CELEX: 61991CJ0338
Ligebehandling af mænd og kvinder
social sikring
begrænsning af den tilbagevirkende gyldighed af en ansøgning om ydelse
overgang fra ydelser ved uarbejdsdygtighed til ydelser til efterladte

1 Ved kendelse af 17. december 1991 indgaaet til Domstolens Justitskontor den 30. december 1991 har Raad van Beroep, Hertogenbosch, i medfoer af EOEF-traktatens artikel 177 forelagt to praejudicielle spoergsmaal vedroerende fortolkningen af artikel 4, stk. 1, i Raadets direktiv 79/7/EOEF af 19. december 1978 om gradvis gennemfoerelse af princippet om ligebehandling af maend og kvinder med hensyn til social sikring (EFT 1979 L 6, s. 24, herefter benaevnt "direktiv 79/7").
2 Disse spoergsmaal er blevet rejst under en sag mellem H. Steenhorst-Neerings, der er nederlandsk statsborger, og Bestuur van de Bedrijfsvereniging voor Detailhandel, Ambachten en Huisvrouwen (arbejdsgiver- og arbejdstagerorganisationer for bestemte erhvervsgrene med det formaal at varetage anvendelsen af de sociale sikringslove, herefter benaevnt "Detam").
3 I Nederlandene gav Algemene Arbeidsongeschiktheidswet (den nederlandske lov om almindelig forsikring mod uarbejdsdygtighed, herefter benaevnt "AAW") maend og ugifte kvinder efter det foerste aars uarbejdsdygtighed ret til en ydelse, saa laenge den paagaeldende ikke var fyldt 65 aar.
4 Ved Wet invoering gelijke uitkeringsrechten voor mannen en vrouwen (lov af 20.12.1979 om indfoerelse af lige ret til ydelser for maend og kvinder, Staatsblad 1979, s. 708) blev denne ret udvidet til ogsaa at omfatte gifte kvinder med undtagelse af de kvinder, hvis uarbejdsdygtighed var indtraadt foer den 1. oktober 1975.
5 I en raekke domme af 5. januar 1988 fastslog Centrale Raad van Beroep, at undtagelsen i det omfang den udelukkende omfattede gifte kvinder udgjorde en forskelsbehandling paa grundlag af koen, som var uforenelig med artikel 26 i den internationale konvention om borgerlige og politiske rettigheder af 19. december 1966 (Danmarks Traktater 1976, nr. 30, s. 154). Centrale Raad van Beroep udledte heraf, at gifte kvinder, hvis uarbejdsdygtighed var indtraadt foer den 1. oktober 1975, fra den 1. januar 1980, da ovennaevnte lov af 20. december 1979 traadte i kraft, ligeledes kunne goere krav paa en AAW-ydelse.
6 I henhold til AAW' s artikel 25, stk. 2, kan ydelsen ved uarbejdsdygtighed tidligst traede i kraft et aar foer den dato, da ansoegningen blev indsendt, eller da tilkendelsen skete automatisk, bortset fra de saerlige tilfaelde, hvor den paagaeldende Bedrijfsvereniging kan fravige reglen.
7 Endvidere bestemmer artikel 32, stk. 1, indledningen og litra b), i AAW foelgende:
"En ydelse ved uarbejdsdygtighed bortfalder, naar:
...
b) en kvinde, som den er blevet tilkendt, erhverver ret til enkepension eller midlertidig ydelse til enker i henhold til Algemene Weduwen- en Wezenwet."
8 Algemene Weduwen- en Wezenwet (den nederlandske lov om almindelig forsikring for enker og for boern, der har mistet begge foraeldre eller en af dem, herefter benaevnt "AWW") giver i visse tilfaelde enken efter en forsikret ret til enkepension, saa laenge hun ikke er fyldt 65 aar.
9 H. Steenhorst-Neerings, der er foedt den 13. august 1925, har siden 1963 faaet udbetalt invalidepension i henhold til den da gaeldende invaliditetslov. I anledning af de ovennaevnte domme fra Centrale Raad van Beroep af 5. januar 1988 indsendte hun den 17. maj 1988 en ansoegning vedroerende en AAW-ydelse til Detam.
10 Ved afgoerelse af 9. november 1989 tilkendte direktionen for Detam den ansoegte ydelse efter en uarbejdsdygtighedsgrad paa 80-100% fra den 17. maj 1987, som i henhold til artikel 25, stk. 2, i AAW, var ét aar foer datoen for indgivelsen af ansoegningen. Ved samme afgoerelse frakendte direktionen under henvisning til artikel 32, stk. 1, indledningen og litra b), i AAW, Steenhorst-Neerings den paagaeldende ydelse fra den 1. juli 1989, da hun fra denne dato fik udbetalt en enkepension i medfoer af AWW.
11 Steenhorst-Neerings ankede denne afgoerelse til Raad van Beroep, Hertogenbosch, der, idet retten var af den opfattelse, at afgoerelsen af sagen afhaenger af fortolkningen af bestemmelser i faellesskabsretten, herefter har forelagt Domstolen foelgende praejudicielle spoergsmaal:
"1) Kraever faellesskabsretten, at der med tilbagevirkende gyldighed til 23. december 1984 (den dato, da fristen for gennemfoerelse af direktiv 79/7/EOEF var udloebet) tilkendes gifte kvinder, som er blevet uarbejdsdygtige foer 1. oktober 1975, en ydelse i henhold til AAW, saafremt disse kvinder af grunde, der er naevnt i forelaeggelseskendelsen, foerst har indgivet ansoegning om en saadan ydelse efter 5. januar 1988 (datoen for Centrale Raad van Beroep' s afgoerelser vedroerende ligebehandling af maend og kvinder)?
2) Er en bestemmelse i national ret som AAW' s artikel 32, stk. 1, indledningen og litra b), forenelig med artikel 4, stk. 1, i direktiv 79/7/EOEF, saafremt denne nationale bestemmelse (fra tidligst den 1.12.1987) ganske vist faktisk anvendes saavel paa uarbejdsdygtige enker som paa uarbejdsdygtige enkemaend, men efter sin ordlyd udelukkende gaelder for uarbejdsdygtige enker?"
12 Hvad naermere angaar hovedsagens faktiske omstaendigheder, retsforhandlingernes forloeb og de skriftlige indlaeg for Domstolen henvises i oevrigt til retsmoederapporten. Disse omstaendigheder omtales derfor kun i det foelgende i det omfang, det er noedvendigt for forstaaelsen af Domstolens argumentation.
Det foerste spoergsmaal
13 Med det foerste spoergsmaal oensker den forelaeggende ret i det vaesentlige oplyst, om faellesskabsretten er til hinder for anvendelsen af en national bestemmelse, hvorefter ydelser ved uarbejdsdygtighed tidligst kan traede i kraft et aar foer ansoegningsdatoen, naar en borger paaberaaber sig de rettigheder, der med virkning fra den 23. december 1984 umiddelbart er tillagt borgerne ved artikel 4, stk. 1, i direktiv 79/7, og medlemsstaten paa ansoegningsdatoen endnu ikke havde gennemfoert denne bestemmelse korrekt i sin retsorden.
14 Indledningsvis bemaerkes, at artikel 4, stk. 1, i direktiv 79/7 er til hinder for, at en medlemsstat efter den 23. december 1984, den dato, da fristen for at gennemfoere direktivet udloeb, opretholder en forskelsbehandling beroende paa, at ydelsesvilkaarene er de samme som foer den naevnte dato (dom af 8.3.1988, sag 80/87, Dik m.fl., Sml. s. 1601), og at bestemmelsen efter denne dato, i mangel af gennemfoerelsesforanstaltninger, kan paaberaabes af private for at afvaerge anvendelsen af internretlige bestemmelser, der ikke er i overensstemmelse med direktivet (dom af 4.12.1986, sag 71/85, Federatie Nederlandse Vakbeweging, Sml. s. 3855).
15 Endvidere maa det paapeges, at retten til en ydelse ved uarbejdsdygtighed paa samme betingelser som dem, der gaelder for maend ° en ret, gifte kvinder udleder af den umiddelbare virkning af artikel 4, stk. 1, i direktiv 79/7 ° skal udoeves i henhold til de betingelser, der opstilles i de internretlige bestemmelser. Som det fremgaar af Domstolens faste praksis, maa disse betingelser dog ikke vaere mindre gunstige end dem, der gaelder for tilsvarende nationale soegsmaal, og de maa ikke vaere udformet saaledes, at de i praksis umuliggoer haevdelse af rettigheder, som hjemles ved Faellesskabets retsorden (jf. i den forbindelse dom af 25.7.1991, sag C-208/90, Emmott, Sml. I, s. 4269, praemis 16).
16 Den nationale bestemmelse, der begraenser den tilbagevirkende gyldighed af en ansoegning om ydelse ved uarbejdsdygtighed, opfylder disse to betingelser.
17 Kommissionen er dog af den opfattelse, at ifoelge dommen i Emmott-sagen (praemis 21, 22 og 23) kan de frister, inden for hvilke borgerne skal goere deres rettigheder gaeldende, foerst begynde at loebe fra det tidspunkt, da en medlemsstat har gennemfoert direktivet korrekt, og at denne praksis ogsaa skal laegges til grund i det foreliggende tilfaelde.
18 Dette argument maa forkastes.
19 Domstolen har vel i Emmott-dommen udtalt, at saa laenge et direktiv ikke er korrekt gennemfoert i national ret, er borgerne ikke i stand til at kende det noejagtige omfang af deres rettigheder, og at den medlemsstat, som undlader transformation, derfor ikke indtil tidspunktet herfor kan paaberaabe sig, at en sag, en borger har anlagt imod den med det formaal at beskytte rettigheder, som dette direktiv giver ham, er anlagt for sent, og at en soegsmaalsfrist efter national ret foerst kan begynde at loebe fra dette tidspunkt. Den situation, der laa til grund for Emmott-sagen, er dog helt forskellig fra situationen i hovedsagen.
20 I Emmott-sagen havde sagsoegeren i hovedsagen i anledning af Domstolens dom af 24. marts 1987 (sag 286/85, McDermott og Cotter, Sml. s. 1453) nedlagt paastand om, at hun i henhold til artikel 4, stk. 1, i direktiv 79/7 fra den 23. december 1984 skulle vaere omfattet af samme ordning for invaliditetsydelser som maend, der var i samme situation. Derefter naegtede de paagaeldende forvaltningsmyndigheder at traeffe afgoerelse i sagen, da direktiv 79/7 stadig var genstand for en verserende sag ved de nationale retsinstanser. Til slut, og skoent direktiv 79/7 endnu ikke var gennemfoert korrekt i national ret, blev det gjort gaeldende, at hendes krav om, at det blev fastslaaet, at disse myndigheder burde have efterkommet hendes ansoegning, var foraeldet.
21 For det foerste maa det fremhaeves, at i modsaetning til en national retsregel, hvorefter der fastsaettes en soegsmaalsfrist, griber den i den foreliggende sag omhandlede bestemmelse ikke ind i borgernes egentlige ret til for en national retsinstans at paaberaabe sig direktiv 79/7 over for en medlemsstat, der har undladt at gennemfoere direktivet. Den begraenser kun ansoegninger om at faa tilkendt den omtvistede ydelse med tilbagevirkende gyldighed.
22 Derefter skal det bemaerkes, at det retstab, der foelger af, at soegsmaalsfrister er udloebet, er i overensstemmelse med noedvendigheden af at undgaa, at forvaltningsretlige afgoerelser vil kunne anfaegtes i det uendelige. Ifoelge Emmott-dommen vejer denne noedvendighed dog ikke lige saa tungt som noedvendigheden af at sikre de rettigheder, en borger kan paaberaabe sig som foelge af den direkte virkning af bestemmelser i et direktiv, saa laenge den paagaeldende medlemsstat, hvori afgoerelserne er truffet, endnu ikke har gennemfoert bestemmelserne korrekt i national ret.
23 Den bestemmelse, der begraenser den tilbagevirkende gyldighed af ansoegninger om en ydelse ved uarbejdsdygtighed, tjener dog et helt andet formaal end en bestemmelse, der fastlaegger en bindende soegsmaalsfrist. Som den nederlandske regering og sagsoegte i hovedsagen i den anledning har anfoert i deres skriftlige indlaeg, er en saadan bestemmelse, der ogsaa findes i andre nederlandske sociale sikringslove, nemlig i samklang med god forvaltningsskik, navnlig med muligheden for at kunne kontrollere, om de berettigede opfyldte betingelserne for retten til en ydelse, og for at kunne fastslaa uarbejdsdygtighedsgraden, som kan vaere forskellig paa forskellige tidspunkter. Denne bestemmelse er ogsaa i samklang med noedvendigheden af at bevare den oekonomiske ligevaegt i en ordning, hvor de ansoegninger, som i et bestemt aar er indsendt af de forsikrede, i princippet skal vaere daekket af de bidrag, der i det paagaeldende aar er indbetalt.
24 Det foerste spoergsmaal skal derfor besvares med, at faellesskabsretten ikke er til hinder for anvendelsen af en national bestemmelse, hvorefter ydelser ved uarbejdsdygtighed tidligst kan traede i kraft et aar foer ansoegningsdatoen, naar en borger paaberaaber sig de rettigheder, der med virkning fra den 23. december 1984 umiddelbart er tillagt ham ved artikel 4, stk. 1, i direktiv 79/7, og medlemsstaten paa ansoegningsdatoen endnu ikke havde gennemfoert denne bestemmelse korrekt i sin retsorden.
Det andet spoergsmaal
25 Efter fast praksis er Domstolen i en sag i medfoer af EOEF-traktatens artikel 177 afskaaret fra at udtale sig om, hvorvidt nationale regler er forenelige med faellesskabsretten, men Domstolen har kompetence til at forsyne den nationale retsinstans med alle de fortolkningselementer vedroerende faellesskabsretten, som giver den mulighed for med henblik paa sin afgoerelse af hovedsagen at bedoemme, om reglerne er forenelige med faellesskabsretten (jf. navnlig dom af 18.6.1991, sag C-369/89, Piageme, Sml. I, s. 2971, praemis 7).
26 Det andet spoergsmaal skal derfor forstaas saaledes, at det herved hovedsagelig skal klarlaegges, om artikel 4, stk. 1, i direktiv 79/7 er til hinder for, at den nationale retsinstans anvender en lovbestemmelse, hvorefter ydelsen ved uarbejdsdygtighed kun i kvinders tilfaelde bortfalder ved tilkendelse af enkepension, naar denne bestemmelse i henhold til fast national retspraksis anvendes saavel paa uarbejdsdygtige enker som paa uarbejdsdygtige enkemaend.
27 Indledningsvis bemaerkes, at som den nederlandske regering og Detam har anfoert, finder direktiv 79/7 i henhold til artikel 3, stk. 2, ikke anvendelse paa bestemmelser om ydelser til efterladte, og det er derfor et spoergsmaal, om en bestemmelse, der daekker sammenfald af en ydelse ved uarbejdsdygtighed og en ydelse til efterladte, saasom artikel 32, stk. 1, indledningen og litra b), i AAW, er omfattet af direktiv 79/7' s anvendelsesomraade.
28 I den forbindelse er det tilstraekkeligt at fastslaa, at artikel 32, stk. 1, indledningen og litra b), i AAW vedroerer bortfald af en ydelse ved uarbejdsdygtighed, og at direktiv 79/7 i medfoer af artikel 3, stk. 1, litra a), finder anvendelse paa saadanne ydelser. Rigtigheden af denne konstatering afkraeftes ikke af, at bortfaldet sker som foelge af tilkendelsen af en ydelse, der ikke er omfattet af direktiv 79/7' s anvendelsesomraade, nemlig en ydelse til efterladte.
29 Dernaest skal det paapeges, at artikel 4, stk. 1, i direktiv 79/7 forbyder enhver form for forskelsbehandling paa grundlag af koen, isaer for saa vidt angaar betingelserne for adgang til de lovbestemte ordninger, herunder ordningen vedroerende sikring mod invaliditet.
30 I henhold til denne bestemmelse har kvinder ret til en ydelse ved uarbejdsdygtighed paa samme vilkaar som maend.
31 En national bestemmelse, der fratager kvinder retten til en ydelse, som maend i samme situation fortsat modtager, udgoer derfor en forskelsbehandling i direktiv 79/7' s forstand.
32 Til slut skal det bemaerkes, at efter Domstolens faste praksis skal medlemsstaterne gennemfoere direktiver paa en maade, der fuldt ud opfylder kravet om retssikkerhed, og de skal saaledes overfoere direktivernes bestemmelser til bindende internretlige bestemmelser (jf. dom af 2.12.1986, sag 239/85, Kommissionen mod Belgien, Sml. s. 3645, praemis 7).
33 En medlemsstat kan derfor ikke opretholde en bestemmelse, der efter sin ordlyd forskelsbehandler maend og kvinder, som omhandlet i artikel 4, stk. 1, i direktiv 79/7.
34 Saafremt en saadan bestemmelse uanset ordlyden alligevel i henhold til fast national retspraksis anvendes uden forskel paa maend og kvinder, afskaerer intet den nationale retsinstans fra i sager, der verserer for den, fortsat at anvende bestemmelsen i samklang med en saadan retspraksis, saaledes at retten er i stand til at sikre artikel 4, stk. 1, i direktiv 79/7 den fulde virkning, saa laenge medlemsstaten endnu ikke har truffet de noedvendige lovgivningsmaessige foranstaltninger til den fulde gennemfoerelse af bestemmelsen.
35 Det andet spoergsmaal skal derfor besvares med, at artikel 4, stk. 1, i direktiv 79/7 ikke er til hinder for, at en national retsinstans anvender en lovbestemmelse, hvorefter ydelser ved uarbejdsdygtighed kun i kvinders tilfaelde bortfalder ved tilkendelse af enkepension, saafremt bestemmelsen i henhold til fast national retspraksis anvendes saavel paa uarbejdsdygtige enker som paa uarbejdsdygtige enkemaend.
Afgørelse om sagsomkostninger
Sagens omkostninger
36 De udgifter, der er afholdt af den nederlandske regering og Kommissionen for De Europaeiske Faellesskaber, som har afgivet indlaeg for Domstolen, kan ikke erstattes. Da sagens behandling i forhold til hovedsagens parter udgoer et led i den sag, der verserer for den nationale ret, tilkommer det denne at traeffe afgoerelse om sagens omkostninger.
Afgørelse
Paa grundlag af disse praemisser
kender
DOMSTOLEN
vedroerende de spoergsmaal, der er forelagt af Raad van Beroep, Hertogenbosch, ved kendelse af 17. december 1991, for ret:
1) Faellesskabsretten er ikke til hinder for anvendelsen af en national bestemmelse, hvorefter ydelser ved uarbejdsdygtighed tidligst kan traede i kraft et aar foer ansoegningsdatoen, naar en borger paaberaaber sig de rettigheder, der med virkning fra den 23. december 1984 umiddelbart er tillagt ham ved artikel 4, stk. 1, i Raadets direktiv 79/7/EOEF af 19. december 1978 om gradvis gennemfoerelse af princippet om ligebehandling af maend og kvinder med hensyn til social sikring, og medlemsstaten paa ansoegningsdatoen endnu ikke havde gennemfoert ovennaevnte bestemmelse korrekt i sin retsorden.
2) Artikel 4, stk. 1, i direktiv 79/7 er ikke til hinder for, at en national retsinstans anvender en lovbestemmelse, hvorefter ydelser ved uarbejdsdygtighed kun i kvinders tilfaelde bortfalder ved tilkendelse af enkepension, saafremt bestemmelsen i henhold til fast national retspraksis anvendes saavel paa uarbejdsdygtige enker som paa uarbejdsdygtige enkemaend.