CELEX: 62005TJ0445
Valstybės pagalba
Pagalbos schema, kurią Italijos valdžios institucijos taiko kai kuriems kolektyvinio investavimo į perleidžiamus vertybinius popierius subjektams, kurių specializacija yra mažos ir vidutinės kapitalizacijos bendrovių akcijos
Sprendimas, kuriuo valstybės pagalba pripažįstama nesuderinama su bendrąja rinka
Ieškinys dėl panaikinimo
Tiesioginis ir konkretus poveikis
Priimtinumas
Pareiga motyvuoti
Priemonės atrankinis pobūdis
Pareiga susigrąžinti pagalbą

Ginčo aplinkybės
Aptariama priemonė
Aptariama priemonė buvo nustatyta Italijos 2003 m. rugsėjo 30 d. Įstatyminiu dekretu (Decreto Legge) Nr. 269 dėl „skubių priemonių vystymuisi skatinti ir valstybės finansų tendencijoms pakeisti“ (toliau – DL 269/2003), kuris buvo perkeltas į 2003 m. lapkričio 24 d. Įstatymą Nr. 326. Ji įsigaliojo 2003 m. spalio 2 d., kai Italijos oficialiajame leidinyje buvo paskelbtas DL 269/2003, prieš tai nepranešus Komisijai.
DL 269/2003 12 straipsniu iš dalies keičiamas kai kurių kolektyvinio investavimo į perleidžiamus vertybinius popierius subjektų, kurių specializacija yra mažos ir vidutinės kapitalizacijos įmonių, įtrauktų į oficialųjį prekybos sąrašą Europos Sąjungos reguliuojamose rinkose, akcijos, mokestinis vertinimas (toliau – specializuotieji investiciniai subjektai).
Šiame straipsnyje nustatyta, kad nuo mokestinių metų, kuriais buvo patenkinti tam tikri konkretūs reikalavimai, specializuotųjų investicinių subjektų kapitalo pajamoms taikomas 5% pakaitinis mokestis vietoj įprasto 12,5% įmonių pelno mokesčio.
Siekiant užtikrinti, kad užsienio ir Italijos investiciniams subjektams būtų taikomas vienodas realusis apmokestinimas, DL 269/2003 12 straipsnyje nustatyta, kad nespecializuotiems Italijos investiciniams subjektams, investuojantiems į specializuotuosius investicinius subjektus, būtų taikomas sumažintas nominalus 5% pakaitinio mokesčio tarifas tai jų pajamų daliai, kuri gaunama iš tokių specializuotųjų investicinių subjektų; tuo tarpu toms Italijos investicinių subjektų kapitalo pajamoms, kurios gaunamos iš užsienio investicinių subjektų, yra taikoma 60% mokesčių nuolaida.
Siekiant pritaikyti lengvatą kitiems investiciniams subjektams, DL 269/2003 12 straipsnyje nustatyta, kad pensijų fondams taip pat taikomas realus 5% mokestis už tą jų pajamų dalį, kuri gaunama iš specializuotųjų užsienio investicinių subjektų, ir kad pajamoms iš Italijos investicinių subjektų yra taikomas 6% mokesčio kreditas, atitinkantis 5% pakaitinį mokestį, nustatytą specializuotųjų investicinių subjektų, kuriuose dalyvauja tokie pensijų fondai, kapitalo pajamoms.
Visi Italijos investiciniai subjektai ir investiciniai subjektai, reglamentuojami 1985 m. gruodžio 20 d. Tarybos direktyva 85/611/EEB dėl įstatymų ir kitų teisės aktų, susijusių su kolektyvinio investavimo į perleidžiamus vertybinius popierius subjektais (KIAVPS), derinimo (
OL L 375, p. 3
), gali pasinaudoti sumažintu 5% tarifu su ta sąlyga, kad jie specializuojasi investuodami į mažos ir vidutinės kapitalizacijos bendrovių, įtrauktų į reguliuojamos Europos akcijų biržos sąrašus, akcijas (toliau – mažos ir vidutinės kapitalizacijos bendrovės). Pagal DL 269/2003 12 straipsnį pastarosios bendrovės yra bendrovės, kurių kapitalas neviršija 800 mln. eurų; tai nustatoma remiantis vidutine bendrovės akcijų rinkos kaina kiekvieno metų ketvirčio paskutinę prekybos dieną.
Pagal DL 269/2003 12 straipsnį investiciniai subjektai yra specializuoti, jeigu bent šeštadalį visų tokių subjektų veiklos dienų jų valdomos mažos ir vidutinės kapitalizacijos bendrovių akcijos sudaro bent du trečdalius visų jų aktyvų, valdomų per kalendorinius metus, vertės, remiantis periodinėmis tokių investicinių subjektų finansinėmis ataskaitomis. Programa yra taikoma tik nuo tų mokestinių metų, kuriais investicinis subjektas investuoja ne mažiau kaip du trečdalius visų savo aktyvų į mažos ir vidutinės kapitalizacijos bendrovių akcijas, arba nuo tada, kai investicinio subjekto įstatai numato, kad toks subjektas daugiausiai investuos į mažos ir vidutinės kapitalizacijos bendrovių akcijas.
Be Italijos investicinių subjektų, visos kitos Italijos kintamo kapitalo investicinės bendrovės ir uždarieji investiciniai fondai, („istoriniai Liuksemburgo fondai“), kintamojo kapitalo investicijų bendrovės ir užsienio investiciniai subjektai gali pasinaudoti sumažintu 5% mokesčio tarifu, jeigu jie yra registruoti kaip specializuotieji investiciniai subjektai, arba taikant šį sumažintą mokestį jų pajamų daliai, investuotai į registruotus specializuotuosius investicinius subjektus.
Administracinė procedūra
2003 m. spalio 22 d. raštu Komisija paragino Italijos valdžios institucijas jai pateikti informacijos apie DL 269/2003 priimtas priemones ir jų įsigaliojimą, kad būtų galima įvertinti, ar tai yra valstybės pagalba pagal EB 87 straipsnį, ir priminė Italijos Respublikai apie jos pareigą pranešti pagal EB 88 straipsnio 3 dalį.
2003 m. lapkričio 11 d. ir lapkričio 26 d. raštais Italijos valdžios institucijos pateikė prašomą informaciją. 2003 m. gruodžio 19 d. Komisija dar kartą priminė Italijai apie EB sutarties 88 straipsnio 3 pastraipoje numatytas pareigas ir paragino Italijos valdžios institucijas informuoti galimus gavėjus apie pasekmes, numatytas Sutartyje ir Tarybos reglamento (EB) Nr. 659/1999, nustatančio išsamias EB sutarties 93 straipsnio taikymo taisykles (
OL L 83, p. 1
, Specialusis leidimas lietuvių k., 8 sk., 1 t., p. 339–347), 14 straipsnyje, jei minėtos priemonės būtų pripažintos neteisėtai įgyvendinama valstybės pagalba.
2004 m. gegužės 11 d. raštu Komisija informavo Italijos Respubliką apie 2004 m. gegužės 7 d. sprendimą pradėti EB sutarties 88 straipsnio 2 pastraipoje numatytą procedūrą dėl Italijoje taikomų mokesčių lengvatų, suteiktų pagal DL 269/2003 12 straipsnį.
2004 m. liepos 14 d. raštu Italijos valdžios institucijos Komisijai pateikė savo pastabas.
2004 m. rugsėjo 9 d. Komisijos sprendimas pradėti oficialią tyrimo procedūrą buvo paskelbtas
Europos Sąjungos oficialiajame leidinyje
(
OL C 225, p. 8
).
2004 m. spalio 7 d. ir 2005 m. vasario 18 d. raštais
Associazione italiana del risparmio gestito
(toliau –
Assogestioni
) pateikė pastabas.
Skundžiamas sprendimas
2005 m. rugsėjo 6 d. Komisijos sprendime 2006/638/EB dėl pagalbos schemos, kurią Italija taiko kai kuriems kolektyvinio investavimo į perleidžiamus vertybinius popierius subjektams, kurių specializacija yra mažos ir vidutinės kapitalizacijos įmonių, įtrauktų į oficialųjį prekybos sąrašą reguliuojamose rinkose, akcijos (
OL L 268, 2006, p. 1
) (toliau – skundžiamas sprendimas), visų pirma aprašoma procedūra, vykusi iki jo priėmimo (I skyrius), o vėliau – aptariama priemonė (II skyrius).
Kalbėdama apie tą priemonę, Komisija visų pirma pateikia aplinkybes, kuriomis buvo priimtas DL 269/2003 12 straipsnis. Ta proga ji apibrėžia investicinius subjektus kaip kolektyvinio investavimo į perleidžiamus vertybinius popierius įmones (arba OPCVM) daugumos investuotojų bendrais interesais ir pažymi, kad tokie subjektai gali turėti sutartinio investicinio fondo, neturinčio juridinio asmens statuso, kurį valdo atskira valdymo įmonė (toliau – SGE), investicinio subjekto (pvz., SICAV) arba pensijų fondo statusą. Vėliau ji nurodo, kas yra specializuotieji investiciniai subjektai pagal DL 269/2003 12 straipsnį, ir tik po to išsamiai apibūdina mokestinę schemą, taikomą įvairių investicinių subjektų pajamoms.
Vėliau skundžiamame sprendime išdėstyti pagrindai, kuriais remiantis buvo pradėta procedūra (III skyrius), ir Italijos valdžios institucijų bei trečiųjų suinteresuotųjų šalių nuomonė (IV skyrius).
Komisijos pateikiamas vertinimas (V skyrius) sudarytas iš septynių poskyrių. Iš pradžių Komisija nurodo, kad aptariama priemonė bendrai atitinka visus EB sutarties 87 straipsnio 1 pastraipoje nustatytus kriterijus. Ji įrodinėja, kad egzistuoja atrankinis, visų pirma specializuotųjų investicinių subjektų ir mažos arba vidutinės kapitalizacijos bendrovių, kurių akcijų turi minėti specializuotieji investiciniai subjektai, pranašumas.
Remiantis skundžiamo sprendimo V skyriaus ketvirtu poskyriu „Valstybės ištekliai“, darytina išvada, kad lengvatas teikia valstybė, kadangi dėl jų taikymo Italijos biudžetas negaus įprastinių mokestinių pajamų. Kitame poskyryje kalbama apie priemonės poveikį konkurencijai. Komisija atkreipia dėmesį, kad specializuotieji investiciniai subjektai konkuruoja su kitomis finansų įmonėmis ir veikia atviroje rinkoje, kuriai būdinga prekyba Bendrijos mastu. Be to, ji teigia, kad kai kurios sumažintos kapitalizacijos bendrovės, kurios naudojasi aptariama priemone, savo ruožtu veikia sektoriuose, kuriuose vyksta prekyba tarp valstybių narių.
Šeštame poskyryje „Schemos teisėtumas“ Komisija pabrėžia, kad Italijos valdžios institucijos aptariamą priemonę pradėjo įgyvendinti iš anksto apie tai nepranešusios, todėl ši priemonė yra neteisėta pagalba.
Septintas Komisijos vertinimo poskyris skirtas schemos suderinamumui su bendrąja rinka.
Skundžiamo sprendimo rezoliucinė dalis išdėstyta taip:
„1 straipsnis
(DL) 269/2003 12 straipsnyje numatyta valstybės pagalbos schema, kuria suteikiamos mokesčių lengvatos (specializuotiesiems investiciniams subjektams) ir kurią (Italijos Respublika) neteisėtai įgyvendino pažeisdama (EB) 88 straipsnio 3 dalį, yra nesuderinama su bendrąja rinka.
2 straipsnis
(Italijos Respublika) panaikina 1 straipsnyje minimą pagalbos schemą per du mėnesius nuo šio sprendimo paskelbimo datos.
3 straipsnis
1.   Per du mėnesius nuo šio sprendimo paskelbimo (Italijos Respublika) praneša visiems finansų tarpininkams, įskaitant specializuotuosius investicinius subjektus, ir visoms kitoms su 1 straipsnyje minimos pagalbos schemos taikymu susijusioms šalims, apie Komisijos sprendimą, kad schema nesuderinama su bendrąja rinka.
2.   Nepažeisdama jokio vėlesnio taikymo pagal nacionalinę teisę, Italijos Respublika imasi būtinų priemonių susigrąžinti 1 straipsnyje minimą pagalbą iš neteisėtai suteiktą pagalbą gavusių investicinių subjektų arba, prireikus, įmonių, valdančių investicinius subjektus.
Per du mėnesius nuo šio sprendimo paskelbimo datos Italijos Respublika praneša Komisijai pagalbos gavėjų pavadinimus, kiekvienos atskirai suteiktos pagalbos sumą ir šių sumų nustatymo metodus.
3.   Reikalavimas grąžinti vykdomas nedelsiant ir laikantis nacionalinės procedūros reikalavimų, jeigu tokiu būdu šį sprendimą bus galima nedelsiant ir veiksmingai įvykdyti.
4.   Grąžintiną sumą sudaro ir palūkanos, kurios apskaičiuojamos nuo to momento, kai gavėjui buvo suteikta neteisėta pagalba, iki jos faktinio grąžinimo.
Palūkanos skaičiuojamos pagal Komisijos reglamento (EB) Nr. 794/2004, V skyriaus nuostatas.
4 straipsnis
Per du mėnesius nuo pranešimo apie šį sprendimą (Italijos Respublika) informuoja Komisiją kokių buvo imtasi priemonių ir kokių planuojama imtis šiam sprendimui įgyvendinti. Šią informaciją ji pateiks anketoje, pateikiamoje šio sprendimo I priede. Per tą patį laikotarpį Italija atsiunčia visus dokumentus, įrodančius, kad neteisėtos pagalbos gavėjų atžvilgiu pradėta susigrąžinimo procedūra.
5 straipsnis
Šis sprendimas skirtas Italijos Respublikai.“
Procesas ir šalių reikalavimai
Assogestioni
ir
Fineco Asset Management SpA
(toliau pastaroji –
Fineco
, o abi kartu – ieškovės) dėl skundžiamo sprendimo pareiškė ieškinį, kurį Pirmosios instancijos teismo kanceliarija gavo 2005 m. gruodžio 19 dieną.
Assogestioni
yra asociacija, kuri palaiko turto valdymo bendrovių ir valdymo paslaugas teikiančių bendrovių kolektyvinius interesus.
Assogestioni
narės yra specializuotus OPCVM valdančios turto valdymo bendrovės, nurodytos DL 269/2003 12 straipsnyje, t. y.
Fineco
.
Fineco
yra turto valdymo bendrovė, turinti akcinės bendrovės statusą. Ji valdo du iš trijų bendrųjų fondų, kurie specializuojasi mažos ar vidutinės kapitalizacijos bendrovių, kurios pasinaudojo DL 269/2003 12 straipsnyje nurodyta mokesčių lengvata ir kurios veikia Italijoje, srityje.
Ieškovės Pirmosios instancijos teismo prašo:
—
panaikinti visą skundžiamą sprendimą,
—
nepatenkinus šio reikalavimo, iš dalies panaikinti skundžiamą sprendimą tiek, kiek juo reikalaujama susigrąžinti su bendrąja rinka nesuderinama pripažintą pagalbą,
—
priteisti iš atsakovės bylinėjimosi išlaidas.
Komisija Pirmosios instancijos teismo prašo:
—
atmesti ieškinį,
—
priteisti iš ieškovių bylinėjimosi išlaidas.
Dėl priimtinumo
Šalių argumentai
Nepateikdama prieštaravimo dėl priimtinumo atskiru dokumentu pagal Pirmosios instancijos teismo procedūros reglamento 114 straipsnio 1 dalį, atsiliepime į ieškinį Komisija pateikia ilgus samprotavimus siekdama įrodyti, kad ieškovių pareikštą ieškinį reikia laikyti nepriimtinu.
Komisija iš esmės teigia, kad
Fineco
neturi procesinio teisnumo, nes ji neįrodė, kad turi individualią teisę pareikšti ieškinį, susijusį su sprendime nagrinėjamos pagalbos gavėjais, tarp kurių yra ir ji pati.
Assogestioni
, kuri yra tiems gavėjams atstovaujanti asociacija, pareikštas ieškinys taip pat yra nepriimtinas.
Komisija pradeda teiginiu, kad skundžiamas sprendimas yra skirtas valstybei narei, o ne ieškovėms. Taigi reikėtų išnagrinėti, ar jos yra tiesiogiai ir konkrečiai susijusios su skundžiamu sprendimu. Taigi
Fineco
ir tuo pačiu
Assogestioni
nėra konkrečiai susijusios su skundžiamu sprendimu.
Iš tikrųjų, kadangi neribotam įmonių skaičiui taikoma valstybės pagalbos schema skundžiamu sprendimu pripažįstama nesuderinama su bendrąja rinka, tai yra bendro pobūdžio teisės aktas. Taigi privačių asmenų individualus interesas bendro pobūdžio teisės akto atžvilgiu teismų praktikoje apibrėžtas labai siaurai.
Šioje byloje pagalbą gaunančios įmonės negali nurodyti joms būdingų savybių ar ypatingų aplinkybių, kurios jas išskirtų iš kitų įmonių. Tokia analizė patvirtinta teismų praktikoje. Šiuo klausimu Komisija nurodo kelis sprendimus, kurių vienas yra 2006 m. Teisingumo Teismo sprendimas
Atzeni ir kt
. (
C-346/03 ir C-529/03, Rink. p. I-1875
, 32–34 punktai).
Komisija nagrinėja įvairius, visų pirma ieškovių nurodytus sprendimus, kuriuose ieškinys dėl panaikinimo buvo priimtinas, ir nurodo aptariamų bylų ir šios bylos skirtumus.
Visų pirma buvo nagrinėtas 2000 m. spalio 19 d. Teisingumo Teismo sprendimas
Italija ir Sardegna Lines prieš Komisiją
(
C-15/98 ir C-105/99, Rink. p. I-8855
, toliau – sprendimas
Sardegna Lines
) dėl panašių bylos faktinių aplinkybių, t. y. kad ieškovė
Sardegna Lines
buvo pagrindinė aptariamos pagalbos gavėja, ir apie tai Komisija žinojo priimdama sprendimą dėl pagalbos schemos.
Komisija teigia, kad bet kokiu atveju svarbu paneigti iš tam tikrų ankstesnių sprendimų galintį susidaryti įspūdį, jog tai, kad yra reikalavimas susigrąžinti, turi lemiamos svarbos nagrinėjant, ar ieškinys priimtinas. Iš tikrųjų dėl tokio požiūrio pagalbos, apie kurią nebuvo pranešta, faktiniai gavėjai atsidurtų palankesnėje padėtyje ieškinių priimtinumo atžvilgiu, nei galimi pagalbos, apie kurią buvo pranešta, gavėjai, o tai valstybes nares skatintų nepranešti apie pagalbą ir pakenktų sutartyje nustatytam kontrolės mechanizmui. Be to, realus pareigos iš įmonių susigrąžinti pagalbą egzistavimas gali būti nustatytas tik atlikus tikrinimus, kurių pobūdis gali skirtis atsižvelgiant į aplinkybes. Kita vertus, pripažinus, kad pagal schemą, apie kurią nebuvo pranešta, suteiktos pagalbos faktinių gavėjų pateikti ieškiniai yra priimtini, tos įmonės rizikuotų vėliau netekti bet kokios teisminės apsaugos nacionaliniame teisme remiantis teismų praktika, nustatyta 1994 m. kovo 9 d. Teisingumo Teismo sprendime
TWD Textilwerke Deggendorf
(
C-188/92, Rink. p. I-833
). Be to, Komisija atkreipia Pirmosios instancijos teismo dėmesį į galimą minėtų ieškinių priimtinumo nepageidaujamą praktinį poveikį, visų pirma į tai, kad gali padaugėti ieškinių, kai sprendimas yra susijęs su palankiu mokesčių režimu arba bet kokiu kitu mokesčių sumažinimu, taikomu daugumai įmonių.
Be to, kalbėdama apie
Assogestioni
, Komisija nurodo, kad tai yra organizacija, įsteigta savo narių kolektyviniams interesams ginti. Tačiau jos nariai, kaip ir
Fineco
, negali teigti, kad skundžiamas sprendimas yra konkrečiai jiems taikomas, todėl
Assogestioni
pareikštą ieškinį taip pat reikia atmesti kaip nepriimtiną.
Fineco
mano priešingai, kad ieškinys turi būti pripažintas priimtinu, nes su skundžiamu sprendimu ji yra susijusi ne tik tiesiogiai, bet ir konkrečiai.
Fineco
konkrečiai susijusi su skundžiamu sprendimu kaip faktinė minėtame sprendime nurodytos pagalbos gavėja. Be to, Italijos Respublika jai tiesiogiai pranešė apie skundžiamą sprendimą.
Fineco
taip pat mano, kad ji nuo kitų galimų skundžiamo sprendimo adresatų skiriasi tuo, kad to sprendimo priėmimo dieną du jos valdyti bendrieji investiciniai fondai atitiko reikalavimus, nustatytus tam, kad būtų galima pasinaudoti aptariama mokestine priemone. Pasak
Fineco
, Teisingumo Teismas yra nusprendęs, kad jei įmonė pasinaudojo pagalbos priemone, ji turi teisę skųsti Komisijos sprendimą, kuriuo ta pagalba pripažįstama nesuderinama su bendrąja rinka, nepaisant to, kad sprendimas buvo skirtas valstybei narei. Remiantis įvairiais sprendimais tas pats pasakytina apie Komisijos sprendimus, kuriais pagalbos schema pripažįstama neteisėta.
Fineco
pabrėžia, kad Komisijos nurodyta teismų praktika ieškinio nepriimtinumui pagrįsti šiuo atveju negali būti taikoma.
Be to,
Fineco
mano, kad Komisija siekia, jog tokių ieškinių priimtinumas atitiktų vieną papildomą sąlygą, kuri teismų praktikoje nežinoma, t. y. nacionalinės valdžios institucijos turi priimti individualų administracinį teisės aktą.
Fineco
mano, kad ji yra konkrečiai susijusi su skundžiamu sprendimu ir dėl kitos priežasties, t. y. dėl reikalavimo susigrąžinti, kuris jai taikomas tiesiogiai kaip faktinei mokesčių lengvatų gavėjai.
Savo ruožtu
Assogestioni
pabrėžia, kad ji gina ne tik savo interesus, bet ir
BNL Gestioni
bei
Fineco
interesus. Kadangi šios dvi bendrovės yra tiesiogiai ir konkrečiai susijusios su skundžiamu sprendimu,
Assogestioni
mano, kad ji gali veikti jų vardu.
Assogestioni
pabrėžia, kad ji, beje, dalyvavo procedūroje, vykusioje iki skundžiamo sprendimo priėmimo.
Pirmosios instancijos teismo vertinimas
Pagal EB 230 straipsnio ketvirtąją pastraipą kiekvienas fizinis ar juridinis asmuo gali pareikšti ieškinį dėl jam skirto sprendimo arba sprendimo, kuris, nors ir būtų kitam asmeniui skirto reglamento ar sprendimo formos, yra tiesiogiai ir konkrečiai su juo susijęs.
Šioje byloje pripažįstama, kad sprendimas yra skirtas Italijos Respublikai, o ne ieškovėms. Taigi reikia patikrinti, ar skundžiamas teisės aktas yra tiesiogiai ir konkrečiai susijęs su kiekviena iš jų.
Pirmosios instancijos teismas mano, kad pirmiausia reikia išnagrinėti, ar
Fineco
yra konkrečiai ir tiesiogiai susijusi su skundžiamu sprendimu.
Remiantis nusistovėjusia teismų praktika, kiti teisės subjektai nei sprendimo adresatai gali pagrįstai teigti, kad yra konkrečiai susiję su sprendimu, tik tada, kai toks sprendimas susijęs su jais dėl tam tikrų jiems būdingų savybių arba dėl juos iš kitų asmenų išskiriančių konkrečių aplinkybių ir taip juos individualizuoja kaip adresatus (1963 m. liepos 15 d. Teisingumo Teismo sprendimas
Plaumann prieš Komisiją
25/62, Rink. p. 197
,
ir šio sprendimo 34 punkte minėto sprendimo
Sardegna Lines
32 punktas).
Teisingumo Teismas yra nusprendęs, kad įmonė iš esmės negali skųsti Komisijos sprendimo, kuriuo uždraudžiama sektorinės pagalbos schema, jei ji susijusi su šiuo sprendimu tik dėl priklausymo atitinkamam sektoriui ir dėl to, kad potencialiai galėjo gauti naudos iš minėtos schemos. Iš tikrųjų toks sprendimas įmonei ieškovei yra bendrojo pobūdžio priemonė, kuri taikoma objektyviai apibrėžtoms situacijoms ir sukelia teisines pasekmes bendrai ir abstrakčiai nustatytai asmenų kategorijai (žr. 2004 m. balandžio 29 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Italija prieš Komisiją
C-298/00 P, Rink. p. I-4087
, 37 punktą ir jame nurodytą teismų praktiką).
Reikia pripažinti, kad sprendime nenurodyta nagrinėjamą pagalbą gaunanti įmonė ar įmonės. Jo 1 straipsnyje nesuderinama su bendrąja rinka pripažįstama valstybės pagalba, kurią Italijos Respublika teikė specializuotiesiems investiciniams subjektams mokesčių lengvatų forma. Taigi remiantis pirmiau minėta teismų praktika skundžiamas sprendimas taikomas objektyviai nustatytoms situacijoms ir sukelia teisines pasekmes bendrai ir abstrakčiai nustatytai asmenų kategorijai.
Vis dėlto reikia priminti, kad šio sprendimo 34 punkte minėto sprendimo
Sardegna Lines
34 ir 35 punktuose Teisingumo Teismas nusprendė, kad atsižvelgiant į tai, jog įmonė
Sardegna Lines
šioje byloje buvo susijusi su atitinkamu sprendimu ne vien kaip Sardinijos laivybos sektoriaus įmonė, galinti pasinaudoti pagalba Sardinijos laivų savininkams, bet ir kaip pagal šią schemą suteiktos individualios pagalbos, kurią Komisija nurodė išieškoti, faktinė gavėja, ji buvo konkrečiai susijusi su minėtu sprendimu ir jos ieškinys dėl šio sprendimo buvo pripažintas priimtinu (2007 m. rugsėjo 20 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Salvat père & fils ir kt. prieš Komisiją,
T-136/05, Rink. p. II-4063
, 69 punktas).
Taigi reikia patikrinti, ar
Fineco
gali būti laikoma pagal sektorinės pagalbos schemą suteikiamos individualios pagalbos, kurią Komisija nurodė išieškoti, faktinė gavėja.
Žinoma, kad
Fineco
yra turto valdymo bendrovė ir kad šiuo pagrindu ji valdo du bendrus fondus, kurie specializuojasi mažos ar vidutinės kapitalizacijos bendrovių akcijų srityje, t. y. „
Fineco AM Small Cap Italy
“ ir „
Fineco Small Cap Europe
“, kuriems taikomas DL 269/2003 12 straipsnis. Būdama šių fondų valdytoja ji turi mokėti šioje nuostatoje nurodytą pakaitinį mokestį, todėl ji naudojasi aptariama pagalba, kurią reikalaujama sugrąžinti. Beje, Komisija per teismo posėdį pripažino, kad
Fineco
jau pasinaudojo aptariama priemone ir reikalavimas susigrąžinti iš esmės yra taikomas jai.
Taigi
Fineco
yra faktinė individualios pagalbos, kurią reikalaujama susigrąžinti, gavėja. Todėl ji konkrečiai susijusi su skundžiamu sprendimu.
Kalbant apie tiesioginį poveikį
Fineco
dėl to, kad sprendimo 3 straipsnio 2 dalimi Italijos Respublika įpareigojama imtis būtinų priemonių to paties sprendimo 1 dalyje nurodytai pagalbai susigrąžinti,
Fineco
turi būti laikoma tiesiogiai susijusia su šiuo sprendimu (šiuo klausimu žr. šio sprendimo 34 punkte minėto sprendimo
Sardegna Lines
36 punktą ir šio sprendimo 48 punkte minėto sprendimo
Salvat père & fils ir kt. prieš Komisiją
75 punktą).
Du teismų praktikoje nustatyti tiesioginio poveikio kriterijai, t. y., pirma, aplinkybė, kad nagrinėjamas aktas turi daryti tiesioginį poveikį asmens teisinei padėčiai, ir, antra, aplinkybė, kad šis aktas neturi palikti jokios diskrecijos jo adresatams, atsakingiems už jo įgyvendinimą, šioje byloje yra patenkinti (šio sprendimo 48 punkte minėto sprendimo
Salvat père & fils ir kt. prieš Komisiją
76 punktas).
Taigi
Fineco
ieškinį reikia pripažinti priimtinu.
Remiantis nusistovėjusia teismų praktika, asociacija, įgaliota ginti bendrus įmonių interesus, iš esmės gali pareikšti ieškinį dėl galutinio Komisijos sprendimo dėl valstybės pagalbos panaikinimo, tik jei minėtos įmonės gali pareikšti tokį ieškinį individualiai arba jei ji gali įrodyti savo suinteresuotumą pareikšti ieškinį, būtent dėl to, kad aktas, kurį prašoma panaikinti, paveikė jos, kaip derybininkės, poziciją (žr. 2000 m. rugsėjo 29 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
CETM prieš Komisiją
,
T-55/99, Rink. p. II-3207
, 23 punktą ir jame nurodytą teismų praktiką).
Taikant šią teismų praktiką ir atsižvelgiant į tai, kad
Assogestioni
yra įgaliota ginti savo narių kolektyvinius interesus, bei į tai, kad bent vienas iš tų narių, t. y.
Fineco
, gali skųsti sprendimą,
Assogestioni
ieškinys taip pat yra priimtinas.
Dėl esmės
Dėl pirmojo ieškinio pagrindo, susijusio su EB 253 straipsnio ir EB 88 straipsnio pažeidimu dėl skundžiamo sprendimo prieštaringo arba nepakankamo motyvavimo
Šalių argumentai
Pirmojoje šio pagrindo dalyje ieškovės iš esmės nurodo, kad skundžiamo sprendimo motyvai yra prieštaringi arba nepakankami, kiek tai susiję su atrankinio pranašumo egzistavimu.
Visų pirma ieškovės pabrėžia, kad skundžiamo sprendimo motyvai prieštarauja sprendime išdėstytiems argumentams pradėti formalią tyrimo procedūrą (toliau – sprendimas pradėti tyrimą). Iš tikrųjų sprendime Komisija nurodo tiesioginį pranašumą specializuotiesiems investiciniams subjektams mažesnių mokesčių forma. Taigi skundžiamame sprendime Komisija, patvirtinusi savo pradinę poziciją, pateikia naują argumentą, kad aptariama priemone specializuotiesiems investiciniams subjektams suteikiamas netiesioginis pranašumas dėl didesnio likvidumo ir komisinių.
Antra, sprendime pradėti tyrimą ir skundžiamo sprendimo 36 konstatuojamojoje dalyje patvirtinusi, kad aptariama priemone specializuotiesiems investiciniams subjektams suteikiamas netiesioginis pranašumas, Komisija pati sau prieštarauja jau skundžiamo sprendimo 37 konstatuojamojoje dalyje, kurioje pasakyta, kad pagalbos gavėjai jau yra ne specializuotieji investiciniai subjektai, bet SICAV ir SGE. Tačiau šiuo atveju visiškai nereikia nustatyti, ar SICAV ir bendrovės statuso neturintys investiciniai subjektai yra įmonės. Tačiau visiškai nenuosekliai skundžiamo sprendimo 38 konstatuojamojoje dalyje Komisija vėl teigia, kad net bendrovės statuso neturintys specializuotieji investiciniai subjektai yra įmonės. Skundžiamo sprendimo 45 konstatuojamojoje dalyje Komisija teigia, kad jie konkuruoja su kitomis finansų įmonėmis. Komisija supainioja kolektyvinio investavimo subjektus ir turto valdymo bendroves.
Tokios painiavos esama ir atsiliepime į ieškinį, kurio 149 punkte Komisija aiškiai sutartinius investicinius subjektus laiko įmonėmis, nors to paties atsiliepimo į ieškinį 130 punkte teigia, kad niekada įmonėmis nelaikė juridinio asmens statuso neturinčių fondų.
Trečia, ieškovės teigia, kad Komisija teisiškai nemotyvuoja mažos ar vidutinės kapitalizacijos bendrovių ekonominio pranašumo egzistavimo, nors skundžiamo sprendimo 42 konstatuojamojoje dalyje šį tariamą pranašumą ji apibūdina kaip „jų akcijų paklausos ir likvidumo padidėjimą“.
Pasak ieškovių, remiantis Teisingumo Teismo ir Pirmosios instancijos teismo praktika, dėl tokių teiginių skundžiamas sprendimas tampa prieštaringas ir suinteresuotosios šalys negali sužinoti priimtos priemonės pagrindo, o kompetentingas teismas negali vykdyti kontrolės.
Antrojoje šio pagrindo dalyje ieškovės siekia įrodyti, kad skundžiamo sprendimo motyvuose taip pat yra prieštaravimų ir kad jų nepakanka, kiek tai susiję su konkurencijos iškraipymu, galinčiu daryti įtakos prekybai Bendrijos mastu.
Pasak ieškovių, paminėjimas, kad naudą gaunančios bendrovės gali veikti tarptautinėse rinkose ir vykdyti prekybinę veiklą bei kitokią ekonominę veiklą rinkose, kurioms būdinga didelė konkurencija, yra netinkamas motyvavimas. Komisija nepaaiškino, kodėl netiesioginis ekonominis pranašumas, suteiktas naudą gaunančioms bendrovėms, gali iškraipyti konkurenciją, nors kalbama apie menkas sumas, kurias gauna daugelis įmonių.
Komisija nesutinka su ieškovių argumentais.
Pirmosios instancijos teismo vertinimas
Visų pirma reikia priminti, kad pagal teismų praktiką ieškinio pagrindas, susijęs su EB 253 straipsnio pažeidimu, skiriasi nuo ieškinio pagrindo, susijusio su akivaizdžia vertinimo klaida. Iš tikrųjų pirmasis pagrindas dėl nepakankamo motyvavimo ar nemotyvavimo yra susijęs su esminio procedūrinio reikalavimo pažeidimu pagal EB 230 straipsnį bei yra viešuoju interesu grindžiamas ieškinio pagrindas, kuriuo turi remtis Bendrijos teismas, o antrasis pagrindas dėl sprendimo teisėtumo yra susijęs su teisės taisyklės dėl Sutarties taikymo pažeidimu pagal tą patį EB 230 straipsnį ir Bendrijos teismas jį gali nagrinėti, tik jei ieškovas remiasi šiuo pagrindu. Todėl pareiga motyvuoti ir motyvavimo pagrįstumas yra du atskiri klausimai (1998 m. balandžio 2 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Komisija prieš Sytraval ir Brink’s France
,
C-367/95 P, Rink. p. I-1719
, 67 punktas, 2001 m. kovo 22 d. Sprendimo
Prancūzija prieš Komisiją
,
C-17/99, Rink. p. I-2481
, 35 punktas, 2004 m. balandžio 29 d. Sprendimo
Nyderlandai prieš Komisiją
,
C-159/01, Rink. p. I-4461
, 65 punktas ir 2004 m. sausio 13 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Thermenhotel Stoiser Franz ir kt. prieš Komisiją
,
T-158/99, Rink. p. II-1
, 97 punktas).
Pagal nusistovėjusią teismų praktiką EB 253 straipsnyje reikalaujamas motyvavimas turi atitikti konkretaus akto pobūdį bei aiškiai ir nedviprasmiškai atskleisti šį aktą priėmusios institucijos samprotavimus, kad suinteresuoti asmenys galėtų sužinoti priimto akto pagrindimą, o kompetentingas teismas galėtų vykdyti jo teisėtumo priežiūrą. Motyvavimo reikalavimas turi būti vertinamas atsižvelgiant į konkrečios bylos aplinkybes. Nereikalaujama, kad motyvavime būtų nurodytos visos reikšmingos faktinės ir teisinės aplinkybes, kadangi jos atitiktis EB 253 straipsnio reikalavimams vertintina atsižvelgiant ne vien į jos formuluotę, bet taip pat į jos kontekstą bei į atitinkamą klausimą reguliuojančių teisės normų visumą. Visų pirma Komisija neprivalo priimti pozicijos dėl visų argumentų, kuriuos jai pateikė suinteresuotosios šalys, pakanka, kad ji išdėstytų faktus ir teisinius argumentus, turinčius esminės reikšmės sprendimo sandarai (žr. 2004 m. liepos 8 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Technische Glaswerke Ilmenau prieš Komisiją
T-198/01, Rink. p. II-2717
, 59 ir 60 punktus bei juose nurodytą teismų praktiką).
Be to, pagalbos schemos atveju Komisija gali išnagrinėti tik bendras aptariamos schemos savybes ir neprivalo nagrinėti kiekvieno atskiro jos taikymo atvejo (šio sprendimo 34 punkte minėto Teisingumo Teismo sprendimo
Sardegna Lines
51 punktas ir 2004 m. balandžio 29 d. Sprendimo
Graikija prieš Komisiją
C-278/00, Rink. p. I-3997
, 24 punktas), kad patikrintų, ar ši schema turi pagalbai būdingų bruožų.
Atsižvelgiant būtent į šiuos principus reikia išnagrinėti, ar skundžiamas sprendimas yra pakankamai motyvuotas įvairiais nurodytais aspektais.
— Dėl pirmosios pagrindo dalies, susijusios su atrankinio pranašumo egzistavimo motyvavimu
Kaip matyti iš skundžiamo sprendimo aprašymo, pateikiamo šio sprendimo 15–22 punktuose, Komisija, apibūdindama aptariamą priemonę, teigia, kad investiciniai subjektai gali turėti sutartinio investicinio fondo, neturinčio juridinio asmens statuso, kurį valdo SGE, investicinio subjekto, įsteigto kaip bendrovė, (pvz., SICAV) arba pensijų fondo statusą (13 konstatuojamoji dalis).
Pateikdama priežastis, dėl kurių buvo pradėta tyrimo procedūra, skundžiamo sprendimo 29 konstatuojamojoje dalyje Komisija nurodo, kad, keldama klausimą dėl galimos pagalbos specializuotiesiems investiciniams subjektams egzistavimo, ji nusprendė, kad pastarieji yra „įmonės“ pagal EB 87 straipsnio 1 dalį, nes jie arba patys turi bendrovės statusą ir yra įmonės, arba yra tam tikras atskiras turtas, kurį valdo įmonės, konkuruojančios investicijų rinkoje.
Skundžiamo sprendimo 35 konstatuojamojoje dalyje Komisija pateikia pagalbos vertinimą ir teigia, kad mokesčių investuotojams sumažinimas yra valstybės pagalba ne tik specializuotiesiems investiciniams subjektams, bet ir mažos ir vidutinės kapitalizacijos įmonėms, kurių akcijas valdo tokios bendrovės.
Padariusi tokį skirtumą, tyrimą ji padalina į dvi dalis skundžiamo sprendimo 36–41 konstatuojamosiose dalyse kalbėdama apie specializuotųjų investicinių subjektų atrankinį pranašumą, o 42 ir 43 konstatuojamosiose dalyse apie mažos ar vidutinės kapitalizacijos bendrovių atrankinį pranašumą.
Kalbėdama apie specializuotuosius investicinius subjektus, skundžiamo sprendimo 36 konstatuojamojoje dalyje Komisija primena, kad tam tikras atvejais investiciniai subjektai yra įmonės pagal EB 87 straipsnį ir todėl gali pasinaudoti mokesčių sumažinimu, nustatytu DL 269/2003. Komisija teigia, kad nors investiciniai subjektai neturi tiesioginės naudos iš mokesčių jų investuotojams sumažinimo, vis dėlto jie gauna netiesioginę ekonominę naudą, nes aptariama priemonė skatina investuotojus įsigyti specializuotųjų subjektų akcijų ir taip pastariesiems sukuriamas papildomas likvidumas ir pajamos iš įsigijimo ir valdymo mokesčių.
Skundžiamo sprendimo 37 konstatuojamojoje dalyje Komisija atsižvelgia į Italijos valdžios institucijų pastabą, kad specializuotieji investiciniai subjektai, turintys naudos iš Įstatyminio dekreto Nr. 269/2003 12 straipsnyje numatyto mokesčių sumažinimo, yra tik sutelktas turtas, todėl negali būti laikomi įmonėmis, kaip apibrėžta EB sutarties 87 straipsnyje. Tačiau Komisija pastebi, kad kai kuriais atvejais tokie investiciniai subjektai įgyja bendrovės statusą ir todėl gali atskirai turėti naudos iš lengvatų. Ji taip pat pažymi, kad kiti investiciniai subjektai be juridinio asmens statuso yra valdomi įmonių, kurios konkuruoja su kitais turtą valdančiais operatoriais, ir kad šios įmonės gali atitinkamai turėti naudos iš šių lengvatų.
Skundžiamo sprendimo 38 konstatuojamojoje dalyje Komisija toliau teigia mananti, kad specializuotieji investiciniai subjektai, neatsižvelgiant į tai, ar jie turi bendrovės statusą, vykdo ekonominę veiklą ir yra įmonės, kaip apibrėžta EB sutarties 87 straipsnio 1 pastraipoje. Jos nuomone, tai patvirtina Teisingumo Teismo praktika pridėtinės vertės mokesčio (toliau – PVM) srityje, kuria remiantis SICAV sudaryti kolektyvinio investavimo į perleidžiamus vertybinius popierius sandoriai yra apmokestinamųjų asmenų vykdoma ekonominė veikla, kaip apibrėžta PVM direktyvose.
Skundžiamo sprendimo 39 konstatuojamojoje dalyje Komisija, remdamasi tuo, kas išdėstyta, daro išvadą, kad investuotojams į specializuotuosius investicinius subjektus suteiktos mokesčių lengvatos yra parama šiems subjektams kaip įmonėms, turinčioms bendrovės statusą, arba kaip įmonėms, valdančioms tokius subjektus, kai jie turi sutartimis nustatytą formą.
Skundžiamo sprendimo 40 konstatuojamojoje dalyje Komisija teigia, kad atrankos sąlyga yra patenkinta, nes aptariama priemone numatoma sumažinti mokestį išimtinai tik specializuotiesiems investiciniams subjektams ir juos valdančioms bendrovėms. Ji teigia, kad, remiantis teismų praktika, tai, jog lengvatos yra tik netiesioginės, nepaneigia, kad teikiama valstybės pagalba.
Galiausiai skundžiamo sprendimo 41 konstatuojamojoje dalyje Komisija daro išvadą, kad šia priemone specializuotiesiems investiciniams subjektams ir juos valdančioms bendrovėms suteikiamas konkretus netiesioginis pranašumas, dėl kurio nukenčia kitos įmonės, siūlančios alternatyvias investavimo formas.
Remiantis tuo, kas išdėstyta, darytina išvada, kad skundžiamame sprendime pateikti motyvai, susiję su specializuotiesiems investiciniams fondams taikomo atrankinio netiesioginio pranašumo egzistavimu. Nors ir remdamasi skirtingais kriterijais, nelygu jų teisinis statusas, Komisija paaiškina, kodėl nurodyti skirtingi investiciniai subjektai gali būti laikomi vykdančiais ekonominę veiklą ir dėl to yra įmonės pagal EB 87 straipsnį. Lengvatą gaunanti įmonė yra arba pats investicinis subjektas, turintis bendrovės statusą, arba jį valdanti įmonė, kai investicinis subjektas turi sutartimis nustatytą formą.
Tačiau ieškovės nurodo įvairius prieštaringumas, aptiktus skundžiamo sprendimo motyvuose.
Šiuo atveju reikia priminti, kad sprendimo motyvuose esantis prieštaringumas yra EB 253 straipsnyje nustatytos pareigos pažeidimas, turintis įtakos aptariamo teisės akto galiojimui, jei būtų įrodyta, kad dėl tokio prieštaringumo teisės akto adresatas negali suvokti visų ar dalies tikrųjų sprendimo motyvų ir kad dėl tos priežasties visa akto rezoliucinė dalis ar jos dalis neturi teisinio pagrindo (2000 m. kovo 30 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimas
Kish Glass prieš Komisiją
,
T-65/96, Rink. p. II-1885
, 85 punktas).
Kalbant, visų pirma, apie tariamą skundžiamo sprendimo motyvų ir sprendimo pradėti tyrimą motyvų prieštaringumą, reikia pabrėžti, kad net jei ir būtų patvirtintas šių dviejų sprendimų skirtumas, tai negalėtų reikšti, kad ieškovės negali suvokti skundžiamame sprendime nurodytų motyvų.
Be to, remiantis Reglamento Nr. 659/1999 6 straipsnio 1 dalimi, sprendime pradėti tyrimą apibendrinamos reikšmingos faktinės ir teisinės aplinkybės, pateikiamas pirminis Komisijos įvertinimas ir išdėstomos priežastys, dėl kurių kyla abejonių, ar pagalba suderinama su bendrąja rinka. Formalaus tyrimo procedūra savo ruožtu sudaro galimybę išplėsti ir paaiškinti sprendime pradėti tyrimą iškeltus klausimus. Remiantis Reglamento Nr. 659/1999 7 straipsniu, užbaigus šią procedūrą, Komisijos analizė gali būti išplėtota, nes Komisija galiausiai gali nuspręsti, kad priemonė nėra pagalba arba kad išsklaidytos abejonės dėl jos suderinamumo. Todėl darytina išvada, kad galutinis sprendimas gali šiek tiek skirtis nuo sprendimo pradėti tyrimą, tačiau tokie skirtumai neturi neigiamo poveikio galutiniam sprendimui.
Bet kokiu atveju šioje byloje nėra jokio sprendimo pradėti tyrimą ir skundžiamo sprendimo prieštaringumo nei nurodyto pranašumo, nei susijusių subjektų atžvilgiu.
Iš tikrųjų, jei kalbėtume apie aptariama priemone specializuotiesiems investiciniams subjektams suteiktą netiesioginį pranašumą, Komisija jau sprendime pradėti tyrimą teigė, kad to pranašumo esmė gali būti ta, kad, didinant investuotojų pajamas atskaičius mokesčius, skatinamas jų susidomėjimas šių subjektų akcijomis. Taigi toks vertinimas negali būti laikomas prieštaraujančiu skundžiamo sprendimo 36 konstatuojamojoje dalyje pateiktam vertinimui, kad specializuotieji investiciniai subjektai dėl aptariamos priemonės įgyja netiesioginį pranašumą, „jei dėl mažesnių mokesčių investicijoms į specializuotuosius subjektus investuotojai skatinami įsigyti specializuotųjų investicinių subjektų akcijų ir taip sukuriamas papildomas likvidumas ir papildomos pajamos iš įsigijimo ir valdymo mokesčių“. Tai, kad Komisija skundžiamame sprendime nepakartojo argumento dėl tiesioginio pranašumo suteikimo specializuotiesiems investiciniams subjektams, kurio esmė yra mokesčio sumažinimas, negali būti laikoma prieštaravimu.
Kalbėdamos apie minėtus investicinius subjektus, ieškovės klaidingai teigia, kad pagalbos gavėjai jau yra nebe specializuotieji investiciniai subjektai, o investiciniai subjektai, turintys bendrovės statusą ir, jei tie subjektai turi bendrojo fondo statusą, juos valdančios bendrovės.
Iš tikrųjų, pirma, specializuotieji investiciniai subjektai ir toliau laikomi, remiantis skundžiamu sprendimu, aptariamos pagalbos gavėjais net ir tuo atveju, jei tame sprendime nurodyta, kad minėti subjektai patys yra gavėjai kaip įmonės, kai jie turi juridinio asmens statusą, arba pagalbą gauna per juos valdančias įmones, jei turi sutartimis nustatytą formą (39 konstatuojamoji dalis).
Antra, sprendime pradėti tyrimą Komisija jau buvo nurodžiusi, kad specializuotiesiems investiciniams fondams taikomas mokesčio sumažinimas galėjo suteikti pranašumo ir tuos fondus valdančioms bendrovėms, kurios taip pat laikomos įmonėmis pagal EB 87 straipsnio 1 dalį.
Antra, ieškovės nurodo įvairius netikslumus ir prieštaringumus paties skundžiamo sprendimo motyvuose.
Pirma, kalbant apie aptariamos pagalbos gavėjus ir jų, kaip įmonių, statusą pagal EB 87 straipsnio 1 dalį, remiantis skundžiamo sprendimo 35 konstatuojamąja dalimi aiškiai matyti, kad Komisija nusprendė, jog aptariama priemonė yra valstybės pagalba specializuotiesiems investiciniams subjektams ir mažos ar vidutinės kapitalizacijos bendrovėms, kurių akcijų turi tie subjektai.
Kalbant apie specializuotuosius investicinius subjektus, 13 ir 37 konstatuojamosiose dalyse nurodyta, kad jų statusas gali būti įvairus, t. y. iš esmės, kas šiuo atveju labiausiai domina, sutartinio investicinio fondo, nesančio juridiniu asmeniu, kurį valdo SGE, statusas arba investicinio fondo, įsteigto kaip bendrovė, statusas, pvz., SICAV.
Todėl skundžiamo sprendimo 39 konstatuojamojoje dalyje Komisija pagrįstai teigia, kad aptariama priemonė yra parama patiems investiciniams subjektams, kaip įmonėms, turinčioms bendrovės statusą, arba kaip įmonėms, valdančioms tokius subjektus, kai jie turi sutartimis nustatytą formą. Komisija nuosekliai baigia nagrinėti investicinius subjektus ir įvairius jų statusus skundžiamo sprendimo 41 konstatuojamojoje dalyje pakartodama, kad aptariamas pranašumas suteikiamas ir investiciniams subjektams, ir juos valdančioms bendrovėms.
Todėl ieškovės, kurių viena yra du su aptariama priemone susijusius fondus valdanti bendrovė, o kita tokioms valdančioms bendrovėms atstovaujanti asociacija, galėjo suvokti skundžiamo sprendimo motyvus ir suprasti, kaip jos susijusios su tuo sprendimu.
Šios išvados negalima paneigti tariamu prieštaringumu, esančiu skundžiamo sprendimo 38 konstatuojamojoje dalyje.
Iš tikrųjų, šioje konstatuojamojoje dalyje padarius nuorodą į Teisingumo Teismo praktiką SICAV mokesčių režimo srityje, ja akivaizdžiai siekiama įrodyti, kad SICAV yra įmonės. Nors šis įrodymas kai kuriais aspektais gali pasirodyti ginčytinas arba klaidingas, pirma, jis nesusijęs su ieškovėmis, nes kalbama apie SICAV, ir, antra bei svarbiausia, turi būti atsižvelgta į šios konstatuojamosios dalies kontekstą ir ji turi būti skaitoma atsižvelgiant į visą skundžiamą sprendimą bei jo rezoliucinę dalį, kurio esminio pagrindo ji viena nesudaro. Todėl negalima teigti, kad ieškovės dėl šios konstatuojamosios dalies negalėjo suprasti skundžiamo sprendimo motyvų, kurie išdėstyti visų pirma 13, 29, 36, 37, 39 ir 41 konstatuojamosiose dalyse.
Antra, kalbant apie mažos ar vidutinės kapitalizacijos bendrovėms, kurių akcijų turi specializuotieji investiciniai subjektai, suteikto atrankinio pranašumo nemotyvavimą, reikia pabrėžti, kad Komisija tam skiria skundžiamo sprendimo 42 ir 43 konstatuojamąsias dalis.
Skundžiamo sprendimo 42 konstatuojamojoje dalyje Komisija teigia, kad šioms bendrovėms suteikiamas pranašumas pasireiškia didesne jų akcijų paklausa ir didesniu jų likvidumu. Komisija atmeta argumentą, kad jos neįgyja jokio pranašumo, nes fondai ir investuotojai visų pirma siekia gauti kuo didesnį pelną. Komisija mano, kad palankesnis mokesčių režimas pagerina tokios investicijos patrauklumą, todėl šioms bendrovėms suteikimas didesnis likvidumas net joms nesistengiant aktyviau pasinaudoti tokiu pranašumu.
Skundžiamo sprendimo 43 konstatuojamojoje dalyje Komisija atmeta argumentą, kad aptariama priemonė yra bendrosios mokesčių politikos priemonė, kuria siekiama skatinti mažos ar vidutinės kapitalizacijos bendrovių kapitalizaciją, todėl jai netaikomos taisyklės dėl valstybės pagalbos.
Taigi skundžiamame sprendime Komisija aiškiai motyvavo, kad mažos ar vidutinės kapitalizacijos bendrovėms, kurių akcijų turi specializuotieji investiciniai subjektai, suteiktas atrankinis pranašumas. Beje, ieškovės šiuo atveju iš tiesų ginčija pateiktų motyvų pagrįstumą, kuriuo, pagal šio sprendimo 66 punkte nurodytą teismų praktiką, negalima remtis grindžiant pagrindą, susijusį su nemotyvavimu.
Todėl pirmojo pagrindo pirmąją dalį reikia atmesti.
— Dėl antrosios pagrindo dalies, susijusios su konkurencijos iškraipymo, galinčio daryti įtakos prekybai Bendrijoje, egzistavimo nemotyvavimu
Primintina, kad nors savo sprendimo motyvuose Komisija turi bent jau išdėstyti pagalbos suteikimo aplinkybes, kai jos įrodo, kad pagalba daro poveikį valstybių narių tarpusavio prekybai, ji neprivalo įrodinėti realių jau suteiktos pagalbos padarinių. Priešingu atveju šis reikalavimas būtų naudingas neteisėtą pagalbą teikiančioms valstybėms narėms, kitų valstybių narių, pranešančių apie planuojamą suteikti pagalbą, nenaudai (šio sprendimo 67 punkte minėto sprendimo
Technische Glaswerke Ilmenau prieš Komisiją
215 punktą).
Atsižvelgiant į šią Teisingumo Teismo praktiką, šiuo atveju Komisija nepažeidė savo pareigos pakankamai motyvuoti skundžiamą sprendimą.
Iš tikrųjų ji skiria tris skundžiamo sprendimo konstatuojamąsias dalis aptariamos priemonės poveikio konkurencijai tyrimui, pirma, paaiškindama, kodėl, jos nuomone, aptariama priemonė iškraipo konkurenciją ir daro įtakos prekybai Bendrijoje, ir, antra, atsakydama į tam tikrą kritiką, pateiktą vykdant procedūrą, kuri baigta skundžiamo sprendimo priėmimu.
Skundžiamo sprendimo 45 konstatuojamojoje dalyje Komisija teigia, kad aptariama priemonė gali iškraipyti konkurenciją tarp įmonių ir paveikti prekybą tarp valstybių narių, nes „naudą gaunančios įmonės gali vykdyti veiklą tarptautinėse rinkose ir vykdyti ūkinę veiklą rinkose, kur vyksta intensyvi konkurencija“. Ji pabrėžia, kad specializuotieji investiciniai subjektai „konkuruoja su kitomis finansų įmonėmis ir vykdo veiklą atviroje rinkoje, kurioje vyksta žymi Bendrijos vidaus prekybos dalis“, ir kad mažos ir vidutinės kapitalizacijos bendrovės aktyviai veikia sektoriuose, kuriuose vyksta prekyba tarp valstybių narių.
46 konstatuojamojoje dalyje Komisija atmeta argumentą, susijusį su aptariamos priemonės ribotomis mokesčių išlaidomis ir mažu 2004 m., kuriais Komisija pradėjo aptariamos priemonės tyrimo procedūrą, veikusių specializuotųjų investicinių subjektų skaičiumi. Šiuo atveju ji visų pirma primena nusistovėjusią teismų praktiką, pagal kurią net nedidelė pagalba daro poveikį konkurencijai. Antra, ji pabrėžia, kad Italijos Respublika neatmeta galimybės, jog aptariama priemonė ateityje gali turėti kur kas didesnį poveikį. Ji teigia, kad ribotą priemonės poveikį galima paaiškinti ir tuo, kad neatidėliotini jos veiksmai šiuo klausimu turėjo įtakos operatorių elgesiui. Galiausiai Komisija pabrėžia, kad remiantis Italijos Respublikos pateikta informacija negalima daryti išvados, jog nauda, kurią atskiri naudos gavėjai gavo iš aptariamos priemonės, neviršija
de minimis
pagalbos ribų.
Todėl skundžiamo sprendimo 47 konstatuojamojoje dalyje Komisija padarė išvadą, kad aptariama priemone „pakeičiama (skirtingai vertinant investuotojų apmokestinimą) kai kurių įmonių, vykdančių prekybinę veiklą, konkurencinė padėtis, ir, kadangi jos vykdo veiklą tarptautinei konkurencijai atvirose rinkose, konkurencija yra iškraipoma“.
Taigi skundžiamo sprendimo motyvai suteikia galimybę ieškovėms ir Bendrijos teismui suvokti priežastis, dėl kurių Komisija nusprendė, kad EB 87 straipsnio 1 dalies taikymo sąlygos, susijusios su poveikiu valstybių narių prekybai ir su konkurencijos iškraipymu, šiuo atveju buvo patenkintos.
Ieškovės negali kaltinti Komisijos, kad ji išsamiau neišnagrinėjo konkretaus ginčijamos pagalbos poveikio valstybių narių prekybai ir konkurencijai. Iš tikrųjų Komisija neprivalėjo atlikti realios padėties atitinkamoje rinkoje, pagalbą gaunančių įmonių rinkos dalies, konkuruojančių įmonių pozicijos ir prekybos aptariamomis paslaugomis valstybėse narėse krypčių ekonominės analizės, nes ji jau buvo nurodžiusi, kodėl ginčijama pagalba iškraipo konkurenciją ir daro įtakos valstybių narių prekybai. Kadangi kalbama apie pagalbą, apie kurią nebuvo pranešta, Komisija neprivalėjo įrodyti jos realaus poveikio (šiuo klausimu žr. šio sprendimo 55 punkte minėto sprendimo
CETM prieš Komisiją
102 ir 103 punktus).
Taigi pirmojo pagrindo antroji dalis, susijusi su skundžiamo sprendimo nemotyvavimu dėl aptariamos priemonės poveikio konkurencijai ir prekybai Bendrijoje, yra nepagrįsta.
Todėl reikia atmesti visą pirmąjį ieškinio pagrindą.
Dėl antrojo ieškinio pagrindo, susijusio su EB 87 straipsnio 1 dalies pažeidimu, nes priemonė nėra valstybės pagalba
Šalių argumentai
Pirmojoje antrojo pagrindo dalyje ieškovės teigia, kad aptariama priemonė yra ne valstybės pagalba, o bendrojo pobūdžio mokestinė priemonė, nes ja gali naudotis visi investuotojai į investicinį subjektą.
Ieškovės teigia, pirma, kad pritaikius aptariamą priemonę sumažintas mokestis tiesiogiai taikomas investuotojams į investicinį subjektą. Iš tikrųjų, jei kalbėtume apie užsienio investicinius subjektus, šia priemone tiesiogiai nuo 12,5% iki 5% sumažinamas investuotojų į investicinį subjektą pajamų mokestis, o Italijos investicinių subjektų atveju ta pati priemonė, pagal kurią numatytas minėtiems investiciniams subjektams taikomo pakaitinio mokesčio sumažinimas, iš karto ir tiesiogiai reikštų sumų, kurias investuotojai gali gauti periodiškai skirstant pajamas, arba grąžinant ar išperkant akcijas, padidėjimą. Be to, iš investicinių subjektų kapitalo padidėjimo naudos turėtų tik jų investuotojai, o ne juos valdančios bendrovės. SICAV atveju ieškovės nurodo, kad gaunami valdymo mokesčiai negali padidėti, nes SICAV ima mokestį iš kitų įmonių už jų turto valdymą. Kalbėdamos apie specializuotuosius investicinius subjektus, kurių buveinė yra ne Italijoje, ieškovės teigia, kad valdymo mokesčiai yra proporcingi bendroms pajamoms neatskaičius pakaitinio mokesčio, nes šie investiciniai subjektai neapmokestinami pakaitiniu mokesčiu už pajamas.
Antra, ieškovės atkreipia dėmesį, kad aptariami investuotojai dažniausiai yra fiziniai asmenys, o ne įmonės, todėl skundžiamame sprendime klaidingai nurodyta, kad aptariama priemonė yra valstybės pagalba.
Antrojo pagrindo antrojoje dalyje ieškovės teigia, kad nesuteikiamas joks ekonominis atrankinis pranašumas dėl šia priemone nustatyto mokesčio sumažinimo SICAV ir SGE.
Pirma, ieškovės teigia, kad vien tik aptariamo mokesčio sumažinimu negalima specializuotuosius investicinius subjektus valdančioms bendrovėms užtikrinti papildomų komisinių mokesčių. Net jei aptariama priemone būtų galima paskatinti investuoti į specializuotųjų investicinių fondų akcijas, juos valdančios bendrovės nebūtinai gali iš to turėti naudos. Investavimas į specializuotųjų investicinių subjektų akcijas iš tikrųjų gali lemti nespecializuotųjų investicinių subjektų akcijų perleidimą. Jei investicinius subjektus valdytų ta pati SGE, už specializuotųjų investicinių subjektų valdymą gautų komisinių padidėjimas būtų kompensuotas už nespecializuotųjų investicinių subjektų valdymą gautų komisinių sumažėjimu. Netiesioginio ekonominio atitinkamų bendrovių pranašumo egzistavimas niekada nebuvo įrodytas.
Ieškovės taip pat teigia, kad, remiantis Komisijos praktika, investiciniams subjektams ir fondams palankios priemonės nepasireiškia valstybės pagalba juos valdančioms įmonėms. Be to, ieškovės pabrėžia, kad komisiniai mokesčiai už valdymą SIVAC yra išlaidos, o ne pelnas.
Antra, ieškovės nurodo, kad tariamas atrankinis pranašumas, suteiktas SICAV ir SGE, neegzistuoja. Iš tikrųjų, skundžiamame sprendime Komisijos nurodytu pranašumu gali naudotis visos SGE, jei tik jos gali būti laikomos investiciniais subjektais, atitinkančiais aptariama priemone nustatytas sąlygas. Taigi egzistuojantys fondai arba SICAV gali veikti kaip specializuotieji investiciniai subjektai. Bet kokiu atveju aptariamo pranašumo atrankinis pobūdis negali būti grindžiamas įmonių, kurios naudojasi kitomis investicinėmis priemonėmis kapitalui pritraukti, negalėjimu pasinaudoti aptariama priemone. Pasak ieškovių, laikantis tokio požiūrio, atrankos sąvokai būtų suteikta netinkama prasmė, o valstybės pagalbos sąvoka apimtų sumažintą mokesčių normą, taikomą tik pajamoms iš tam tikrų rūšių investicinių priemonių.
Antrojo pagrindo trečioje dalyje ieškovės teigia, kad investiciniai subjektai negali būti laikomi įmonėmis.
Jos teigia, kad bendrieji investiciniai fondai yra tik savarankiško juridinio asmens statuso neturintis sutelktas turtas. Be to, sprendime pradėti tyrimą pripažinusi, kad bendrieji fondai nekuria turto ir neteikia paslaugų, Komisija negali šių fondų laikyti įmonėmis. Be to, 2003 m. birželio 3 d. Tarybos direktyvoje 2003/48/EB dėl palūkanų, gautų iš taupymo pajamų, apmokestinimo (
OL L 157, p. 38
), pajamos, gautos iš investicinių subjektų atliktų mokėjimų, laikomos palūkanomis, o ne įmonės pelnu.
Antrojo pagrindo ketvirtoje dalyje ieškovės nesutinka, kad aptariama priemone buvo suteiktas atrankinis ekonominis pranašumas mažos ar vidutinės kapitalizacijos bendrovėms, kurių akcijų turi specializuotieji investiciniai fondai.
Sunku suvokti, kad nereikšmingą 600000 eurų sumą sudaranti priemonė, kuria naudojasi daug įmonių, ieškovių teigimu – 6900, gali lemti investicijų padidėjimą ir nuo jų priklausantį aptariamų bendrovių likvidumą. Skundžiamame sprendime Komisija niekaip neįrodė tokio poveikio.
Bet kokiu atveju aptariamos priemonės tikslas nėra padidinti sumažintos kapitalizacijos bendrovių likvidumą, bet paskatinti investuotojus diversifikuoti investicinius portfelius.
Assogestioni
aiškiai ginčija teiginius, kuriuos Komisija jai priskiria skundžiamo sprendimo 32 konstatuojamojoje dalyje, kad aptariama priemone siekiama skatinti minėtų bendrovių kapitalizaciją. Galiausiai ieškovės pabrėžia, kad aptariama priemone nesumažinamos išlaidos, susijusios su investicijomis į aptariamas bendroves, todėl tame negalima įžvelgti SGE naudai suteikiamos pagalbos investicijoms.
Net jei aptariama priemonė suteikia netiesioginį ekonominį pranašumą mažos ar vidutinės kapitalizacijos bendrovėms, ieškovės neigia, kad toks pranašumas yra atrankinis, nes šių bendrovių padėtis negali būti lyginama su kitų į oficialųjį prekybos sąrašą įtrauktų bendrovių padėtimi. Tariamas į oficialųjį prekybos sąrašą įtrauktoms mažos ar vidutinės kapitalizacijos bendrovėms suteikiamas pranašumas yra grindžiamas aptariama priemone siekiamu tikslu.
Komisija nesutinka su ieškovių argumentais.
Pirmosios instancijos teismo vertinimas
Antrajame pagrinde ieškovės iš esmės kritikuoja skundžiamą sprendimą dėl aptariamos priemonės gavėjų nustatymo (pirmoji dalis), dėl atrankinio pranašumo įvairioms tariamų gavėjų kategorijoms suteikimo (antroji ir ketvirtoji dalys) ir dėl įvairių investicinių subjektų laikymo įmonėmis (trečioji dalis). Šio pagrindo pirmąją ir trečiąją dalis reikia nagrinėti kartu.
— Dėl aptariamos priemonės gavėjo nustatymo ir jų laikymo įmonėmis
Šiuo atveju reikia priminti, kad EB 87 straipsniu draudžiama valstybės arba iš jos valstybinių išteklių bet kokia forma teikiama pagalba, neatsižvelgiant į tai, ar su pagalba susijęs pranašumas suteikiamas tiesiogiai ar netiesiogiai. Teismų praktikoje pripažinta, kad tiesiogiai suteiktas pranašumas tam tikriems fiziniams ar juridiniams asmenims, kurie nebūtinai yra įmonės, gali būti netiesioginis pranašumas, taigi ir valstybės pagalba kitiems fiziniams ar juridiniams asmenims, kurie yra įmonės (šiuo klausimu žr. 2000 m. rugsėjo 19 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Vokietija prieš Komisiją
,
C-156/98, Rink. p. I-6857
, 22–35 punktus ir 2002 m. birželio 13 d. Sprendimo
Nyderlandai prieš Komisiją
,
C-382/99, Rink. p. I-5163
, 38 ir 60–66 punktus).
Remiantis skundžiamo sprendimo 35 konstatuojamąja dalimi „mokesčių investuotojams sumažinimas yra valstybės pagalba <…> specializuotiems subjektams, investuojantiems į mažos ir vidutinės kapitalizacijos įmones“. Skundžiamo sprendimo 36 konstatuojamojoje dalyje Komisija teigia, kad „net jei specializuotieji investiciniai subjektai ir neturi tiesioginės naudos iš mokesčių jų investuotojams sumažinimo, vis dėlto jie gauna netiesioginę ekonominę naudą“. Skundžiamo sprendimo 39 konstatuojamojoje dalyje ji pakartoja, kad, jos nuomone, investuotojams į specializuotuosius investicinius subjektus suteiktos mokesčių lengvatos yra parama šiems subjektams.
Be to, remiantis skundžiamo sprendimo 42 konstatuojamąja dalimi, darytina išvada, kad Komisija mano, jog dėl padidėjusios akcijų paklausos ir padidėjusio likvidumo aptariama priemone netiesiogiai sukuriamas atrankinis mažos ir vidutinės kapitalizacijos bendrovių, kurių akcijas valdo specializuotieji investiciniai subjektai, pranašumas.
Todėl remiantis skundžiamu sprendimu darytina išvada, kad Komisija, neginčydama, jog aptariamos priemonės tiesioginiai gavėjai yra investuotojai, nusprendė, kad tai yra valstybės pagalba jos netiesioginiams gavėjams, kurie, jos nuomone, yra specializuotieji investiciniai subjektai ir mažos ar vidutinės kapitalizacijos bendrovės.
Taigi remiantis šio sprendimo 127 punkte nurodyta teismų praktika, tai, jog, ieškovių teigimu, aptariama priemonė negali būti laikoma valstybės pagalba investuotojams į specializuotuosius investicinius subjektus, nereiškia, kad ji negali būti laikoma pagalba įmonėms, kurios ja naudojasi netiesiogiai. Tam, kad būtų galima nustatyti, jog valstybiniais ištekliais teikiama pagalba įmonei, nebūtina, kad ji būtų tiesioginė jos gavėja (2005 m. sausio 18 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimas
Confédération nationale du Crédit mutuel prieš Komisiją
,
T-93/02, Rink. p. II-143
, 95 punktas).
Todėl Komisija nepadarė teisės klaidos aptariamą priemonę vertindama netiesioginių jos gavėjų atžvilgiu.
Todėl ieškovių argumentai, kuriais siekiama įrodyti, kad tiesioginių aptariamos priemonės gavėjų atžvilgiu valstybės pagalba neegzistuoja, yra nereikšmingi. Iš tikrųjų, ne jie turi atitikti EB 87 straipsnio 1 dalyje nurodytus reikalavimus, o netiesioginiai gavėjai.
Todėl prieš nagrinėjant, ar jiems buvo suteiktas pranašumas, reiškia išsiaiškinti, kaip teigia ieškovės trečiojoje šio pagrindo dalyje, ar Komisija teisingai nusprendė dėl įmonių kvalifikavimo nurodytų atskirų netiesioginių gavėjų atžvilgiu.
Šiuo atveju būtina pabrėžti, kad skundžiamame sprendime išskiriami du atvejai (žr. 13, 29, 37 ir 39 konstatuojamąsias dalis bei šio sprendimo 75, 77, 92 ir 93 punktus). Tam tikrais atvejais investiciniai subjektai turi juridinio asmens statusą ir patys kaip įmonės gali pasinaudoti aptariamu pranašumu. Kitais atvejais minėti subjektai neturi juridinio asmens statuso, bet juos valdo įmonės, esančios palankesnėje padėtyje pagal EB 87 straipsnį. Taigi net jeigu DL 269/2003 12 straipsnyje nurodyti specializuotieji investiciniai subjektai, kaip teigia ieškovės, yra tik juridinio asmens statuso neturintis sutelktas turtas, remiantis skundžiamu sprendimu, aptariamu pranašumu netiesiogiai naudojasi juos valdančios įmonės. Juridinio asmens statuso neturinčius sutartinius investicinius subjektus valdančių bendrovių egzistavimas ir jų priskyrimas įmonėms nebuvo ginčijamas. Darytina išvada, kad aptariama priemone suteikiama palankesnė padėtis įmonėms pagal EB 87 straipsnio 1 dalį.
Bet kokiu atveju reikia priminti, kad, šioje byloje kalbant apie pagalbos schemą, Komisijai užteko išnagrinėti tik aptariamos schemos bendruosius požymius – ji neprivalėjo nagrinėti kiekvieno atskiro jos taikymo atvejo (žr. šio sprendimo 68 punkte nurodytą teismų praktiką). Teisingumo Teismas nusprendė, kad, taikant EB 87 straipsnio 1 dalį pagalbos schemai, pakanka, jog pastaroji atneštų naudos tam tikroms įmonėms, o šios išvados nepakeičia aplinkybė, kad ši schema taip pat naudinga gavėjams, kurie nėra įmonės (šiuo klausimu žr. 2005 m. gruodžio 15 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Italija prieš Komisiją
C-66/02, Rink. p. I-10901
, 91 ir 92 punktus). Todėl Komisijai pakako įrodyti, kad tam tikrais atvejais investiciniai subjektai yra įmonės (skundžiamo sprendimo 36 konstatuojamoji dalis).
Taigi antrojo pagrindo pirmoji ir trečioji dalys yra nepagrįstos.
— Dėl specializuotųjų investicinių subjektų ar juos valdančių įmonių atrankinio pranašumo egzistavimo
Būtina pabrėžti, kad pagalba pripažįstamos įvairių formų intervencijos, kuriomis sumažinamos paprastai įmonės biudžetui tenkančios išlaidos ir kurios, nors ir nėra subsidijos tiesiogine prasme, turi tokias pačias savybes ir daro tokį patį poveikį (žr., be kita ko, 1999 m. birželio 17 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Belgija prieš Komisiją
C-75/97, Rink. p. I-3671
23 punktą ir 1994 m. kovo 15 d. Sprendimo
Banco Exterior de España
C-387/92, Rink. p. I-877
, 13 punktą).
Remiantis skundžiamo sprendimo 36 konstatuojamąja dalimi, darytina išvada, kad specializuotieji investiciniai subjektai gauna netiesioginės naudos, nes dėl mažesnių mokesčių investicijoms į specializuotuosius subjektus investuotojai skatinami įsigyti specializuotųjų investicinių subjektų akcijų ir taip sukuriamas papildomas likvidumas ir papildomos pajamos iš įsigijimo ir valdymo mokesčių. Skundžiamo sprendimo 39 konstatuojamojoje dalyje Komisija pakartoja, kad specializuotųjų investicinių subjektų akcijų paklausos padidėjimas lemia valdymo ir įsigijimo komisinių, kuriuos gauna tie subjektai ar juos valdančios įmonės, padidėjimą.
Tačiau ieškovės ginčija patį tokio specializuotiesiems investiciniams subjektams ir jas valdančioms bendrovėms suteikiamo pranašumo egzistavimą.
Kalbant apie argumentą, kad vien tik specializuotuosius investicinius subjektus valdančių įmonių sumanumas leidžia joms gauti papildomų komisinių, pakanka konstatuoti, kad, ieškovių liudijimu, aptariama priemone siekiama paskatinti investuotojus įsigyti šios rūšies investicinių subjektų akcijų. Kadangi neginčijama, kad už akcijų įsigijimą ir (arba) už fondų valdymą mokami komisiniai yra proporcingi atitinkamam kiekiui, net jei taisyklės gali skirtis, įsigytų akcijų skaičiaus didėjimas būtinai lems valdymo ir įsigijimo komisinių, kuriuos gauna šie subjektai arba juos valdančios įmonės, padidėjimą, kaip tai tvirtina Komisija skundžiamo sprendimo 39 konstatuojamojoje dalyje. Taigi ieškovių argumentas yra nepagrįstas.
Kalbant apie argumentą, kad galimas surenkamų komisinių už specializuotųjų investicinių subjektų valdymą padidėjimas kompensuojamas komisinių už nespecializuotųjų investicinių subjektų valdymą sumažėjimu, reikia pabrėžti, pirma, kad skundžiamo sprendimo 36 konstatuojamojoje dalyje Komisija kalbėjo ir apie valdymo, ir apie įsigijimo komisinius. Taigi bet kokiu atveju ieškovių argumentai yra susiję tik su komisiniais už valdymą. Antra, jei ir gali būti, kad tam tikrais atvejais ieškovių minėtas komisinių už valdymą kompensavimas vyksta, niekaip neįrodyta, kad jis gali būti savaiminis ir kad visais atvejais bus panaikintas aptariama priemone suteikiamas pranašumas.
Bet kokiu atveju, net jei aptariama priemone suteikiamas pranašumas gali būti kartais panaikinimas, jis iš esmės nepraranda pranašumo požymių pagal EB 87 straipsnio 1 dalį. Pakanka to, kad aptariama priemonė lemtų specializuotųjų investicinių subjektų akcijų paklausos, taigi ir šių subjektų arba jas valdančių įmonių gaunamų komisinių už įsigijimą ir valdymą, padidėjimą, kad toms įmonėms būtų sudaromos palankesnės sąlygos pagal EB 87 straipsnio 1 dalį neatsižvelgiant į atrankos sąlygą. Šiuo atveju nebūtina aiškintis, ar prieš patvirtinant aptariamą priemonę šių įmonių gaunamų visų komisinių bendras kiekis, sudėjus visus subjektus ir visas operacijas, padidėjo ir ar gali padidėti.
Be to, reikia pabrėžti, kad ieškovės, teigdamos, jog valdymo komisiniai SICAV yra išlaidos, nes jie mokami jas valdančioms bendrovėms, patvirtina Komisijos teiginį, kad tais atvejais, kai specializuotąjį investicinį subjektą valdo valdančioji bendrovė, būtent pastaroji dėl aptariamos priemonės gauna naudos, nes padidėja surenkami valdymo ir įsigijimo komisiniai (žr. skundžiamo sprendimo 39 konstatuojamąją dalį).
Galiausiai, Komisijos sprendimų priėmimo praktika grindžiami ieškovių argumentai taip pat nėra įtikinami. Iš tikrųjų reikia priminti, kad valstybės pagalbos sąvoka yra objektyvi sąvoka, vertinama Komisijos sprendimo priėmimo dieną (2006 m. birželio 22 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Belgija ir Forum 187 prieš Komisiją
,
C-182/03 ir C-217/03, Rink. p. I-5479
, 137 punktas), atsižvelgiant tik į tai, ar valstybės priemone suteikiamas pranašumas vienai ar kelioms įmonėms (2003 m. kovo 6 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimas
Westdeutsche Landesbank Girozentrale ir Land Nordrhein-Westfalen prieš Komisiją
,
T-228/99 ir T-233/99, Rink. p. II-435
, 180 punktas). Komisijos sprendimo priėmimo praktika šioje srityje, dėl kurios šalys, beje, nesutaria, nėra lemiama.
Taigi nė vienas ieškovių pateiktas argumentas specializuotųjų investicinių subjektų ar juos valdančių įmonių pranašumo egzistavimui paneigti yra nepagrįstas.
Tačiau ieškovės taip pat ginčija aptariamos priemonės atrankinį pobūdį, kuriuo naudojasi minėti subjektai ar įmonės.
Remiantis EB 87 straipsnio 1 dalies formuluote, valstybės narės suteikiamas ekonominis pranašumas yra pagalba tik tuo atveju, jei, vykdant tam tikrą atranką, juo suteikiamas pranašumas „tam tikroms įmonėms arba tam tikrų prekių gamybai“. Taikant šią nuostatą pakanka nustatyti, ar tam tikroje teisinėje sistemoje valstybės priemone suteikiamas pranašumas „tam tikroms įmonėms arba tam tikrų prekių gamybai“ pagal EB 87 straipsnio 1 dalį, palyginti su kitomis įmonėmis, esančiomis panašioje faktinėje ir teisinėje padėtyje, atitinkama priemone siekiamo tikslo atžvilgiu (žr. 2001 m. lapkričio 8 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Adria-Wien Pipeline ir Wietersdorfer & Peggauer Zementwerke
,
C-143/99, Rink. p. I-8365
, 34–41 punktus ir juose nurodytą teismų praktiką).
Remiantis Teisingumo Teismo praktika, atrankinio pobūdžio sąlygos neatitinka priemonė, kuri, nors ir yra gavėjo pranašumo sudedamoji dalis, grindžiama sistemos, kurios dalis ji yra, pobūdžiu arba bendrąja struktūra (šio sprendimo 148 punkte minėto sprendimo
Adria-Wien Pipeline ir Wietersdorfer & Peggauer Zementwerke
42 punktas).
Kalbant, visų pirma, apie juridinio asmens statusą turinčius specializuotuosius investicinius subjektus, kurie, kaip matyti iš skundžiamo sprendimo 11–19 konstatuojamosiose dalyse pateikto aprašymo ir to sprendimo 40 konstatuojamojoje dalyje pateikto paaiškinimo, patys kaip įmonės gali pasinaudoti aptariamu pranašumu (žr. šio sprendimo 135 punktą), aptariama priemone sumažintas mokestis taikomas „tik (specializuotiesiems investiciniams subjektams) ir juos valdančioms bendrovėms“. Kadangi ta priemonė, „dėl kurios nukenčia kitos įmonės, siūlančios alternatyvias investavimo formas“, skirta tik tiksliai apibrėžtiems ir konkrečius reikalavimus atitinkantiems specializuotiesiems investiciniams subjektams (skundžiamo sprendimo 41 konstatuojamoji dalis), tam tikriems investiciniams subjektams ta priemone suteikiama palankesnė padėtis kitų panašioje faktinėje ir teisinėje padėtyje esančių subjektų atžvilgiu pagal šio sprendimo 148 punkte nurodytą teismų praktiką. Taigi aptariama priemonė turi atrankinį pobūdį pagal EB 87 straipsnio 1 dalį.
Šiuo atveju ieškovių argumentas, kad taikant aptariamą priemonę įgyjamu pranašumu gali pasinaudoti bet kuris nustatytas sąlygas atitinkantis investicinis subjektas ir kad tai yra bendrojo pobūdžio priemonė, yra neįtikinamas.
Iš tikrųjų vien tik faktas, kad pranašumu gali pasinaudoti bet kuris nustatytus reikalavimus atitinkantis investicinis subjektas, iš esmės neįrodo, kad aptariama priemonė yra bendrojo pobūdžio, ir nereiškia, kad aptariama priemonė nėra atrankinio pobūdžio (šiuo klausimu žr. 2002 m. kovo 6 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Diputación Foral de Álava ir kt. prieš Komisiją
,
T-92/00 ir T-103/00, Rink. p. II-1385
, 58 punktą).
Darytina išvada, kad aptariama priemone tam tikriems investiciniams subjektams suteikiamas atrankinis pranašumas, kuriam taikoma EB 87 straipsnio 1 dalis. Šio teiginio negalima paneigti aplinkybe, kad aptariama pagalbos schema taip pat naudojasi tie gavėjai, kurie nėra įmonės (žr. šio sprendimo 136 punktą). Todėl bet kokiu atveju šių argumentų pakanka antrojo pagrindo antros dalies atmetimui pagrįsti.
Kad būtų tiksliau, konkrečiau kalbant apie juridinio asmens statuso neturinčius specializuotuosius investicinius subjektus, reikia atkreipti dėmesį, kad Komisija mano, jog aptariama priemone suteikiama palankesnė padėtis juos valdančioms valdymo bendrovėms, kurių įmonės statusas yra neginčijamas (žr., be kita ko, skundžiamo sprendimo 37 ir 39 konstatuojamąsias dalis). Taigi būtina konstatuoti, kad atrankinio pobūdžio sąlyga tenkinama jų atžvilgiu remiantis ir šio sprendimo 148 punkte minėta teismų praktika.
Būtina pabrėžti, kad pagalba gali būti atrankinio pobūdžio pagal EB 87 straipsnio 1 dalį net ir tuo atveju, kai ji skirta visam ūkio sektoriui (šio sprendimo 136 punkte minėto sprendimo
Italija prieš Komisiją
95 punktas).
Šiuo atveju aptariama priemonė taikoma finansų sektoriui. Ja pasinaudoti gali tik tos minėto sektoriaus įmonės, kurios atlieka tam tikras operacijas. Kadangi ji taikoma ne visiems ekonominių operacijų vykdytojams, ji negali būti laikoma bendra mokesčių ar ekonomikos politikos priemone. Iš tikrųjų, ji yra bendrosios teisės mokesčių sistemos išimtis. Naudą gaunančios valdymo bendrovės netiesiogiai naudojasi pranašumais, kurie nenumatyti įprastai taikant šią sistemą ir kuriais negali naudotis finansinio sektoriaus įmonės, neatliekančios specializuotųjų investicinių subjektų valdymo operacijų (šiuo klausimu žr. šio sprendimo 136 punkte minėto sprendimo
Italija prieš Komisiją
96, 97, 99 ir 100 punktus). Taigi aptariama priemonė taip pat yra atrankinio pobūdžio specializuotųjų investicinių subjektų valdymo bendrovių atžvilgiu.
Šios išvados negalima paneigti aplinkybe, kad tikėtina, jog kai kurios SGE naudojasi aptariamos priemonės suteikiamu pranašumu tik kai kurioms veiklos rūšims. Iš tikrųjų negalima paneigti, kad aptariama priemone tam tikroms konkrečioms veiklos rūšims suteikiamas pranašumas, kuriuo negali pasinaudoti kitos nespecializuotos SGE.
Remiantis pirmiau išdėstytais argumentais, antrojo pagrindo antrą dalį reikia atmesti.
— Dėl netiesioginio atrankinio pranašumo, suteikiamo į oficialųjį prekybos sąrašą įtrauktoms vidutinės ar mažos kapitalizacijos bendrovėms, kurių akcijų turi specializuotieji investiciniai subjektai, egzistavimo
Iš skundžiamo sprendimo 42 konstatuojamosios dalies matyti, kad Komisija mano, jog aptariama priemone suteikiamas netiesioginis atrankinis pranašumas mažos ar vidutinės kapitalizacijos bendrovėms, kurių akcijų turi specializuotieji investiciniai subjektai, dėl jų akcijų paklausos ir likvidumo padidėjimo, susijusio su didesniu investicijų patrauklumu.
Ieškovės neigia, kad aptariama priemonė gali lemti tokį padidėjimą. Šis teiginys yra ne tik neįtikimas dėl aptariamai priemonei Italijos Respublikos skiriamos mažos sumos didelio susijusių bendrovių skaičiaus atžvilgiu, bet ir neįrodytas skundžiamame sprendime.
Kalbant apie ryšį, kurį ieškovės siekia įrodyti esant tarp aptariamai priemonei Italijos valdžios institucijų skirtos sumos ir mažos ar vidutinės kapitalizacijos bendrovių skaičiaus, reikia atkreipti dėmesį, kad juo negalima paneigti skundžiamame sprendime (42 konstatuojamoji dalis) nurodyto ryšio tarp investicijų į šias bendroves patrauklumo sustiprėjimo ir jų likvidumo padidėjimo.
Šiuo atveju reikia pabrėžti, kad Italijos Respublika nurodė, jog aptariama priemone siekiama padėti mažos ir vidutinės kapitalizacijos įmonėms vykdyti rinkos kapitalizaciją, palyginti su kitomis įmonėmis, įtrauktomis į oficialųjį prekybos sąrašą Europoje (skundžiamo sprendimo 32 konstatuojamoji dalis). Šios bylos triplike Komisija net pateikė ištrauką iš Italijos valdžios institucijų prašymo byloje T-424/05, iš kurios matyti, kad mokesčių lengvatų suteikimas instituciniams investuotojams, kurie turi interesų mažos ar vidutinės kapitalizacijos bendrovėse, mažina neigiamą sumažintos kapitalizacijos poveikį įmonių augimo perspektyvoms, nes didelė kapitalizacija sudaro sąlygas įmonėms plėstis. Žinoma, ieškovės teigia, kad aptariamos priemonės tikslas nebuvo didinti mažos ar vidutinės kapitalizacijos bendrovių likvidumą. Jos teigia, kad aptariama priemone buvo siekiama paskatinti investuotojus diversifikuoti portfelius įsigijant specializuotųjų investicinių subjektų akcijų ir atitinkamai paskatinti SGE išplėsti produktų pasiūlą. Net jei aptariama priemonė turėjo ne jos autoriaus, o ieškovių nurodytą tikslą, negalima paneigti, kad ja buvo siekiama investuotojų akyse stiprinti investicijų į minėtas bendroves patrauklumą ir kad, padidinus jų akcijų paklausą, pastarosioms bendrovėms buvo suteiktas pranašumas.
Beje, Teisingumo Teismas jau yra nusprendęs, kad priemonė, sudaranti suinteresuotoms įmonėms galimybę padidinti nuosavus išteklius palankesnėmis sąlygomis, gali būti laikoma valstybės pagalba (šiuo klausimu žr. šio sprendimo 127 punkte minėto sprendimo
Vokietija prieš Komisiją
34 punktą). Paprasčiausias likvidumo padidėjimas gali, priešingai nei teigia ieškovės, būti pranašumu pagal EB 87 straipsnio 1 dalį.
Be to, ieškovių argumentas, kad SICAV arba SGE veikė pagal didžiausio pelno logiką, o ne atsižvelgdamos į galimas mokesčių lengvatas, yra neįtikimas. Iš tikrųjų, viena vertus, šie du motyvai vienas kitam neprieštarauja, nes galimos mokesčių lengvatos iš esmės didina pelną. Kita vertus, jei aptariama priemone pasiekiamas ieškovių nurodytas tikslas paskatinti SGE išplėsti produktų pasiūlą, tai akivaizdžiai reiškia, kad ta priemonė daro įtakos jų politikai ir taip lemia mažos ar vidutinės kapitalizacijos bendrovių akcijų paklausos didėjimą.
Todėl skundžiamo sprendimo 42 konstatuojamojoje dalyje Komisija visiškai pagrįstai daro išvadą, kad, skatindama investuotojų susidomėjimą mažos ar vidutinės kapitalizacijos bendrovių akcijomis, aptariama priemonė suteikia netiesioginį pranašumą toms bendrovėms.
Tačiau remiantis šio sprendimo 148 ir 149 punktuose nurodyta teismų praktika galima daryti išvadą, pirma, kad aiškinantis, ar priemonė yra atrankinio pobūdžio, reikia palyginti naudą gaunančių įmonių padėtį su kitų įmonių, esančių panašioje faktinėje ir teisinėje situacijoje, padėtimi atsižvelgiant į aptariama priemone siekiamą tikslą, ir, antra, kad pranašumą teikianti priemonė neatitinka atrankinio pobūdžio reikalavimų, jei ji grindžiama sistemos, kurioje taikoma, pobūdžiu ar bendrąja struktūra.
Taigi ieškovės teigia, pirma, kad į oficialųjį prekybos sąrašą įtrauktų mažos ar vidutinės kapitalizacijos bendrovių padėtis yra nepalyginama su didesnių bendrovių padėtimi ir, antra, kad priemonės taikymas tik pirmosioms bendrovėms nėra atrankinio pobūdžio kriterijus, nes ji grindžiama siekiamu tikslu.
Kalbant apie pirmąjį argumentą reikia konstatuoti, kad ieškovės nepateikė jokių įrodymų, kad negalima palyginti kolektyvinių investicijų į mažos ar vidutinės kapitalizacijos bendroves padėties su kolektyvinių investicijų į kitas bendroves padėtimi, kitaip tariant, su individualiomis investicijomis. Visų pirma tai, kad didelės kapitalizacijos bendrovės disponuoja būtent dideliu kapitalu ir yra gerai žinomos rinkose, o jų akcijų turi investiciniai subjektai, nereiškia, kad vien dėl šių priežasčių negalima jų palyginti su mažos ar vidutinės kapitalizacijos bendrovėmis. Beje, ieškovės, teigdamos, kad aptariama priemone siekiama skatinti investuotojus diversifikuoti investicijų portfelius, o SGE išplėsti produktų pasiūlą, akivaizdžiai pripažįsta, kad mažos ar vidutinės kapitalizacijos bendrovių ir kitų bendrovių, pavyzdžiui, didelės kapitalizacijos, akcijos yra investicijos ir produktai, galintys būti tame pačiame portfelyje. Jei aptariama priemone investuotojai skatinami peržiūrėti savo portfelius, tai reiškia, kad, žiūrint jų akimis, investicijas į mažos ar vidutinės kapitalizacijos bendroves galima palyginti su investicijomis į kitas bendroves ir jos gali juos patraukti, jei tik jie įžvelgs pranašumų, kaip antai tokių, kurie jiems suteikiami aptariama priemone.
Antrąjį argumentą Komisija išnagrinėjo skundžiamo sprendimo 43 konstatuojamojoje dalyje. Ji mano, kad suteikiamos mokesčių lengvatos nekompensuoja ryškių kolektyvinio investavimo į mažas ir vidutines įmones bei kolektyvinio investavimo į kitas įmones ar individualaus investavimo į įmones, neįtrauktas į oficialųjį prekybos sąrašą, apmokestinimo skirtumų. Aptariamos priemonės taip pat negalima pagrįsti konkrečiu jos tikslu, nes ji tik suteikia mokesčių lengvatas tais atvejais, kai specializuotai kolektyviai investuojama į mažų ir vidutinių įmonių akcijas, tad ji nėra atrankinio pobūdžio ar proporcinga tikslui skatinti tokių įmonių kapitalizaciją, bet labiau priklauso nuo to, ar investuojama per specializuotuosius investicinius subjektus.
Taigi ieškovės nepateikė jokių įrodymų pagrįsti teiginiui, kad aptariama priemonė yra pagrįsta ja siekiamo tikslo atžvilgiu, t. y., pasak jų, užtikrinti, kad investuotojai diversifikuos savo investicinius portfelius įsigydami specializuotųjų investicinių fondų akcijų ir, pasak Italijos valdžios institucijų, skatinti tų bendrovių kapitalizaciją. Šiuo atveju būtina priminti, kad jei būtų galima manyti, jog siekiant ekonomikos ar pramonės politikos tikslo, kaip antai investicijų skatinimo, atrankinio pobūdžio priemonei nereikia taikyti EB 87 straipsnio 1 dalies, tai ši nuostata neturėtų jokios prasmės. Remiantis nusistovėjusia teismų praktika reikia konstatuoti, kad aptariamos priemonės tikslas negali būti priežastimi jos nelaikyti valstybės pagalba pagal EB 87 straipsnio 1 dalį (šio sprendimo 152 punkte minėto sprendimo
Foral de Álava ir kt. prieš Komisiją
51 punktas).
Galiausiai reikia atkreipti dėmesį, kad vien tik šios dalies, net jei ji ir būtų pagrįsta, nepakaktų skundžiamam sprendimui panaikinti, nes jis taip pat taikomas specializuotiesiems investiciniams subjektams ar juos valdančioms bendrovėms.
Taigi antrojo pagrindo ketvirtoji dalis taip pat nepagrįsta, todėl visą antrąjį pagrindą reikia atmesti.
Dėl papildomo trečiojo ieškinio pagrindo, susijusio su EB 87 straipsnio 2 dalies a punkto ir EB 88 straipsnio pažeidimu, nes Komisija nusprendė, jog aptariama priemonė yra nesuderinama su bendrąja rinka
Šalių argumentai
Papildomai ieškovės pateikė trečiąjį pagrindą, jei Pirmosios instancijos teismas nuspręstų, kad aptariama priemonė yra valstybės pagalba. Jų nuomone, aptariama priemonė atitinka dvi sąlygas, nurodytas EB 87 straipsnio 2 dalies a punkte. Visų pirma tai socialinio pobūdžio priemonė investuotojams. Antra, ja nediskriminuojami nacionaliniai ir Bendrijos finansiniai produktai. Nagrinėjamos priemonės socialinis pobūdis pasireiškia tuo, kad ja siekiama sukurti sistemą, kuri sudarytų galimybę smulkiems indėlininkams įsigyti bendrovių akcijų, kurių kitu atveju jie sunkiai įsigytų.
Bet kokiu atveju 2005 m. gruodžio 14 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimas
Regione autonoma della Sardegna
prieš Komisiją (T-200/04, nepaskelbta Rinkinyje), kuriuo remiasi Komisija, yra nesvarbus, nes minėtoje ištraukoje Pirmosios instancijos teismas atsakė į kaltinimą dėl neatlikto tyrimo.
Komisija nesutinka su ieškovių argumentais.
Pirmosios instancijos teismo vertinimas
Norint nustatyti, pirma, ar pagalbos gavėjas gali remtis faktais ir dokumentais, su kuriais prieš priimdama savo sprendimą Komisija galėjo būti nesusipažinusi, ir, antra, ar yra priimtini šiais faktais ir dokumentais grindžiami ieškinio pagrindai, reikėtų atkreipti dėmesį į tai, kad pagal nusistovėjusią teismo praktiką, kai pateikiamas ieškinys dėl teisės akto panaikinimo pagal EB 230 straipsnį, Bendrijos teisės akto teisėtumas turi būti vertinamas atsižvelgiant į jo priėmimo metu buvusias faktines ir teisines aplinkybes. Šiuo atveju Komisijos vertinimas turi būti tikrinamas tik pagal vertinimo metu jos turėtą informaciją. Tokiu atveju Komisijai negalima priekaištauti, kad ji neatsižvelgė į informaciją, kuri galėjo, bet nebuvo jai pateikta per administracinę procedūrą, nes ji nėra įpareigota savo iniciatyva ir remdamasi spėjimais nustatyti, kokios aplinkybės jai galėjo būti nurodytos (žr. 2006 m. lapkričio 23 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Ter Lembeek prieš Komisiją
,
T-217/02, Rink. p. II-4483
, 82 ir 83 punktus bei juose nurodytą teismų praktiką).
Pirmosios instancijos teismas iš to padarė išvadą, kad ieškovė, kuri dalyvavo EB 88 straipsnio 2 dalyje numatytame procese, negali pasinaudoti Komisijai nežinomomis faktinėmis aplinkybėmis, apie kurias ji Komisijai nepranešė tyrimo proceso metu. Tačiau niekas netrukdo suinteresuotajam asmeniui ginčyti galutinio sprendimo remiantis administracinės procedūros metu nepaminėtu teisiniu pagrindu (šio sprendimo 176 punkte minėto sprendimo
Ter Lembeek prieš Komisiją
84 punktas).
Taigi šiame etape ieškovės akivaizdžiai negali remtis faktinėmis aplinkybėmis, kurios Komisijai buvo nežinomos sprendimo priėmimo metu ir kurių jos jai nenurodė per tyrimo procedūrą. Tačiau joms niekas nedraudžia šioje byloje remtis EB 87 straipsnio 2 dalies a punkto pažeidimu, net jei jos aiškiai neginčijo sprendime pradėti formalaus tyrimo procesą pateikto Komisijos vertinimo dėl EB 87 straipsnio 2 ir 3 dalyse nustatytų išimčių netaikymo.
Iš esmės nagrinėjant šį pagrindą visų pirma reikia priminti, kad, kalbant apie EB 87 straipsnio 1 dalyje nurodyto valstybės pagalbos nesuderinamumo su bendrąja rinka bendrojo principo išimtį, EB 87 straipsnio 2 dalies a punktas turi būti aiškinamas labai siaurai (šiuo klausimu žr. šio sprendimo 127 punkte minėto sprendimo
Vokietija prieš Komisiją
49 punktą).
Skundžiamo sprendimo 52 konstatuojamojoje dalyje aiškiai pasakyta, kad ieškovių nurodyta išimtis netaikoma.
Remiantis 87 straipsnio 2 dalies a punkto formuluote, ši išimtis gali būti taikoma, jei pagalba yra socialinio pobūdžio, jei ji teikiama individualiems vartotojams ir jei nėra diskriminacijos, susijusios su produktų kilme.
Taigi nors ir neginčijama, kad pagalba suteikta nediskriminuojant atitinkamų investicinių subjektų dėl jų kilmės, tačiau ji taikoma visų kategorijų investuotojams ir taip sumažinami jų mokesčiai ar išlaidos. Todėl aptariama priemonė neturi jokio socialinio pobūdžio. Todėl Komisija teisėtai nusprendė netaikyti EB 87 straipsnio 2 dalies a punkte nurodytos išimties.
Taigi trečiąjį pagrindą reikia atmesti.
Dėl taip pat papildomo ketvirtojo ieškinio pagrindo, susijusio su EB 88 straipsnio ir Reglamento Nr. 659/1999 14 straipsnio pažeidimu, nes Komisija pareikalavo susigrąžinti nurodytą pagalbą iš bendrovės statusą turinčių investicinių subjektų ir sutartinius investicinius subjektus valdančių įmonių
Šalių argumentai
Pateikdamos šį papildomą pagrindą tuo atveju, jei Pirmosios instancijos teismas nepanaikintų viso skundžiamo sprendimo, ieškovės prašo panaikinti reikalavimą susigrąžinti, nes jis taikomas juridinio asmens statusą turintiems investiciniams subjektams ir sutartinius investicinius subjektus valdančioms įmonėms.
Ieškovių nuomone, reikalavimas susigrąžinti yra neteisėtas visų pirma dėl to, kad faktiniai aptariamos pagalbos gavėjai ir minėtame reikalavime susigrąžinti nurodyti asmenys, t. y. specializuotosios Italijos SICAV ir SGE, valdančios bendruosius specializuotuosius fondus, yra skirtingi. Iš tikrųjų, remiantis EB 88 straipsniu ir Reglamento Nr. 659/1999 14 straipsniu, reikalavimas susigrąžinti gali būti skirtas tik tiesioginiams ir faktiniams pagalbos gavėjams. Būtent skundžiamo sprendimo 42 konstatuojamojoje dalyje Komisija pripažino, kad faktiniai nagrinėjamos pagalbos gavėjai yra investuotojai, o specializuotieji investiciniai subjektai naudos gauna tik netiesiogiai.
Ieškovės mano, kad būtų neproporcinga reikalauti atitinkamų SICAV ir SGE sumokėti pajamoms taikomo pakaitinio mokesčio lengvatos sumą, nors naudą jos gavo dėl didesnės surinktų komisinių sumos. Komisija pasielgtų neteisėtai reikalaudama sugrąžinti sumą, neatitinkančią naudos, kurią įmonės faktiškai gavo, sumos. Reikalaudama susigrąžinti neproporcingą sumą Komisija pažeistų Reglamento Nr. 659/1999 14 straipsnio 1 dalį, kurioje pasakyta, kad „Komisija nereikalauja išieškoti pagalbos, jeigu tai prieštarautų bendrajam Bendrijos teisės principui“. Šiuo atveju ieškovės pažymi, kad jos neteigia, kad reikalavimas susigrąžinti iš esmės yra neproporcingas.
Antra, ieškovės teigia, kad, įvykdžius reikalavimą susigrąžinti, Italijos specializuotosios SICAV ir Italijos SGE, valdančios bendruosius specializuotuosius fondus, atsidurtų nepalankesnėje padėtyje už tą, kuri būtų susidariusi, jei nebūtų buvus taikoma aptariama priemonė, nes mokesčių lengvatą atitinkančios sumos mokėjimas yra našta, kuri kitu atveju nebūtų joms tekusi. Be to, jos negali šio mokėjimo perkelti investuotojams. Tokios papildomos naštos nustatymas prieštarautų teismų praktikai, kurioje nurodyta sugrįžti į
status quo ante
susigrąžinant neteisėtai išmokėtą pagalbos sumą.
Trečia, ieškovės atkreipia dėmesį į tai, kad Italijos valdžios institucijos negali vykdyti reikalavimo susigrąžinti iš kitoje valstybėje narėje buveinę turinčių specializuotųjų investicinių subjektų, t. y. bendruosius fondus valdančių SICAV ir SGE, nes reikalavimas susigrąžinti būtų ne tik neteisėtas, bet ir netaikytinas, o tai būtų diskriminacija dėl specializuotųjų investicinių subjektų buveinės vietos.
Komisija nesutinka su ieškovių argumentais.
Pirmosios instancijos teismo vertinimas
Reglamento Nr. 659/1999 14 straipsnio 1 dalyje nustatyta, kad jeigu esant neteisėtai pagalbai priimami neigiami sprendimai, Komisija nusprendžia, jog suinteresuotoji valstybė narė turi imtis visų priemonių, kurios būtinos, kad pagalba būtų susigrąžinta iš gavėjo. Komisija nereikalauja išieškoti pagalbos, jeigu tai prieštarautų bendrajam Bendrijos teisės principui.
Reikia pabrėžti, kad neteisėtos pagalbos panaikinimas ją susigrąžinant yra logiška jos neteisėtumo konstatavimo pasekmė ir tuo siekiama atkurti prieš tai buvusią padėtį (2004 m. balandžio 29 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Vokietija prieš Komisiją
,
C-277/00, Rink. p. I-3925
, 74 punktas ir 2005 m. spalio 19 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Freistaat Thüringen prieš Komisiją
,
T-318/00, Rink. p. II-4179
, 308 punktas).
Pagrindinis neteisėtai suteiktos valstybės pagalbos susigrąžinimo tikslas yra panaikinti konkurencijos iškraipymą dėl neteisėta pagalba suteikto konkurencinio pranašumo (šio sprendimo 191 punkte minėto 2004 m. balandžio 29 d. Sprendimo
Vokietija prieš Komisiją
76 punktas, 2005 m. gegužės 11 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimas
Saxonia Edelmetalle ir kt. prieš Komisiją
,
T-111/01 ir T-133/01, Rink. p. II-1579
, 114 punktas ir šio sprendimo 191 punkte minėto sprendimo
Freistaat Thüringen prieš Komisiją
310 punktas).
Susigrąžinimas siekiant atkurti buvusią padėtį iš esmės negali būti laikomas neproporcinga priemone Sutarties nuostatų valstybės pagalbos srityje atžvilgiu. Restitucijos atveju pagalbos gavėjas praranda rinkoje gautą naudą savo konkurentų atžvilgiu, ir yra atkuriama iki pagalbos suteikimo buvusi padėtis (žr. 2004 m. balandžio 29 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Italija prieš Komisiją
C-372, Rink p. I-3679
, 103 ir 104 punktus ir 2005 m. gruodžio 15 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Unicredito Italiano
,
C-148/04, Rink. p. I-11137
, 113 punktą).
Mokestinio pobūdžio pagalbos srityje Teisingumo Teismas yra nusprendęs, kad ankstesnės padėties atkūrimas reiškia, jog turi būti, kiek įmanoma, grįžta prie padėties, kuri būtų buvusi, jei nagrinėjamos operacijos būtų atliekamos nesumažinant mokesčių. Šis padėties atkūrimas nereiškia, kad turi būti atkurti kiti praeities įvykiai atsižvelgiant į sąlyginius veiksnius, kaip antai įvairius atitinkamų ūkio subjektų pasirinkimus, nes realūs pasirinkimai, vykdyti panaudojant pagalbą, gali būti nepakeičiami (šio sprendimo 193 punkte minėto sprendimo
Unicredito Italiano
117 ir 118 punktai).
Ketvirtąjį pagrindą reikia nagrinėti atsižvelgiant į šiuos principus.
Skundžiamo sprendimo, kurio tekstas autentiškas tik italų kalba, 3 straipsnio 2 dalimi Italijos Respublikai nurodoma imtis būtinų priemonių susigrąžinti iš neteisėtai suteiktą pagalbą gavusių bendrovės statusą turinčių investicinių subjektų arba prireikus iš įmonių, valdančių sutartinius investicinius subjektus, nepažeidžiant galimybės reikšti ieškinį pagal nacionalinę teisę.
Skundžiamo sprendimo 60 konstatuojamojoje dalyje nustatyta, kad Italijos Respublika privalo susigrąžinti pagalbą, suteiktą investiciniams subjektams arba įmonėms, valdančioms investicinius subjektus, kurie tuo pat metu yra pirmieji pagalbos gavėjai ir asmenys, kurie pagal apmokestinimo teisės aktus turi valstybei sumokėti grynųjų pajamų pakaitinį mokestį. Pagalba, kurią reikia susigrąžinti, lygi skirtumui tarp įprastinio pakaitinio mokesčio ir sumažintojo mokesčio, kuris buvo mokamas pasinaudojant minimomis mokesčių lengvatomis. Remiantis 60 konstatuojamąja dalimi, Komisija neprieštarauja investicinių subjektų ar juos valdančių įmonių galimybei pareikalauti savo investuotojų grąžinti atitinkamą sumą, jei tokia galimybė numatyta nacionaliniuose teisės aktuose. Komisija taip pat pabrėžia, jog yra galimybė, kad visa atskiriems gavėjams suteikta pagalba arba jos dalis gali atitikti nuostatas, taikomas
de minimis
pagalbai.
Būtina konstatuoti, pirma, kad specializuotieji investiciniai subjektai arba juos valdančios SGE yra aptariamos pagalbos gavėjai, kaip nustatyta šio sprendimo 127–132 ir 138–146 punktuose, todėl ieškovės klaidingai remiasi EB 88 straipsnio ir Reglamento Nr. 659/1999 14 straipsnio pažeidimu teigdamos, kad skundžiamu sprendimu reikalaujama, kad Italijos Respublika susigrąžintų pagalbą iš kitų, nei skundžiamame sprendime nurodyti jos gavėjai, asmenų. Šiuo atveju būtina pabrėžti, kad nei Sutartyje, nei Reglamente Nr. 659/1999, kalbant apie atitinkamos valstybės narės privalomą vykdyti susigrąžinimą, nedaromas skirtumas tarp aptariamos neteisėtos pagalbos tiesioginių ir netiesioginių gavėjų.
Tačiau ieškovės teigia, kad pagal skundžiamą sprendimą specializuotieji investiciniai subjektai arba juos valdančios SGE turi grąžinti visiškai kitokią sumą, nei, pasak Komisijos, yra gavusios. Iš tikrųjų jie turi grąžinti mokesčių lengvatos sumą, kurios tiesiogiai negavo, nors Komisija teigia, kad naudą jie gavo dėl padidėjusios įsigijimo ir valdymo komisinių sumos. Todėl būtų pažeistas proporcingumo principas.
Šiuo atveju skundžiamo sprendimo 60 konstatuojamojoje dalyje nustatyta, kad susigrąžinti reikia iš investicinių subjektų arba juos valdančių SGE, kurios tuo pat metu yra netiesioginės pagalbos gavėjai ir subjektai, privalantys mokėti pakaitinį mokestį.
Taigi kaip mokesčių mokėtojai, specializuotieji investiciniai subjektai arba juos valdančios SGE yra vieninteliai galimi subjektai, iš kurių Italijos Respublika turi susigrąžinti neteisėtą pagalbą. Todėl tam, kad būtų atkurta ankstesnė padėtis, kuri būtų buvusi, jei aptariamos operacijos būtų atliktos nesuteikus mokesčių lengvatos, iš jų reikia susigrąžinti įprastinio ir sumažinto mokesčio skirtumą, susidariusį dėl aptariamos priemonės taikymo, o jie po to pagal nacionalinius teisės aktus gali kreiptis į savo investuotojus arba net į valstybę.
Be to, atsižvelgiant į tai, kad specializuotieji investiciniai subjektai ar juos valdančios SGE yra neteisėtos pagalbos gavėjai, jos susigrąžinimas iš minėtų subjektų ar SGE negali būti laikomas neproporcingu pagal šio sprendimo 192–194 punktuose minėtą teismų praktiką. Būtent aptariama mokesčių lengvata, kurią reikalaujama susigrąžinti, lėmė konkurencijos iškraipymą specializuotųjų investicijų subjektų arba juos valdančių įmonių naudai kitų investicinių subjektų atžvilgiu.
Argumentą, kad įvykdžius reikalaujamą sugrąžinimą specializuotieji investiciniai subjektai ir juos valdančios SGE atsidurtų nepalankesnėje padėtyje, nei būtų buvusi tuo atveju, jei jie nebūtų pasinaudoję aptariama priemone, taip pat reikia atmesti. Iš tikrųjų grąžintina suma negali būti nustatoma atsižvelgiant į skirtingas operacijas, kurias būtų įgyvendinusios įmonės, jeigu jos nebūtų pasirinkusios operacijos, kuriai buvo teikiama pagalba (šio sprendimo 193 punkte minėto sprendimo
Unicredito Italiano
114 punktas).
Antra, bet kokiu atveju reikia pažymėti, kad ieškovių nurodytų praktinių sunkumų, net jei jie teisingi, nepakaktų reikalavimo susigrąžinti teisėtumui užginčyti, nes tas reikalavimas taikomas nediskriminuojant visiems specializuotiesiems investiciniams subjektams arba juos valdančioms bendrovėms.
Šis pagrindas yra nepriimtinas, todėl reikia atmesti visą ieškinį.
Dėl bylinėjimosi išlaidų
Pagal Procedūros reglamento 87 straipsnio 2 dalį pralaimėjusiai šaliai nurodoma padengti bylinėjimosi išlaidas, jei laimėjusi šalis to prašė. Kadangi ieškovės pralaimėjo bylą, jos turi padengti bylinėjimosi išlaidas pagal Komisijos pateiktus reikalavimus.

Remdamasis šiais motyvais,
PIRMOSIOS INSTANCIJOS TEISMAS (penktoji kolegija)
nusprendžia:

1.
Atmesti ieškinį.

2.
Priteisti iš ieškovių bylinėjimosi išlaidas.

Vilaras
Dehousse
Šváby
Paskelbta viešame posėdyje Liuksemburge.
Parašai.
Turinys

Ginčo aplinkybės

Aptariama priemonė

Administracinė procedūra

Skundžiamas sprendimas

Procesas ir šalių reikalavimai

Dėl priimtinumo

Šalių argumentai

Pirmosios instancijos teismo vertinimas

Dėl esmės

Dėl pirmojo ieškinio pagrindo, susijusio su EB 253 straipsnio ir EB 88 straipsnio pažeidimu dėl skundžiamo sprendimo prieštaringo arba nepakankamo motyvavimo

Šalių argumentai

Pirmosios instancijos teismo vertinimas

— Dėl pirmosios pagrindo dalies, susijusios su atrankinio pranašumo egzistavimo motyvavimu

— Dėl antrosios pagrindo dalies, susijusios su konkurencijos iškraipymo, galinčio daryti įtakos prekybai Bendrijoje, egzistavimo nemotyvavimu

Dėl antrojo ieškinio pagrindo, susijusio su EB 87 straipsnio 1 dalies pažeidimu, nes priemonė nėra valstybės pagalba

Šalių argumentai

Pirmosios instancijos teismo vertinimas

— Dėl aptariamos priemonės gavėjo nustatymo ir jų laikymo įmonėmis

— Dėl specializuotųjų investicinių subjektų ar juos valdančių įmonių atrankinio pranašumo egzistavimo

— Dėl netiesioginio atrankinio pranašumo, suteikiamo į oficialųjį prekybos sąrašą įtrauktoms vidutinės ar mažos kapitalizacijos bendrovėms, kurių akcijų turi specializuotieji investiciniai subjektai, egzistavimo

Dėl papildomo trečiojo ieškinio pagrindo, susijusio su EB 87 straipsnio 2 dalies a punkto ir EB 88 straipsnio pažeidimu, nes Komisija nusprendė, jog aptariama priemonė yra nesuderinama su bendrąja rinka

Šalių argumentai

Pirmosios instancijos teismo vertinimas

Dėl taip pat papildomo ketvirtojo ieškinio pagrindo, susijusio su EB 88 straipsnio ir Reglamento Nr. 659/1999 14 straipsnio pažeidimu, nes Komisija pareikalavo susigrąžinti nurodytą pagalbą iš bendrovės statusą turinčių investicinių subjektų ir sutartinius investicinius subjektus valdančių įmonių

Šalių argumentai

Pirmosios instancijos teismo vertinimas

Dėl bylinėjimosi išlaidų
(
*1
)	Proceso kalba: italų.