CELEX: 62004CJ0467
A Schengeni Megállapodás végrehajtásáról szóló egyezmény
54. cikk
A ne bis in idem elve
Tárgyi hatály
A terheltek felmentése a bűncselekmény elévülése miatt

Az előzetes döntéshozatal iránti kérelem egyrészt a Benelux Gazdasági Unió államai, a Németországi Szövetségi Köztársaság
és a Francia Köztársaság kormányai között a közös határaikon történő ellenőrzések fokozatos megszüntetéséről szóló, 1985.
június 14‑i Schengeni Megállapodás végrehajtásáról szóló, Schengenben, 1990. június 19-én kelt egyezmény (HL 2000. L 239.,
19. o.; magyar nyelvű különkiadás 19. fejezet, 2. kötet, 9. oldal, a továbbiakban: SMVE) 54. cikkének, másrészt az EK 24. cikknek
az értelmezésére irányul.
A kérelmet a Giuseppe Francesco Gasparini, José Mª L. A. Gasparini, Giuseppe Costa Bozzo, Juan de Lucchi Calcagno, Francesco
Mario Gasparini és José A. Hormiga Marrero, valamint a Sindicatura Quiebra ellen indított büntetőeljárásban terjesztették
elő; nevezetteket csempészett olívaolajnak a spanyol piacon történő forgalomba hozatalával gyanúsítják.

Jogi háttér

A közösségi szabályozás
Az Európai Unióról szóló szerződéshez és az Európai Közösséget létrehozó szerződéshez az Amszterdami Szerződéssel csatolt,
a schengeni vívmányoknak az Európai Unió keretébe történő beillesztéséről szóló jegyzőkönyv (a továbbiakban: jegyzőkönyv)
1. cikke értelmében az Európai Unió tizenhárom tagállama, köztük a Spanyol Királyság és a Portugál Köztársaság felhatalmazást
kapott arra, hogy egymás között megerősített együttműködést hozzanak létre az említett jegyzőkönyv mellékletében meghatározott
schengeni vívmányok hatálya alá tartozó területeken.
A fenti meghatározás szerinti schengeni vívmányok részét képezi különösen a Benelux Gazdasági Unió államai, a Németországi
Szövetségi Köztársaság és a Francia Köztársaság kormányai között a közös határaikon történő ellenőrzések fokozatos megszüntetéséről
szóló, 1985. június 14‑i Schengeni Megállapodás (HL 2000. L 239., 13. o.; magyar nyelvű különkiadás 19. fejezet, 2. kötet,
3. oldal, a továbbiakban: Schengeni Megállapodás), valamint az SMVE.
A jegyzőkönyv 2. cikke (1) bekezdése első albekezdésének értelmében az Amszterdami Szerződés hatálybalépésének napjától a
schengeni vívmányokat azonnali hatállyal alkalmazni kell a jegyzőkönyv 1. cikkében említett tizenhárom tagállamra.
A jegyzőkönyv 2. cikke (1) bekezdése második albekezdése második mondatának végrehajtására, az Európai Unió Tanácsa 1999.
május 20‑án elfogadta az Európai Közösséget létrehozó szerződés és az Európai Unióról szóló szerződés vonatkozó rendelkezéseinek
megfelelően a schengeni vívmányokat alkotó valamennyi rendelkezés, illetve határozat jogalapjának meghatározásáról szóló 1999/436/EK
határozatot (HL L 176., 17. o.; magyar nyelvű különkiadás 19. fejezet, 1. kötet, 152. oldal). E határozat 2. cikkének a határozat
A. mellékletével együttes olvasatából kitűnik, hogy a Tanács az Európai Unióról szóló szerződésnek „A büntetőügyekben folytatott
rendőrségi és igazságügyi együttműködésre vonatkozó rendelkezések” című VI. Címe alá tartozó EU 34. és EU 31. cikket határozta
meg az SMVE 54–58. cikke jogalapjaként.
Az SMVE 54–58. cikke a „Rendőrség és biztonság” címet viselő III. Címének „A kétszeres büntetés tilalma (
ne bis in idem
) elvének alkalmazása” című 3. fejezetét alkotják.
Az SMVE 54. cikke az alábbiak szerint rendelkezik:
„Az ellen a személy ellen, akinek a cselekményét a Szerződő Felek egyikében jogerősen elbírálták, ugyanazon cselekmény alapján
nem lehet egy másik Szerződő Fél területén büntetőeljárást indítani, amennyiben elítélés esetén a büntetést már végrehajtották,
végrehajtása folyamatban van, vagy az ítélet meghozatalának helye szerinti Szerződő Fél jogszabályainak értelmében azt többé
nem lehet végrehajtani.”
Az európai elfogatóparancsról és a tagállamok közötti átadási eljárásokról szóló, 2002. június 13‑i 2002/584/IB kerethatározat
(HL L 190., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 19. fejezet, 6. kötet, 34. oldal) „Az európai elfogatóparancs végrehajtása kötelező
megtagadásának okai” című 3. cikke szerint:
„A végrehajtó tagállam igazságügyi hatósága (a továbbiakban »végrehajtó igazságügyi hatóság«) az alábbi esetekben tagadja
meg az európai elfogatóparancs végrehajtását:
[…]
2.      ha a végrehajtó igazságügyi hatóság rendelkezésére álló információkból az derül ki, hogy a keresett személyt valamely tagállam
ugyanazon cselekményért már jogerősen elítélte, feltéve hogy elítélése esetén a büntetést már végrehajtották, végrehajtása
folyamatban van, vagy az ítélkező tagállam joga szerint az már nem hajtható végre;
[…]”
Az említett kerethatározat „Az európai elfogatóparancs végrehajtása megtagadásának mérlegelhető okai” című 4. cikke a következők
szerint rendelkezik:
„A végrehajtó igazságügyi hatóság az alábbi esetekben tagadhatja meg az európai elfogatóparancs végrehajtását:
[…]
4.      ha a végrehajtó tagállam joga szerint a büntethetőség vagy a büntetés elévült, és a cselekmények e tagállam büntetőjoga szerint
saját joghatósága alá tartoznak;
[…]”
Az EU‑Szerződés VI. Címe alá tartozó területekkel kapcsolatban a Bíróság előzetes döntések meghozatalára vonatkozó hatáskörét
az EU 35. cikk szabályozza.
A Spanyol Királyság az általa tett nyilatkozat (HL 1999. C 120., 24. o.) értelmében elfogadta a Bíróság hatáskörét az EU 35. cikkben
meghatározott jogi aktusok érvényességére vagy értelmezésére vonatkozó kérdéssel kapcsolatos előzetes döntések meghozatalára
ezen cikk (2) bekezdése és (3) bekezdésének a) pontja szerinti módozatoknak megfelelően.
Az EK 24. cikk értelmében:
„A harmadik országokból érkező termékek akkor tekinthetők egy tagállamban szabad forgalomban lévőnek, ha az adott tagállamban
eleget tettek a behozatal alaki követelményeinek, és a fizetendő vámot vagy az azzal azonos hatású díjakat az adott tagállamban
e termékekre beszedték, és azt sem teljes egészében, sem részben nem térítették vissza.”

A nemzeti szabályozás
A csempészetre vonatkozó szabályozást módosító és az ezzel kapcsolatos bűncselekményeket és szabálysértéseket meghatározó,
1982. július 13‑i 7/1982. sz. sarkalatos törvény (BOE 181. sz., 1982. július 30., 20623. o.) 1. §‑a (1) bekezdésének 1) és
2) pontja az alábbiak szerint rendelkezik:
„(1) Csempészet bűncselekményében bűnös az, aki – ha az áruk vagy a következmények pénzbeli értéke egyenlő vagy meghaladja
az egymillió pesetát ‑ :
1)      a vámhivatalnak történő bemutatás nélkül importál vagy exportál a kereskedelemben jogszerűen részt vevő árukat;
2)      a behozatal törvényes feltételeit megszegve végez kereskedelmi műveleteket, birtokol vagy hoz forgalomba a kereskedelemben
jogszerűen részt vevő, külföldi eredetű árukat.”
A büntetőeljárási törvény (ley de enjuiciamento criminal) 847. cikke szerint az Audiencia Provincialnak a fellebbezési eljárásban
hozott határozatával szemben jogorvoslatnak nincs helye.

Az alapügy és az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések
Az Audiencia Provincial de Málaga szerint megalapozott gyanú van arra, hogy az 1993. év pontosan meg nem határozott időpontjában
a Minerva társaság részvényesei és vezetői elhatározták, hogy Setúbal (Portugália) kikötőjén keresztül Tunéziából és Törökországból
származó világító (azaz finomított) olívaolajat hoznak be, amelyet nem jelentettek be a vámhatóságoknál. Az árut ezt követően
kamionokon Setúbalból Malagába (Spanyolország) szállították. A terheltek hamis számlázási rendszert alakítottak ki annak érdekében,
hogy azt a látszatot keltsék, miszerint az olaj Svájcból származik.
A kérdést előterjesztő bíróság szerint a Supremo Tribunal de Justiça (Portugália) a Tribunal de Setúbal ítéletével szemben
előterjesztett fellebbezés alapján hozott ítéletében megállapította, hogy a Portugáliába behozott világító olívaolaj tíz alkalommal
Tunéziából és egy alkalommal Törökországból származott, valamint, hogy a ténylegesen behozottnál kisebb mennyiséget jelentettek
be a portugál vámhatóságoknál.
A Supremo Tribunal de Justiça az előtte folyamatban volt eljárásban elévülés miatt felmentette azt a két terheltet, akik ellen
az alapügyben is eljárást indítottak.
Az Audiencia Provincial de Málaga kifejtette, hogy arról kell határoznia, miszerint fennáll‑e a csempészet bűncselekménye
vagy éppen ellenkezőleg, hogy ez a bűncselekmény nem valósul meg, tekintettel a Supremo Tribunal de Justiça ítéletét jellemző
anyagi jogerőre, vagy arra a tényre tekintettel, hogy az áruk a közösség területén szabad forgalomban lévőnek minősülnek.
Ebben a helyzetben az Audiencia Provincial de Málaga az eljárását felfüggesztette és előzetes döntéshozatalra a következő
kérdéseket terjesztette a Bíróság elé:
„1)      A bűncselekmény elévülésének valamely tagállam bíróságai által történő megállapítása köti‑e a többi tagállam bíróságait?
2)      A büntetőeljárás vádlottjának a bűncselekmény elévülése miatt történő felmentése kedvezően hat‑e a más tagállamban ugyanazon
cselekmény alapján eljárás alá vont személyekre, azaz lehet‑e úgy érteni, hogy az elévülés kedvezően érinti a más tagállamban
ugyanazon cselekmény miatt eljárás alá vont vádlottakat is?
3)      Ha valamely tagállam büntetőbíróságai csempészet bűncselekményével kapcsolatban megállapítják, hogy az áru Közösségen kívüli
eredete nem bizonyított, és felmentik a terhelteket, más tagállam bíróságai kiterjeszthetik‑e a nyomozást annak bizonyítása
érdekében, hogy az árut, amely után a vámot nem fizették meg, egy Közösségen kívüli országból hozták‑e be?
4)      Amikor valamely tagállam büntetőbírósága megállapította, hogy nem bizonyították azt, hogy az árut jogszerűtlenül hozták be
a Közösség területére, illetve hogy a csempészet bűncselekménye már elévült:
a)      a nevezett áru a többi tagállam területén szabad forgalomban lévőnek tekinthető‑e?
b)      az áru forgalomba hozatala egy harmadik tagállam területén, abba a tagállamba való behozatala után, ahol a felmentésről határoztak,
önálló magatartásnak, tehát büntetendőnek tekinthető‑e, vagy ellenkezőleg, a behozatal keretébe tartozó magatartásnak minősül?

A Bíróság hatásköréről
A jelen ítélet 12. és 15. pontjából következik, hogy az EU 35. cikk (1)–(2) bekezdése és (3) bekezdésének a) pontja alapján
a Bíróság ezen ügyben határkörrel rendelkezik a SMVE 54. cikkének értelmezésére.

Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésekről

Az első kérdésről
A kérdést előterjesztő bíróság e kérdésével lényegében arra vár választ, hogy az SMVE 54. cikkében megfogalmazott
ne bis in idem
elve alkalmazható-e valamely részes állam bíróságának azon határozatára, amellyel a büntetőeljárás alapjául szolgáló bűncselekmény
elévülése miatt jogerősen felmenti a terheltet.
A hivatkozott 54. cikknek megfelelően senki ellen nem lehet büntetőeljárást indítani valamely részes államban ugyanazon cselekmény
alapján, amelyet a másik részes államban már „jogerősen elbíráltak”, amennyiben elítélés esetén a büntetést már végrehajtották,
végrehajtása folyamatban van, vagy azt többé nem lehet végrehajtani.
Az SMVE 54. cikkét alkotó egyetlen összetett mondatban lévő főmondat semmilyen utalást nem tesz a jogerőre emelkedett ítélet
tartalmára. E rendelkezés nem kizárólag az elítélést tartalmazó ítéletekre alkalmazható (lásd ebben az értelemben a C‑150/05. sz. Van
Straaten-ügyben ugyanezen a napon hozott ítélet [az EBHT‑ban még nem tették közzé] 56. pontját).
Így az SMVE 54. cikkében foglalt
ne bis in idem
elve alkalmazható a részes állam igazságügyi hatóságainak olyan határozatára is, amellyel a terheltet bizonyítékok hiányában
jogerősen felmentették. (a Van Straaten‑ügyben hozott ítélet [hivatkozás fent] 61. pontja).
Az alapügy azt a kérdést veti fel, hogy ugyanez igaz-e a büntetőeljárás alapjául szolgáló bűncselekmény elévülése miatti jogerős
felmentésre is.
Az bizonyos ugyanis, hogy a SMVE 54. cikkének célja annak elkerülése, hogy valaki ellen a szabad mozgáshoz való jogának gyakorlása
következtében ugyanazon cselekmény alapján több tagállamban is büntetőeljárást lehessen indítani (lásd a C‑187/01. és C‑385/01.
sz. Gözütok és Brügge ügyekben 2003. február 11‑én hozott ítélet [EBHT 2003., I‑1345. o.] 38. pontját és a Van Straaten ügyben
hozott, fent hivatkozott ítélet 57. pontját). Ez a rendelkezés biztosítja azon személyek háborítatlanságát, akiknek az ügyét
– az ellenük indított büntetőeljárást eredményeként – jogerősen elbírálták. E személyek anélkül mozoghatnak szabadon, hogy
félniük kellene attól, hogy ugyanazon cselekmény miatt újabb büntetőeljárást indítanak ellenük egy másik részes államban.
Márpedig veszélyezteti az említett cél megvalósítását az, ha nem alkalmazzuk az SMVE 54. cikkét arra az esetre, ha valamely
részes állam bírósága a büntetőeljárás lefolytatását követően jogerősen felmenti a terheltet az eljárás alapjául szolgáló
bűncselekmény elévülése miatt. Következésképpen e személy cselekményét – e rendelkezés értelmében véve – jogerősen elbíráltnak
kell tekinteni.
Tény az, hogy az elévülési határidők területén nem történt meg a részes államok jogi szabályozásának harmonizációja. Ugyanakkor
sem az Európai Unióról szóló szerződés büntetőügyekben folytatott rendőrségi és igazságügyi együttműködésről szóló VI. Címének
‑ így az SMVE 54–58. cikkének jogi alapjaként megjelölt 34. és 31. cikkének ‑, sem a Schengeni Megállapodásnak, sem pedig
magának az SMVE‑nek nincs egyetlen olyan rendelkezése sem, amely az SMVE 54. cikkének alkalmazását harmonizációtól, vagy akár
csak a tagállamoknak a büntethetőség elévülésére vonatkozó büntetőjogi szabályai közelítésétől (a Gözütok és Brügge ügyekben
hozott, fent hivatkozott ítélet 32. pontja), és, még általánosabban, a tagállamok büntetőjogi szabályainak harmonizációjától
vagy közelítésétől tenné függővé (lásd a C‑436/04. sz. Van Esbroeck‑ügyben 2006. március 9‑én hozott ítélet [EBHT 2006., I‑2333. o.]
29. pontját).
Hozzá kell fűzni, hogy az SMVE 54. cikkében foglalt
ne bis in idem
elve szükségképpen feltételezi a részes államok egymás büntető igazságszolgáltatási rendszerébe vetett kölcsönös bizalmának
meglétét és azt, hogy minden részes állam elismeri a más részes államban hatályos büntetőjog alkalmazását, még akkor is, ha
saját nemzeti jogának alkalmazása eltérő eredményre vezetne (a Van Esbroeck‑ügyben hozott, fent hivatkozott ítélet 30. pontja).
A 2002/584 kerethatározattal nem ellentétes a
ne bis in idem
elvének a bűncselekmény elévülése miatt történt jogerős felmentés esetére történő alkalmazása. A kerethatározatnak a holland
kormány által a Bíróság elé terjesztett észrevételekben is hivatkozott 4. cikkének 4. pontja lehetővé teszi a végrehajtó igazságügyi
hatóság számára az európai elfogatóparancs végrehajtásának megtagadását különösen akkor, ha a végrehajtó tagállam joga szerint
a büntethetőség elévült, és a cselekmények e tagállam büntetőjoga szerint saját joghatósága alá tartoznak. E jogosultság érvényre
juttatása nem függ a büntethetőség elévülését megállapító ítélet létezésétől. Az említett kerethatározat 3. cikkének 2. pontja
szabályozza azt az esetet, amely szerint a keresett személy ugyanazon cselekményét valamely tagállam már jogerősen elbírálta,
amely rendelkezés ezt az európai elfogatóparancs végrehajtása kötelező megtagadásának egyik okaként határozza meg.
Figyelemmel az alapügy bonyolultságára ki kell emelni, hogy a nemzeti bíróság feladata annak megvizsgálása, hogy azonosak‑e
a jogerősen elbírált cselekmények.
A fentebbi megfontolásokból az következik, hogy az első kérdésre azt a választ kell adni, hogy az SMVE 54. cikkében megfogalmazott
ne bis in idem
elve alkalmazható a valamely részes állam bíróságának a büntetőeljárás alapján hozott azon határozatára, amellyel a büntetőeljárás
alapjául szolgáló bűncselekmény elévülése miatt jogerősen felmenti a terheltet.

A második kérdésről
A kérdést előterjesztő bíróság második kérdésével lényegében arra vár választ, hogy mely személyeket érinthet kedvezően a
ne bis in idem
elv.
Ebből a szempontból az SMVE 54. cikkének szövegezéséből világosan kitűnik, hogy csak azoknak a személyeknek szolgálhat a javára
a
ne bis in idem
elve, akiknek a cselekményét az első esetben jogerősen elbírálták.
Ezt az értelmezést erősíti meg az Európai Unióról szóló szerződés VI. Címe rendelkezéseinek célja is, amint azt az EU 2. cikk
első bekezdésének negyedik francia bekezdése tartalmazza, tudniillik „az Unió fenntartása és fejlesztése a szabadságon, a
biztonságon és a jog érvényesülésén alapuló olyan térségként, ahol a személyek szabad mozgásának biztosítása [...] a bűnmegelőzésre
és bűnüldözésre vonatkozó megfelelő intézkedésekkel párosul”.
Következésképpen, a második kérdésre azt a választ kell adni, hogy az SMVE 54. cikkében foglalt
ne bis in idem
elve más személyekre, mint azokra, akiknek cselekményét valamely részes állam jogerősen elbírálta, nem alkalmazható.

A harmadik kérdésről
A harmadik kérdés azon a feltételezésen alapul, mely szerint valamely tagállam büntetőbírósága megállapítja, hogy a csempészet
bűncselekményével kapcsolatban az áru Közösségen kívüli eredete nem bizonyított.
Ez a feltételezés mindenesetre ellentmond az alapügy kérdést előterjesztő bíróság által leírt és jelen ítélet 16‑18. pontjában
ismertetett tényállásának.
Tény az, hogy az alapügy terheltjeinek többsége a Supremo Tribunal de Justiça ítéletének helytelen értelmezését rója fel a
kérdést előterjesztő bíróságnak. Álláspontjuk szerint, ellentétben az utaló határozatban foglaltakkal, ez a bíróság csak azt
bírálta el, hogy a Portugáliába ténylegesen behozottnál kisebb mennyiséget jelentettek be a vámhatóságoknál. Véleményük szerint
a csempészetre és az okirat-hamisításra vonatkozó büntetőeljárást ezen bűncselekmények elévülése miatt ‑ amelyet az említett
bíróságon tartott tárgyalás megnyitása előtt meghozott bírósági határozattal állapítottak meg ‑ megszüntették. Mindezek mellett
az ugyanezen eljárásban polgári jogi igényként előterjesztett kártérítési kérelem tekintetében a terhelteket felmentették,
mivel a terhükre felhozott tényállást nem bizonyították.
E tekintetben emlékeztetni kell arra, hogy az EK 234. cikkben írt szabályozás az EU 35. cikkben előírt feltételek fenntartásával
ez utóbbi rendelkezésre is vonatkozik (lásd a C‑105/03. sz. Pupino‑ügyben 2005. június 16‑án hozott ítélet [EBHT 2005., I‑5285. o.]
28. pontját). Az EK 234. cikkben említett eljárás keretében, amely a nemzeti bíróságok és a Bíróság feladatainak világos szétválasztásán
alapul, az ügy konkrét tényállásának megítélése a nemzeti bíróság hatáskörébe tartozik. Következésképpen a Bíróság kizárólag
a közösségi jogszabály értelmezéséről vagy érvényességéről jogosult határozni a nemzeti bíróság által közölt tényállás alapulvételével
(lásd a C‑235/95. sz., Dumon és Froment ügyben 1998. július 16‑án hozott ítélet [EBHT 1998., I‑4531. o.] 25. pontját és a
C‑421/01. sz. Traunfellner‑ügyben 2003. október 16‑án hozott ítélet [EBHT 2003., I‑11941. o.] 21. pontját).
Márpedig a Supremo Tribunal de Justiça ítéletének a kérdést előterjesztő bíróság által adott olvasata fényében a harmadik
kérdés elfogadhatósága kételyeket vet fel.
Erre az olvasatra tekintettel meg kell állapítani, hogy az az előtétel, amelyen a harmadik kérdés nyugszik ‑ tudniillik a
terhelteknek az áru Közösségen kívüli eredete bizonyítottságának hiánya vagy elégtelensége miatt történő felmentése ‑ hibás.
A Bíróság következetes ítélkezési gyakorlata szerint, ugyan elvben a Bíróság csak akkor köteles eljárni, ha az elé terjesztett
kérdés a közösségi jog értelmezésére vonatkozik, mindazonáltal kivételes feltételek esetén a Bíróság azt is kifejtette, hogy
– saját hatáskörének vizsgálata céljából – jogosult megvizsgálni azokat a körülményeket, amelyek között a nemzeti bíróság
hozzá fordult. A nemzeti bíróság előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdéséről való határozathozatal megtagadásának csak
akkor van helye, ha nyilvánvaló, hogy a kérdéses közösségi jogszabály értelmezése, amelyet a nemzeti bíróság kért, nem függ
össze az alapeljárás tényeivel vagy tárgyával, vagy ha a probléma elméleti jellegű, illetőleg ha a Bíróság nem rendelkezik
azon ténybeli, illetve jogi adatokkal, amelyek a feltett kérdések hasznos megválaszolásához szükségesek (lásd különösen a
C‑13/05. sz. Chacón Navas‑ügyben 2006. július 11‑én hozott ítélet [az EBHT‑ban még nem tették közzé] 32. és 33. pontját és
az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlatot).
A jelen ügyben, figyelemmel a tényállásnak a kérdést előterjesztő bíróság által adott leírására a harmadik kérdés elméleti
jellegű problémára vonatkozik.
Következésképpen a Bíróságnak nem szükséges megválaszolnia ezt a kérdést.

A negyedik kérdésről
A jelen ítélet 44‑48. pontjában meghatározott indokokra tekintettel a negyedik kérdés elfogadhatatlan annyiban, amennyiben
az a terhelteknek a bizonyítékok hiánya vagy elégtelensége miatt történő felmentésén mint előtételen nyugszik. Ugyanakkor
elfogadható annyiban, amennyiben arra az esetre vonatkozik, miszerint valamely tagállam bírósága megállapította a csempészet
bűncselekményének elévülését.
A negyedik kérdés a) pontjáról
A kérdést előterjesztő bíróság negyedik kérdésének a) pontjában lényegében arra vár választ, hogy a valamely részes állam
bíróságának a csempészet bűncselekménye elévülését megállapító, jogerőre emelkedett határozatából következik‑e az, hogy a
nevezett áru a többi tagállam területén szabad forgalomban lévőnek tekinthető.
Az EK 24. cikk alapján három feltételnek kell teljesülnie ahhoz, hogy a harmadik országból érkező termékek egy tagállamban
szabad forgalomban lévőnek minősüljenek. Ilyennek tekinthetők azok a termékek, először, amelyek vonatkozásában eleget tettek
a behozatal alaki követelményeinek, másodszor a fizetendő vámot vagy az azzal azonos hatású díjakat az adott tagállamban e
termékekre beszedték, harmadszor, amelyekkel kapcsolatban e vámot vagy díjakat sem teljes egészében, sem részben nem térítették
vissza.
Valamely tagállam bíróságának azon megállapítása, hogy a terhelt terhére rótt csempészet bűncselekménye elévült, nem változtatja
meg a kérdéses termék jogi minősítését.
A
ne bis in idem
elve csak annyiban köti valamely tagállam bíróságát, amennyiben azzal ellentétes, hogy azon személy ellen, akinek cselekményét
másik részes államban már jogerősen elbírálták, ugyanazon cselekmény miatt másodszor is büntetőeljárást indítsanak.
A negyedik kérdés a) pontjára következésképpen azt a választ kell adni, hogy valamely tagállam büntetőbírósága nem tekinthet
valamely árut a saját területén szabad forgalomban lévőnek kizárólag azon tény alapján, hogy más részes állam büntetőbírósága
ugyanezen áru vonatkozásában megállapította a csempészet bűncselekményének elévülését.
A negyedik kérdés b) pontjáról
A kérdést előterjesztő bíróság negyedik kérdésének b) pontjában lényegében arra vár választ, hogy az áru forgalomba hozatala
valamely másik tagállam területén, abba a tagállamba való behozatala után, ahol az elévülés miatti felmentésről határoztak,
ugyanazon cselekmény részének tekinthető‑e, vagy az első tagállamba történő behozatalhoz képest önálló magatartásnak minősül‑e.
Az SMVE 54. cikke értelmében vett „ugyanazon cselekmény” fogalma alkalmazásának egyedüli jelentősséggel bíró szempontja a
történeti tényállásnak, azaz az egymáshoz elválaszthatatlanul kötődő konkrét körülmények együttesének az azonossága (lásd
a Van Esbroek ügyben hozott, fent hivatkozott ítélet 36. pontját).
Közelebbről az alapügyben szereplőhöz hasonló helyzetről szólva megállapítandó, hogy e helyzet minősülhet ilyen körülmények
együttesének.
Azonban ennek végérvényes mérlegelése a hatáskörrel rendelkező nemzeti hatóságok feladata, amelyeknek arról kell határozniuk,
hogy a történeti tényállás egymáshoz időben, térben és tárgyuk szerint elválaszthatatlanul kötődő cselekmények együttesének
minősül‑e (lásd a Van Esbroek ügyben hozott, fent hivatkozott ítélet 38. pontját).
A fentiekből következik, hogy az áru forgalomba hozatala valamely másik tagállam területén, abba a tagállamba való behozatala
után, ahol a felmentésről határoztak, olyan magatartásnak minősül, amely az SMVE 54. cikke értelmében vett „ugyanazon cselekménynek”
tekinthető.

A költségekről
Mivel ez az eljárás az alapeljárásban részt vevő felek számára a kérdést előterjesztő bíróság előtt folyamatban lévő eljárás
egy szakaszát képezi, ez a bíróság dönt a költségekről. Az észrevételeknek a Bíróság elé terjesztésével kapcsolatban felmerült
költségek, az említett felek költségeinek kivételével, nem téríthetők meg.
A fenti indokok alapján, a Bíróság (első tanács) a következőképpen határozott:
1)
A Benelux Gazdasági Unió államai, a Németországi Szövetségi Köztársaság és a Francia Köztársaság kormányai között a közös
határaikon történő ellenőrzések fokozatos megszüntetéséről szóló, 1985. június 14‑i Schengeni Megállapodás végrehajtásáról
szóló, Schengenben, 1990. június 19‑én kelt egyezmény 54. cikkében megfogalmazott
ne bis in idem
elve alkalmazható valamely részes állam bíróságának a büntetőeljárás alapján hozott azon határozatára, amellyel a büntetőeljárás
alapjául szolgáló bűncselekmény elévülése miatt jogerősen felmenti a terheltet.
2)
Az említett elv más személyekre, mint azokra, akiknek cselekményét valamely részes állam jogerősen elbírálta, nem alkalmazható.
3)
Valamely részes állam büntetőbírósága nem tekinthet valamely árut a saját területén szabad forgalomban lévőnek kizárólag azon
tény alapján, hogy más részes állam büntetőbírósága ugyanezen áru vonatkozásában megállapította a csempészet bűncselekményének
elévülését.
Az áru forgalomba hozatala valamely másik tagállam területén, abba a tagállamba való behozatala után, ahol a felmentésről
határoztak, olyan magatartásnak minősül, amely az SMVE 54. cikke értelmében vett „ugyanazon cselekménynek” tekinthető.
Aláírások
*
Az eljárás nyelve: spanyol.