CELEX: 61985CJ0071
Ligebehandling af mænd og kvinder med hensyn til social sikring
direktiv 79/7/EØF
artikel 4, stk. 1
direkte virkning

Ved dom af 13. marts 1985, indgået til Domstolens justitskontor den 18. marts 1985, har Gerechtshof, Haag, i medfør af EØF-traktatens artikel 177 forelagt Domstolen tre præjudicielle spørgsmål vedrørende fortolkningen af artikel 4 i Rådets direktiv 79/7 af 19. december 1978 om gradvis gennemførelse af princippet om ligebehandling af mænd og kvinder med hensyn til social sikring (
EFT 1979, L 6, s. 24
), med henblik på en afgørelse af, om nævnte bestemmelse har haft direkte virkning i Nederlandene fra den 23. december 1984, hvor den frist, der var givet medlemsstaterne til at træffe de nødvendige foranstaltninger for at gennemføre direktivet, udløb.
Spørgsmålene er blevet rejst under en sag, som Federatie Nederlandse Vakbeweging (den nederlandske fagforeningssammenslutning, i det følgende benævnt »FNV«) har anlagt mod den nederlandske stat. Der er nedlagt påstand om, at statens adfærd kendes retsstridig, idet den efter den 23. december 1984 har opretholdt eller afvist at undlade at anvende artikel 13, stk. 1, litra 1), i Wet Werkloosheidsvoorziening (nederlandsk lov om bistand ved arbejdsløshed — i det følgende benævnt »WWV«), hvori det hedder: »Gifte kvindelige arbejdstagere, som ikke ifølge bestemmelser, der fastsættes af ministeren efter høring af det centrale udvalg, anses for forsørgere [»Kostwinster«], og som ej heller lever varigt adskilt fra ægtefællen, har ingen ret til ydelse«. FNV har til støtte for denne påstand gjort gældende, at gifte kvinder, der efter den citerede bestemmelse ikke har ret til bistand ved arbejdsløshed, har erhvervet ret til sådan bistand i medfør af reglerne i WWV, sammenholdt med artikel 4 i direktiv 79/7 (i det følgende benævnt »direktivet«).
Parterne i hovedsagen er enige om, at artikel 13, stk. 1, litra 1), strider mod det princip om ligebehandling, der er fastsat i direktivets artikel 4.
Af sagen fremgår, at den nederlandske regering oprindelig, i forbindelse med en omfattende reform af socialsikringen, agtede at gennemføre direktivet samtidig med en sammensmeltning af WWV og Werkloosheidswet (lov om arbejdsløshed, i det følgende benævnt »WW«). Med denne reform skulle betingelsen om forsørgerstatus i henhold til den omhandlede bestemmelse afskaffes.
Da en sådan sammensmeltning ikke kunne gennemføres inden den 23. december 1984, fremsatte regeringen et forslag om midlertidig lov om ændring af WWV artikel 13, stk. 1, litra 1), hvorefter betingelsen om forsørgerstatus også skulle gælde for arbejdsløse mandlige arbejdstagere, men forslaget blev forkastet af parlamentets andetkammer den 13. december 1984. Ved skrivelse af 18. december 1984 meddelte statssekretæren i arbejds- og socialministeriet formanden for andetkammeret, at der ville blive fremsat et nyt lovforslag, hvis bestemmelser skulle have tilbagevirkende gyldighed til den 23. december 1984, således at direktivet blev gennemført inden for fristen. Parlamentet blev opfordret til at vedtage dette forslag inden den 1. marts 1985 (forslag nr. 18849, fremsat den 6. februar 1985).
Statssekretæren meddelte endvidere ved cirkulære af 21. december 1984 myndighederne, at de omtvistede bestemmelser i WWV skulle anvendes, indtil ændringsloven var vedtaget.
Den sagsøgende fagforeningssammenslutning, der efter sine vedtægter skal varetage arbejdstagernes og deres familiers interesser, indstævnede den nederlandske stat for præsidenten for Arrondissementsrechtbank, Haag, i en sag om foreløbige forholdsregler, og nedlagde påstand om, at staten tilpligtedes at sætte WWV artikel 13, stk. 1, litra 1), ud af kraft eller i det mindste at undlade at anvende denne bestemmelse for så vidt angår forsørgerprincippet, indtil den ny lov var trådt i kraft. Ved dom af 17. januar 1985 pålagde præsidenten den nederlandske stat at ændre artikel 13 inden den 1. marts 1985. Både staten og FNV har anket denne dom.
Ankeinstansen, Gerechtshof, Haag, finder direktivets rækkevidde uklar. Retten har derfor udsat sagen og anmodet Domstolen om en afgørelse af tre præjudicielle spørgsmål, der har følgende ordlyd:
»1)
Har artikel 4 i direktiv 79/7/EØF haft direkte virkning siden den 23. december 1984, og har dette til følge, at artikel 13, stk. 1, nr. 1, i den nederlandske Wet Werkloosheidsvoorziening (lov om bistand ved arbejdsløshed) fra den anførte dato ikke længere kan finde anvendelse, og at de i bestemmelsen omhandlede gifte kvinder fra denne dato har erhvervet ret til en ydelse?
2)
Er det herved af betydning, om staten, bortset fra muligheden for uden videre at ophæve den i afsnit I nævnte bestemmelse, havde alternative muligheder for at efterkomme direktivet, såsom i sammenhæng med ophævelsen af bestemmelsen med henblik på finansiering af følgerne heraf, at skærpe betingelserne for retten til ydelse og begrænse retten til ydelse for arbejdsløse under 35 år?
3)
Er det herved af betydning, at en overgangsregel er nødvendig i forbindelse med ophævelsen af denne bestemmelse, og at der herved må træffes et valg blandt flere muligheder?«
Af sagen fremgår, at WWV artikel 13, stk. 1, litra 1), er blevet ophævet med tilbagevirkende gyldighed fra den 23. december 1984, jfr. lov af 24. april 1985 (Stb 230), der trådte i kraft den 1. maj 1985. I denne lov bestemmes, at ophævelsen af betingelsen om forsørgerstatus ikke finder anvendelse på arbejdstagere, hvis arbejdsløshedsperiode begyndte før den 23. december 1984. Loven indeholder endvidere, med henblik på finansieringen af bistandsordningen i henhold til WWV en bestemmelse om nedsat ydelsesperiode for mandlige eller kvindelige arbejdstagere, der endnu ikke er fyldt 35 år.
Efter ikrafttrædelsen af lov af 24. april 1985 er mandlige og kvindelige arbejdstagere altså omfattet af samme ordning, hvilket også gælder for tidsrummet fra den 23. december 1984 til ikrafttrædelsesdatoen, men således, at der fortsat bliver tale om forskelle på grundlag af forsørgerkriteriet for så vidt angår retten til ydelser for arbejdstagere, hvis arbejdsløshedsperiode begyndte inden den 23. december 1984.
Vedrørende enkeltheder i parternes argumentation skal der henvises til retsmøderapporten, der er vedlagt nærværende dom.
Første spørgsmål
Med det første spørgsmål ønsker Gerechtshof først og fremmest oplyst, om direktivets artikel 4, stk. 1, skaber rettigheder for private fra udløbet af den frist, medlemsstaterne har haft til at efterkomme det, og i bekræftende fald, om de gifte kvinder, der efter den nationale lovgivning ikke har haft ret til ydelser, efter fristens udløb har erhvervet denne ret på samme betingelser som mænd.
Det bemærkes, at det i Domstolens faste praksis, som blandt andet er kommet til udtryk i dom af 19. januar 1982 (Becker,
8/81, Sml. s. 53
) er fastslået, at når bestemmelser i et direktiv ud fra et indholdsmæssigt synspunkt fremstår som ubetingede og tilstrækkelig præcise, kan der i mangel af rettidige gennemførelsesforanstaltninger støttes ret herpå for at anfægte enhver national regel, der ikke er i overensstemmelse med direktivet, ligesom private over for staten kan påberåbe sig bestemmelser, der efter deres indhold tillægger private rettigheder i forhold til staten.
Begrundelsen for praksis er, at det ville være uforeneligt med den bindende karakter, som artikel 189 tillægger et direktiv, principielt at udelukke, at de forpligtelser, som direktivet pålægger, kan påberåbes af de berørte personer. Domstolen er på baggrund heraf nået til det resultat, at en medlemsstat, som ikke inden for den fastsatte frist har truffet de i direktivet krævede gennemførelsesforanstaltninger, ikke over for private kan gøre gældende, at den ikke har opfyldt sine forpligtelser efter direktivet.
Gerechtshof ønsker oplyst, om direktivets artikel 4, stk. 1, kan tillægges virkning som beskrevet og således afføder rettigheder for private i Nederlandene fra den 23. december 1984, hvor direktivet skulle være efterkommet, og til datoen for vedtagelsen af den ny nationale lovgivning på området.
Formålet med det i sagen omhandlede direktiv fremgår af direktivets artikel 1, der har følgende ordlyd : »Dette direktiv tilsigter gradvis gennemførelse for så vidt angår den i artikel 3 omhandlede sociale sikring og anden social beskyttelse af princippet om ligebehandling af mænd og kvinder med hensyn til social sikring, i det følgende benævnt ’princippet om ligebehandling’«.
I en nyere dom, afsagt af Domstolen den 24. juni 1986 (Drake,
150/85, Smi. s. 1995
) er det fastslået, at det i artikel 1 i direktiv 79/7 angivne formål konkret gennemføres ved direktivets artikel 4, stk. 1, der indeholder et forbud mod forskelsbehandling på grundlag af køn direkte eller indirekte under henvisning særlig til ægteskabelig eller familiemæssig stilling, især for så vidt angår anvendelsesområdet for ordningerne om social sikring samt betingelserne for adgangen til disse.
Det bemærkes, at direktivets artikel 4, stk. 1, både isoleret betragtet og under hensyn til direktivets formål og indhold, generelt og utvetydigt udelukker enhver forskelsbehandling på grundlag af køn. Denne bestemmelse er derfor tilstrækkelig klar til, at privatpersoner med retsvirkning kan gøre den gældende i retssager. Tilbage står da at undersøge, om bestemmelsens forbud mod forskelsbehandling kan antages at være ubetinget, når henses til de i direktivets artikel 7 fastsatte undtagelser samt til, at det i direktivets artikel 5 er bestemt, at medlemsstaterne skal træffe forskellige foranstaltninger med henblik på anvendelsen af ligebehandlingsprincippet i national ret.
Med hensyn til artikel 7 bemærkes først, at denne bestemmelse blot bevirker, at staterne forbeholdes mulighed for at udelukke en række velafgrænsede forhold fra direktivets anvendelsesområde, hvorimod den ikke opstiller betingelser af nogen art for anvendelsen af princippet om ligebehandling for så vidt angår direktivets artikel 4. Artikel 7 er således uden betydning i det foreliggende tilfælde.
For så vidt angår artikel 5, hvorefter medlemsstaterne er forpligtet til at træffe »de nødvendige foranstaltninger til ophævelse af administrativt eller ved lov fastsatte bestemmelser, som er i modstrid med princippet om ligebehandling«, kan der ikke på grundlag af bestemmelsens ordlyd udledes noget om, at den omhandler betingelser for anvendelsen af forbudet mod forskelsbehandling. For artikel 5 er jo bindende med hensyn til det resultat, der skal opnås, nemlig ophævelse af alle bestemmelser, som er i modstrid med ligebehandlingsprincippet, mens medlemsstaterne ved valget af midler til gennemførelse heraf bevarer et frit skøn.
Heraf følger, at medlemsstaterne ikke ifølge direktivets artikel 4, stk. 1, har mulighed for at stille betingelser for eller begrænse anvendelsen af princippet om ligebehandling på dettes egentlige anvendelsesområde, og at artikel 4, stk. 1, er tilstrækkelig nøjagtig og ubetinget til efter den 23. december 1984, i mangel af gennemførelsesforanstaltninger, at kunne påberåbes af private ved en medlemsstats domstole for at afværge anvendelsen af internretlige bestemmelser, der ikke er i overensstemmelse med den.
Heraf følger, at kvinder, indtil vedkommende medlemsstats regering vedtager de nødvendige gennemførelsesforanstaltninger, har ret til at blive behandlet på samme måde og til at være omfattet af samme ordning som mænd i samme situation, hvilken ordning i mangel af gennemførelse af nævnte direktiv er den eneste, som retsgyldigt vil kunne anvendes.
Det første spørgsmål skal derfor besvares således, at artikel 4, stk. 1, i Rådets direktiv af 19. december 1978, der indeholder et forbud mod enhver form for forskelsbehandling på grundlag af køn med hensyn til social sikring, har, i mangel af iværksættelse af direktivet, kunnet påberåbes fra den 23. december 1984 for at afværge anvendelsen af nationale bestemmelser, som er i strid med artikel 4, stk. 1. En kvinde har i mangel af foranstaltninger til gennemførelse af nævnte artikel ret til at blive behandlet på samme måde og til at være omfattet af samme ordning som en mand, der er i samme situation, hvilken ordning i mangel af gennemførelse af nævnte direktiv er den eneste, som retsgyldigt vil kunne anvendes.
Andet og tredje spørgsmål
Vedrørende Gerechtshof's andet og tredje spørgsmål, der tager sigte på at klarlægge, om en medlemsstat ved tilpasningen af sit eget retssystem til direktivets principper kan anvende midler, der ikke er ensbetydende med en blot og bar ophævelse af den modstridende nationale bestemmelse, og navnlig, om en overgangsordning er nødvendig, findes det tilstrækkeligt at henvise til Domstolens dom af 19. januar 1982 (Becker, sag
8/81, Sml. s. 53
), hvorefter den omstændighed, at direktiverne levner en vis frihed med hensyn til valget af form og midler ved gennemførelsen af det tilsigtede mål, ikke kan påberåbes for ganske at tilsidesætte de direktivbestemmelser, der efter deres beskaffenhed kan gøres gældende i retssager, selv om direktivet ikke i sin helhed er blevet gennemført.
Det andet og det tredje spørgsmål skal derfor besvares således, at uanset at der tilkommer medlemsstaterne et skøn ved valget af midler til gennemførelse af det i direktiv 79/7 fastlagte princip om ligebehandling for så vidt angår social sikring, kan denne skønsbeføjelse ikke påberåbes for ganske at tilsidesætte direktivets artikel 4, stk. 1, der efter sin beskaffenhed kan gøres gældende i retssager, selv om direktivet ikke i sin helhed er blevet gennemført.
Sagens omkostninger
De udgifter, der er afholdt af Det forenede Kongeriges regering og af Kommissionen for De europæiske Fællesskaber, som har afgivet indlæg for Domstolen, kan ikke godtgøres. Da sagens behandling i forhold til hovedsagens parter udgør et led i den sag, som verserer for den nationale ret, tilkommer det denne at træffe afgørelse om sagens omkostninger i øvrigt.

På grundlag af disse præmisser
kender
DOMSTOLEN
vedrørende de spørgsmål, som er forelagt af Gerechtshof, Haag, ved dom af 13. marts 1985, for ret:

1)
Artikel 4, stk. 1, i Rådets direktiv af 19. december 1978, der indeholder et forbud mod enhver form for forskelsbehandling på grundlag af køn med hensyn til social sikring, har, i mangel af iværksættelse af direktivet, kunnet påberåbes fra den 23. december 1984 for at afværge anvendelsen af nationale bestemmelser, som er i strid med artikel 4, stk. 1. En kvinde har i mangel af foranstaltninger til gennemførelse af nævnte artikel ret til at blive behandlet på samme måde og til at være omfattet af samme ordning som en mand, der er i samme situation, hvilken ordning i mangel af gennemførelse af nævnte direktiv er den eneste, som retsgyldigt vil kunne anvendes.

2)
Uanset at der tilkommer medlemsstaterne et skøn ved valget af midler til gennemførelse af det i direktiv 79/7 fastlagte princip om ligebehandling for så vidt angår social sikring, kan denne skønsbeføjelse ikke påberåbes for ganske at tilsidesætte direktivets artikel 4, stk. 1, der efter sin beskaffenhed kan gøres gældende i retssager, selv om direktivet ikke i sin helhed er blevet gennemført.

Mackenzie Stuart
Galmot
Kakouris
O'Higgins
Schockweiler
Bosco
Koopmans
Due
Everling
Bahlmann
Joliét
Moitinho de Almeida
Rodríguez Iglesias
Afsagt i offentligt retsmøde i Luxembourg den 4. december 1986.
P. Heim
Justitssekretær
A. J. Mackenzie Stuart
Præsident
(
*1
) – Processprog: Nederlandsk.