CELEX: 62008CJ0515
Laisvė teikti paslaugas
SESV 56 ir 57 straipsniai
Darbuotojų komandiravimas
Apribojimai
Kitoje valstybėje narėje įsisteigę darbdaviai
Išankstinės komandiravimo paraiškos įregistravimas
Socialinės apsaugos ar darbo dokumentai
Jiems lygiaverčiai dokumentai, numatyti priimančiosios valstybės narės teisėje
Kopija
Prieinamumas nacionalinėms valdžios institucijoms

Prašymas priimti prejudicinį sprendimą susijęs su SESV 56 ir 57 straipsnių išaiškinimu.
Šis prašymas pateiktas nagrinėjant prokuratūros iškeltą baudžiamąją bylą V. M. dos Santos Palhota, M. de Moura Gonçalves,
F. L. das Neves Palhota ir Portugalijoje įsteigtai įmonei
Termiso Limitada
(toliau – kaltinamieji pagrindinėje byloje) dėl Belgijos įstatymuose numatytos atskiros ataskaitos nenaudojimo 53 Portugalijos
darbuotojams, komandiruotiems į Belgiją.

Teisinis pagrindas

Sąjungos teisės aktai
Pagal 1996 m. gruodžio 16 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 96/71/EB dėl darbuotojų komandiravimo paslaugų teikimo
sistemoje (OL L 18, 1997, p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 5 sk., 2 t., p. 431) 1 straipsnio 1 dalį:
„Ši direktyva taikoma valstybėje narėje įsisteigusioms įmonėms, kurios pagal tarpvalstybinio paslaugų teikimo sistemą komandiruoja
darbuotojus į kitos valstybės narės teritoriją pagal šio straipsnio 3 dalį.“
Šios direktyvos 3 straipsnio 1 dalyje nustatyta:
„Valstybės narės užtikrina, kad, nepriklausomai nuo to, kokia teisė yra taikoma darbo santykiams, 1 straipsnio 1 dalyje paminėtos
įmonės garantuoja į jų teritoriją komandiruotiems darbuotojams darbo sutarties sąlygas dėl toliau nurodytų dalykų, kuriuos
toje valstybėje narėje, kurioje darbas yra atliekamas, reglamentuoja:
–      įstatymai ir kiti teisės aktai ir (arba)
–      kolektyvinės sutartys ar arbitražo sprendimai, kurie buvo paskelbti visuotinai taikytinais, kaip numatyta šio straipsnio 8 dalyje,
jeigu jie yra susiję su priede išvardyta veikla:
a)      dėl maksimalaus darbo ir minimalaus poilsio laiko;
b)      dėl minimalių mokamų metinių atostogų trukmės;
c)      dėl minimalių užmokesčio normų, įskaitant viršvalandžių apmokėjimo normas; šis punktas netaikomas papildomo pensinio draudimo
sistemoms;
d)      dėl darbuotojų, ypač laikino įdarbinimo įmonių siūlomų, samdos sąlygų;
e)      dėl darbuotojų sveikatos, higienos ir darbo saugos;
f)      dėl apsaugos priemonių, skirtų nėščių ar neseniai pagimdžiusių moterų, vaikų ir jaunimo darbo sutarties sąlygoms vykdyti;
g)      dėl vienodų sąlygų taikymo vyrams ir moterims bei kitų nediskriminavimo nuostatų.“

Nacionalinės teisės aktai
2002 m. kovo 5 d. įstatymo, kuriuo perkeliama Direktyva 96/71 ir nustatoma supaprastinta socialinės apsaugos dokumentų turėjimo
tvarka įmonėms, komandiruojančioms darbuotojus į Belgiją (
Belgisch Staatsblad
, 2002 m. kovo 13 d., toliau – 2002 m. kovo 5 d įstatymas), 8 straipsnyje nustatyta, kad darbdavys, tenkinantis 1978 m. spalio
23 d. Karaliaus dekreto Nr. 5 dėl socialinės apsaugos dokumentų turėjimo (
Belgisch Staatsblad,
1978 m. gruodžio 2 d.
,
toliau – Karaliaus dekretas Nr. 5) 6ter straipsnio 2 dalyje nustatytas sąlygas, joje nustatytu laikotarpiu neprivalo parengti,
be kita ko, atlyginimo lapelio, numatyto 1965 m. balandžio 12 d. įstatymo dėl darbuotojų atlyginimų apsaugos 15 straipsnyje
(toliau – atlyginimo lapelis).
2002 m. kovo 5 d. įstatymu į Karaliaus dekretą Nr. 5 įterptas IIa skyrius su minėtu 6ter straipsniu, kuriuo nustatoma supaprastinta
šio įstatymo įgyvendinimo tvarka (toliau – supaprastinta tvarka). Pagal šio straipsnio 1 dalį, siekiant šio skyriaus tikslų,
darbdaviais Karaliaus dekrete Nr. 5 laikomi tie, kurie Belgijos teritorijoje įdarbina darbuotojus, paprastai dirbančius kitoje
ar kitose valstybėse nei Belgijos Karalystė, arba juos įdarbina kitoje nei Belgijos Karalystė valstybėje.
Pagal šio straipsnio 2 dalį nustatytu laikotarpiu darbdaviai neprivalo naudoti ir turėti socialinės apsaugos dokumentų, numatytų
Karaliaus dekreto Nr. 5 II skyriuje, būtent šio dekreto 4 straipsnio 1 dalyje minimos atskiros ataskaitos (toliau – atskira
ataskaita), su sąlyga, kad, pirma, prieš įdarbindami atitinkamus darbuotojus Belgijos valdžios institucijoms nusiųs komandiravimo
paraišką (toliau – išankstinė komandiravimo paraiška) ir, antra, suteiks joms galimybę gauti darbdavio įsisteigimo valstybės
teisės aktuose numatytų dokumentų, lygiaverčių atskirai ataskaitai ar atlyginimo lapeliui (toliau – lygiaverčiai dokumentai),
kopijas.
Pagal 2002 m. kovo 29 d. Karaliaus dekreto 2 straipsnį, kuriame nustatyti supaprastintos socialinės apsaugos dokumentų rengimo
tvarkos įmonėms, komandiruojančioms darbuotojus į Belgiją, įgyvendinimo būdai ir apibrėžiamos veiklos statybų srityje rūšys,
minimos 2002 m. kovo 5 d. įstatymo 6 straipsnio 2 dalyje (2002 m. balandžio 17 d.
Belgisch Staatsblad
, toliau – 2002 m. kovo 29 d. Karaliaus dekretas), Karaliaus dekreto Nr. 5 6ter straipsnio 2 dalyje minimas laikotarpis yra
šeši mėnesiai nuo pirmojo į Belgiją komandiruoto darbuotojo darbo dienos.
Pagal 2002 m. kovo 29 d. Karaliaus dekreto 3 straipsnį darbdaviai, įdarbinantys į Belgiją komandiruotus darbuotojus, privalo
prieš šiems pradedant dirbti Socialinės apsaugos įstatymų priežiūros inspekcijai paštu, elektroniniu paštu ar faksu atsiųsti
komandiravimo paraišką, atitinkančią šio dekreto 4 straipsnio reikalavimus. Minėta inspekcija per 5 darbo dienas nuo šios
paraiškos gavimo patvirtina jos gavimą ir tinkamumą, vienu iš minėtų komunikacijos būdų pranešdama darbdaviui registracijos
numerį; darbdavys gali leisti dirbti tik po to, kai gauna šį numerį. Priešingu atveju darbdavys negali pasinaudoti supaprastinta
socialinės apsaugos dokumentų rengimo ir turėjimo tvarka.
2002 m. kovo 29 d. Karaliaus dekreto 4 straipsnyje nustatyta, kad komandiravimo paraiškoje, kuri turi būti parengta pagal
šio dekreto priede pateiktą šabloną,būtini šie duomenys:
„1.      Apie darbdavį, komandiruojantį darbuotojus į Belgiją: vardas, pavardė, gyvenamoji vieta arba įmonės pavadinimas ir buveinė,
įmonės veiklos rūšis, adresas, telefono ir fakso numeris, elektroninio pašto adresas, darbdavio identifikacinis numeris arba
registracijos kompetentingoje kilmės valstybės socialinės apsaugos įstaigoje numeris.
2.      Apie darbdavio atstovą ar įgaliotinį, kuriam turi būti pateikti lygiaverčiai dokumentai pagal šio dekreto 5 straipsnio [1 dalį]:
vardas, pavardė arba įmonės pavadinimas, adresas, telefono numeris, fakso numeris ir elektroninio pašto adresas.
3.      Apie kiekvieną į Belgiją komandiruojamą darbuotoją: vardas, pavardė, gyvenamoji vieta, gimimo data, šeimyninė padėtis, lytis
pilietybė, adresas, telefono numeris, asmens tapatybės dokumento rūšis ir numeris, darbo sutarties sudarymo data, darbo Belgijoje
pradžios data ir einamos pareigos.
4.       Apie komandiruojamų darbuotojų darbo sąlygas: savaitinė darbo trukmė, darbo valandos.
5.      Apie komandiruotę: per komandiruotę teikiamų paslaugų tipas, komandiruotės pradžios data ir numatoma trukmė, darbų atlikimo
vieta.
6.       Apie lygiaverčius dokumentus: vieta, kur šie dokumentai laikomi pagal šio dekreto 5 straipsnį.“
Šio dekreto 5 straipsnyje išdėstyti lygiaverčių dokumentų prieinamumo ir saugojimo būdai į Belgiją komandiruotų darbuotojų
darbo laikotarpiu. Šio straipsnio 1 dalyje numatyta, kad 2 straipsnyje minimu šešių mėnesių laikotarpiu nurodytoms priežiūros
tarnyboms turi būti prieinamos lygiaverčių dokumentų kopijos. Šios kopijos laikomos į Belgiją komandiruoto darbuotojo darbo
vietoje arba fizinio asmens, paskirto darbdavio atstovu ar įgaliotiniu saugoti dokumentus, gyvenamojoje vietoje Belgijoje.
Priešingu atveju darbdaviai privalo naudoti ir turėti atskirą ataskaitą bei atlyginimo lapelį. Pagal to paties 5 straipsnio
2 dalį pasibaigus šešių mėnesių laikotarpiui darbdaviai turi saugoti šias kopijas penkerius metus ir, be kita ko, parengti
Karaliaus dekreto Nr. 5 II skyriuje numatytus socialinės apsaugos dokumentus bei atlyginimo lapelį.
2002 m. kovo 29 d. Karaliaus dekreto 6 straipsnyje išdėstyti lygiaverčių dokumentų prieinamumo ir saugojimo būdai pasibaigus
į Belgiją komandiruotų darbuotojų darbo laikotarpiui. Jame įtvirtinta, kad pasibaigus šiam laikotarpiui darbdaviai privalo
lygiaverčių dokumentų kopijas ir jų sąrašą nusiųsti registruotu laišku Socialinės apsaugos įstatymų priežiūros inspekcijai
arba įteikti juos jai pasirašytinai.

Pagrindinė byla ir prejudicinis klausimas
Iš bylos dokumentų ir Belgijos vyriausybės rašytinių pastabų matyti, kad bendrovė
Termiso Limitada
nuolat komandiruodavo portugalus suvirintojus ir montuotojus į laivų statybos įmonę
Antwerp Shiprepair NV
laivų statybos darbams atlikti
.
2004 m. liepos 12 d. patikrinusios šią statybos įmonę, priežiūros tarnybos nustatė, kad ten dirbo 53 portugalai
Termiso Limitada
darbuotojai, ir kad nė apie vieną iš jų nebuvo pateikta išankstinė komandiravimo paraiška. Be to, jų darbdavys iš Portugalijos
negalėjo pateikti Portugalijoje naudojamo algalapio.
Anot
rechtbank van eerste aanleg te Antwerpen
, priežiūros tarnybos nustatė, kad nesilaikoma 2002 m. kovo 5 d. įstatyme ir Direktyvoje 96/71 nustatytų sąlygų, nes socialinės
apsaugos dokumentai turėjo būti tvarkomi taikant Belgijos socialinės apsaugos teisės aktus. Kaltinamieji pagrindinėje byloje
(pirmasis, antrasis ir trečiasis kaltinamieji yra bendrovės
Termiso Limitada
, t. y. ketvirtosios kaltinamosios, vadovai ir darbuotojai, o ši bendrovė yra darbdavė ir pagal baudžiamąją teisę atsakingas
juridinis asmuo) kaltinami nuo 2004 m. gegužės 31 d. iki 2004 m. liepos 13 d. minėtiems 53 darbuotojams nesudarę atskiros
ataskaitos ir taip pažeidę keletą Karaliaus dekreto Nr. 5 nuostatų. Jie taip pat kaltinami pažeidę Belgijos teisės aktus,
kuriais reglamentuojamas minimalus darbo užmokestis ir atlyginimas už viršvalandžius.
Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas mano, jog galimybė nagrinėti Belgijos socialinės apsaugos teisės aktų
pažeidimų dalykinę pusę priklauso nuo to, ar 2002 m. kovo 5 d. įstatymas, kurio nesilaikius kyla pareiga laikytis šių teisės
aktų, suderinamas su SESV 56 ir 57 straipsniais.
Tokiomis aplinkybėmis
rechtbank van eerste aanleg te Antwerpen
nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui tokį prejudicinį klausimą:
„Ar 2002 m. kovo 5 d. įstatymo 8 straipsnio ir 2002 m. kovo 29 d. Karaliaus dekreto (Įgyvendinimo dekretas) 3, 4 ir 5 straipsnių
nuostatos, kuriomis užsieniečiams darbdaviams, ketinantiems komandiruoti darbuotojus, nustatyta pareiga pirmiausia Socialinės
apsaugos įstatymų priežiūros inspekcijai pateikti komandiravimo paraišką ir turėti dokumentus, atitinkančius Belgijoje naudojamus
atskirą ataskaitą ar atlyginimo lapelį, taip neleidžiant ar kliudant įsidarbinti Belgijoje, pažeidžia [SESV 56] ir [SESV 57]
straipsnius?“

Dėl prejudicinio klausimo

Dėl priimtinumo
Belgijos vyriausybė teigia, kad prejudicinis klausimas yra nepriimtinas, nes pagrįstas klaidinga prielaida, jog supaprastinta
tvarka yra privaloma, tačiau užsienio darbdaviai, komandiruojantys darbuotojus į Belgijos teritoriją, gali pasirinkti socialinės
apsaugos dokumentus rengti ir saugoti pagal Belgijos įstatymus.
Šiuo atžvilgiu, net darant prielaidą, kad šis teismas supaprastintą tvarką traktuoja kaip privalomą, pagal nusistovėjusią
teismų praktiką SESV 267 straipsnyje įtvirtinta procedūra yra pagrįsta aiškiu nacionalinių teismų ir Teisingumo Teismo funkcijų
atskyrimu, todėl pastarasis turi teisę tik pateikti nuomonę dėl minėtame straipsnyje nurodytų Sąjungos aktų aiškinimo ir galiojimo.
Šiomis aplinkybėmis Teisingumo Teismas negali vertinti nacionalinių nuostatų aiškinimo arba spręsti, ar nacionalinio teismo
išaiškinimas yra teisingas (žr., be kita ko, 2007 m. sausio 18 d. Sprendimo
Auroux ir kt.
, C‑220/05, Rink. p. I‑385, 25 punktą ir jame nurodytą teismų praktiką).
Vokietijos ir Belgijos vyriausybės, be kita ko, pabrėžia, kad sprendime pateikti prašymą priimti prejudicinį sprendimą neišdėstytas
teisinis pagrindas ir nepaaiškintas ryšys tarp ginčo pagrindinėje byloje ir pateikto klausimo. Šiuo punktu Belgijos vyriausybė
tvirtina, kad klausimas nesusijęs su Direktyvos 96/71, kurios taikymas šioje byloje ginčytinas, aiškinimu. Ši vyriausybė taip
pat abejoja SESV 57 straipsnio aiškinimo nauda, nes nebuvo ginčyta, jog bendrovės
Termiso Limitada
ir jos darbuotojų vykdoma veikla Belgijoje yra paslaugų teikimas.
Remiantis nusistovėjusia teismų praktika, nacionalinio teismo pateiktiems klausimams dėl Sąjungos teisės aiškinimo, atsižvelgiant
į jo paties nustatytas teisines ir faktines aplinkybes, kurių tikslumo Teisingumo Teismas negali tikrinti, taikoma svarbumo
prezumpcija. Nacionalinio teismo pateiktą prašymą priimti prejudicinį sprendimą Teisingumo Teismas gali atmesti tik jei akivaizdu,
jog prašymas išaiškinti Sąjungos teisę visiškai nesusijęs su pagrindinės bylos faktais ar dalyku, kai problema hipotetinė
arba kai Teisingumo Teismui nežinomos faktinės ar teisinės aplinkybės, kad jis galėtų naudingai atsakyti į jam pateiktus klausimus
(žr. 1995 m. gruodžio 15 d. Sprendimo
Bosman
, C‑415/93, Rink. p. I‑4921, 61 punktą ir 2009 m. gruodžio 23 d. Sprendimo
Spector Photo Group ir Van Raemdonck
, C‑45/08, Rink. p. I‑0000, 26 punktą).
Nagrinėjamoje byloje, kaip matyti iš šio sprendimo 14 ir 15 punktų, prašyme priimti prejudicinį sprendimą išdėstytos pagrindinės
bylos faktinės ir teisinės aplinkybės leidžia suprasti, kad, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nuomone,
jeigu nacionalinės teisės normos, kaip antai supaprastinta tvarka, nesuderinamos su ESV sutarties nuostatomis dėl laisvės
teikti paslaugas, kaltinamieji pagrindinėje byloje negalėtų būti baudžiami už pareigos naudoti atskirą ataskaitą minėtiems
darbuotojams nesilaikymą, nes ši pareiga kyla tik nesinaudojant minėta tvarka. Nors ir glaustas, toks išdėstymas yra pakankamas,
kad Teisingumo Teismas galėtų pateikti naudingą atsakymą į pateiktą klausimą.
Be to, tai, kad neprašoma išaiškinti Direktyvos 96/71, nepažeidžia Teisingumo Teismo kompetencijos atsakyti į prejudicinį
klausimą, nes Sąjungos teisės nuostatos, kurias prašoma išaiškinti, yra reikšmingos siekiant išspręsti ginčą pagrindinėje
byloje.
Iš to matyti, kad prejudicinis klausimas yra priimtinas.

Dėl esmės
Savo klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės klausia, ar SESV 56 ir 57 straipsniams prieštarauja
valstybės narės teisės aktai, kuriuose numatyta, jog kitoje valstybėje narėje įsisteigęs darbdavys, komandiruojantis darbuotojus
į pirmosios valstybės teritoriją, privalo pateikti išankstinę komandiravimo paraišką ir komandiruotės laikotarpiu turėti nacionalinėms
valdžios institucijoms prieinamas dokumentų, atitinkančių pagal pirmosios valstybės teisę reikalaujamus socialinės apsaugos
ar darbo dokumentus, kaip antai atskira ataskaita ar atlyginimo lapelis, kopijas.
Savo pastabose Belgijos vyriausybė tvirtina, kad prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas neprašė išaiškinti
Direktyvos 96/71. Šiuo klausimu reikia pabrėžti, kad jei supaprastinta tvarka skirta, kaip teigia Belgijos vyriausybė, kontroliuoti,
kaip užsieniečius darbuotojus į Belgijos teritoriją komandiruojantys darbdaviai laikosi Direktyvos 96/71 3 straipsnio 1 dalies
pirmoje pastraipoje išvardytų darbo sutarties sąlygų, tokios kontrolės priemonės nepatenka į šios direktyvos taikymo sritį
ir nėra suderintos Europos Sąjungos lygmeniu.
Direktyva 96/71 siekiama suderinti nacionalinius materialinės teisės aktus, susijusius su komandiruojamų darbuotojų darbo
sutarties sąlygomis, nepriklausomai nuo papildomų administracinių taisyklių, skirtų patikrinti, kaip šių sąlygų laikomasi.
Iš to išplaukia, kad šias priemones gali laisvai nustatyti valstybės narės, laikydamosi Sutarties ir bendrųjų Sąjungos teisės
principų (šiuo klausimu žr. 2007 m. liepos 18 d. Sprendimo
Komisija prieš Vokietiją
, C‑490/04, Rink. p. I‑6095, 19 punktą bei 2007 m. gruodžio 18 d. Sprendimo
Laval un Partneri
, C‑341/05, Rink. p. I‑11767, 60 punktą).
Nagrinėjamoje byloje neginčijama, kad pagrindinė byla susijusi su valstybėje narėje įsisteigusia įmone, kuri komandiravo savo
darbuotojus apibrėžtam laikotarpiui į kitoje valstybėje narėje esančią statybų vietą teikti paslaugų. Tačiau Teisingumo Teismas
jau yra konstatavęs, kad tokia faktinė situacija priskiriama SESV 56 ir 57 straipsnių taikymo sričiai (žr. 2001 m. spalio
25 d. Sprendimo
Finalarte ir kt
., C‑49/98, C‑50/98, C‑52/98–C‑54/98 ir C‑68/98–C‑71/98, Rink. p. I‑7831, 20 punktą).
Dėl laisvės teikti paslaugas apribojimo egzistavimo
Pagal nusistovėjusią teismų praktiką SESV 56 straipsnis reikalauja panaikinti ne tik bet kokią kitoje valstybėje narėje įsteigto
paslaugų teikėjo diskriminaciją dėl pilietybės, bet ir bet kokius apribojimus, net vienodai taikomus tiek nacionaliniams,
tiek kitų valstybių narių paslaugų teikėjams, jeigu jie draudžia, trukdo ar daro mažiau patrauklią paslaugų teikėjo, įsteigto
kitoje valstybėje narėje, kur jis teisėtai teikia panašias paslaugas, veiklą (žr., be kita ko, 1999 m. lapkričio 23 d. Sprendimo
Arblade ir kt
., C‑369/96 ir C‑376/96, Rink. p. I‑8453, 33 punktą bei 2006 m. rugsėjo 21 d. Sprendimo
Komisija prieš Austriją
, C‑168/04, Rink. p. I‑9041, 36 punktą).
Šiomis aplinkybėmis reikia pabrėžti, kad pagrindinėje byloje nagrinėjama supaprastinta tvarka, kaip teigia Belgijos vyriausybė,
įvesta 2002 m. kovo 5 d. įstatymu po to, kai buvo priimtas minėtas Sprendimas
Arblade ir kt.
Minėto sprendimo rezoliucinės dalies 3 punkte Teisingumo Teismas nusprendė, jog SESV 56 ir 57 straipsniai valstybei narei
neleidžia nustatyti kitoje valstybėje narėje įsisteigusiai ir pirmojoje valstybėje narėje laikinai darbus vykdančiai įmonei
pareigą parengti pirmosios valstybės teisės aktais nustatytos formos socialinės apsaugos ar darbo dokumentus, kaip antai atskirą
ataskaitą kiekvienam komandiruotam darbuotojui, nes šiuos reikalavimus galinčią pateisinti darbuotojų socialinę apsaugą jau
užtikrina socialinės apsaugos ir darbo dokumentai, šios įmonės jau parengti laikantis įsisteigimo valstybės narės teisės.
Iš minėto įstatymo ir 2002 m. kovo 29 d. Karaliaus dekreto matyti, kad supaprastinta tvarka leidžia darbdaviams, komandiruojantiems
darbuotojus į Belgijos teritoriją, šešis mėnesius nuo pirmo komandiruoto darbuotojo darbo dienos nerengti, be kita ko, Belgijos
įstatymais reikalaujamų atskiros ataskaitos ir atlyginimo lapelio, su sąlyga, kad jie, pirma, pateiks Belgijos valdžios institucijoms
išankstinę komandiravimo paraišką ir, antra, lygiaverčių dokumentų kopijas padarys prieinamas šioms institucijoms.
Kalbant apie šio supaprastinimo ribojimą laiko atžvilgiu, pažymėtina, kad galimas ribojamasis pobūdis nėra svarbus šioje byloje,
nes aišku, jog pagrindinėje byloje nagrinėjama komandiruotė buvo trumpesnė nei šeši mėnesiai.
Pirmiausia, kalbant apie išankstinę komandiravimo paraišką, iš 2002 m. kovo 29 d. Karaliaus dekreto 3 straipsnio bei Belgijos
vyriausybės pastabų matyti, jog, pirma, Belgijos valdžios institucijos turi patvirtinti šios paraiškos gavimą ir jos tinkamumą,
per 5 darbo dienas nuo jos gavimo pranešdama komandiruojamų darbuotojų darbdaviui registracijos numerį. Antra, komandiruotė
gali būti pradėta tik gavus šį numerį, priešingu atveju darbdavys negali pasinaudoti supaprastinta tvarka.
Reikia konstatuoti, kad ankstesniame punkte aprašyta procedūra nėra vien deklaratyvaus pobūdžio. Kaip generalinis advokatas
pabrėžė savo išvados 70 punkte, paprastas informacijos perdavimas atvykimo valstybės narės valdžios institucijoms bei gavimo
patvirtinimas potencialiai gali virsti išankstinio patikrinimo ir leidimo teikti paslaugas schema. Iš tiesų, kadangi šis pranešimas
pateikiamas prieš darbdaviui komandiruojant darbuotojus ir tik po to, kai nacionalinės valdžios institucijos yra patikrinusios
išankstinės komandiravimo paraiškos tinkamumą, tokia procedūra prilygsta administracinei leidimo išdavimo procedūrai (pagal
analogiją žr. minėto Sprendimo
Komisija prieš Austriją
41 punktą).
Procedūra, pagal kurią kitoje valstybėje narėje įsteigtos įmonės paslaugų teikimas nacionalinėje teritorijoje, pasitelkiant
komandiruotus darbuotojus, susiejamas su administracinio leidimo išdavimu, gali būti laisvės teikti paslaugas apribojimas
SESV 56 straipsnio prasme (pagal analogiją žr. 1994 m. rugpjūčio 9 d. Sprendimo
Vander Elst
, C‑43/93, Rink. p. I‑3803, 15 punktą ir 2006 m. sausio 19 d. Sprendimo
Komisija prieš Vokietiją,
C‑244/04, Rink. p. I‑885, 34 punktą).
Iš tiesų tokia procedūra, visų pirma dėl tokiam pranešimui išduoti numatyto termino, gali sudaryti kliūčių planuojamai komandiruotei
bei komandiruojamų darbuotojų darbdavio vykdomai paslaugų teikimo veiklai, ypač tais atvejais, kai reikia veikti nedelsiant
(šiuo klausimu žr. minėto 2006 m. sausio 19 d. Sprendimo
Komisija prieš Vokietiją
, 35 punktą bei minėto Sprendimo
Komisija prieš Austriją
39 punktą).
Šiuo klausimu kaltinamieji pagrindinėje byloje savo rašytinėse pastabose pabrėžia bendrovėje
Antwerp Shiprepair NV
teiktinų paslaugų skubą, neginčytą byloje, dėl kurios darbus reikia pradėti kuo greičiau po sutarties pasirašymo. Belgijos
vyriausybė, atsakydama į Teisingumo Teismo per posėdį užduotą klausimą, nurodė, kad pagal supaprastintą tvarką nenumatytos
šio sprendimo 34 punkte aprašytos procedūros išimtys skubių komandiruočių atveju.
Šios vyriausybės per teismo posėdį nurodyta aplinkybė, jog praktiškai pranešimas apie įregistravimą komandiruojamų darbuotojų
darbdaviui išsiunčiamas per dvi ar tris dienas nuo išankstinės komandiravimo paraiškos gavimo, nėra svarbi, nes darbdavys
negali iš anksto atmesti galimybės, jog prieš komandiruojant darbuotojus teks laukti penkias darbo dienas, kurios pagal supaprastintą
tvarką numatytos pranešimui apie įregistravimą išsiųsti. Tokio laukimo galimybė tiek šiam darbdaviui, tiek per komandiruotę
teikiamų paslaugų gavėjui trukdo ar daro tas paslaugas mažiau patrauklias, ypač jeigu jos reikalingos skubiai.
Be to, šio sprendimo 33 punkte aprašyta procedūra yra esminis supaprastintos tvarkos elementas, nes iš 2002 m. kovo 29 d.
Karaliaus dekreto 3 straipsnio matyti, jog darbdaviui, kuris komandiruoja darbuotojus į Belgijos teritoriją prieš tai negavęs
pranešimo apie savo išankstinės komandiravimo paraiškos registracijos numerį, nepakanka turėti tik lygiaverčių dokumentų,
kaip tai numatyta pagal supaprastintą tvarką, ir jis privalo parengti Belgijos socialinės apsaugos dokumentus, kaip antai
atskirą ataskaitą ir atlyginimo lapelį.
Iš to išplaukia, kad reikalavimas pateikti išankstinę komandiravimo paraišką bei gauti jos registracijos numerį, kaip antai
numatytas pagal supaprastintą tvarką, yra laisvės teikti paslaugas apribojimas SESV 56 straipsnio prasme.
Šios išvados negali paneigti Belgijos vyriausybės argumentas, kad supaprastinta tvarka yra neprivaloma, nes darbdavys, norintis
komandiruoti darbuotojus į Belgijos teritoriją, gali nesinaudoti šia tvarka ir tokiu atveju privalo parengti ir turėti minėtus
Belgijos socialinės apsaugos dokumentus. Kaip primenama šio sprendimo 30 punkte, minėtame Sprendime
Arblade ir kt.
Teisingumo Teismas jau yra nusprendęs, kad toks įpareigojimas savaime prieštarauja laisvei teikti paslaugas. Iš bylos dokumentų
matyti, kad pagal pagrindinėje byloje nagrinėjamus Belgijos įstatymus už šio įpareigojimo nesilaikymą numatytos baudžiamosios
sankcijos.
Antra, kalbant apie 2002 m. kovo 29 d. Karaliaus dekreto 5 ir 6 straipsniuose numatytus įpareigojimus į Belgijos teritoriją
komandiruotų darbuotojų darbdaviams, kaip antai laikyti Belgijos valdžios institucijoms prieinamas lygiaverčių dokumentų kopijas
darbo vietoje Belgijoje arba fizinio asmens, paskirto darbdavio atstovu ar įgaliotiniu, gyvenamojoje vietoje Belgijoje, o
pasibaigus komandiruotei šias kopijas kartu su lygiaverčių dokumentų sąrašu nusiųsti Belgijos valdžios institucijoms ir galiausiai,
pasibaigus šešių mėnesių laikotarpiui, saugoti šias kopijas penkerius metus vienoje iš nurodytų vietų, kad jos būtų prieinamos
minėtoms valdžios institucijoms, neatmestina aplinkybė, kad tokia kitoje valstybėje narėje įsisteigusioms įmonėms numatyta
pareiga yra susijusi su papildoma administracine ir ekonomine našta bei išlaidomis, todėl šios įmonės nėra vienodoje konkurencinėje
padėtyje su įmonėmis, įdarbinančiomis paprastai Belgijos teritorijoje dirbančius asmenis.
Nors Belgijos vyriausybė pabrėžė, kad įpareigojimas saugoti lygiaverčių dokumentų kopijas penkerius metus po komandiruotės,
kad jos būtų prieinamos valdžios institucijoms, netaikomas trumpesnėms nei šeši mėnesiai komandiruotėms, ji nepateikė jokių
argumentų kitų dviejų įpareigojimų atžvilgiu. Ji net sutiko, kad negalima atmesti, jog nagrinėjamos nuostatos gali būti laisvės
teikti paslaugas apribojimas SESV 56 straipsnio prasme.
Tokiomis aplinkybėmis reikia manyti, kad šie du įpareigojimai yra laisvės teikti paslaugas apribojimas.
Dėl laisvės teikti paslaugas apribojimų pateisinimo
Pagal nusistovėjusią teismų praktiką nacionalinės teisės aktai, kuriais reglamentuojama Bendrijos lygiu nesuderinta sritis
ir kurie vienodai taikomi bet kuriam asmeniui ar įmonei, vykdančiai veiklą atitinkamos valstybės narės teritorijoje, nepaisant
jų ribojamojo poveikio laisvei teikti paslaugas, gali būti pateisinami, jei atitinka imperatyvųjį bendrojo intereso, kuris
vis dar neginamas pagal paslaugų teikėjui jo įsisteigimo valstybėje narėje taikomas taisykles, pagrindą, yra tinkami užtikrinti,
kad bus įgyvendintas jais siekiamas tikslas ir neviršija to, kas būtina šiam tikslui pasiekti (žr. minėto Sprendimo
Arblade ir kt.
34 ir 35 punktus bei minėto Sprendimo
Komisija prieš Austriją
37 punktą).
Kaip nurodyta šio sprendimo 25 punkte, supaprastinta tvarka, anot Belgijos vyriausybės, skirta kontroliuoti, kaip užsieniečius
darbuotojus į Belgijos teritoriją komandiruojantys darbdaviai laikosi Direktyvos 96/71 3 straipsnio 1 dalyje išvardytų darbo
sutarties sąlygų. Ja taip pat siekiama bendrojo intereso tikslo – darbuotojų socialinės apsaugos.
Šiuo atžvilgiu Teisingumo Teismas yra ne kartą nusprendęs, kad darbuotojų apsauga priskirtina prie imperatyvių bendrojo intereso
pagrindų, galinčių pateisinti laisvės teikti paslaugas apribojimą (be kita ko, žr. minėtų sprendimų
Finalarte ir kt
. 33 punktą;
Arblade ir kt
. 36 punktą bei 2004 m. spalio 21 d. Sprendimo
Komisija prieš Liuksemburgą
, C‑445/03, Rink. p. I‑10191, 29 punktą).
Be to, Teisingumo Teismas pripažino valstybių narių teisę tikrinti, kaip laikomasi paslaugų teikimą reglamentuojančių nacionalinių
ir Sąjungos teisės nuostatų, bei kontrolės priemonių, būtinų patikrinti, ar patys reikalavimai pateisinami bendrojo intereso
pagrindais, pagrįstumą (šiuo klausimu žr. minėto Sprendimo
Arblade ir kt.
38 punktą bei minėto 2006 m. sausio 19 d. Sprendimo
Komisija prieš Vokietiją
36 punktą).
Taigi reikia išnagrinėti, ar pagal supaprastintą tvarką numatytos priemonės tinkamos užtikrinti, kad bus įgyvendintas darbuotojų
socialinės apsaugos tikslas, ir neviršija to, kas būtina šiam tikslui pasiekti.
Pirmiausia, kalbant apie išankstinę komandiravimo paraišką, Belgijos vyriausybė tvirtina, kad ši paraiška leidžia valdžios
institucijoms veiksmingai kontroliuoti į Belgiją komandiruojamų darbuotojų darbo ir atlyginimo sąlygas. Teismo posėdyje vyriausybė
pabrėžė, kad nesant tokios paraiškos Belgijos valdžios nstitucijos negalėtų patikrinti, kada prasideda komandiruotė Belgijoje,
nes lygiaverčiuose dokumentuose tokių duomenų nėra.
Šiuo atžvilgiu Teisingumo Teismas jau yra nusprendęs, kad kitoje valstybėje narėje įsisteigusio darbdavio pareiga iš anksto
įspėti vietos valdžios institucijas apie vieno ar daugiau pagal darbo sutartį dirbančių darbuotojų komandiravimą, numatomą
jų buvimo laiką ir paslaugas, pateisinančias komandiravimą, yra taip pat veiksminga ir mažiau ribojanti priemonė nei darbo
leidimas, išankstinė kontrolė ar komandiruotės liudijimas. Tokia pareiga leidžia šioms valdžios institucijoms kontroliuoti
priimančiosios valstybės narės socialinės ir darbo teisės aktų laikymąsi komandiruotės laikotarpiu, atsižvelgiant į pareigas,
kurios darbdaviui jau nustatytos pagal darbo teisės normas kilmės valstybėje narėje (žr. minėto Sprendimo
Komisija prieš Liuksemburgą
31 punktą; minėto 2006 m. sausio 19 d. Sprendimo
Komisija prieš Vokietiją
45 punktą ir minėto Sprendimo
Komisija prieš Austriją
52 punktą).
Iš to išplaukia, kad jei išankstinė komandiravimo paraiška yra priemonė pranešti Belgijos valdžios institucijoms šio sprendimo
50 punkte nurodytus duomenis, registracijos ir pranešimo procedūra, dėl kurios, kaip nurodyta šio sprendimo 34 punkte, minėta
paraiška prilygsta administracinei leidimo išdavimo procedūrai, viršija tai, kas būtina užtikrinti komandiruotų darbuotojų
apsaugą.
Iš šio sprendimo 51 punkte minimos teismų praktikos matyti, kad išankstinė paraiška, leidžianti kontroliuoti priimančiosios
valstybės narės socialinės ir darbo teisės aktų laikymąsi komandiruotės laikotarpiu, atsižvelgiant į pareigas, kurios darbdaviui
jau nustatytos pagal darbo teisės normas kilmės valstybėje narėje, yra proporcingesnė priemonė šiam tikslui pasiekti nei leidimas
ar išankstinė kontrolė. Šiuo klausimu Belgijos vyriausybė nenurodo, kad supaprastinta tvarka siekiama kito tikslo nei veiksmingai
kontroliuoti į Belgiją komandiruojamų darbuotojų darbo ir atlyginimo sąlygas komandiruotės laikotarpiu.
Tačiau nors išankstinės paraiškos reikalavimas yra adekvati priemonė, leidžianti vykdyti būtiną kontrolę ir išvengti apgaulės,
administracija turėtų suteikti darbuotojus į Belgijos teritoriją komandiruojančiam darbdaviui galimybę įrodyti, kad jis pateikė
paraišką su visa reikalaujama informacija.
Antra, apie atskirai ataskaitai ir atlyginimo lapeliui prilygstančius dokumentus Belgijos vyriausybė savo raštinėse pastabose
paaiškina, jog atskiroje ataskaitoje nurodomos darbuotojo suteiktos paslaugos ir už jas išmokėtas atlyginimas, o atlyginimo
lapelyje nurodyti atlyginimo skaičiavimo būdai, atsižvelgiant į darbo valandas, laisvas dienas bei atlyginimui taikomus mokesčius.
Be to, kaip minėta šio sprendimo 42 punkte, iš 2002 m. kovo 29 d. Karaliaus dekreto 5 ir 6 straipsnių matyti, kad į Belgijos
teritoriją komandiruotų darbuotojų darbdavys privalo laikyti Belgijos valdžios institucijoms prieinamas lygiaverčių dokumentų
kopijas arba darbo vietoje Belgijoje, arba darbdaviui atstovaujančio ar jo įgalioto fizinio asmens gyvenamojoje vietoje Belgijoje.
Pasibaigus komandiruotei, šios kopijos kartu su lygiaverčių dokumentų sąrašu turi būti nusiųstos Belgijos valdžios institucijoms.
Atrodo, kad šio sprendimo 55 punkte nurodytų lygiaverčių dokumentų kopijų turėjimas leidžia valdžios institucijoms kontroliuoti
Direktyvos 96/71 3 straipsnio 1 dalyje išvardytų darbo sutarties sąlygų laikymąsi komandiruotų darbuotojų atžvilgiu ir taip
užtikrinti jų apsaugą.
Be kita ko, iš nusistovėjusios teismų praktikos aišku, kad jeigu su komandiruojamais darbuotojais susijusiuose dokumentuose,
reikalaujamuose pagal įsisteigimo valstybės teisės aktus, pateikta visa informacija yra pakankama, kad priimančioji valstybė
narė galėtų atlikti būtiną kontrolę, šių dokumentų ar jų kopijų išdavimas per protingą terminą arba šių dokumentų ar jų kopijų
laikymas statybų ar kitoje prieinamoje ir aiškiai apibrėžtoje vietoje priimančiosios valstybės narės teritorijoje yra mažiau
ribojanti priemonė nei šios valstybės teisės aktus atitinkančių dokumentų parengimas (šiuo klausimu žr. minėto Sprendimo
Arblade ir kt.
64‑66 punktus ir minėto Sprendimo
Finalarte ir kt.
74 punktą).
Teisingumo Teismas taip pat yra nusprendęs, kad pareiga pasibaigus komandiruotei nusiųsti dokumentus, kuriuos darbdavys privalo
sudaryti taikydamas įsisteigimo valstybės narės teisę, arba jų kopijas priimančiosios valstybės nacionalinėms valdžios institucijoms,
kurios galėtų juos patikrinti ir prireikus saugoti, yra mažiau ribojanti priemonė, skirta užtikrinti su darbuotojų apsauga
susijusių teisės aktų laikymosi kontrolę, nei darbdavio pareiga saugoti šiuos dokumentus tos valstybės teritorijoje praėjus
šiam laikotarpiui (šiuo klausimu žr. minėto Sprendimo
Arblade ir kt.
78 punktą).
Atsižvelgiant į tai, kas pasakyta, matyti, jog tokios priemonės yra proporcingos darbuotojų apsaugos tikslui.
Taigi į pateiktą klausimą reikia atsakyti, kad:
–        SESV 56 ir 57 straipsniais draudžiami valstybės narės teisės aktai, kuriuose numatyta, jog į jos teritoriją darbuotojus komandiruojantis
kitoje valstybėje narėje įsisteigęs darbdavys privalo pateikti išankstinę komandiravimo paraišką, tiek, kiek jais planuojamos
komandiruotės pradžia siejama su minėtos paraiškos registracijos numerio pranešimu šiam darbdaviui, ir kuriuose priimančiosios
valstybės valdžios institucijoms numatytos penkios darbo dienos nuo paraiškos gavimo šiam numeriui pranešti.
–        SESV 56 ir 57 straipsniais nedraudžiami valstybės narės teisės aktai, kuriuose numatyta, jog į jos teritoriją darbuotojus
komandiruojantis kitoje valstybėje narėje įsisteigęs darbdavys komandiruotės laikotarpiu privalo turėti priimančiosios valstybės
nacionalinėms valdžios institucijoms prieinamas socialinės apsaugos ar darbo dokumentų, lygiaverčių reikalaujamiems pagal
priimančiosios valstybės teisę, kopijas ir pasibaigus šiam laikotarpiui jas nusiųsti minėtoms valdžios institucijoms.

Dėl bylinėjimosi išlaidų
Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo
nagrinėjamoje byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo
Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.
Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (antroji kolegija) nusprendžia:
–
SESV 56 ir 57 straipsniais draudžiami valstybės narės teisės aktai, kuriuose numatyta, jog į jos teritoriją darbuotojus komandiruojantis
kitoje valstybėje narėje įsisteigęs darbdavys privalo pateikti išankstinę komandiravimo paraišką, tiek, kiek jais planuojamos
komandiruotės pradžia siejama su minėtos paraiškos registracijos numerio pranešimu šiam darbdaviui, ir kuriuose priimančiosios
valstybės valdžios institucijoms numatytos penkios darbo dienos nuo paraiškos gavimo šiam numeriui pranešti.
–
SESV 56 ir 57 straipsniais nedraudžiami valstybės narės teisės aktai, kuriuose numatyta, jog į jos teritoriją darbuotojus
komandiruojantis kitoje valstybėje narėje įsisteigęs darbdavys komandiruotės laikotarpiu privalo turėti priimančiosios valstybės
nacionalinėms valdžios institucijoms prieinamas socialinės apsaugos ar darbo dokumentų, lygiaverčių reikalaujamiems pagal
priimančiosios valstybės teisę, kopijas ir pasibaigus šiam laikotarpiui jas nusiųsti minėtoms valdžios institucijoms.
Parašai.
*
Proceso kalba: olandų.