpsemalt omandiõiguse väidetavat rikkumist, siis tuleb nentida, et peale väga üldise väite, et vaidlusaluste
sätete tagajärg on see, et hageja ei saa enam oma siseturul asuvaid terasetootmise käitisi kasumlikult käitada, ei ole hageja
täpsustanud, mil määral tegelikult kahjustatakse tema omandiõigust, mis seondub tootmisvahendite hulka kuuluva teatava vallas-
või kinnisvaraga, või isegi muudetakse see nimetatud sätete kohaldamise või siseriiklikusse õigusesse ülevõtmise tõttu sisutuks.
Samuti ei ole hageja märkinud, milliseid tema tootmiskäitisi vaidlusalused sätted eriti puudutavad ja millistel põhjustel
niisugune puutumus eksisteeriks, võttes arvesse iga tema tegevuskoha territooriumil asuva käitise individuaalset olukorda
ja lähtudes asjassepuutuvast jaotuskavast. Selles osas on hageja üksnes väga ebaselgelt viidanud, et ta ei saanud teatavaid
ebatõhusaid ja mitterentaableid käitisi sulgeda, et mitte kaotada neile eraldatud saastekvoote, selgitamata seejuures, mil
moel on see tõhususe ja rentaabluse puudumine ning sellest tulenevad majanduslikud raskused konkreetselt omistatavad vaidlusaluste
sätete kui selliste kohaldamisele. Ent tema enda väidete kohaselt eksisteerisid need majandusraskused ammu enne 2001. aasta
koondumist (vt eespool punkt 30) ja olid selle üks majanduslik põhjus.
Lisaks, mis puudutab omandiõiguse ja kutsealal tegutsemise vabaduse väidetavat rikkumist üldiselt, siis ei ole hageja ei oma
kirjalikes märkustes ega ka kohtuistungil suutnud usutavalt ja konkreetsetele tõenditele tuginedes selgitada, mil moel ja
mil määral võis temast vaidlustatud direktiivi rakendamise tõttu saada „saastekvootide netoostja”, millega seonduvaid kulusid
ei saanud ta jätta klientide kanda. Nimelt ei ole hageja väitnud, et ta oleks esimesel eraldamise ajavahemikul, mis lõppes
2007. aastal, pidanud ostma täiendavaid saastekvoote tulenevalt ühe siseturul asuva tootmiskäitise kvootide nappusest. Vastupidi,
kohtuistungil möönis hageja vastusena Üldkohtu küsimusele, et ta müüs 2006. aastal saastekvootidega kauplemise turul üleliigseid
kvoote ja sai sellest 101 miljoni euro ulatuses tulu, mis kanti kohtuistungi protokolli. Seetõttu tundub olevat välistatud,
et vaidlusalused sätted põhjustavad üldiselt tingimata negatiivseid finantstagajärgi, mis rikuvad hageja omandiõigust ja tema
kutsealal tegutsemise vabadust.
Lisaks tuleb tõdeda, et hageja ei ole oma kahju hüvitamise nõude raames väitnud, et mõned tema siseturul asuvatest tootmiskäitistest
oleks vaidlusaluste sätete kohaldamise tõttu kahju kandnud ning ta ei esitanud täpseid arvandmeid nende käitiste kasumlikkuse
muutumise kohta alates ajast, mil rakendatakse saastekvootidega kauplemise süsteemi. Samuti ei ole hageja täpsustanud esiteks
seda, kuidas neist iga käitis kohandus erinevatele heitkoguste vähendamise eesmärkidega asjassepuutuvates liikmesriikides,
millest mõned, näiteks Hispaania Kuningriik, võisid isegi heitkoguseid vastavalt otsusele 2002/358 ja kohustuste jagamise
kokkuleppele suurendada, ning teiseks küsimust, kas saastekvootide kogus, millele tal seoses nende käitistega erinevate jaotuskavade
alusel oli õigus, oli piisav või mitte. Viimaseks, isegi kui oletada, et need erinevad jaotuskavad ja riiklikud heitkoguste
vähendamise eesmärgid võivad kahjustada hageja õigusi, ei ole ta väitnud ega tõendanud, et see rikkumine oli omistatav vaidlusalustele
sätetele kui sellistele, mitte siseriiklikele õigusaktidele, mille liikmesriigid vaidlustatud direktiivi ülevõtmiseks vastavalt
EÜ artikli 249 kolmandale lõigule kaalutlusõigust kasutades vastu võtsid.
Mis puudutab hageja argumenti, et terasetootjad ei ole tehnilistel ja majanduslikel põhjustel suutelised oma CO
heitkoguseid veelgi vähendama, siis piisab, kui märkida, et vaidlustatud direktiivi III lisa kriteerium nr 3 kohustab liikmesriike
eraldatavate saastekvootide koguste kindlaksmääramiseks võtma arvesse saastekvootidega kauplemise süsteemis käsitletud tegevusalade
potentsiaali, sealhulgas tehnoloogilist potentsiaali heitkoguseid vähendada (vt selle kohta kohtujurist Poiares Maduro ettepanek
kohtuasjas, milles tehti eespool punktis 42 viidatud kohtuotsus Arcelor Atlantique et Lorraine jt, punkt 57). Sellest tuleneb,
et saastekvootide eraldamisel erinevatele tööstussektoritele ja nende sektorite käitiste käitajatele peavad liikmesriigid
arvesse võtma kõikide nende sektorite ja käitajate potentsiaali, sealhulgas terasesektori ja malmi- või terasetootjate potentsiaali
heitkoguseid vähendada. Lisaks näeb vaidlustatud direktiivi III lisa kriteerium nr 7 ette, et „[jaotuskava] võib sisaldada
varajasi [heitkoguste vähendamise] meetmeid”, nii et liikmesriikidel on vähemalt õigus võtta arvesse kõnealuses sektoris ja
kõnealuste käitajate juba tehtud heitkoguste vähendamise pingutusi. Järelikult ei saa võimalikku asjaolu, et liikmesriik ei
ole vaidlustatud direktiivi rakendamisel oma õigusaktide raames seda heitkoguste vähendamise võimet piisavalt arvesse võtnud,
omistada vaidlusalustele sätetele.
Neil asjaoludel tundub olevat välistatud, et vaidlusalused sätted rikuvad hageja omandiõigust ja kutsealal tegutsemise vabadust
või et see väidetav rikkumine võib talle kahju tekitada. Seetõttu tuleb järeldada, et hageja ei ole tõendanud piisavalt selget
rikkumist ega tema õiguste ebaproportsionaalset piiramist vaidlusaluste sätetega ega seda, et see väidetav rikkumine võiks
olla tema poolt kantud kahju põhjus.
Lisaks, kuivõrd hageja viitab iseseisva õigusvastasuse väitena proportsionaalsuse põhimõtte rikkumisele, siis tuleneb juba
eespool punktides 150–154 toodud kaalutlustest, et ta ei ole tõendanud olulise ja ebaproportsionaalse koormuse olemasolu,
mida ta väidab olevat kandnud. Ilma et oleks vaja uurida nende väidete põhjendatust, mis puudutavad saastekvootidega kauplemise
süsteemi erinevaid toimimise häireid (vt eespool punktid 145 ja 146), tuleb ilmselge põhjendamatuse tõttu tagasi lükata hageja
peamine argument, mille kohaselt ei ole terasetootjate osalemine CO
kõige suuremate tööstuslike saastajatena kõlblik või sobiv selleks, et aidata kaasa vaidlustatud direktiivi peamise eesmärgi
saavutamisele, s.o kaitsta keskkonda kasvuhoonegaaside heitkoguste vähendamise kaudu. Lõpetuseks ei ole hageja igal juhul
tõendanud, et saastekvootidega kauplemise süsteem kui selline ei ole sobiv CO
heitkoguste vähendamise eesmärgi saavutamiseks ja et ühenduse seadusandja on seega ilmselgelt ja oluliselt ületanud oma laiaulatusliku
kaalutlusõiguse piire.
Järelikult tuleb põhjendamatuse tõttu tagasi lükata õigusvastasuse väited, mis tuginevad omandiõiguse, kutsealal tegutsemise
vabaduse ja proportsionaalsuse põhimõtte rikkumisele.
C –
Võrdse kohtlemise põhimõtte piisavalt selge rikkumise olemasolu
1.     Poolte argumendid
Hageja väidab, et vaidlusalused sätted rikuvad võrdse kohtlemise põhimõtet.
Esiteks on konkureerivad värviliste metallide ja keemiatoodete sektorid vaidlustatud direktiivi kohaldamisalast ilma objektiivse
õigustuseta välja jäetud, kuigi nad paiskavad õhku sarnaseid CO
heitkoguseid või isegi terasesektorist suuremaid heitkoguseid. Sellega seoses vaidlustab hageja selle, et arvukate käitistega
keemiatoodete sektori lisamine muudab saastekvootidega kauplemise süsteemi haldamise märkimisväärselt keerukamaks. Täiendavad
haldusalased raskused ei saa iseenesest õigustada sellist tõsist konkurentsimoonutust, nagu eksiteerib käesolevas asjas. Lisaks
oleks vastavalt esialgsele ettepanekule tulnud lisada vähemalt suured põhikeemiatoodete tootmise käitised, kelle heitkogused
on olulised. Selliste värviliste metallide sektori nagu alumiiniumisektori väljajätmise (vaidlustatud direktiivi põhjendus 15)
osas ei ole parlament ja nõukogu esitanud mingisugust sellise ebavõrdse kohtlemise õigustust. Neile konkureerivatele sektoritele
ei kehtestatud mingit muud meedet nimetatud konkurentsimoonutuse vähendamiseks. Teiseks rikub see, et ilma objektiivse põhjuseta
koheldakse terasesektorit ja teisi vaidlustatud direktiivi I lisaga hõlmatud sektoreid samamoodi, võrdse kohtlemise põhimõtet,
kuna need sektorid on erinevas olukorras. Nimelt eristab malmi- või terasetootjate „ainulaadne isoleerituse olukord” (vt eespool
punkt 74 jj) neid muude sektorite tootjatest ja asetab nad kõikide saastekvootidega kauplemise süsteemis osalejate seas „loomuliku
kaotaja” seisundisse.
Repliigis täpsustab hageja, et värviliste metallide ja keemiatoodete sektorid on sarnased terasesektoriga ja et nende erinevate
sektorite vahel on konkurentsisuhted, nagu kinnitab komisjoni praktika koondumiste valdkonnas. Suured mootorsõidukite tootjad
asendavad üha enam „väliste osade” puhul, nagu mootor, kapott ja uksed, terase alumiiniumiga. Lisaks asendatakse alkoholivabade
jookide turul terasest purgid üha enam alumiiniumpurkidega või plastpudelitega. Üksnes asjaolu, et terasesektori CO
üldheitkogus on suurem kui alumiiniumi- ja plastsektori oma, ei ole üksi piisav, et nendel sektoritel vahet teha, kuna vaidlustatud
direktiivi I lisas on nimetatud ka muid sektoreid, näiteks klaasi-, keraamikatoodete ja ehitusmaterjalide ning paberi- ja
trükisektor, mille heitkogused on keemiatoodete sektorist väiksemad. Nimelt tegi parlament nende sektorite sarnasuse tõttu
ettepaneku lisada vaidlustatud direktiivi „alumiiniumi tootmise ja töötlemise käitised” ja „keemiatööstuse”. Viimaseks ei
ole asjaolu, et vaidlustatud direktiiv mõjutab kaudselt alumiiniumisektorit elektrihinna tõusust tulenevalt, piisav, et eristada
seda terasesektorist, mis kannatab samade tagajärgede all.
Hageja arvates ei saa selles kontekstis vaidlustatud direktiivi artiklile 24 tugineda. Ühepoolne muude tegevusalade ja käitiste
kvootidega kauplemise süsteemi lisamine selle sätte alusel on vaid liikmesriikide õigus, mitte kohustus ning selle suhtes
kehtib komisjonipoolse heakskiidu tingimus sõltuvalt erinevatest kriteeriumidest. Igal juhul oli terasesektoriga konkureerivate
sektorite võimalik lisamine – mis ei olnud üldse kindel – liikmesriikide poolt võimalik alles alates 2008. aastast ja see
ei võimaldanud heastada võrdse kohtlemise põhimõtte rikkumist esimesel eraldamise ajavahemikul. Lõpetuseks puudub selle ebavõrdse
kohtlemise objektiivne õigustus, kuna vaidlusalused sätted ei ole seoses keskkonna kaitsmise eesmärgiga ei vajalikud ega ka
proportsionaalsed.
Kohtuistungil ja märkustes Euroopa Kohtu otsuse Arcelor Atlantique et Lorraine jt (eespool punkt 42) põhjal tehtavate järelduste
kohta kordas ja täiendas hageja oma argumente, mis ta esitas võrdse kohtlemise põhimõtte rikkumise osas.
Parlament, nõukogu ja komisjon paluvad käesoleva väite tagasi lükata, arvestades, et Euroopa Kohus on küsimuse selliselt lahendanud
kohtuotsuses Arcelor Atlantique et Lorraine jt (eespool punkt 42).
2.     Üldkohtu hinnang
Olgu sissejuhatuseks meenutatud, et käesolev õigusvastasuse väide, mis tuleneb võrdse kohtlemise põhimõtte piisavalt selgest
rikkumisest, koosneb kahest osast, st esiteks sellest, et sarnaseid olukordi on väidetavalt käsitletud erinevalt, ja teiseks
sellest, et erinevaid olukordi on väidetavalt käsitletud sarnaselt.
Seoses väite esimese osaga tuleb viidata kohtuotsuse Arcelor Atlantique et Lorraine jt (eespool punkt 42) punktile 25 ja järgmistele
punktidele, milles Euroopa Kohus otsustas järgmist:
„Sarnaste olukordade erinev käsitlemine
25 Võrdse kohtlemise põhimõtte rikkumine erineva kohtlemise tõttu eeldab, et kõnealused olukorrad sarnanevad kõigi neid iseloomustavate
asjaolude poolest.
26 Eri olukordi iseloomustavad asjaolud ning nende olukordade sarnasus tuleb kindlaks teha ning neile tuleb anda hinnang arvestades
eeskätt selle ühenduse akti eset ja eesmärki, mis kõnealuse vahetegemise sätestab. Lisaks tuleb arvestada selle valdkonna
põhimõtteid ja eesmärke, kuhu vastav akt kuulub (vt selle kohta [Euroopa Kohtu] 27. oktoobri 1971. aasta otsus kohtuasjas 6/91:
Rheinmühlen Düsseldorf, EKL 1971, lk 823, punkt 14; 19. oktoobri 1977. aasta otsus liidetud kohtuasjades 117/76 ja 16/77:
Ruckdeschel jt, EKL 1977, lk 1753, punkt 8; 5. oktoobri 1994. aasta otsus kohtuasjas C‑280/93: Saksamaa
vs
. nõukogu, EKL 1994, lk I‑4973, punkt 74, ja 10. märtsi 1998. aasta otsus liidetud kohtuasjades C‑364/95 ja C‑365/95: T. Port,
EKL 1998, lk I‑1023, punkt 83).
27 Käesolevas asjas tuleb [vaidlustatud] direktiivi […] kehtivust hinnata seoses terasesektori lisamisega direktiivi kohaldamisalasse
ja seoses kohaldamisalast väljajätmisega keemia ja värviliste metallide sektorite puhul, millesse plasti‑ ja alumiiniumisektor
[…] vastavalt kuuluvad.
28 [Vaidlustatud d]irektiivi […] artikli 1 järgi on selle direktiivi eesmärk luua [ühenduses] saastekvootidega kauplemise
süsteem. Nagu selgub [8. märtsi 2000. aasta] rohelise raamatu [kasvuhoonegaasidega kauplemise süsteemi loomise kohta Euroopa
Liidus] punktidest 4.2 ja 4.3, soovis ühendus luua selle süsteemi ettevõtjate tasandil, nii et see puudutab majandustegevust.
29 [Vaidlustatud d]irektiivi […] põhjenduse 5 järgi on selle direktiivi eesmärk luua kõnesolev süsteem, et panustada nende
kohustuste täitmisse, mis tulenevad ühendusele ja selle liikmesriikidele Kyoto protokollist, mille lõppeesmärk on keskkonnakaitse
ja mille eesmärk on saavutada kasvuhoonegaaside kontsentratsiooni vähendamine atmosfääris tasemeni, mis võimaldab vältida
inimtegevusest tulenevaid ohtlikke kliimasüsteemi häireid.
30 Ühenduse keskkonnapoliitika, mille hoovaks on ka kõnesolev õigusakt ja mille üks põhieesmärkidest on keskkonnakaitse, seab
EÜ artikli 174 lõike 2 järgi eesmärgiks kaitstuse kõrge taseme ja rajaneb ettevaatusprintsiibil, ennetuspõhimõttel ning „saastaja
maksab” põhimõttel (vt [Euroopa Kohtu] 5. mai 1998. aasta otsus kohtuasjas C‑157/96: National Farmers’ Union jt, EKL 1998,
lk I‑2211, punkt 64, ja 1. aprilli 2008. aasta otsus liidetud kohtuasjades C‑14/06 ja C‑295/06: parlament
vs
. komisjon, kohtulahendite kogumikus veel avaldamata, punkt 75 ja viidatud kohtupraktika).
[…]
34 Eeltoodust tuleneb, et arvestades [vaidlustatud] direktiivi […] eset, direktiivi eesmärke, mis on välja toodud käesoleva
kohtuotsuse punktis 29, ja ühenduse keskkonnapoliitika aluseks olevaid põhimõtteid, on kasvuhoonegaaside heitmete erinevad,
majanduses tegevad allikad põhimõtteliselt sarnases olukorras, sest iga kasvuhoonegaaside heitkogus võib põhjustada ohtlikke
kliimasüsteemi häireid ja iga majandussektor, mis paiskab õhku kõnealuseid gaase, võib anda oma panuse saastekvootidega kauplemise
süsteemi toimimisse.
35 Lisaks tuleb rõhutada, et esiteks tuleks [vaidlustatud] direktiivi […] põhjenduse 25 järgi rakendada tegevuspõhimõtteid
ja meetmeid mitte üksnes tööstus- ja energiasektoris, vaid ka kõikides liidu majandussektorites, et saavutada heitkoguste
märkimisväärne vähendamine, ning et teiseks näeb [vaidlustatud] direktiivi […] artikkel 30 ette, et direktiiv tuleb uuesti
üle vaadata eesmärgiga lisada selle kohaldamisalasse uusi sektoreid.
36 Eelnevast järeldub, et mis puudutab kõnealuste sektorite sarnasust [vaidlustatud] direktiivi […] seisukohalt, ei ole nende
sektorite vahelise võimaliku konkurentsisuhte olemasolu otsustav kriteerium […].
37 Ka ei ole nende sektorite sarnasuse hindamisel oluline […] CO
heitkoguse maht iga sektori puhul, kui võtta arvesse eeskätt [vaidlustatud] direktiivi […] eesmärki ja saastekvootidega kauplemise
süsteemi toimimist, nii nagu neid on kirjeldatud käesoleva kohtuotsuse punktides 31–33.
38 Terase‑, keemia‑ ja värviliste metallide sektorid on seega [vaidlustatud] direktiivi […] kehtivuse hindamisel võrdse kohtlemise
põhimõtte seisukohalt sarnases olukorras, ent samas langeb neile osaks erinev kohtlemine.
Sarnaste olukordade erineva käsitlemisega põhjustatud ebasoodus olukord
39 [Ü]henduse seadusandjale [saab] heita ette võrdse kohtlemise põhimõtte rikkumist eeldusel, et viimane on käsitlenud sarnaseid
olukordi erinevalt, asetades osa isikuid teistega võrreldes ebasoodsamasse olukorda (vt [Euroopa Kohtu] 13. juuli 1962. aasta
otsus liidetud kohtuasjades 17/61 ja 20/61: Klöckner-Werke ja Hoesch
vs
. ülemamet, EKL 1962, lk 615, 652; 15. jaanuari 1985. aasta otsus kohtuasjas 250/83: Finsider
vs
. komisjon, EKL 1985, lk 131, punkt 8, ja 22. mai 2003. aasta otsus kohtuasjas C‑462/99: Connect Austria, EKL 2003, lk I‑5197,
punkt 115).
[…]
42 Teatavate sektorite […] kuulumine […] saastekvootidega kauplemise süsteemi tähendab kõnealuste ettevõtjate jaoks esiteks
kohustust omada kasvuhoonegaaside heitmeluba ja teiseks kohustust tagastada rahalise sanktsiooni ähvardusel selline osa kvootidest,
mis vastab neile kuuluvate käitiste koguheitmetele kindlaksmääratud perioodil. Kui käitise heitmed ületavad vastavale käitajale
siseriikliku saastekvootide eraldamise kava alusel antud kvoodi mahu, on viimane kohustatud hankima saastekvootidega kauplemise
süsteemi alusel täiendava kvoodi.
43 Taolisi õiguslikke kohustusi, mille eesmärk on vähendada kasvuhoonegaaside heitkoguseid, ei eksisteeri ühenduse tasandil
seevastu [vaidlustatud] direktiivi […] I lisaga katmata käitiste käitajate jaoks. Järelikult asetab konkreetse majandustegevuse
lisamine [vaidlustatud] direktiivi […] kohaldamisalasse asjassepuutuvad ettevõtjad ebasoodsamasse olukorda võrreldes ettevõtjatega,
kes tegutsevad sinna lisamata tegevusaladel.
44 Isegi kui eeldada, et sellisesse süsteemi kuulumine ei too […] endaga vältimatult ja süstemaatiliselt kaasa ebasoodsaid
majanduslikke tagajärgi, ei saa ebasoodsa olukorra tekkimist üksnes sel põhjusel eitada, sest võrdse kohtlemise põhimõtte
puhul arvesse võetav ebasoodne olukord võib olla ka selline, mis mõjutab asjassepuutuva isiku õiguslikku olukorda erineva
kohtlemise läbi.
45 Lisaks […] ei saa [vaidlustatud] direktiiviga […] hõlmatud sektoritesse kuuluvate käitiste käitajate ebasoodsat olukorda
kompenseerida siseriiklike meetmetega, mida ei ole ühenduse õiguses määratletud.
Erineva kohtlemise õigustus
46 Võrdse kohtlemise põhimõtet ei ole siiski rikutud juhul, kui terasesektori ning keemia‑ ja värviliste metallide sektori
erinev kohtlemine on õigustatud.
47 Erinev kohtlemine on õigustatud, kui see põhineb objektiivsel ja mõistlikul kriteeriumil, st kui see on kooskõlas asjassepuutuvate
õigusnormide legitiimse eesmärgiga ning kui selline erinevus on proportsionaalne kõnesoleva kohtlemisega taotletud eesmärgi
suhtes (vt selle kohta [Euroopa Kohtu] 5. juuli 1977. aasta otsus kohtuasjas 114/76: Bela-Mühle Bergmann, EKL 1977, lk 1211,
punkt 7; 15. juuli 1982. aasta otsus kohtuasjas 245/81: Edeka Zentrale, EKL 1982, lk 2745, punktid 11 ja 13; 10. märtsi 1998. aasta
otsus kohtuasjas C‑122/95: Saksamaa
vs
. nõukogu, EKL 1998, lk I‑973, punktid 68 ja 71, ja 23. märtsi 2006. aasta otsus kohtuasjas C‑535/03: Unitymark ja North Sea
Fishermen’s Organisation, EKL 2006, lk I‑2689, punktid 53, 63, 68 ja 71).
48 Kuna kõne all on ühenduse õigusakt, tuleb ühenduse seadusandjal tõendada põhjenduseks sobivate objektiivsete kriteeriumide
olemasolu ning esitada Euroopa Kohtule tõendid, mis võimaldaksid kohtul nende kriteeriumide olemasolu kontrollida (vt selle
kohta [Euroopa Kohtu] 19. oktoobri 1977. aasta otsus liidetud kohtuasjades 124/76 ja 20/77: Moulins et Huileries de Pont-à-Mousson
ja Providence agricole de la Champagne, EKL 1977, lk 1795, punkt 22, ja 10. märtsi 1998. aasta otsus eespool viidatud kohtuasjas
Saksamaa
vs
. nõukogu, punkt 71).
[…]
57 Euroopa Kohus on tunnustanud ühenduse seadusandja ulatusliku kaalutlusõiguse olemasolu viimasele antud pädevuse rakendamisel,
kui tema tegevus eeldab poliitilisi, majanduslikke ja sotsiaalseid valikuid ning kui tal tuleb anda keerulisi arvamusi ja
hinnanguid (vt 10. jaanuari 2006. aasta otsus kohtuasjas C‑344/04: IATA ja ELFAA, EKL 2006, lk I‑403, punkt 80). Ka võib ta,
olles kohustatud keerulise süsteemi ümber struktureerima või looma, kasutada astmelist lähenemist (vt selle kohta 29. veebruari
1984. aasta otsus kohtuasjas 37/83: Rewe-Zentrale, EKL 1984, lk 1229, punkt 20; 18. aprilli 1991. aasta otsus kohtuasjas C‑63/89:
Assurances du crédit
vs
. nõukogu ja komisjon, EKL 1991, lk I‑1799, punkt 11, ja 13. mai 1997. aasta otsus kohtuasjas C‑233/94: Saksamaa
vs
. parlament, EKL 1997, lk I‑2405, punkt 43) ja toimida eeskätt juba omandatud kogemuse alusel.
58 Vaatamata sellisele pädevusele on ühenduse seadusandja siiski kohustatud tuginema oma valikutes objektiivsetele ja asjassepuutuvate
õigusnormide eesmärgi seisukohalt sobivatele kriteeriumidele (vt selle kohta [Euroopa Kohtu] 15. septembri 1982. aasta otsus
kohtuasjas 106/81: Kind
vs
. EMÜ, EKL 1982, lk 2885, punktid 22 ja 23, ning eespool viidatud kohtuotsus Sermide, punkt 28), võttes arvesse kõiki faktilisi
asjaolusid ning kõnealuse akti vastuvõtmise ajal kättesaadavat tehnilist ja teaduslikku teavet (vt selle kohta [Euroopa Kohtu]
14. juuli 1998. aasta otsus kohtuasjas C‑284/95: Safety Hi-Tech, EKL 1998, lk I‑4301, punkt 51).
59 Ühenduse seadusandjal tuleb oma kaalutlusõigust teostades võtta lisaks keskkonnakaitse põhieesmärgile täiel määral arvesse
ka asjas esil olevaid huve (vt meetmete kohta põllumajanduse valdkonnas [Euroopa Kohtu] 10. märtsi 2005. aasta otsus liidetud
kohtuasjades C‑96/03 ja C‑97/03: Tempelman ja van Schaijk, EKL 2005, lk I‑1895, punkt 48, ja 12. jaanuari 2006. aasta otsus
kohtuasjas C‑504/04: Agrarproduktion Staebelow, EKL 2006, lk I‑679, punkt 37). Erinevate võimalike meetmetega seotud piiranguid
uurides tuleb tõdeda, et ehkki taotletavate eesmärkide olulisusega võib õigustada ka arvestatavaid negatiivseid majanduslikke
tagajärgi osale ettevõtjatest (vt selle kohta [Euroopa Kohtu] 13. novembri 1990. aasta otsus C‑331/88: Fedesa jt, EKL 1990,
lk I‑4023, punktid 15–17, ja 15. detsembri 2005. aasta otsus kohtuasjas C‑86/03: Kreeka
vs
. komisjon, EKL 2005, lk I‑10979, punkt 96), ei või ühenduse seadusandja kaalutlusõiguse teostamine tuua kaasa ilmselgelt
vähem adekvaatseid tulemusi kui teiste, samuti nende eesmärkide saavutamiseks sobivate meetmete kasutamine.
60 Käesolevas asjas on esiteks selge, et [vaidlustatud] direktiiviga […] loodud saastekvootidega kauplemise süsteem on uus
ja keeruline süsteem, mille rakendamist ja toimimist oleks võinud häirida liiga suure osaliste arvu kaasamine, ja teiseks
määras [vaidlustatud] direktiivi […] kohaldamisala algse piiritlemise ära eesmärk saavutada kriitiline hulk osalejaid, mis
oli vajalik selle süsteemi loomiseks.
61 [Vaidlustatud d]irektiivi […] kohaldamisala algne piiritlemine ja omaks võetud astmeline lähenemine, mis tugines eeskätt
esimeses rakendusfaasis omandatud kogemusele, et vältida häireid süsteemi käivitamisel, jäi kõnealuse süsteemi uudsust ja
keerukust arvestades ühenduse seadusandjale kuuluva kaalutlusõiguse piiresse.
62 Selle kohta tuleb tõdeda, et ehkki ühenduse seadusandja võis õiguspäraselt tugineda taolisele astmelisele lähenemisele
saastekvootidega kauplemise süsteemi loomisel, tuli tal eeskätt [vaidlustatud] direktiivi […] ja ühenduse keskkonnapoliitika
eesmärke arvestades vaadata mõistlike ajavahemike järel uuesti üle juba sätestatud meetmed eeskätt [vaidlustatud] direktiiviga
[…] hõlmatud sektorite osas, nagu on sätestatud ka direktiivi artiklis 30.
63 Ent […] ühenduse seadusandja kaalutlusõigus astmelise lähenemise osas – võrdse kohtlemise põhimõtet arvesse võttes – [ei
saanud] vabastada seadusandjat kohustusest lähtuda nende sektorite kindlaksmääramisel, mida ta pidas [vaidlustatud] direktiivi
[…] kohaldamisalasse algusest peale lisamise jaoks kõlblikeks, objektiivsetest kriteeriumidest, mis rajanevad direktiivi vastuvõtmise
ajal kättesaadaval tehnilisel ja teaduslikul teabel.
64 Keemiasektori kohta ilmneb [vaidlustatud] direktiivi […] tekkeloost, et sellesse kuuluvate käitiste hulk – u 34 000 – on
iseäranis suur mitte üksnes nende tekitatavaid heitkoguseid arvestades, vaid ka võrreldes käesoleval ajahetkel [vaidlustatud]
direktiivi […] kohaldamisalasse kuuluvate käitiste arvuga, mis on 10 000 ringis.
65 Keemiasektori lisamine [vaidlustatud] direktiivi […] kohaldamisalasse oleks seega raskendanud saastekvootidega kauplemise
süsteemi haldamist ja suurendanud selle halduskoormust, nii et kõnesoleva sektori lisamisest põhjustatud häirete esinemise
võimalust süsteemi toimimises selle käivitamise ajal ei saanuks välistada. Veelgi enam, ühenduse seadusandja võis õigustatult
leida, et kogu kõnealuse sektori väljajätmisel saastekvootidega kauplemise süsteemi algsest rakendamisest oli [vaidlustatud]
direktiivi […] eesmärkide saavutamise seisukohast enam eeliseid, kui selle lisamisel algusest peale. Järelikult tõendas ühenduse
seadusandja õiguslikult piisavalt, et tugines objektiivsetele kriteeriumidele, kui jättis kogu keemiasektori saastekvootidega
kauplemise süsteemi esimeses rakendusetapis [vaidlustatud] direktiivi […] kohaldamisalast välja.
66 Seda hinnangut ei sea küsimuse alla ka […] argument, et üksnes teatavat künnist ületava CO
heitkogusega keemiasektori ettevõtjate lisamine [vaidlustatud] direktiivi […] kohaldamisalasse ei oleks haldusalaseid probleeme
tekitanud.
[…]
69 Eelnimetatud kaalutlustel ja arvestades [vaidlustatud] direktiivi […] aluseks olevat astmelist lähenemist, võib keemiasektori
erinevat kohtlemist võrreldes terasesektoriga pidada saastekvootidega kauplemise süsteemi esimeses rakendusfaasis õigustatuks.
70 Mis puudutab teiseks värviliste metallide sektorit, siis [vaidlustatud] direktiivi […] väljatöötamisel ja kohaldamisel
[olid] selle sektori otsesed CO
heitkogused […] 1990. aastal kuni 16,2 miljonit tonni, samas kui terasesektori CO
heitkogused ulatusid 174,8 miljoni tonnini.
71 Arvestades ühenduse seadusandja kavatsust piiritleda [vaidlustatud] direktiivi […] kohaldamisala selliselt, et mitte ohustada
liiga suurt osaliste arvu kaasates saastekvootidega kauplemise süsteemi algstaadiumis selle haldussuutlikkust, ei olnud ühenduse
seadusandja kohustatud kasutama taotletava eesmärgi saavutamiseks vaid üht meedet ehk heitkoguste künnise kinnitamist iga
CO
heitkoguseid tekitava sektori osas. [Vaidlustatud] direktiivi […] vastuvõtmisele eelnenud asjaoludel võis ühenduse seadusandja
seega selle süsteemi käivitamisel piiritleda kõnealuse direktiivi kohaldamisala sektoriaalse lähenemisviisi alusel, ületamata
sealjuures oma kaalutlusõiguse piire.
72 Kahe kõnealuse sektori otseste heitkoguste tase erineb niivõrd olulisel määral, et nende kahe sektori erinevat käsitlemist
võib saastekvootidega kauplemise süsteemi esimeses etapis ja [vaidlustatud] direktiivi […] aluseks olevat astmelist lähenemisviisi
arvestades pidada põhjendatuks, ilma et ühenduse seadusandja oleks kohustatud võtma arvesse eri sektoritele omistatavaid kaudseid
heitkoguseid.
73 Seega tuleb tõdeda, et ühenduse seadusandja ei rikkunud võrdse kohtlemise põhimõtet, kui ta käsitles sarnaseid olukordi
erinevalt, jättes keemia‑ ja värviliste metallide sektorid [vaidlustatud] direktiivi […] kohaldamisalast välja.”
Kuna Euroopa Kohtu eespool viidatud otsuse põhjendused annavad ammendava vastuse käesoleva õigusvastasuse väite esimesele
osale, mille kohaselt puudub õigustus terasesektori ja värviliste metallide ja keemiatoodete sektori ebavõrdseks kohtlemiseks,
tuleb see osa põhjendamatuse tõttu tagasi lükata.
Mis puudutab väite teist osa, mille kohaselt puudub õigustus kohelda võrdselt terasektorit ja muid vaidlustatud direktiivi
I lisas nimetatud sektoreid, kuigi erinevalt nendest muudest sektoritest on terasesektor „loomulik kaotaja”, kes on „ainulaadses
isoleerituse olukorras”, siis piisab tõdemusest, et lähtudes üldisest keskkonna kaitsmise eesmärgist kasvuhoonegaaside heitkoguste
vähendamise ja põhimõtte „saastaja maksab” kaudu, on kõik need sektorid sarnases olukorras (vt selle kohta analoogia alusel
eespool punktis 42 viidatud kohtuotsus Arcelor Atlantique et Lorraine jt, punktid 29–38). Lisaks nähtub eespool punktidest 109–113,
et hageja ei ole tõendanud, et terasesektor oli erilises olukorras, mis teda eristab kõikidest muudest vaidlustatud direktiivi
I lisaga hõlmatud sektoritest (vt selle kohta ka eespool punktis 153 viidatud Poiares Maduro ettepanek kohtuasjas, milles
tehti kohtuotsus Arcelor Atlantique et Lorraine jt, punkt 57).
Järelikult tuleb võrdse kohtlemise põhimõtte piisavalt selgele rikkumisele tuginev õigusvastasuse väide põhjendamatuse tõttu
tervikuna tagasi lükata.
D –
Asutamisvabaduse piisavalt selge rikkumise olemasolu
1.     Poolte argumendid
Hageja väidab, et vaidlusalused sätted rikuvad oluliselt tema asutamisvabadust EÜ artikli 43 esimese lõigu kohaselt.
Asutamisvabaduse piiramise keeld ei ole kohaldatav üksnes riiklike meetmete suhtes, vaid on õigusliku põhimõttena siduv ka
ühendusele. EÜ artiklite 39 ja 43 eesmärk on EÜ artikli 3 lõike 1 punktis c sätestatud üldpõhimõtte rakendamine, mille kohaselt
hõlmab ühenduse tegevus EÜ artiklis 2 seatud eesmärkide saavutamiseks isikute ja teenuste vaba liikumise takistuste kõrvaldamist
liikmesriikide vahel. Lisaks on ka ühenduse institutsioonid kohustatud respekteerima vabakaubandust, mis on ühisturu üldpõhimõte,
millest tuleneb asutamisvabadus. Hageja väidab, et EÜ artikkel 43 tagab, et ettevõtjad võivad majanduslikest kriteeriumidest
lähtuvalt vabalt valida oma tootmise asukoha ühisturul. Samuti keelab see põhivabadus seada päritoluliikmesriigis tõkkeid,
mille eesmärk on takistada ettevõtete ümberpaigutamist teistesse liikmesriikidesse, sest vastasel korral muutuvad EÜ artiklis 43
tagatud õigused sisutuks.
Ent vaidlusalused sätted riivavad hageja õigust viia ühe liikmesriigi vähemrentaabli käitise tootmine üle teise liikmesriigi
rentaablimale käitisele, kuna nad ei taga sellele tootmisvõimsusele eraldatud saastekvootide samaaegset üleandmist, mis tuleb
sulgeda või üle viia (vt eespool punkt 145 jj). Ilma et see oleks selles osas objektiivselt põhjendatud, peab hageja jätkama
vähemrentaablite käitiste käitamist ainult seetõttu, et neist kvootidest mitte ilma jääda. Niisugune tema asutamisvabadusele
seatud piirang on ebaproportsionaalne, võttes arvesse vaidlustatud direktiivi sobimatust taotletava keskkonnakaitse eesmärgi
saavutamiseks (vt eespool punkt 145) ja asutamisvabaduse kasutamise põhjapanevat tähtsust siseturu väljakujundamisel.
Parlament ja nõukogu paluvad käesoleva väite tagasi lükata.
2.     Üldkohtu hinnang
Käesolevas väites kinnitab hageja sisuliselt seda, et arvestades asutamisvabadust EÜ artikli 43 tähenduses koosmõjus EÜ artikli 3
lõike 1 punktiga c, on ühenduse seadusandja laiaulatuslik kaalutlusõigus EÜ artiklite 174 ja 175 (vt eespool punkt 139) alusel
niivõrd piiratud, et ta ei oleks saanud õiguspäraselt jätta EÜ artikli 175 lõike 1 alusel vastu võetud vaidlustatud direktiivi
raames lahendamata kontsernisisese saastekvootide vaba piiriülese üleandmise probleeme ja jätta liikmesriikidele nimetatud
direktiivi ülevõtmisel tegutsemisruumi, mis viib erinevate siseriiklike normide vastuvõtmiseni, mis võivad ette näha asutamisvabaduse
õigusvastaseid takistusi.
Sellega seoses tuleb märkida, et väljakujunenud kohtupraktikast nähtub, et ühenduse institutsioonid peavad samamoodi nagu
liikmesriigid järgima niisuguseid põhivabadusi nagu asutamisvabadus, mis aitavad saavutada ühte ühenduse põhieesmärkidest,
nimelt EÜ artikli 3 lõike 1 punktis c sätestatud siseturu väljakujundamise eesmärki (vt selle kohta Euroopa Kohtu 29. veebruari
1984. aasta otsus kohtuasjas 37/83: Rewe-Zentrale, EKL 1984, lk 1229, punkt 18).
Siiski ei tulene sellest üldisest kohustusest, et ühenduse seadusandja on kohustatud reguleerima kõnealust valdkonda nii,
et ühenduse õigusaktid, eelkõige siis, kui need on võetud direktiivi vormis EÜ artikli 249 kolmanda lõigu tähenduses, annaksid
ammendava ja lõpliku vastuse teatavatele siseturu väljakujundamise nurga alt tekkinud probleemidele või et nendega ühtlustatakse
täielikult siseriiklikud õigusaktid, et kõrvaldada ühendusesisese kaubavahetuse igasugune mõeldav takistus. Kui ühenduse seadusandja
peab ümber korraldama või looma niisuguse keerulise süsteemi, nagu on saastekvootidega kauplemise süsteem, võib ta kasutada
astmelist lähenemist (vt selle kohta eespool punktis 42 viidatud kohtuotsus Arcelor Atlantique et Lorraine jt, punkt 57) ja
ühtlustada kõnealuseid siseriiklikke õigusakte vaid järk-järgult, kuna niisuguste meetmete ellurakendamine on üldiselt keeruline,
kuna see eeldab, et pädevad ühenduse institutsioonid töötavad erisuguste ja keerukate siseriiklike sätete põhjal välja ühised
eeskirjad, mis on kooskõlas EÜ asutamislepingus määratletud eesmärkidega ja mis kiidetakse heaks nõukogu liikmete kvalifitseeritud
häälteenamusega (vt selle kohta Euroopa Kohtu eespool punktis 173 viidatud kohtuotsus Rewe-Zentrale, punkt 20; 18. aprilli
1991. aasta otsus kohtuasjas C‑63/89: Assurances du crédit
vs
. nõukogu ja komisjon, EKL 1991, lk I‑1799, punkt 11; 13. mai 1997. aasta otsus kohtuasjas C‑233/94: Saksamaa
vs
. parlament ja nõukogu, EKL 1997, lk I‑2405, punkt 43; 17. juuni 1999. aasta otsus kohtuasjas C‑166/98: Socridis, EKL 1999,
lk I‑3791, punkt 26, ja 13. juuli 2006. aasta otsus kohtuasjas C‑221/05: Sam Mc Cauley Chemists (Blackpool) ja Sadja, EKL 2006,
lk I‑6869, punkt 26). Nii on see ka EÜ artiklite 174 ja 175 kohaste ühenduse keskkonnakaitsealaste õigusaktide puhul.
Lisaks olgu meenutatud, et esiteks on direktiiv liikmesriigile EÜ artikli 249 kolmanda lõigu kohaselt siduv ainult saavutatava
tulemuse seisukohalt, kuid jätab vormi ja meetodite osas valiku selle riigi ametiasutustele, mis tähendab loogiliselt, et
liikmesriigil on vajalik kaalutlusruum, et määratleda ülevõtmismeetmed (vt selle kohta Euroopa Kohtu 29. jaanuari 2008. aasta
otsus kohtuasjas C‑275/06: Promusicae, EKL 2008, lk I‑271, punkt 67) ja et teiseks viitab vaidlustatud direktiivi põhjendus 30
EÜ artikli 5 teises lõigus sätestatud subsidiaarsuse põhimõttele. Selle põhimõtte kohaselt võtab ühendus valdkondades, mis
ei kuulu tema ainupädevusse, meetmeid ainult juhul kui ja ulatuses, milles liikmesriigid ei suuda täielikult saavutada kavandatava
meetme eesmärke ning seetõttu võib neid kavandatava meetme ulatuse või toime tõttu paremini saavutada ühenduse tasandil. Kuid
EÜ artiklitest 174–176 nähtub, et keskkonnakaitse alal on ühendusel ja liikmesriikidel jagatud pädevus. Seega ei näe ühenduse
õigus selles valdkonnas ette täielikku ühtlustamist ja EÜ artikkel 176 näeb liikmesriikidele ette võimaluse võtta rangemaid
kaitsemeetmeid, mille suhtes kehtib vaid tingimus, et need peavad olema kooskõlas EÜ asutamislepinguga ja nendest peab komisjoni
teavitama (vt selle kohta Euroopa Kohtu 14. aprilli 2005. aasta otsus kohtuasjas C‑6/03: Deponiezweckverband Eiterköpfe, EKL 2005,
lk I‑2753, punkt 27 ja seal viidatud kohtupraktika).
Nende põhimõtete kohaselt ei näe vaidlustatud direktiiv ühenduse tasandil ette saastekvootidega kauplemise süsteemi loomise
ja toimimisega seonduvate tingimuste täielikku ühtlustamist. Nimelt on liikmesriikidel tingimusel, et nad peavad kinni EÜ
asutamislepingu eeskirjadest, lai kaalutlusruum selle süsteemi rakendamisel ja eelkõige oma jaotuskava väljatöötamisel ning
oma sõltumatute saastekvootide eraldamise otsuste tegemisel vaidlustatud direktiivi artikli 9 lõike 1 ja artikli 11 lõike 1
alusel (eespool punktis 111 viidatud kohtuotsus Saksamaa
vs
. komisjon, punktid 102–106). Üksnes asjaolu, et ühenduse seadusandja on jätnud lahendamata konkreetse küsimuse, mis kuulub
vaidlustatud direktiivi ja põhivabaduse kohaldamisalasse, nii et liikmesriigid peavad selle küsimuse lahendama oma kaalutlusruumi
kasutades, kuid kindlasti kooskõlas ühenduse õiguse kõrgemalseisvate õigusnormidega, ei õigusta järelikult selle kvalifitseerimist
EÜ asutamislepingu eeskirjadega vastuolus olevaks (vt selle kohta kohtujuristi Jacobsi ettepanek kohtuasjas, milles Euroopa
Kohus tegi 9. oktoobri 2001. aasta otsuse C‑377/98: Madalmaad
vs
. parlament ja nõukogu, EKL 2001, lk I‑7079, I‑7084, punktid 87 ja 88). See peab veelgi enam paika, kuna liikmesriigid on
vastavalt EÜ artiklis 10 sätestatud lojaalsuskohustusele kohustatud tagama direktiivide kasuliku mõju (vt selle kohta Euroopa
Kohtu 8. septembri 2005. aasta otsus kohtuasjas C‑40/04: Yonemoto, EKL 2005, lk I‑7755, punkt 58), mis tähendab ka seda, et
nad peavad siseriiklikku õigust tõlgendama kõnesoleva direktiivi eesmärkidest ja põhimõtetest lähtuvalt (vt selle kohta direktiivi
põhjal tõlgendamise põhimõtte osas Euroopa Kohtu 5. juuli 2007. aasta otsus kohtuasjas C‑321/05: Kofoed, EKL 2007, lk I‑5795,
punkt 45).
Pealegi on nii ühenduse seadusandja, kui ta võtab vastu direktiivi, kui ka liikmesriigid, kui nad võtavad nimetatud direktiivi
siseriiklikusse õigusesse üle, kohustatud tagama ühenduse õiguse üldpõhimõtete järgimise. Väljakujunenud kohtupraktikast nähtub,
et ühenduse õiguskorras tunnustatud üldpõhimõtete – mille hulka kuuluvad põhiõigused – kaitsest tulenevad nõuded on siduvad
ka liikmesriikidele, kui nad ühenduse õigusnorme rakendavad, ja et nad on kohustatud niivõrd, kui see on võimalik, neid õigusnorme
kohaldama tingimustel, mis neid nõudeid ei eira (vt Euroopa Kohtu 27. juuni 2006. aasta otsus kohtuasjas C‑540/03: parlament
vs
. nõukogu, EKL 2006, lk I‑5769, punkt 105 ja seal viidatud kohtupraktika; vt selle kohta ka Euroopa Kohtu 6. novembri 2003. aasta
otsus kohtuasjas C‑101/01: Lindqvist, EKL 2003, lk I‑12971, punktid 84–87).
Üldkohus leiab, et need põhimõtted on analoogia alusel kohaldatavad EÜ asutamislepingu põhivabadustele. Nimelt, kui vaidlustatud
direktiiv ja eelkõige direktiivi artikli 9 lõige 1 ja artikli 11 lõige 1 jätavad liikmesriikidele kaalutlusruumi, on see piisavalt
ulatuslik, et võimaldada neil nimetatud direktiivi norme kohaldada nii, et see on kooskõlas EÜ asutamislepingu põhiõiguste
ja põhivabaduste kaitsest tulenevate nõuetega. Lisaks, kuna vaidlustatud direktiivi rakendamine allub siseriiklike kohtute
kontrollile, peavad need kohtud esitama Euroopa Kohtule eelotsuse küsimuse EÜ artiklis 234 nimetatud tingimustel juhul, kui
neil on raskusi seoses selle direktiivi tõlgendamise või kehtivusega (vt selle kohta analoogia alusel eespool punktis 177
viidatud kohtuotsus parlament
vs
. nõukogu, punktid 104 ja 106).
Järelikult ei pea liikmesriikide asutused ja kohtud mitte ainult tõlgendama siseriiklikku õigust kooskõlas vaidlustatud direktiiviga,
vaid nad peavad ka jälgima, et nad ei tugine nimetatud direktiivi tõlgendusele, mis on vastuolus ühenduse õigusega kaitstavate
põhiõigustega või muude ühenduse õiguse üldpõhimõtetega või asutamislepingus sätestatud põhivabadustega, nagu asutamisvabadus
(vt selle kohta analoogia alusel eespool punktis 177 viidatud Euroopa Kohtu otsus Lindqvist, punkt 87; 26. juuni 2007. aasta
otsus kohtuasjas C‑305/05: Ordre des barreaux francophones et germanophone jt, EKL 2007, lk I‑5305, punkt 28, ja eespool punktis 175
viidatud kohtuotsus Promusicae, punkt 68).
Kõigist eeltoodud kaalutlustest tuleneb, et ühenduse seadusandjale ei saa ette heita seda, et ta ei ole vaidlustatud direktiivi
raames ammendavalt ja lõplikult lahendanud teatud asutamisvabaduse kohaldamisalasse kuuluvaid probleeme, kuna see direktiiv
jätab liikmesriikidele kaalutlusruumi, mis võimaldab neil täielikult EÜ asutamislepingu eeskirjadest ja ühenduse õiguse üldpõhimõtetest
kinni pidada.
Käesolevas asjas peab Üldkohus vajalikuks eeltoodud kaalutlustest lähtuvalt uurida, kas liikmesriigid saavad vaidlustatud
direktiivi tõlgendada ja üle võtta kooskõlas EÜ artiklis 43 sätestatud asutamisvabadusega (vt selle kohta Euroopa Kohtu 20. mai
2003. aasta otsus liidetud kohtuasjades C‑465/00, C‑138/01 ja C‑139/01: Österreichischer Rundfunk jt, EKL 2003, lk I‑4989,
punktid 68 ja 91, ja 29. aprilli 2004. aasta otsus liidetud kohtuasjades C‑482/01 ja C‑493/01: Orfanopoulos, EKL 2004, lk I‑5257,
punktid 109 ja 110).
Nagu hageja väidab, ei näe vaidlustatud direktiiv ette erinormi, mis võimaldab saastekvootidega kauplemise süsteemiga hõlmatud
käitiste käitajail anda ühele käitisele eraldatud saastekvootide kogus pärast selle sulgemist üle teisele muus liikmesriigis
asuvale ja samasse kontserni kuuluvale käitisele.
Vaidlustatud direktiivi artikli 12 lõikest 1 koosmõjus artikli 3 punktidega a ja g nähtub siiski, et „[l]iikmesriigid tagavad,
et saastekvoote võib üle anda […] ühenduse [füüsiliste ja juriidiliste] isikute vahel”. Lisaks nõuab vaidlustatud direktiivi
artikli 12 lõige 2, et „[l]iikmesriigid tagavad, et mõne teise liikmesriigi pädeva asutuse väljaantud saastekvoote tunnustatakse
käitaja [sama artikli] lõikest 3 tulenevate kohustuste [tagastada kasutamata kvoodid] täitmiseks. Sellest tuleneb, et esiteks
on vastavalt vaidlustatud direktiivi põhjenduses 5 ette nähtud eesmärgile, mis näeb ette „tõhusa Euroopa turu kasvuhoonegaaside
saastekvootidele” rajamise, vaidlustatud direktiiviga loodud kauplemise turul ühenduse mõõde ja et teiseks põhineb see turg
saastekvootide vaba piiriülese üleandmise põhimõttel füüsiliste ja juriidiliste isikute vahel.
Nimelt oleks juhul, kui puuduks saastekvootide vaba üleandmine vaidlustatud direktiivi artikli 12 lõigete 2 ja 3 tähenduses
koosmõjus artikli 3 punktiga a, saastekvootidega kauplemise süsteemi tõhusus ja toimimine nimetatud direktiivi artikli 1 tähenduses
oluliselt häiritud. Just sel põhjusel kehtestab vaidusltatud direktiivi artikli 12 lõige 2 liikmesriikidele üldise kohustuse
„tagada”, et see vabadus oleks asjassepuutuvate siseriiklike õigusaktide raames tegelikult võimaldatud. Seevastu tuleb tõdeda,
et vaidlustatud direktiiv ei näe ette piirangut seoses saastekvootide piiriülese üleandmisega sama kontserni juriidiliste
isikute vahel olenemata nende majandustegevuse või registrijärgsest asukohast siseturu piires. Vaidlustatud direktiivi eelmainitud
sätete põhjal ei saa seega järeldada, et direktiiv sisaldab õigusvastast EÜ asutamislepingu põhivabaduste, sh asutamisvabaduse
piirangut või et direktiiv kutsub liikmesriike üles neid vabadusi mitte austama.
Vastupidi, nagu hageja ise oma kirjalikes märkustes väidab, tulenevad tema tõstatatud probleemid liikmesriikide poolt vaidlustatud
direktiivi ülevõtmiseks vastu võetud õigusaktidest, mis on osaliselt erinevad, ilma et seda lähenemist saaks omistada ühele
direktiivi sätetest või siis vaidlusalustele sätetele. Sellega seoses olgu meenutatud, et liikmesriikidel lasub EÜ artikli 249
kolmanda lõigus neile jäetud vabaduse raames kohustus valida kõige sobivamad vormid ja meetodid, et tagada direktiivide kasulik
mõju (eespool punktis 176 viidatud kohtuotsus Yonemoto, punkt 58) ning kohaldama siseriiklikku õigust viisil, mis on kooskõlas
nende direktiividega ja EÜ asutamislepingu põhivabadustega, nagu asutamisvabadus (vt selle kohta analoogia alusel eespool
punktis 177 viidatud kohtuotsus Lindqvist, punkt 87, ja eespool punktis 175 viidatud kohtuotsus Promusicae, punkt 68).
Seega, ilma et oleks vaja võtta seisukohta küsimuses, kas asjassepuutuvad siseriiklikud õigusaktid, millest tuleneb see, et
hagejal puudub võimalus anda erinevates liikmesriikides asuvate käitiste vahel vabalt üle saastekvootide koguseid, on kooskõlas
EÜ artikli 43 kohase asutamisvabadusega või mitte, tuleb järeldada, et selle vabaduse niisugust piirangut ei saa omistada
vaidlustatud direktiivile üksnes seepärast, et direktiiv ei keela sõnaselgelt sellist liikmesriikide praktikat. Eriti ei saa
ühenduse seadusandjat pidada vastutavaks selle eest, et ta on sellega seoses ilmselgelt ja oluliselt ületanud EÜ artiklist 174
koosmõjus EÜ artikliga 43 tuleneva kaalutlusõiguse piire.
Neil asjaoludel ei ole vaja uurida nende argumentide põhjendatust, mille pooled esitasid seoses hageja võimalusega saada kasu
siseriiklikest õigusnormidest, mis näevad ette iga uue osaleja jaoks tasuta juurdepääsu reservkvootidele. Nimelt, kuigi vaidlustatud
direktiivi artikli 11 lõige 3 koosmõjus selle direktiivi kriteeriumiga nr 6 nõuab, et liikmesriigid võtavad arvesse vajaduse
anda uutele osalejatele juurdepääs saastekvootidele, ei ole niisuguse reservi koostamine kui selline vaidlustatud direktiivis
ette nähtud. Seega ei saa ka selle juurdepääsu ebapiisavust käitiste sulgemisega seotud saastekvootide kaotamise kompenseerimiseks
omistada ühenduse seadusandjale.
Järelikult tuleb põhjendamatuse tõttu tagasi lükata õigusvastasuse väide, mille kohaselt on asutamisvabadust piisavalt selgelt
rikutud.
E –
Õiguskindluse põhimõtte piisavalt selge rikkumise olemasolu
1.     Poolte argumendid
Hageja väidab, et vaidlusalused sätted rikuvad õiguskindluse põhimõtet. Ühenduse õigusaktid, sh direktiivid, peaksid olema
kindlad, selged ja täpsed ning õigussubjektid peavad saama nende kohaldamist ette näha, et neil oleks võimalik üheti mõistetavalt
teada oma õigusi ja kohustusi ning nendele vastavalt toimida. Neid nõudeid tuleb eriti rangelt järgida siis, kui tegemist
on õigusnormidega, mis võivad tekitada rahalisi kohustusi.
Hageja väitel rikuvad vaidlusalused sätted õiguskindluse põhimõtet kahel põhjusel. Esiteks on hageja kui „saastekvootide netoostja”
– tulenevalt võimatusest vähendada oma CO
heitkoguseid – vaidlustatud direktiivis ette nähtud saastekvootide hindade ülempiiri või kontrollimehhanismi puudumisel kohustatud
ostma kvoote „täiesti etteaimamatute hindadega”, mis hinnanguliselt on 20–60 eurot kvoodi eest (vt eespool punkt 78 jj). Teiseks
ei näe vaidlustatud direktiiv ette eeskirja, mis tagaks sulgetavale käitisele esialgu eraldatud kvootide üleandmise sama kontserni
muus liikmesriigis asuvale käitisele. Ent liikmesriikidel on huvi tühistada sulgemisele määratud käitistele eraldatud saastekvoodid,
kuna need sulgemised võimaldaksid vähendada veelgi CO
heitkoguseid, et saavutada otsuses 2002/358 sätestatud heitkoguste vähendamise eesmärk. Sellest tulenev õiguslik ebakindlus
takistab hagejal oma pikaajalisi tehinguid planeerida ja edendada oma ümberkorraldamise strateegiat, mis seisneb tootmise
üleviimises kõige rentaablimatesse käitistesse. Arvestades seda, et see ümberkorraldamise strateegia oli 2001. aasta koondumise
eesmärk (vt eespool punkt 30), rikub vaidlustatud direktiiv ka õiguspärase ootuse kaitse põhimõtet. Repliigis täpsustab hageja,
et tema investeeringute ja majanduslike projektide igasugune pikaajaline planeerimine on võimatuks muutunud eelkõige eri liikmesriikide
heitkoguste vähendamise eesmärkide ja meetmete erinevuse tõttu. Seda ebakindlust kinnitab CO
kvootide hinna oluline tõus. 2005. aasta veebruari ja 2006. aasta märtsi vahel tõusis CO
kvootide hind umbes 6 euro võtta ja see oli üle 26 euro. Lisaks ei saa ette näha saastekvootide tulevast eraldamist, eelkõige
teiseks eraldamise ajavahemikuks ja järgnevateks ajavahemikeks.
Parlament ja nõukogu paluvad käesoleva väite tagasi lükata.
2.     Üldkohtu hinnang
Käesolevas väites kinnitab hageja sisuliselt seda, et vaidlusalused sätted ei ole piisavalt selged ja täpsed, kuna nad panevad
talle märkimisväärse finantskoorma, mis teeb tema jaoks võimatuks plaanida oma majandusotsuseid. Selles osas oleks ühenduse
seadusandja pidanud ette nägema esiteks saastekvootide hinna ülempiiri või kontrollimehhanismi ja teiseks erinormi, mis tagab
saastekvootide piiriülese üleandmise sama kontserni eri käitiste vahel.
Kuivõrd hageja oma teise osa raames kordab asutamisvabaduse väidetava rikkumisega seonduvat argumentatsiooni, tuleneb eespool
punktides 172–188 esitatud kaalutlustest, et selle argumentatsiooniga ei saa nõustuda ka seoses väidetava õiguskindluse põhimõtte
piisavalt selge rikkumisega. Järelikult tuleb käesoleva väite teine osa põhjendamatuse tõttu tagasi lükata.
Seoses käesoleva väite esimese osaga tuleb kõigepealt meenutada kohtupraktikat, mille kohaselt nõuab õiguskindluse põhimõte
eelkõige, et õiguslik regulatsioon oleks selge ja täpne ning selle kohaldamine tema subjektidele ettenähtav eriti juhtudel,
kui see võib üksikisikutele ja ettevõtjatele kaasa tuua soovimatuid tagajärgi (vt selle kohta Euroopa Kohtu 7. juuni 2005. aasta
otsus kohtuasjas C‑17/03: VEMW jt, EKL 2005, lk I‑4983, punkt 80 ja seal viidatud kohtupraktika).
Selles osas tuleb seejärel märkida, et vaidlustatud direktiiv ei näe ette ühtegi sätet, mis reguleerib niisuguste finantstagajärgede
ulatust, mis võivad tuleneda nii ühele käitisele väljastatud saastekvootide võimalikust nappusest kui ka nende kvootide hinnast,
kuna selle hinna määravad kindlaks turujõud, mis on tekkinud selle tulemusel, et on loodud saastekvootide kauplemise süsteem,
mille eesmärk on vaidlustatud direktiivi artikli 1 kohaselt „vähendada tulemuslikult ja majanduslikult tõhusalt kasvuhoonegaaside
heitkoguseid”. Kuid eespool punktides 174–180 sisalduvaid kaalutlusi arvestades ei olnud ühenduse seadusandja kohustatud vastu
võtma sellekohaseid erinorme ning piirama seega liikmesriikide kaalutlusruumi vaidlustatud direktiivi vastuvõtmisel.
Saastekvootide hinna reguleerimine ühenduse tasandil võib vastupidi takistada vaidlustatud direktiivi peamist eesmärki, st
kasvuhoonegaaside heitkoguste vähendamist tõhusa saastekvootidega kauplemise süsteemi abil, mille raames määravad heitkoguste
ja heitkoguste vähendamiseks tehtud investeeringute hinna põhiliselt turumehhanismid (vaidlustatud direktiivi põhjendus 5).
Sellest tuleneb, et saastekvootide nappuse korral sõltub käitajate stiimul kasvuhoonegaase vähendada või seda mitte teha keerukast
majanduslikust otsusest, mis tehakse eelkõige esiteks kauplemise turul saadaolevate kvootide hinnast ja teiseks heitkoguste
vähendamise võimalikest kuludest lähtudes, mille tulemusel võidakse kas tootmist vähendada või investeerida energiatõhusamatesse
tootmisvahenditesse (vaidlustatud direktiivi põhjendus 20; vt selle kohta ka eespool punktis 111 viidatud kohtuotsus Saksamaa
vs
. komisjon, punkt 132 jj).
Niisuguses süsteemis ei saa ühenduse seadusandja ette reguleerida heitkoguste hindade tõusu ja sellega seotud saastekvootide
hinna tõusu, mis oleneb reast majanduslikest parameetritest, sest vastasel korral vähendatakse või muudetakse olematuks majandusstiimulid,
mis on selle toimimise alus, ning häiritakse saastekvootidega kauplemise süsteemi tõhusust. Lisaks kuulub niisuguse süsteemi
loomine, sh selle majanduslikud eeldused Kyoto protokollist tulenevate kohustuste täitmiseks, laiaulatusliku kaalutlusruumi
alla, mis ühenduse seadusandjal on EÜ artikli 174 kohaselt (vt eespool punkt 139) ning see on iseenesest viimati nimetatu
õiguspärane ja sobiv valik, mille põhjendust kui sellist hageja ei ole vaidlustanud.
Pealegi on ühenduse seadusandja saastekvootidega kauplemise süsteemi rajanud just sellele õiguspärasele valikule tuginedes
eeldusele, et vastavalt vaidlustatud direktiivi artikli 9 lõikele 1 ja artikli 11 lõikele 1 teeb iga liikmesriik oma jaotuskavade
alusel ja teostades kaalutlusruumi, mis neile sellega seoses on jäetud, otsuse eraldatavate saastekvootide kohta ja nimetatud
kvootide individuaalse väljastamise kohta nende territooriumil asuvatele käitistele (vt selle kohta eespool punktis 111 viidatud
kohtuotsus Saksamaa
vs
. komisjon, punktid 102–106). Lisaks allub see otsus vaid komisjoni piiratud eelnevale kontrollile vastavalt vaidlustatud
direktiivi artikli 9 lõikele 3, arvestades eelkõige direktiivi III lisas nimetatud kriteeriumeid (Üldkohtu 30. aprilli 2007. aasta
määrus kohtuasjas T‑387/04: EnBW Energie Baden-Württemberg
vs
. komisjon, EKL 2007, lk II‑1195, punkt 104 jj). Seega ei ole eri liikmesriikide heitkoguste vähendamise eesmärkide ja meetmete
erinevused, mis on nende selliste Kyoto protokollist tulenevate kohustuste tulemus, nagu need on kajastatud otsuses 2002/358
ette nähtud kohustuste jagamise kokkuleppes, ja seega eri jaotuskavade alusel eri tööstusharudele ja käitajatele eraldatavate
saastekvootide üldkoguse ja individuaalsete koguste suurusega seonduv ebakindlus omistatav vaidlusalustele sätetele kui sellistele.
Lõpetuseks, hageja ei ole spetsiifiliselt kahtluse alla seadnud muude vaidlusaluste sätete selgust ja täpsust, et tõendada,
et tal ei olnud võimalik üheti mõistetavalt kindlaks teha nendest tulenevaid õigusi ja kohustusi. Nimelt vajadus omada heitmeluba
vastavalt vaidlustatud direktiivi artiklile 4, tagastamise kohustus artikli 6 lõike 2 punkti e tähenduses koosmõjus artikli 12
lõikega 3, nimetatud direktiivi artikli 16 lõigetes 2–4 ette nähtud karistused on piisavalt selged, täpsed ja kohaldamise
osas etteaimatavad sätted, mille tegelik ulatus sõltub vaid käitajatele antud tasuta saastekvootide kogusest või kauplemise
turul saadaolevate kvootide hinnast. Mis puudutab viimast aspekti, siis tuleb meenutada, et kauplemise turu muutuste ettenähtavuse
puudumine on niisuguse saastekvootidega kauplemise süsteemi iseloomustavale majanduslikule mehhanismile omane ja selle lahutamatu
osa ning allub pakkumise ja nõudluse klassikalistele reeglitele, mis iseloomustab vaba ja konkurentsipõhist turgu vastavalt
põhimõtetele, mis on sätestatud vaidlustatud direktiivi artiklis 1 koosmõjus põhjendusega 7 ning EÜ artiklis 2 ja artikli 3
lõike 1 punktides c ja g. Seda aspekti ei saa seega kvalifitseerida õiguskindluse põhimõttega vastuolus olevaks, sest vastasel
korral seatakse kahtluse alla saastekvootidega kauplemise süsteemi majanduslikud alused, nagu need on kehtestatud vaidlustatud
direktiivis kooskõlas EÜ asutamislepinguga.
Neil asjaoludel ei saa vaidlustatud otsuses niisuguse erinormi puudumist, mis kehtestaks saastekvootide hinna ülempiiri või
kontrollimehhanismi, kvalifitseerida ühenduse seadusandja kaalutlusõiguse piiride ilmselgeks ja oluliseks ületamiseks.
Järelikult tuleb käesolev väide põhjendamatuse tõttu tagasi lükata.
Kõikidest eeltoodud kaalutlustest tuleneb, et hageja ei ole tõendanud, et ühenduse seadusandja on vaidlustatud direktiivi
vastuvõtmisel käitunud õigusvastaselt või isegi rikkunud piisavalt selgelt hagejale õigusi andvat õigusnormi. Sellest järeldub,
et kahju hüvitamise nõue tuleb jätta rahuldamata, ilma et oleks vaja võtta seisukoht teiste ühenduse lepinguvälise vastutuse
tekkimise tingimuste suhtes või nõukogu esitatud asja läbivaatamist takistava asjaolu suhtes, mis puudutavad repliigi teatavaid
lisasid.

Kohtukulud
Kodukorra artikli 87 lõike 2 alusel on kohtuvaidluse kaotanud pool kohustatud hüvitama kohtukulud, kui vastaspool on seda
nõudnud. Kuna kohtuotsus on tehtud hageja kahjuks, mõistetakse kohtukulud vastavalt parlamendi ja nõukogu nõuetele välja hagejalt.
Kodukorra artikli 87 lõike 4 esimese lõigu alusel kannavad menetlusse astuvad institutsioonid ise oma kohtukulud. Järelikult
kannab komisjon, kes astus menetlusse parlamendi ja nõukogu toetuseks, ise oma kohtukulud.
Esitatud põhjendustest lähtudes
ÜLDKOHUS (kolmas koda)
otsustab:
1.
Jätta hagi rahuldamata.
2.
Mõista Euroopa Parlamendi ja Euroopa Liidu Nõukogu kohtukulud välja Arcelor SA‑lt, kes kannab ühtlasi ise enda kohtukulud.
3.
Jätta Euroopa Ühenduste Komisjoni kohtukulud tema enda kanda.
Azizi
Cremona
Frimodt Nielsen
Kuulutatud avalikul kohtuistungil 2. märtsil 2010 Luxembourgis.
Allkirjad
Sisukord
Õiguslik raamistik
I –  EÜ asutamislepingu sätted
II –  Vaidlustatud direktiiv
Asjaolud ja menetlus
Õiguslik käsitlus
I –  Tühistamisnõude vastuvõetavus
A –  Poolte argumendid
1.  Parlamendi, nõukogu ja komisjoni argumendid
2.  Hageja argumendid
B –  Üldkohtu hinnang
II –  Kahju hüvitamise nõude vastuvõetavus
A –  Poolte argumendid
B –  Üldkohtu hinnang
III –  Kahju hüvitamise nõude põhjendatus
A –  Ühenduse lepinguvälise vastutuse tekkimise tingimused
B –  Omandiõiguse, kutsealal tegutsemise vabaduse ja proportsionaalsuse põhimõtte piisavalt selge rikkumise olemasolu
1.  Poolte argumendid
2.  Üldkohtu hinnang
C –  Võrdse kohtlemise põhimõtte piisavalt selge rikkumise olemasolu
1.  Poolte argumendid
2.  Üldkohtu hinnang
D –  Asutamisvabaduse piisavalt selge rikkumise olemasolu
1.  Poolte argumendid
2.  Üldkohtu hinnang
E –  Õiguskindluse põhimõtte piisavalt selge rikkumise olemasolu
1.  Poolte argumendid
2.  Üldkohtu hinnang
Kohtukulud
*
Kohtumenetluse keel: inglise.