CELEX: 62006CJ0007
Odvolanie
Úradníci
Odmena
Príspevok na expatriáciu
Podmienka stanovená v článku 4 ods. 1 písm. a) druhej zarážke prílohy VII služobného poriadku
Pojem ‚práca vykonávaná pre iný štát

Svojím odvolaním navrhuje pani Salvador García zrušenie rozsudku Súdu prvého stupňa Európskych spoločenstiev z 25. októbra 2005, Salvador García/Komisia (
T-205/02, Zb. VS. s. I-A-285 a II-1311
, ďalej len „napadnutý rozsudok“), ktorým zamietol jej žalobu o zrušenie rozhodnutia Komisie Európskych spoločenstiev z 27. marca 2002, ktorým bol zamietnutý jej nárok na príspevok na expatriáciu upravený článkom 4 ods. 1 prílohy VII Služobného poriadku úradníkov Európskych spoločenstiev (ďalej len „služobný poriadok“), ako aj príspevky, ktoré s ním súvisia (ďalej len „sporné rozhodnutie“).
Právny rámec
Článok 69 prvá veta služobného poriadku v znení platnom v čase vydania sporného rozhodnutia stanovuje, že príspevok na expatriáciu zodpovedá 16 % zo súčtu základného platu, príspevku na domácnosť a príspevku na nezaopatrené dieťa, na ktoré má úradník nárok.
Podľa článku 4 ods. 1 prílohy VII služobného poriadku sa príspevok na expatriáciu vypláca:
„a)
úradníkom:
—
ktorí nie sú a nikdy neboli štátnymi príslušníkmi štátu, na ktorého území sa nachádza ich miesto výkonu práce,
a
—
ktorí počas obdobia piatich rokov, ktoré sa skončilo šesť mesiacov pred ich nástupom do služby, nemali zvyčajné bydlisko alebo nevykonávali svoje hlavné zamestnanie na európskom území tohto štátu. Na účely tohto ustanovenia sa nebudú brať do úvahy okolnosti, vyplývajúce z práce vykonávanej pre iný štát alebo pre medzinárodnú organizáciu,
…“
Skutkové okolnosti
Súd prvého stupňa zhrnul skutkové okolnosti v bodoch 3 až 13 napadnutého rozsudku takto:
„3
Žalobkyňa, španielska štátna príslušníčka, študovala v rámci tretieho univerzitného stupňa od septembra 1991 do júla 1992 na Slobodnej univerzite v Bruseli, potom bola na stáži v Komisii v Bruseli od októbra 1992 do februára 1993.
Od 1. októbra 1993 do 31. decembra 1994 žalobkyňa pracovala pre vládu autonómnej oblasti Navarra (Comunidad Autónoma de Navarra) v Bruseli. Od 21. februára 1995 do 20. augusta 1995 pracovala v Bruseli na základe zmluvy podpísanej 21. februára 1995 v Sociedad de Desarrollo de Navarra, Sodena, SA (Spoločnosť pre rozvoj Navarry, ďalej len ‚Sodena‘), pre spoločnosť poverenú hospodárskym rozvojom tejto autonómnej oblasti Navarra.
V období od 1. septembra 1995 do 30. júna 1996 žalobkyňa vykonávala prácu asistentky poslanca Európskeho parlamentu.
Počas júla a augusta 1996 žalobkyňa dobrovoľne pracovala pre mimovládnu organizáciu v Peru.
Od 2. septembra 1996 do 28. februára 1997 pracovala na základe pracovnej zmluvy uzavretej 17. júla 1996 v Bruseli so súkromnou spoločnosť ECO, ktorej Komisia zverila úlohy technickej podpory.
Od 1. marca 1997 do 28. februára 1998 žalobkyňa vykonávala prácu na základe zmluvy uzavretej 1. marca 1997 pre Sociedad de Desarrollo Exterior de Navarra, Sodexna, SA (Spoločnosť pre vonkajší rozvoj Navarry, ďalej len ‚Sodexna‘), spoločnosť poverenú vonkajším hospodárskym rozvojom autonómnej oblasti Navarra s cieľom otvoriť nový úrad autonómnej oblasti Navarra pri inštitúciách Spoločenstva v Bruseli. Následne od 1. apríla 1998 do 31. marca 1999 pracovala pre Sodexna na základe pracovnej zmluvy podpísanej 1. apríla 1998 ako riaditeľka úradu tejto spoločnosti v Bruseli.
Od 1. apríla 1999 do 15. apríla 2001 žalobkyňa vykonávala funkciu splnomocnenkyne vlády tohto autonómnej oblasti Navarra v Bruseli na základe regionálneho dekrétu č. 87/1999 autonómnej oblasti Navarra z 29. marca 1999.
Žalobkyňa, španielska štátna príslušníčka, nastúpila do služobného pomeru na Komisiu v Bruseli ako úradníčka. Obdobie piatich rokov uvedené v článku 4 ods. 1 písm. a) druhej zarážke prílohy VII služobného poriadku nazvané ‚referenčné obdobie‘ bolo v prejednávanej veci od 16. októbra 1995 do 15. októbra 2000, ktorým je žalobkyňa vymenovaná na túto funkciu.
Dňa 23. apríla 2001 bola vyhotovená osobná nástupná dokumentácia a uvádzala, že jej bol zamietnutý nárok na príspevok na expatriáciu, čo bolo potvrdené oznámením z 28. júna 2001.
Dňa 27. septembra 2001 žalobkyňa podala sťažnosť v súlade s článkom 90 ods. 2 služobného poriadku proti oznámeniu z 28. júna 2001.
[Sporným] rozhodnutím, doručeným žalobkyni 5. apríla 2002, menovací orgán (ďalej len „MO“) zamietol sťažnosť žalobkyne. Z tohto rozhodnutia vyplýva, že príspevok na expatriáciu a s ním súvisiace príspevky boli žalobkyni zamietnuté hlavne z dôvodu, že bývala a pracovala v Bruseli počas referenčného obdobia v súlade s článkom 4 ods. 1 písm. a) prílohy VII služobného poriadku. Obzvlášť MO uviedol tieto úvahy:
—
povolanie asistentky poslanca Parlamentu od 1. septembra 1995 do 30. júna 1996 nemôže byť považované za ‚prácu vykonávanú pre medzinárodnú organizáciu‘ v zmysle výnimky stanovenej uvedeným článkom 4, a teda neutralizovaná, pretože žalobkyňa nemala priamu právnu väzbu s Parlamentom, keďže jej zmluvný vzťah spočíval na súkromnoprávnej zmluve uzavretej s poslancom,
—
práca vykonávaná v Peru od 11. júla do 18. augusta 1996 (jeden mesiac a jeden týždeň) nemohla prerušiť jej pobyt v Belgicku,
—
plnenie pracovných úloh pre spoločnosti Sodena a Sodexna nepatrí do pôsobnosti vyššie uvedeného ustanovenia, pretože aj za predpokladu, že by tieto spoločnosti mali verejný charakter a boli by poverené zastupovaním záujmov autonómnej oblasti Navarra v Bruseli, keďže prácu, ktorú vykonávala žalobkyňa v prospech uvedených spoločností, spravovala súkromnoprávnymi zmluvami,
—
činnosť vykonávaná priamo žalobkyňou v prospech vlády Navarry nemohla byť tiež považovaná za ‚prácu vykonávanú pre iný štát‘ v zmysle výnimky stanovenej článkom 4 prílohy VII služobného poriadku.“
Konanie pred Súdom prvého stupňa a napadnutý rozsudok
Odvolateľka návrhom podaným do kancelárie Súdu prvého stupňa 4. júla 2002 podala žalobu, na základe ktorej sa začalo toto konanie, ktorého predmetom je zrušenie sporného rozhodnutia.
Napadnutým rozsudkom Súd prvého stupňa zamietol žalobu odvolateľky. Teda zamietol štyri dôvody, ktoré uviedla a ktoré sú založené na porušení článku 4 ods. 1 písm. a) prílohy VII služobného poriadku, na nesprávnom posúdení skutkových okolností, na porušení povinnosti odôvodnenia a na porušení zásady rovnosti zaobchádzania.
Pokiaľ ide o prvý dôvod, Súd prvého stupňa sa domnieval v bode 39 napadnutého rozsudku, že sporné bolo určenie, či práca vykonávaná odvolateľkou v Bruseli pre Sodexna, ako aj pre vládu autonómnej oblasti Navarra, mala byť považovaná za prácu vykonávanú pre iný štát podľa článku 4 ods. 1 písm. a) druhej zarážky uvedenej prílohy VII.
V súvislosti so zamietnutím tohto dôvodu Súd prvého stupňa najskôr pripomenul v bode 42 napadnutého rozsudku, že podľa právneho názoru Súdneho dvora zo všeobecnej systematiky Zmluvy ES a EURATOM jasne vyplýva, že pojem členský štát v zmysle inštitucionálnych ustanovení sa vzťahuje len na vládne orgány členských štátov a nemožno ho rozšíriť na vlády regiónov alebo autonómnych oblastí bez ohľadu na rozsah právomocí, ktoré im boli priznané.
V bode 43 napadnutého rozsudku Súd prvého stupňa sa následne v podstate domnieval, že ustanovenia služobného poriadku obsahujú presnú terminológiu, ktorej analogické rozšírenie na prípady, ktoré nie sú výslovne uvedené, je vylúčené. Nakoniec v bode 44 zmieneného rozsudku zdôraznil, že zákonodarca Spoločenstva zvolil pojem „štát“, hoci v čase prijatia služobného poriadku už existovali štáty s federálnou alebo regionálnou štruktúrou, ako napríklad Spolková republika Nemecko, a nielen štáty s vnútornou štruktúrou centralizovanej povahy. Z toho vyvodil, že ak by teda zákonodarca Spoločenstva chcel zahrnúť do uvedeného článku politické jednotky alebo územné jednotky, urobil by to tak výslovne.
Súd prvého stupňa teda z toho vyvodil v bode 45 napadnutého rozsudku záver, že pojem „štát“ uvedený v článku 4 prílohy VII služobného poriadku sa vzťahuje len na štát ako právnickú osobu a jednotný subjekt medzinárodného práva, ako aj na jeho vládne orgány.
Súd prvého stupňa z toho vyvodil v bode 46 napadnutého rozsudku záver, že výraz „práca vykonávaná pre iný štát“ uvedený v článku 4 ods. 1 písm. a) druhej zarážke prílohy VII služobného poriadku sa má vykladať tak, že sa nevzťahuje na prácu vykonávanú pre vlády politických jednotiek štátov.
Okrem toho sa Súd prvého stupňa domnieval v bode 47 napadnutého rozsudku, že činnosť odvolateľky v rámci verejných kapitálových spoločností, ktoré patria do jednej z kategórie obchodných spoločností, nemôže byť tým skôr považovaná za „prácu vykonávanú pre iný štát“. Tieto verejné obchodné spoločnosti, akciové spoločnosti alebo spoločnosti s ručením obmedzeným nie sú totiž už vo svojej podstate súčasťou orgánov štátnej správy, i keď majú právomoc spravovať a zastupovať niektoré verejné záujmy alebo sú im zverené úlohy vo verejnom záujme.
Súd prvého stupňa tiež odmietol v bodoch 49 až 56 napadnutého rozsudku viacero tvrdení, ktoré uviedla žalobkyňa.
V bode 49 odmietol tvrdenie žalobkyne vychádzajúce z existencie autonómneho pojmu štát v práve Spoločenstva, ktorý zahŕňa decentralizované jednotky. V bodoch 50 a 51 odmietol tvrdenia žalobkyne vychádzajúce z vlastných právomocí autonómnych oblastí v španielskom právnom poriadku a z textu rozhodnutia španielskeho Tribunal Constitucional z 26. mája 1994. V bodoch 52 až 54 Súd prvého stupňa odmietol tvrdenia, podľa ktorých žalobkyňa podliehala rovnakému systému zdravotného poistenia a rovnakému daňovému systému ako diplomatický personál stáleho zastúpenia Španielskeho kráľovstva v Bruseli. Nakoniec v bodoch 55 a 56 odmietol tvrdenie žalobkyne založené na účasti zastúpení autonómnych oblastí na poradných výboroch Komisie.
Na zamietnutie druhého žalobného dôvodu založeného na nesprávnom posúdení skutkových okolností, ktorého sa mala dopustiť Komisia, Súd prvého stupňa uviedol v bodoch 85 až 87 napadnutého rozsudku, že odvolateľka mala počas referenčného obdobia zvyčajné bydlisko v Bruseli, kde obvykle vykonávala svoje hlavné zamestnanie, a že stredisko jej záujmov sa nachádzalo tiež v tomto meste. Súd prvého stupňa upresnil v bode 88 zmieneného rozsudku, že tento záver nie je vyvrátený za predpokladu, že obdobie od 1. septembra 1995 do 30. júna 1996, počas ktorého odvolateľka pracovala ako asistentka poslanca parlamentu, musí byť považované za prácu vykonávanú „pre medzinárodnú organizáciu“ v zmysle výnimky stanovenej článkom 4 ods. 1 písm. a) druhou zarážkou prílohy VII služobného poriadku.
Súd prvého stupňa zamietol tretí žalobný dôvod založený na porušení povinnosti odôvodnenia, keď zaujal právny názor v bode 96 napadnutého rozsudku, že odvolateľka mala v plnej miere vedomosť o dôvodoch, pre ktoré jej MO zamietol priznať príspevok na expatriáciu.
Nakoniec Súd prvého stupňa rozhodol v bodoch 107 a 108 napadnutého rozsudku, že štvrtý dôvod uvedený žalobkyňou odvolateľkou na podporu jej žaloby, založený na porušení zásady rovnosti zaobchádzania, musel byť vyhlásený za neprípustný z dôvodu, že nebol uvedený v predchádzajúcej sťažnosti.
Pokiaľ ide o návrh na uznanie nároku na príspevky, ktoré súvisia s príspevkom na expatriáciu, Súd prvého stupňa sa domnieval v bode 110 napadnutého rozsudku, že bolo potrebné zamietnuť tento návrh, keďže odvolateľke nevznikol nárok na príspevok na expatriáciu.
Návrhy účastníkov odvolacieho konania
Svojím odvolaním odvolateľka navrhuje, aby Súdny dvor:
—
zrušil napadnutý rozsudok, vrátil vec na konanie Súdu prvého stupňa a
—
zaviazal Komisiu na náhradu trov konania na oboch stupňoch.
Komisia navrhuje, aby Súdny dvor:
—
zamietol odvolanie ako celok,
—
zaviazal odvolateľku na náhradu trov odvolacieho konania.
O odvolaní
Argumentácia účastníkov konania
Na základe svojho jediného dôvodu odvolateľka vytýka Súdu prvého stupňa, že sa dopustil nesprávneho právneho posúdenia tým, že podal nesprávny výklad pojmu „okolnosti, vyplývajúce z práce vykonávanej pre iný štát alebo pre medzinárodnú organizáciu“, ktorý je uvedený v článku 4 ods. 1 písm. a) druhej zarážke prílohy VII služobného poriadku. Tento dôvod obsahuje štyri samostatné časti.
Po prvé odvolateľka uvádza, že Súd prvého stupňa vyložil striktne výnimku stanovenú článkom 4 ods. 1 písm. a) druhou zarážkou prílohy VII služobného poriadku. Tým, že Súd prvého stupňa rozhodol, odchýlil sa tak od svojej skoršej judikatúry, presnejšie od svojho rozsudku z 30. marca 1993, Vardakas/Komisia (
T-4/92, Zb. s. II-357
, bod 34), v ktorom rozhodol tak, že toto ustanovenie ako výnimka z výnimky musí byť vykladané široko.
Po druhé odvolateľka uvádza, že dôvodom existencie zmienenej výnimky je skutočnosť, že osoby, na ktoré sa vzťahuje, nemôžu byť považované za také, ktoré si vytvorili trvalé väzby so štátom miesta výkonu práce z dôvodu dočasného charakteru ich pridelenia do tohto štátu.
V napadnutom rozsudku však tým, že vylúčil z pôsobnosti tejto výnimky prácu vykonávanú pre iný dotknutý členský štát prostredníctvom autonómnych oblastí, nerozpoznal dôvod existencie uvedeného ustanovenia a okrem iného založil diskrimináciu medzi úradníkmi, ktorí vykonávali prácu pre tento štát prostredníctvom ústrednej správy v rámci stáleho zastúpenia, úradníkmi, ktorým je priznaný nárok na príspevok na expatriáciu (rozsudok Súdu prvého stupňa z 13. septembra 2005, Hosman-Chevalier/Komisia,
T-72/04, Zb. s. II-3265
, bod 40), a úradníkmi, ktorí vykonávajú prácu prostredníctvom správy autonómnej oblasti. V oboch situáciách totiž úradník nevytvoril trvalú väzbu so štátom, kde je miesto výkonu práce pred tým, než vstúpil do služobného pomeru v Spoločenstvách z dôvodu dočasného charakteru jeho pridelenia do tejto krajiny. To, čo je nakoniec dôležité, je trvalý alebo dočasný charakter väzieb vytvorených úradníkom so štátom, kde je jeho miesto výkonu práce.
Nakoniec v rozpore s tým, ako Súd prvého stupňa rozhodol v bode 45 napadnutého rozsudku, tento široký výklad nevedie k tomu, aby sa za „štát“ považovali všetky verejné subjekty s vlastnou právnou subjektivitou. Rozsah takéhoto výkladu zostáva ohraničený na subjekty, ktoré majú právomoci v oblasti Spoločenstva, tak aj v prípade autonómnych oblastí, a zaslúžia si byť v súlade s ďalšími ustanoveniami Zmluvy ES, ako napríklad s tými, ktoré sa týkajú štátnej pomoci alebo verejného obstarávania.
Po tretie odvolateľka vytýka Súdu prvého stupňa, že sa dopustil nesprávneho právneho posúdenia tým, že vylúčil z pojmu „okolnosti, vyplývajúce z práce vykonávanej pre iný štát“ prácu, ktorú vykonávala ako zamestnankyňa spoločnosti poverenej plnením úloh vo verejnom záujme, a to bez toho, že by skúmal, či so zreteľom na jej zloženie, jej úlohy a jej závislosť od verejnej moci táto spoločnosť bola podriadená štátu. Tým sa Súd prvého stupňa dostal do rozporu ako s ustanoveniami španielskeho práva, podľa ktorých takáto spoločnosť je súčasťou verejnej správy, tak aj s judikatúrou Spoločenstva a najmä s rozsudkami z 20. septembra 1988, Beentjes (
31/87, Zb. s. 4635
, bod 12), a zo 17. decembra 1998, Komisia/Írsko (
C-353/96, Zb. s. I-8565
, bod 26).
Po štvrté odvolateľka tvrdí, že ak by sa Súdny dvor domnieval, že sa Súd prvého stupňa dopustil nesprávneho právneho posúdenia pri rozbore jej činností vykonávaných pre vládu autonómnej oblasti Navarra v Bruseli a pre Sodexna, potom sa otázka kvalifikácie jej práce v priebehu obdobia, počas ktorého bola zamestnaná ako asistentka poslanca Parlamentu, musí tiež preskúmať. Vzhľadom na platné právo Spoločenstva však toto obdobie práce musí byť považované za zodpovedajúce „práce vykonávanej pre medzinárodnú organizáciu.“
V rámci svojho vyjadrenia Komisia po prvé tvrdí, že Súd prvého stupňa nepodal reštriktívny výklad výnimky stanovenej článkom 4 ods. 1 písm. a) druhou zarážkou prílohy VII služobného poriadku, ale široký výklad tejto výnimky s výhradou požiadavky na priamu právnu väzbu medzi predmetnou osobou a dotknutým členským štátom. V prejednávanej veci však odvolateľka nemala takúto právnu väzbu so Španielskym kráľovstvom.
Po druhé Komisia tvrdí, že argumentácia odvolateľky je založená na nesprávnom predpoklade, ktorý vyvracia správnosť jej argumentácie. Zamieňa si totižto dva pojmy, to znamená na jednej strane
ratio legis
výnimky uvedenej v článku 4 ods. 1 písm. a) druhej zarážke prílohy VII služobného poriadku a na druhej strane
ratio legis
použitia pojmu „štát“, ktorý je uvedený v tej istej výnimke. Predmetom diskusie pred Súdom prvého stupňa bol však jedine výklad pojmu „štát“ a ten je relevantný.
Neexistuje tiež diskriminácia medzi úradníkmi, ktorí vykonávajú prácu pre dotknutý členský štát tak, že ju vykonávajú v rámci stáleho zastúpenia, ktoré patrí do ústrednej správy tohto štátu, a tými úradníkmi, ktorí ju vykonávajú prostredníctvom autonómnej oblasti. Obe situácie totižto nie sú porovnateľné, pokiaľ ide o plnené úlohy, pretože ako vyplýva z bodu 51 napadnutého rozsudku, úlohou delegácií španielskych autonómnych oblastí je ochrana záujmov administratívnych jednotiek, ktoré zastupujú, a tieto záujmy sa nemusia nutne zhodovať so záujmami iných autonómnych oblastí a so záujmami Španielskeho kráľovstva ako štátu.
V každom prípade treba vychádzať z rozhodnutia zákonodarcu Spoločenstva, ktorý nemal záujem začleniť do uvedenej výnimky politické jednotky štátu, ako napríklad vlády regiónov, autonómnych oblastí a iných územných jednotiek.
V každom prípade Komisia tvrdí, že tak ako rozhodol Súd prvého stupňa v bode 45 napadnutého rozsudku, postupovať podľa výkladu uvádzaného odvolateľkou by viedlo k tomu, „že za štát by sa považovali všetky verejné subjekty s vlastnou právnou subjektivitou, ktorým ústredná vláda postúpila vnútorné právomoci vrátane obcí alebo akýchkoľvek jednotiek, ktorým správa delegovala svoje funkcie“.
Pokiaľ ide o argumentáciu, podľa ktorej „[t]o, čo je nakoniec dôležité, je trvalý alebo dočasný charakter väzby vytvorených medzi úradníkom a krajinou, kde je miesto výkonu jeho práce…“, ide o novú otázku, ktorá nebola prinajmenšom vyjadrená takto v konaní pred Súdom prvého stupňa a ktorej prípustnosť vyvoláva v dôsledku toho pochybnosti.
Po tretie, pokiaľ ide o časť dôvodu založenú na nesprávnosti vylúčenia práce vykonávanej ako zamestnankyňa verejnej spoločnosti, Komisia sa domnieva, že už citované rozsudky Beentjes a Commission/Írsko, na ktoré odkazuje odvolateľka, sa týkajú odlišnej oblasti práva Spoločenstva, to znamená oblasti upravenej smernicou 71/305/EHS Rady z 26. júla 1971 o koordinácii postupov pri zadávaní verejných zákaziek na stavebné práce [
neoficiálny preklad
] (
Ú. v. ES L 185, s. 5
), ktorej
ratio legis
je odlišné od
ratio legis
článku 4 prílohy VII služobného poriadku.
Komisia tiež uvádza, že osoba, ktorá pracovala pre verejnú obchodnú spoločnosť, akciovú spoločnosť alebo spoločnosť s ručením obmedzeným, nemala priamu právnu väzbu s dotknutým členským štátom, aj keď existencia takejto väzby je kategorickou podmienkou stanovenou judikatúrou na uplatňovanie výnimky stanovenej článkom 4 ods. 1 písm. a) druhou zarážkou zmienenej prílohy.
Po štvrté Komisia tvrdí, že Súd prvého stupňa sa neopomenul vysloviť k otázke, či práca asistentky poslanca Parlamentu musí byť považovaná za prácu vykonávanú pre medzinárodnú organizáciu, pretože rozhodol v bodoch 88 a 89 napadnutého rozsudku, že odpoveď na túto otázku nemá žiaden vplyv na nárok na príspevok na expatriáciu, keďže odvolateľka mala svoje zvyčajné bydlisko v Bruseli ako pred, tak aj po výkone tejto práce. Okrem toho takáto práca nepatrí do pôsobnosti uvedenej výnimky, pretože odvolateľka nemala v rámci tejto práce priame právne väzby s Parlamentom.
Posúdenie Súdnym dvorom
O prípustnosti
Podľa Komisie tvrdenie, ktoré uviedla odvolateľka, podľa ktorého „[t]o, čo je nakoniec dôležité, je trvalý alebo dočasný charakter väzby vytvorenej medzi úradníkom a krajinou, kde je miesto výkonu jeho práce…“, môže byť novou otázkou alebo prinajmenšom otázkou, ktorá nebola takto vyjadrená pred Súdom prvého stupňa.
Treba zdôrazniť, že z ustanovení článku 58 Štatútu Súdneho dvora v spojení s článkom 113 ods. 2 Rokovacieho poriadku Súdneho dvora vyplýva, že v rámci odvolania môže odvolateľ uvádzať akékoľvek relevantné tvrdenie s jedinou výhradou, že odvolanie nezmení predmet sporu pred Súdom prvého stupňa (rozsudok z 18. januára 2007, PKK a KNK/Rada,
C-229/05 P, Zb. s. I-439
, bod 66).
Nutné je však konštatovať, že uvedené tvrdenie bolo vyjadrené na podporu dôvodu založeného na tom, že Súd prvého stupňa porušil článok 4 ods. 1 písm. a) druhú zarážku prílohy VII služobného poriadku. Preto aj za predpokladu, že toto tvrdenie nebolo vyjadrené v konaní pred Súdom prvého stupňa rovnakými výrazmi, ako sú tie, ktoré sú uvedené v bode 37 tohto rozsudku, nemení predmet sporu prejednávaného Súdom prvého stupňa, a preto nie je novým dôvodom v zmysle článku 42 ods. 2 prvý pododsek Rokovacieho poriadku Súdneho dvora.
Z uvedeného vyplýva, že jediný odvolací dôvod uvedený odvolateľkou na podporu svojho odvolania je prípustný v celom rozsahu.
O veci samej
Na zodpovedanie dôvodu uvedeného odvolateľkou treba rozhodnúť o otázke, či výkladom pojmu „práca vykonávaná pre iný štát“ uvedeného v článku 4 ods. 1 písm. a) druhej zarážke prílohy VII služobného poriadku sa Súd prvého stupňa dopustil nesprávneho právneho posúdenia.
Na úvod treba zdôrazniť, že v rozpore s tým, čo tvrdí Komisia, pojem „štát“ nemôže byť odtrhnutý od výrazu, ktorého je súčasťou, na to, aby bol samostatne vykladaný. Význam pojmu práva Spoločenstva, akým je práca vykonávaná pre iný štát, musí byť posudzovaný vo svojom celku a vykladaný v závislosti od systematiky a cieľov, ktoré sleduje právna úprava, ktorej je súčasťou (pozri v tomto zmysle rozsudky z 18. mája 2000, KVS International,
C-301/98, Zb. s. I-3583
, bod 21; z 19. septembra 2000, Nemecko/Komisia,
C-156/98, Zb. s. I-6857
, bod 50; zo 14. júna 2001, Kvaerner,
C-191/99, Zb. s. I-4447
, bod 30, ako aj zo 16. mája 2002, Schilling a Nehring,
C-63/00, Zb. s. I-4483
, bod 24).
V tejto súvislosti podľa ustálenej judikatúry príspevok na expatriáciu, ktorý je stanovený článkom 69 služobného poriadku a ktorého spôsoby priznania sú upresnené článkom 4 ods. 1 prílohy VII služobného poriadku, teda ustanovenie, v ktorom je uvedený pojem „práca vykonávaná pre iný štát“, má za cieľ kompenzáciu osobitných nákladov a nevýhod vyplývajúcich z prevzatia funkcií v Spoločenstve úradníkmi, ktorí vzhľadom na to musia svoje bydlisko presunúť zo štátu bydliska do štátu pridelenia a začleniť sa do nového prostredia. Pojem expatriácia závisí takisto od subjektívneho postavenia úradníka, teda od stupňa jeho začlenenia do nového prostredia, ktorý vyplýva napríklad z jeho zvyčajného bydliska alebo z vykonávania hlavného zamestnania (pozri rozsudky z 15. septembra 1994, Magdalena Fernández/Komisia,
C-452/93 P, Zb. s. I-4295
, bod 20, a z 21. júna 2007, Komisia/Hosman-Chevalier,
C-424/05 P, Zb. s. I-5027
, bod 35).
Cieľom priznania príspevku na expatriáciu je takisto náprava faktických nerovností medzi úradníkmi, ktorí už sú začlenení do spoločnosti štátu pridelenia, a tými, ktorí začlenení nie sú (rozsudok Komisia/Hosman-Chevalier, už citovaný, bod 36).
V takejto situácii expatriácie sa nachádza aj úradník, ktorý síce mal bydlisko alebo vykonával zamestnanie na európskom území štátu, na ktorom sa nachádza miesto jeho pridelenia počas obdobia piatich rokov, ktoré uplynulo šesť mesiacov pred jeho nástupom do funkcie, ale pracoval pre iný štát alebo medzinárodnú organizáciu (rozsudok Komisia/Hosman-Chevalier, už citovaný, bod 37).
Vykonávanie takejto práce „pre iný štát alebo medzinárodnú organizáciu“ má totiž za následok udržiavanie osobitnej väzby dotknutej osoby s týmto iným štátom alebo medzinárodnou organizáciou, a tým vzniká prekážka vytvoreniu trvalej väzby s krajinou pridelenia, a teda jeho dostatočného začlenenia do spoločnosti krajiny pridelenia (rozsudok Komisia/Hosman-Chevalier, už citovaný, bod 38).
V tejto súvislosti nemožno vyvodiť z ustanovení článku 4 ods. 1 písm. a) druhej zarážky prílohy VII služobného poriadku, že práca vykonávaná „pre iný štát“ je nutne prácou vykonávanou pre členský štát Európskej únie. Takýto záver nie je neplatný v dôsledku skutočnosti, že v praxi budúci úradníci Únie vykonávajú vo väčšine prípadov svoju prácu pre členský štát a nie pre tretí štát.
Pokiaľ sú dotknuté tiež tretie štáty, je potrebné sa pri výklade pojmu „štát“ v zmysle článku 4 ods. 1 písm. a) druhej zarážky prílohy VII služobného poriadku odvolať na medzinárodné právo verejné, ktoré upravuje vzťahy medzi členskými štátmi a tretími štátmi.
Aj keď rozdelenie právomocí z vnútroštátneho hľadiska je rôznorodé v závislosti od inštitucionálneho usporiadania každého štátu, ten musí byť považovaný medzinárodným právom verejným za subjekt jednotného charakteru. Vzhľadom na túto koncepciu sa vyžaduje, aby štát bol zastúpený v ďalších štátoch a medzinárodných organizáciách systémom jednotného diplomatického zastúpenia, ktorý je odrazom jednotnosti dotknutého štátu z medzinárodného hľadiska.
V tejto súvislosti však už Súdny dvor rozhodol, že na to, aby dotknutý úradník mohol byť považovaný za vykonávajúceho prácu pre „iný štát“, nie je dôležité, aby bol zamestnaný ústrednou správou tohto iného štátu, rozhodujúcim prvkom je naopak jeho funkčné začlenenie na pôde stáleho zastúpenia tohto štátu (pozri v tomto zmysle rozsudok Komisia/Hosman-Chevalier, už citovaný, bod 42).
Súdny dvor sa totiž v bode 43 zmieneného rozsudku Komisia/Hosman-Chevalier domnieval, že osobitný status predmetnej osoby ako člena personálu stáleho zastúpenia viedol k vzniku jej osobitnej väzby s dotknutým členským štátom. Tento osobitný status, keďže jej umožnil mať výhody z rôznych výsad a imunít na základe Viedenského dohovoru z 18. apríla 1961 o diplomatických vzťahoch, sám vytvoril prekážku, ktorá bráni dotknutej osobe vytvoriť trvalú väzbu s krajinou pridelenia, a takto sa dostatočne začleniť do spoločnosti tohto štátu.
Predchádzajúce úvahy sú ďalej potvrdené zhodujúcim sa tvrdením, ktoré vyplýva z jedného z dokumentov zo spisového materiálu. Odpoveďou na otázku položenú Súdom prvého stupňa v rámci opatrení na zabezpečenie priebehu konania Španielske kráľovstvo totiž upresnilo bez toho, že by v tomto ohľade bol vznesený opačný názor, že začlenenie úradníkov do stáleho zastúpenia tohto členského štátu a ich akreditácia belgickými úradmi má za následok, že si zachovávajú svoje trvalé bydlisko v ich členskom štáte pôvodu a že keďže nie sú zaregistrovaní v obciach Belgického kráľovstva, nie sú považovaní príslušnými úradmi za majúcich bydlisko v poslednom uvedenom členskom štáte.
Takéto okolnosti však môžu zabrániť tomu, aby sa uvedení úradníci dostatočne začlenili do členského štátu pridelenia, a preto môžu prispieť k expatriácii, v ktorej sa nachádzajú títo úradníci.
V tejto súvislosti odvolateľka vytýka Súdu prvého stupňa, tak ako je uvedené v bode 24 tohto rozsudku, že založil diskrimináciu medzi úradníkmi, ktorí vykonávali prácu pre štát prostredníctvom ústrednej správy v rámci stáleho zastúpenia, úradníkmi, ktorým je priznaný nárok na príspevok na expatriáciu, a úradníkmi, ktorí vykonávali takúto prácu prostredníctvom správy autonómnej oblasti.
Otázka, či práca bola vykonávaná pre štát prostredníctvom jeho ústrednej správy alebo správy autonómnej oblasti, nie je však, v rozpore s tým, čo tvrdí odvolateľka, odlišným relevantným kritériom, ktoré sa vezme do úvahy na účel priznania príspevku na expatriáciu.
Ako pracovníci, ktorí pracujú pre štát prostredníctvom svojej ústrednej správy, tak aj pracovníci, ktorí vykonávajú prácu pre autonómnu oblasť prostredníctvom jeho správy, musia byť totiž považovaní, že sú v situácii expatriácie podľa článku 4 ods. 1 prílohy VII služobného poriadku, avšak za podmienky, že sú formálne začlenení v rámci stáleho zastúpenia zmieneného štátu.
V prejednávanej veci je však nepochybné, že v priebehu referenčného obdobia odvolateľka neplnila služobné povinnosti ukladané španielskou ústrednou správou a že navyše nebola formálne začlenená v rámci stáleho zastúpenia Španielskeho kráľovstva pri Európskej únii.
Za týchto okolností tvrdenie odvolateľky založené na porušení zásady rovnosti zaobchádzania možno len zamietnuť.
Okrem toho ako príklad treba uviesť, že v Španielsku na základe dohody o odbore záležitostí, ktoré patria autonómnym oblastiam na pôde stáleho zastúpenia Španielskeho kráľovstva pri Únii a o účasti autonómnych oblastí na pôde pracovných skupín Rady Európskej únie, ktorú prijala španielska vláda 9. decembra 2004 v rámci Conferencia para Asuntos con las Comunidades Europeas, aj keď táto dohoda neexistovala v čase skutkových okolností, ktoré boli pôvodom tohto sporu, a teda sa naňho neuplatní, aspoň dve pracovné miesta poradcov pre autonómne záležitosti na stálom zastúpení sú obsadené úradníkmi autonómnych oblastí, ktoré majú právomoci na vnútroštátnej úrovni, ale ktorí sú začlenení do tohto stáleho zastúpenia.
Preto, pokiaľ sa na účel výkladu výrazu „práca vykonávaná pre iný štát“ uvedeného v článku 4 ods. 1 písm. a) druhej zarážke prílohy VII služobného poriadku musí považovať za jedinú relevantnú skutočnosť to, že práca je vykonávaná na pôde stáleho zastúpenia štátu, potom z toho vyplýva, že Súd prvého stupňa sa nedopustil nesprávneho právneho posúdenia v bode 46 napadnutého rozsudku tým, že vyložil zmienený výraz tak, že sa nevzťahuje na prácu vykonávanú pre vlády politických jednotiek štátov.
Z tých istých dôvodov Súd prvého stupňa rozhodol správne v bode 47 napadnutého rozsudku, že práca pre verejné kapitálové spoločnosti patriace do jednej z kategórií obchodných spoločností nemôže byť považovaná za prácu vykonávanú pre štát.
Nakoniec odvolateľka tvrdí, že ak by sa Súdny dvor domnieval, že sa Súd prvého stupňa dopustil nesprávneho právneho posúdenia pri rozbore činností, ktoré vykonávala pre vládu autonómnej oblasti Navarra v Bruseli a Sodexna, musí sa otázka kvalifikácie jej práce ako asistentky poslanca Parlamentu preskúmať.
V tejto súvislosti stačí skonštatovať, že z bodov 60 a 61 tohto rozsudku vyplýva, že Súd prvého stupňa sa nedopustil takéhoto nesprávneho právneho posúdenia. Preto nie je potrebné, aby Súdny dvor rozhodol o štvrtej časti jediného dôvodu, ktorý uviedla odvolateľka na podporu svojho odvolania.
Z predchádzajúcich úvah vyplýva, že odvolanie treba zamietnuť.
O trovách
Podľa článku 69 ods. 2 prvého pododseku Rokovacieho poriadku Súdneho dvora uplatniteľného na konanie o odvolaní na základe článku 118 toho istého rokovacieho poriadku účastník konania, ktorý vo veci nemal úspech, je povinný nahradiť trovy konania, ak to bolo v tomto zmysle navrhnuté. Na základe článku 70 rokovacieho poriadku v sporoch medzi Spoločenstvami a ich zamestnancami znášajú inštitúcie svoje vlastné trovy konania. Na základe článku 122 druhého odseku prvej zarážky tohto rokovacieho poriadku sa však tento článok 70 nevzťahuje na odvolanie podané úradníkom alebo iným zamestnancom inštitúcie proti tejto inštitúcii. Keďže Komisia navrhla zaviazať odvolateľku na náhradu trov konania a tá nemala úspech vo svojom dôvode, je opodstatnené zaviazať ju na náhradu trov konania.

Z týchto dôvodov Súdny dvor (štvrtá komora) rozhodol a vyhlásil:

1.
Odvolanie sa zamieta.

2.
Pani Salvador García je povinná nahradiť trovy konania.

Podpisy
(
*1
)	Jazyk konania: španielčina.