CELEX: 62009CJ0377
EKL 235. pants un 288. panta otrā daļa
Tiesas kompetence izskatīt pret Eiropas Kopienu celto prasību sakarā ar ārpuslīgumisko atbildību
Prasība par saistību kompensēšanu Beļģijas Sabiedrību kodeksa 530. panta 1. punkta izpratnē
Prasība pret Eiropas Kopienu, ko cēlis sabiedrības ar ierobežotu atbildību maksātnespējas administrators
Valstu tiesu kompetence izskatīt šādu prasību

Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt EKL 235. pantu un 288. panta otro daļu.
Šis lūgums ir iesniegts tiesvedībā, kurā F. E. Hansena‑Enča, rīkojoties sabiedrības
Agenor SA
(turpmāk tekstā – “
Agenor
”) maksātnespējas administratores statusā, ir cēlusi prasību pret Eiropas Kopienu par zaudējumu EUR 2 miljonu apmērā atlīdzināšanu
sakarā ar Eiropas Kopienas apgalvoto prettiesisko rīcību, kuras dēļ esot iestājusies šīs sabiedrības maksātnespēja.

Atbilstošās tiesību normas
Saskaņā ar Beļģijas Sabiedrību kodeksa 530. panta 1. punktu:
“Sabiedrības maksātnespējas un tās aktīvu nepietiekamības gadījumā un ja ir pierādīts, ka tās vadītāju pienākumu būtisks pārkāpums
ir veicinājis maksātnespēju, ikviens direktors vai bijušais direktors, kā arī ikviena cita persona, kam faktiski bijušas sabiedrības
pārvaldības tiesības, var tikt atzīta par personīgi – atsevišķi vai solidāri – atbildīgu par visiem sabiedrības parādiem vai
daļu no tiem nepietiekamo aktīvu apmērā. [..]”

Pamata lieta un prejudiciālie jautājumi

Agenor
darbības mērķis ir konsultāciju sniegšana, ekspertīžu, pētījumu, mācību veikšana un jebkādu citu ar to saistītu intelektuāla
rakstura pakalpojumu sniegšana. 1994. gada beigās notikušās publiskā iepirkuma procedūras rezultātā
Agenor
tika uzticēta Tehniskās palīdzības biroja (turpmāk tekstā – “TPB”) pienākumu izpilde Eiropas programmas “Leonardo da Vinci”
ietvaros. Šajā sakarā tā 1995. gada 13. jūnijā noslēdza pirmo līgumu ar Eiropas Kopienām uz 12 mēnešu termiņu.
Saskaņā ar šī līguma 3. pantu to varēja atjaunot ar nosacījumu, ja Eiropas Kopienu Komisiju apmierina
Agenor
sniegtie pakalpojumi un atkarībā no Kopienu budžeta iespējām. Ievērojot šo nosacījumu, secīgi tika noslēgti līgumi uz laika
periodu no 1996. gada 1. jūnija līdz 1997. gada 31. maijam un no 1997. gada 1. jūnija līdz 1998. gada 31. maijam.
Līgums, kura darbība izbeidzās 1998. gada 31. maijā, pamatojoties uz pielikumu, tika pagarināts uz laiku no 1998. gada 1. jūnija
līdz 1998. gada 30. septembrim. Pēc tam tika noslēgts cits līgums uz jaunu darbības periodu, kas beidzās 1999. gada 31. janvārī.
Komisija 1999. gada 6. janvārī nosūtīja
Agenor
audita ziņojumu, kas bija veikts par periodu no 1998. gada marta. Šajā ziņojumā esot bijis norādīts uz vairākiem vājiem aspektiem
un trūkumiem TPB vadībā. Tajā bija arī precizēts, ka līgumattiecību turpināšanas kontekstā ir nepieciešami ļoti būtiski uzlabojumi
TPB darbībā un ka līguma atjaunošanas gadījumā pēc 1999. gada 31. janvāra būtu nepieciešama TPB restrukturizācija. Tika sniegts
saraksts ar dažādiem uzlabojumiem, ko uzskatīja par nepieciešamiem.
Komisija 1999. gada 29. janvārī piedāvāja
Agenor
pielikumu tobrīd spēkā esošajam līgumam, pagarinot to līdz 1999. gada 15. februārim.
Agenor
šo piedāvājumu neakceptēja. Tādēļ 1999. gada 11. februārī Komisija atzina, ka minētais līgums bija beidzies 1999. gada 31. janvārī.
Tajā pašā datumā, proti, 1999. gada 11. februārī,
Agenor
darīja zināmu Komisijai, ka tā apstrīd šādu nostāju.

Agenor
1999. gada 3. martā paziņoja par savu maksātnespēju.
Prasītāja pamata lietā, rīkojoties sabiedrības
Agenor
maksātnespējas administratores statusā, 2004. gada 30. janvārī cēla
Tribunal de commerce de Bruxelles
[Briseles Komerclietu tiesā] pret Kopienu prasību sakarā ar atbildību, galvenokārt pamatojoties uz Beļģijas Sabiedrību kodeksa
530. panta 1. punktu un pārmetot Komisijai, ka tā, pirmkārt, bija noteikusi tādus ierobežojumus
Agenor
pārvaldībai, kas neizbēgami noveda pie maksātnespējas, un, otrkārt, bija “pametusi” un “nolinčojusi”
Agenor
, it īpaši atsakoties atjaunot līgumu, kas bija saistošs līgumslēdzējām pusēm.
Komisija apstrīdēja iesniedzējtiesas kompetenci, norādot, ka saskaņā ar EKL 235. pantu un 288. panta otro daļu vienīgi Tiesas
kompetencē ir lemt par tādu prasību, kādu cēlusi prasītāja pamata lietā.
Iesniedzējtiesa uzskata, ka pastāv šaubas, vai saskaņā ar EKL 288. panta otro daļu Tiesai ir jāizskata lietas par ārpuslīgumisko
atbildību, kas pakļautas tādam īpašam tiesiskajam regulējumam, kāds paredzēts Beļģijas Sabiedrību kodeksa 530. pantā.
Tādēļ
Tribunal de commerce de Bruxelles
nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādu prejudiciālu jautājumu:
“Vai [EKL] 288. panta [otrā daļa] ir interpretējama tādējādi, ka par prasību sakarā ar ārpuslīgumisko atbildību šīs tiesību
normas nozīmē ir uzskatāma prasība sakarā ar atbildību, kas pamatota ar Beļģijas Sabiedrību kodeksa 530. pantu un ko cēlis
maksātnespējas administrators, lai panāktu, ka Eiropas Kopienai piespriež kompensēt sabiedrības maksātnespējas rezultātā radušās
saistības, jo tai
de facto
esot bijušas komercsabiedrības pārvaldības pilnvaras un tā šīs sabiedrības pārvaldībā esot pieļāvusi būtisku kļūdu, kas sekmēja
šīs sabiedrības maksātnespēju?”

Par prejudiciālo jautājumu
Ar savu prejudiciālo jautājumu iesniedzējtiesa būtībā vēlas noskaidrot, vai pret Kopienu vērsta prasība sakarā ar atbildību,
kas pamatota ar valsts tiesību normām, kuras veido īpašu tiesisko režīmu, kurš atšķiras no attiecīgās dalībvalsts parastā
tiesiskā regulējuma civiltiesiskās atbildības jomā, ir prasība sakarā ar ārpuslīgumisko atbildību EKL 288. panta otrās daļas
izpratnē, kas atbilstoši EKL 235. pantam neietilpst valsts tiesu kompetencē.
Prasītāja pamata lietā norāda, ka, ņemot vērā EKL 288. panta otrajā daļā ietverto atsauci uz “vispārējiem tiesību principiem,
kas kopīgi visu dalībvalstu tiesību sistēmām”, šajā normā ir paredzēta vienīgi parastajām Kopienu tiesībām raksturīgā ārpuslīgumiskā
atbildība, kā, piemēram, tā ir paredzēta Beļģijas tiesībās, Civiltiesību kodeksa 1382. pantā. Savukārt prasība, kas pamatota
ar jebkuru citu tiesību normu, ietilpstot valsts tiesu kompetencē, pat ja tā nav prasība, kuras pamats izriet no līguma. Tādējādi
prasību, kura pamatota ar Beļģijas Sabiedrību kodeksa 530. pantu, kas ir prasības pamata lietā juridiskais pamats, nevar uzskatīt
par prasību sakarā ar parastajām tiesībām raksturīgo ārpuslīgumisko atbildību, lai gan šīs prasības pamats neizriet no līguma.
EK līgumā ir paredzēta kompetenču sadale starp Kopienu tiesām un valsts tiesām lietās, kurās celtas prasības pret Kopienu
sakarā ar tās atbildību par kaitējumu.
Tiesvedības saistībā ar Kopienas ārpuslīgumisko atbildību ietilpst Tiesas kompetencē. EKL 235. pantā ir paredzēts, ka Tiesas
kompetencē ietilpst izskatīt tās prasības par kaitējuma atlīdzināšanu, kas celtas saskaņā ar EKL 288. panta otro daļu, kura
ietver minēto ārpuslīgumisko atbildību. Šī Eiropas tiesu kompetence ir ekskluzīva (šajā ziņā skat. tostarp 1992. gada 13. marta
spriedumu lietā C‑282/90
Vreugdenhil
/Komisija,
Recueil
, I‑1937. lpp., 14. punkts, kā arī 2002. gada 26. novembra spriedumu lietā C‑275/00
First
un
Franex
,
Recueil
, I‑10943. lpp., 43. punkts un tajā minētā judikatūra).
Savukārt attiecībā uz prasībām saistībā ar Kopienas līgumisko atbildību Līgums piešķir Tiesai kompetenci izskatīt vienīgi
EKL 238. panta paredzētās lietas, proti, saskaņā ar visām šķīrējklauzulām, kas ietvertas līgumos, kurus noslēgusi Kopiena
vai kuri noslēgti tās vārdā (šajā ziņā skat. 1986. gada 18. decembra spriedumu lietā 426/85 Komisija/
Zoubek
,
Recueil
, 4057. lpp., 11. punkts, kā arī 2001. gada 9. oktobra spriedumu apvienotajās lietās no C‑80/99 līdz C‑82/99
Flemmer
u.c.,
Recueil
, I‑7211. lpp., 42. punkts).
Ņemot vērā, ka EKL 235. pantā ir atsauce vienīgi uz EKL 288. panta otro daļu, kurā ir paredzēta vienīgi Kopienas ārpuslīgumiskā
atbildība, bet Kopienas līgumiskā atbildība ir paredzēta minētā EKL 288. panta pirmajā daļā, no EKL 235. panta nevar izrietēt
Tiesas kompetence izskatīt prasību, kas pamatota ar līgumisko atbildību (šajā ziņā skat. iepriekš minēto spriedumu apvienotajās
lietās
Flemmer
u.c., 42. punkts). No tā izriet, ka, ņemot vērā EKL 240. pantu, tiesvedības saistībā ar Kopienas līgumisko atbildību – ja
nav šķīrējklauzulas – ietilpst valsts tiesu kompetencē (šajā ziņā skat. 2009. gada 20. maija spriedumu lietā C‑214/08 P
Guigard
/Komisija, 41. punkts).
No iepriekš minētā izriet, ka nolūkā noteikt, kuras tiesas kompetencē ietilpst izskatīt īpašu lietu, kurā ir celta prasība
pret Kopienu, lai panāktu, ka tā atlīdzina kaitējumu, ir jāizvērtē, vai šīs prasības mērķis ir Kopienas līgumiskā, vai ārpuslīgumiskā
atbildība.
Šajā ziņā ir jāņem vērā fakts, ka EKL 235. pantā ietvertā atsauce uz 288. panta otro daļu attiecas vienīgi uz kaitējuma jēdzienu
šīs pēdējās no minētajām tiesību normām izpratnē, proti, uz kaitējumu, ko ārpuslīgumiskās atbildības ietvaros radījušas Kopienu
iestādes vai to darbinieki, pildot savus pienākumus. Savukārt EKL 288. panta otrajā daļā veiktā atsauce uz dalībvalstu tiesību
sistēmām kopīgajiem vispārējiem tiesību principiem nav minētā jēdziena sastāvdaļa. Šīs atsauces mērķis ir paredzēt nosacījumus,
kas jāievēro, lai Kopienai rastos pienākums atlīdzināt šādus kaitējumus.
Turklāt, runājot par prasību pamata lietā, ir jānorāda līdzīgi, kā to dara prasītāja pamata lietā, ka šīs prasības pamats
neizriet no līguma. Tāpat apstāklis, ka minētā prasība var tikt celta vienīgi īpašos gadījumos, proti, vienīgi “būtisks pārkāpums”
var radīt attiecīgās personas atbildību, nevar aizēnot faktu, ka šai prasībai piemīt vispārējās iezīmes, kuras raksturīgas
prasībai par kaitējumu atlīdzību ārpuslīgumiskās atbildības jomā EKL 288. panta otrās daļas izpratnē.
Šādos apstākļos faktam, ka valsts tiesību normas, ar ko ir pamatota pret Kopienu vērstā prasība sakarā ar ārpuslīgumisko atbildību,
veido īpašu tiesisko režīmu, kas atšķiras no attiecīgās dalībvalsts parastā tiesiskā regulējuma civiltiesiskās atbildības
jomā, nevar būt tāda iedarbība, lai izslēgtu minēto prasību no EKL 235. panta piemērošanas jomas.
Prasītājas pamata lietā norādītais 1991. gada 5. marta spriedums lietā C‑330/88
Grifoni
/EAEK (
Recueil
, I‑1045. lpp., 20. punkts) nevar atspēkot iepriekš minēto secinājumu, ņemot vērā, ka šī sprieduma pamatā esošā prasība bija
pamatota ar Kopienas līgumisko atbildību.
Tādēļ prasītājas pamata lietā izvirzītais arguments, ar ko tiek apgalvots, ka papildus līgumiskajai un ārpuslīgumiskajai atbildībai
EKL 288. panta otrās daļas izpratnē pastāv trešās kategorijas atbildība, kas saskaņā ar EKL 240. pantu ietilpst valsts tiesu
kompetencē, nav pamatots.
Līdz ar to uz uzdoto jautājumu ir jāatbild, ka pret Kopienu vērsta prasība sakarā ar ārpuslīgumisko atbildību, pat ja tā ir
pamatota ar valsts tiesību normām, kas veido īpašu tiesisko režīmu, kurš atšķiras no attiecīgās dalībvalsts parastā tiesiskā
regulējuma civiltiesiskās atbildības jomā, saskaņā ar EKL 235. pantu kopsakarā ar EKL 288. panta otro daļu neietilpst valsts
tiesu kompetencē.

Par tiesāšanās izdevumiem
Attiecībā uz lietas dalībniekiem šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās
izdevumiem. Tiesāšanās izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto lietas dalībnieku tiesāšanās
izdevumi, nav atlīdzināmi.
Ar šādu pamatojumu Tiesa (trešā palāta) nospriež:
Pret Eiropas Kopienu vērsta prasība sakarā ar ārpuslīgumisko atbildību, pat ja tā ir pamatota ar valsts tiesību normām, kas
veido īpašu tiesisko režīmu, kurš atšķiras no attiecīgās dalībvalsts parastā tiesiskā regulējuma civiltiesiskās atbildības
jomā, saskaņā ar EKL 235. pantu, aplūkotu kopsakarā ar EKL 288. panta otro daļu, neietilpst valsts tiesu kompetencē.
[Paraksti]
*
* Tiesvedības valoda – franču.