CELEX: 62008CJ0475
Liikmesriigi kohustuste rikkumine
Direktiiv 2003/55/EÜ
Maagaasi siseturg
Võrguhaldurite lõplik määramine
Otsus jätta direktiivi teatud sätete kohaldamisalast välja tähtsamad uued gaasi infrastruktuurid
Avaldamis-, konsulteerimis- ja teavitamiskohustus

Euroopa Ühenduste Komisjon palub oma hagis Euroopa Kohtul tuvastada, et kuna Belgia Kuningriik:
—
ei määranud võrguhaldureid, nagu nõuab Euroopa Parlamendi ja nõukogu 26. juuni 2003. aasta direktiivi 2003/55/EÜ maagaasi siseturu ühiseeskirjade kohta ning direktiivi 98/30/EÜ kehtetuks tunnistamise kohta (
ELT L 176, lk 57
; ELT eriväljaanne 12/02, lk 230; edaspidi „direktiiv”) artikkel 7;
—
nägi lisaks reguleeritud juurdepääsule ette ka läbirääkimistel põhineva kolmandate isikute juurdepääsu võrgule, mis on vastuolus direktiivi artikliga 18 koosmõjus artikli 25 lõikega 2, ja
—
ei ole üle võtnud direktiivi artikli 22 lõike 3 punkte d ja e ning lõiget 4,
on see liikmesriik rikkunud nimetatud direktiivist tulenevaid kohustusi.
Kohtukantseleisse 31. märtsil 2009 esitatud kirjas on komisjon loobunud oma teisest väitest, kuna Belgia Kuningriik on kostja vastuses avaldanud, et tühistas siseriikliku õigusnormi, mis võimaldas kolmandate isikute läbirääkimistel põhineva juurdepääsu edastusvõrkudele, hoidlatele ja maagaasi veeldusjaamadele.
Õiguslik raamistik
Direktiiv
Direktiivi artikkel 7 sätestab:
„Liikmesriigid määravad või nõuavad, et maagaasiettevõtjad, kellele kuuluvad edastusvõrgud, hoidlad või maagaasi veeldusjaamad, määraksid kas ühe või mitu võrguhaldurit ajavahemikuks, mille liikmesriigid kehtestavad olenevalt tõhususest ja majandusliku tasakaalu näitajatest. Liikmesriigid võtavad vajalikud meetmed, et tagada edastus- ja hoidlatevõrgu ning maagaasi veeldusjaamade haldurite tegevuse vastavus artiklitele 8–10.”
Direktiivi artikli 11 kohaselt:
„Liikmesriigid määravad või nõuavad, et maagaasiettevõtjad, kellele kuuluvad jaotusvõrgud, määraksid kas ühe või mitu jaotusvõrgu haldurit ajavahemikuks, mille liikmesriigid kehtestavad olenevalt tõhususest ja majandusliku tasakaalu näitajatest, ning tagavad, et need haldurid tegutseksid vastavalt artiklitele 12–14.”
Kooskõlas direktiivi artikliga 22:
„1.   Tähtsamate uute gaasi infrastruktuuride, st liikmesriikide vahelis[te] ühendustorude, veeldatud maagaasi rajatiste ja gaasihoidlate suhtes võidakse vastava taotluse korral mitte kohaldada artikleid 18, 19 ja 20 [vastavalt juurdepääs võrgule, hoiustamisele ja tootmisetapi torustikule] ning artikli 25 lõikeid 2, 3 ja 4 [reguleerivate asutused], kui järgmised tingimused on täidetud:
[…]
3.   […]
[…]
d)
[Vabastusotsus] […] tuleb nõuetekohaselt […] avaldada.
e)
Ühendustorusid käsitlev vabastusotsus võetakse vastu pärast konsulteerimist teiste liikmesriikide või asjaomaste reguleerivate asutustega.
4.   Vabastusotsusest teatab pädev asutus viivitamata komisjonile, lisades kogu otsusega seotud asjakohase teabe. Selle teabe võib komisjonile esitada kokkuvõtlikul kujul, et komisjon saaks teha põhjendatud otsuse.
[…]”
Direktiivi artikli 33 kohaselt jõustavad liikmesriigid direktiivi järgimiseks vajalikud õigusnormid põhimõtteliselt hiljemalt 1. juulil 2004.
Belgia seadus direktiivi ülevõtmise kohta
Direktiiv võeti Belgia õigusesse üle 1. juuni 2005. aasta seadusega, mis muudab 29. aprilli 1965. aasta seadust gaasi- ja muude toodete kanalisatsiooni kaudu edastamise kohta (loi du 1
er
juin 2005 portant modification de la loi du 29 avril 1965 relative au transport de produits gazeux et autres par canalisation;
Moniteur belge
14.6.2005, lk 27164; edaspidi „gaasiseadus”).
1. juuni 2005. aasta seadusega muudetud 29. aprilli 1965. aasta seaduse (edaspidi „gaasiseadus”) artikli 8 lõike 4 kohaselt:
„Pärast pangandus-, rahandus- ja kindlustuskomisjoni arvamuse saamist lõike 3 nõuete täitmise kohta, pärast [energiasektori ja gaasisektori seadusandlus]komisjoni arvamuse saamist muude nõuete täitmise kohta ja pärast nõupidamist ministrite nõukogus määrab [energiaküsimustes pädev föderaal]minister hiljemalt üheksa kuu jooksul pärast lõikes 2 sätestatud teate avaldamist ja pärast ettepaneku saamist ühelt või mitmelt maagaasi edastusluba omavalt isikult:
maagaasi edastusvõrgu halduri;
maagaasi hoidla halduri ja maagaasi veeldusjaama halduri 20-aastaseks tähtajaks, mida saab uuendada.
[…]”
Gaasiseaduse artikli 8/1 lõike 1 kohaselt:
„Erandina artiklis 8 sätestatust määratakse maagaasiga tegelev ettevõtja, kellel on 1. juuli 2004 seisuga üks või mitu maagaasi edastusluba, mis on antud käesoleva seaduse ja selle rakendusmääruste alusel, või maagaasi hoidla pidamise luba, sealhulgas 18. juuli 1975. aasta seaduse ja selle rakendusmääruste alusel antud load, selle artikli jõustumise kuupäevast alates kooskõlas seadusega vastavalt:
1°
maagaasi edastusvõrgu halduriks;
2°
maagaasi hoidla halduriks;
3°
maagaasi veeldusjaama halduriks.
Iga sellise isiku määramine kehtib kuni kõnealuse halduri lõpliku määramiseni kooskõlas artikliga 8 või kuni [energiaküsimustes pädev föderaal]minister tühistab sellise määramise.”
Gaasiseaduse artikkel 8/2 sätestab:
„Alljärgnevaid tingimusi kohaldatakse igaühele artiklites 8 ja 8/1 nimetatud halduritest, olenemata sellest, kas viimati nimetatu on börsil noteeritud äriühing, mis:
1°
on asutatud aktsiaseltsina, mille registrijärgne asukoht ja juhatuse asukoht on mõnes Euroopa Majanduspiirkonna riigis,
2°
täidab kõiki nõudeid, mida sätestavad 2. augusti 2002. aasta seadus ärisedustiku muutmise kohta (loi du 2 août 2002 modifiant le Code des sociétés) ja 2. märtsi 1989. aasta seadus börsil noteeritud äriühingutes määrava olulise osaluse avaldamise ja avalike ülevõtmispakkumiste kohta (loi du 2 mars 1989 relative à la publicité des participations importantes dans les sociétés cotées en bourse et réglementant les offres publiques d’acquisition).”
Gaasiseaduse artikkel 15/5k, mida on muudetud 27. detsembri 2006. aasta seadusega mitmesuguste sätete kohta (loi du 27 décembre 2006 portant des dispositions diverses,
Moniteur belge
28.6.2006, lk 75266), sätestab:
„1.   Tähtsamate uute gaasi infrastruktuuride, st liikmesriikidevaheliste ühendustorude, veeldatud maagaasi rajatiste ja gaasihoidlate suhtes võidakse jätta kohaldamata käesoleva jaotise ja tariifimetoodika sätted, v.a artiklid 15/7, 15/8 ja 15/9. Kuningas kohaldab sellise erandi pärast [energiasektori ja gaasisektori seadusandlus]komisjoni arvamuse saamist […]
[…]
§ 4.   Kõikidest eranditaotlustest ja sellega seotud teabest teavitatakse [Euroopa Ühenduste K]omisjoni viivitamata.”
Kohtueelne menetlus
10. aprillil 2006 saatis komisjon Belgia Kuningriigile märgukirja selle kohta, et viimane on rikkunud direktiivi teatud sätetest tulenevaid kohustusi.
Belgia ametivõimud esitasid oma märkused komisjonile 13. juunil 2006 saadetud kirjas.
Kuna need märkused ei veennud komisjoni, saatis viimane Belgia Kuningriigile 15. detsembril 2006 põhjendatud arvamuse, milles kutsus seda liikmesriiki üles kohaldama meetmeid väidetava rikkumise lõpetamiseks kahe kuu jooksul selle arvamuse saamisest.
Belgia ametivõimud vastasid komisjonile 27. veebruaril 2007 edastatud kirjas.
Kuna komisjon leidis, et olukord ei ole endiselt rahuldav, esitas ta käesoleva hagi.
Hagi
Esimene väide seoses direktiivi artikli 7 ülevõtmata jätmisega
Vastuvõetavus
– Poolte argumendid
Belgia Kuningriigi väitel on komisjon oma hagis tuginenud direktiivi artikli 7 ülevõtmata jätmisele, kuigi tema märgukiri põhines direktiivi artiklil 11 ja põhjendatud arvamuses tugines komisjon direktiivi artiklite 7 ja 11 rikkumisele. Sellega on komisjon loonud segaduse Belgia Kuningriigile etteheidetavate asjaolude küsimuses.
Komisjon märgib esiteks, et olenemata direktiivi artiklitest, millele on tuginetud, on vastuväide kogu aeg lähtunud erinevate süsteemihaldurite määramata jätmisest. Kuigi põhjendatud arvamuses viitab komisjon direktiivi artiklitele 7 ja 11, on viide artiklile 11 hagist välja jäetud, kuna Belgia Kuningriik määras edastusvõrgu haldurid kooskõlas viimati nimetatud sättega. Seega ei ole miski takistanud Belgia Kuningriigil vastuväidet õigesti mõista ja esitada oma argumente.
Lisaks ei takista väljakujunenud kohtupraktika kohaselt miski komisjonil põhjendatud arvamuses üksikasjalikult esitamast etteheiteid, mida ta on märgukirjas palju üldisemalt juba maininud; komisjon viitab siin 28. märtsi 1985. aasta otsusele kohtuasjas
274/83: komisjon
vs.
Itaalia (EKL 1985, lk 1077
, punktid 19–21).
– Euroopa Kohtu hinnang
Sissejuhatuseks tuleb meenutada, et märgukirja eesmärk on piiritleda vaidluse eset, et puudutatud liikmesriik saaks end kaitsta, seega ei kohaldu märgukirjale samad üksikasjalikkuse nõuded mis põhjendatud arvamusele (vt eeskätt eespool viidatud kohtuotsus komisjon
vs.
Itaalia, punktid 19–21).
Käesoleval juhul heitis komisjon oma märgukirjas Belgia Kuningriigile ette direktiivi artikli 11 ülevõtmata jätmist, kuna see liikmesriik ei ole lõplikult määranud edastus- ja jaotusvõrkude, hoidlate ja maagaasi veeldusjaamade haldureid. Põhjendatud arvamuses lisas komisjon viite direktiivi artiklile 7, et põhjendada oma vastuväiteid. Viimaks eemaldas komisjon oma hagis viite artiklile 11, arvestades, et jaotusvõrkude haldurite määramisega on Belgia Kuningriik selle sätte Belgia õigusesse juba nõuetekohaselt üle võtnud.
Seega on käesoleva hagi esimene väide ilmselt seotud esimese vastuväitega, mille komisjon esitas nii oma märgukirjas kui ka põhjendatud arvamuses, kusjuures mõlemad käsitlesid võrguhaldurite lõplikku määramist. Seega ei ole direktiivi olulise sätte muutmine rikkunud kostjast liikmesriigi kaitseõigusi.
Seega on väide direktiivi artikli 7 rikkumise kohta vastuvõetav.
Põhiküsimus
– Poolte argumendid
Komisjon heidab Belgia Kuningriigile ette gaasi edastusvõrkude, gaasihoidlate ja maagaasi veeldusjaamaterminalide erinevate haldurite lõplikku määramata jätmist, nagu seda nõuab direktiivi artikkel 7.
Komisjoni sõnul sätestab gaasiseaduse artikli 8 lõige 4 võrguhalduri lõpliku määramise 20-aastaseks tähtajaks, mida saab uuendada. Belgia õigus loeb selle tähtaja piisavaks, olenevalt tõhususest ja majandusliku tasakaalu näitajatest. Seega ei täida Belgia Kuningriik kuni nende haldurite selleks tähtajaks määramiseni täielikult direktiivi artiklist 7 tulenevaid kohustusi. Lisaks ei anna ajutine määramine määramata tähtajaks halduritele kindlust, seda aga peab neile direktiivi kohaselt võimaldama, kui määramine toimuks eelnevalt teada olevaks ajavahemikuks.
Belgia Kuningriik vaidleb vastu, et direktiivi artikkel 7 ei takista liikmesriikidel võrguhaldurite tähtajalist määramist. Belgia Kuningriigi väitel täidavad Belgia õiguse kohaselt gaasiseaduse artiklite 8/1 ja 8/2 alusel tähtajaliselt määratud võrguhaldurid neid kohustusi, mis tulenevad võrguhalduritele direktiivist. Esimestele pandud nõuded ja kohustused on samad mis lõplikult määratud võrguhaldurite omad, ainus erinevus nende kahe võrguhaldurite kategooria olukorras seisneb määramismenetluses ja nende lepingu kestuses. Lisaks võrdub ajutiste võrguhaldurite määramine lõpliku määramisega, kuna kõnealused ettevõtjad täidavad ainsana lõplikule määramisele seatud nõudeid. Igal juhul on pooleli menetlus, mis võimaldab jõuda lõpliku määramiseni.
– Euroopa Kohtu hinnang
Direktiivi artikli 7 kohaselt määravad liikmesriigid edastusvõrkude, hoidlate ja maagaasi veeldusjaamade haldurid „ajavahemikuks, mille liikmesriigid kehtestavad olenevalt tõhususest ja majandusliku tasakaalu näitajatest”. Kooskõlas direktiivi artikliga 33 tuleb selle artikli järgimiseks vajalikud õigusnormid kehtestada hiljemalt 1. juuliks 2004.
Isegi kui gaasiseaduse artikkel 8 näeb ette menetluse nimetatud haldurite määramiseks 20-aastaseks tähtajaks, sätestab selle artikkel 8/1 sellise ettevõtja ajutise määramise – „kuni kõnealuse halduri lõpliku määramiseni” –, kellel oli luba juba enne 1. juuni 2005. aasta seadusega kehtestatavate muudatuste jõustumist. Järelikult pikendab see seadus selliste haldurite load kuni direktiivi nõuetega sätestatud haldurite määramise menetluse lõpuleviimiseni.
Belgia Kuningriik tunnistab, et võrguhaldurite määramismenetlust ei ole veel läbi viidud, täpsustades, et see menetlus on pooleli.
Tuleb meenutada, et liikmesriigi kohustuste rikkumise olemasolu tuleb hinnata põhjendatud arvamuses määratud tähtaja lõppemisel lähtuvalt liikmesriigis valitsevast olukorrast (vt eelkõige 6. detsembri 2007. aasta otsus kohtuasjas
C-456/05: komisjon
vs.
Saksamaa, EKL 2007, lk I-10517
, punkt 15). Kuna selle tähtaja jooksul ei ole kõnealust määramist läbi viidud, tuleb järelikult nõustuda, et komisjoni väide on põhjendatud.
Belgia Kuningriigi esitatud asjaolud, et esiteks on ajutiselt määratud halduritele kohaldatavad nõuded ja kohustused samad mis lõplikult määratud võrguhaldurite omad ja teiseks täidavad nad ainsana lõplikule määramisele seatud nõudeid, ei lükka ümber järeldust, et see liikmesriik on rikkunud direktiivi artiklist 7 tulenevaid kohustusi.
Nende haldurite ajutine määramine lükkab edasi direktiivi artikli 7 ülevõtmise, mis – nagu Belgia Kuningriik tunnistab – toob kaasa nende määramise 20-aastaseks tähtajaks.
Seega tuleb märkida, et edastusvõrkude, hoidlate ja maagaasi veeldusjaamade haldurite lõpliku määramata jätmisega, nagu nõuab direktiivi artikkel 7, rikkus Belgia Kuningriik sellest sättest tulenevaid kohustusi.
Kolmas väide direktiivi artikli 22 lõike 3 punktide d ja e ning lõike 4 ülevõtmata jätmise kohta
Poolte argumendid
Tähtsamate uute gaasi infrastruktuuride osas leiab komisjon, et gaasiseaduse artikli 15/5k võimaldab kuningal võtta vastu direktiivi artikli 22 lõikes 1 sätestatud erandeid, ilma et korrataks direktiivi artikli 22 lõike 3 punktides d ja e ja lõikes 4 täpsustatud tingimusi. Viimaste kohaselt tuleb siseriiklike õigusnormidega ette näha kõikide erandite kohta tehtavate otsuste sõnaselge avaldamine ja komisjoni teavitamine neist, samuti kohustus pidada naaberriikidega nõu eeskätt juhul, kui selliseid otsuseid tehakse ühendustorudega seoses.
Selles osas väidab komisjon, et haldusaktidele kohaldatavad siseriikliku õiguse üldpõhimõtted ja eespool nimetatud sätete vahetu kohaldamine haldusasutuste poolt ei taga nende sätete täielikku ülevõtmist.
Erandi kohta tehtud otsuse avaldamise küsimuses väidab Belgia Kuningriik, et kuna selline otsus on kuninga õigusakt, mis võetakse vastu Belgia Kuningriigi põhiseaduse artiklite 105 ja 108 alusel, avaldatakse see kooskõlas föderaalasutuste õigusaktide avaldamise üldpõhimõtetega. Nende põhimõtete kohaselt kuulub
Moniteur belge
’is kohustuslikus korras avaldamisele õigusakt, mis puudutab paljude isikute huve. Seetõttu on sellise kohustuse sätestamine gaasiseaduses vastuolus nii subsidiaarsuse kui ka proportsionaalsuse põhimõtetega.
Direktiivi artikli 22 lõike 3 punkti e ja lõike 4 ülevõtmise osas, mis puutub teiste liikmesriikidega konsulteerimist ühendustorudega seoses, samuti komisjoni teavitamist erandi kohta tehtud otsusest, rõhutab Belgia Kuningriik, et arvestades direktiivi vahetut õigusmõju ja ühenduse õiguse ülimuslikkust, tulenevad Belgia ametivõimudele täiesti õigustatult analoogilised kohustused, mistõttu ei ole neid vaja siseriiklikusse õigusesse üle võtta. Selles osas tugineb Belgia Kuningriik Euroopa Kohtu praktikale, mille kohaselt saab vastuolu siseriikliku õiguse ja isegi vahetult kohaldatava ühenduse õigusnormi vahel lõplikult kõrvaldada üksnes siseriiklike siduvate õigusnormide abil, kui direktiiv on suunatud isikutele (vt eelkõige 8. juuli 1999. aasta otsus kohtuasjas
C-354/98: komisjon
vs.
Prantsusmaa, EKL 1999, lk I-4927
, punkt 11). Selle liikmesriigi arvates ei ole käesoleval juhul sellist siseriiklikusse õigusesse ülevõtmist vaja, sest direktiiv ei anna isikutele õigusi.
Viimaks väidab Belgia Kuningriik esiteks, et ühendustorude võrgule on iseenesest omane piiriülesus, mis seetõttu eeldab koostööd puudutatud liikmesriikide ametiasutustega, ja teiseks, et gaasiseaduse artikkel 15/5 sätestab sõnaselge kohustuse teavitada komisjoni eranditaotlustest.
Euroopa Kohtu hinnang
Direktiivi artikli 22 lõige 1 sätestab, et liikmesriigid võivad ette näha erandeid tähtsamate gaasiinfrastruktuuri võrkude juurdepääsutingimustele. Selle artikli lõike 3 punktide d ja e kohaselt tuleb kõiki vabastusotsuseid põhjendada ja neist peab komisjonile teatama ning ühendustorude puhul saab sellise otsuse vastu võtta pärast konsulteerimist puudutatud liikmesriikide ametiasutustega.
Komisjon heidab Belgia Kuningriigile ette nende õigusnormide ülevõtmata jätmist: gaasiseadus ei võta üle kõiki tingimusi, mida direktiiv näeb ette vabastusotsuse menetlusele. Belgia Kuningriik ei vaidlusta seda väidet. Viimane leiab, et tal puudus nende sätete ülevõtmise kohustus, arvestades siseriikliku õiguse üldnõudeid kuninga õigusaktide avaldamise kohta ning direktiivi sätete vahetut kohaldamist.
Selles osas tuleb meenutada, et väljakujunenud kohtupraktika kohaselt ei eelda direktiivi ülevõtmine ilmtingimata igas liikmesriigis seaduse vastuvõtmist. Eelkõige võib teatavatest üldistest riigi- või haldusõiguse põhimõtetest tulenevalt osutuda mittevajalikuks ülevõtmine eriomaste õiguslike meetmete kaudu, kuid seda tingimusel, et need põhimõtted tagavad ka tegelikkuses direktiivi kohaldamise täies ulatuses siseriiklike ametiasutuste poolt, ja juhul, kui direktiivi asjassepuutuva sätte eesmärk on isikutele teatud õiguste andmine, peab nendest põhimõtetest tulenev õiguslik raamistik olema piisavalt täpne ja selge ning isikutel, kellele see on suunatud, on võimalus täiel määral tutvuda oma õigustega ja vajaduse korral oma õigusi siseriiklikus kohtus kaitsta (vt 23. mai 1985. aasta otsus kohtuasjas
29/84: komisjon
vs.
Saksamaa, EKL 1985, lk 1661
, punkt 23, ja 16. juuni 2005. aasta otsus kohtuasjas
C-456/03: komisjon
vs.
Itaalia, EKL 2005, lk I-5335
, punkt 51).
Käesoleval juhul tuleb vabastusotsuse avaldamist puudutava direktiivi artikli 22 lõike 3 punkti d ülevõtmise küsimuses märkida, et Belgia õiguse üldpõhimõtted õigusaktide avaldamise kohta, millele Belgia Kuningriik tugineb ja mille kohaselt avaldatakse kõik õigusaktid, mis puudutavad paljude isikute huve, ei taga direktiivi selle sätte nõuetekohast ja täielikku ülevõtmist. Eeltoodu kohustab halduritele antud kõigi erandite avaldamist. Belgia Kuningriik ei ole esitanud tõendeid, mille põhjal võiks täpselt ja kindlalt järeldada, et sellised otsused loetakse alati paljude isikute huve puudutavaks, mistõttu need avaldatakse alati.
Kuna need üldpõhimõtted ei taga vastavalt komisjoni väidetele direktiivi artikli 22 lõike 3 punkti d täielikku ja nõuetekohast ülevõtmist, tuleb märkida, et Belgia Kuningriik ei ole seda sätet nõuetekohaselt üle võtnud.
Belgia Kuningriigi väite osas, et puudub kohustus üle võtta direktiivi nõue, mille kohaselt peab seoses ühendustorudega asjassepuutuvate liikmesriikidega eelnevalt nõu pidama ja komisjoni vabastusotsustest teavitama, tuleb meenutada, et väljakujunenud kohtupraktika kohaselt tuleneb EÜ artikli 249 kolmandast lõigust, et liikmesriigid tagavad direktiivide kohaldamise sobivate meetmete vastuvõtmisega. Asjaolu, et nõuetekohaste kohaldamismeetmete puudumisel või direktiiviga vastuolus olevate meetmete korral on isikutel õigus kohtus vaidluses ülevõtmiskohustust rikkunud liikmesriigiga tugineda direktiivile, ei õigusta seda, et liikmesriik ei võta õigeaegselt vastu iga direktiivi esemega sobivaid meetmeid (vt selle kohta 6. mai 1980. aasta otsus kohtuasjas
102/79: komisjon
vs.
Belgia, EKL 1980, lk 1473
, punkt 12; 11. augusti 1995. aasta otsus kohtuasjas
C-433/93: komisjon
vs.
Saksamaa, EKL 1995, lk I-2303
, punkt 24, ja 2. mai 1996. aasta otsus kohtuasjas
C-253/95: komisjon
vs.
Saksamaa, EKL 1996, lk I-2423
, punkt 13). Seda enam ei vabasta liikmesriike ülevõtmiskohustusest asjaolu, et kõnealuse direktiivi teatud sätted on siseriiklikus õiguses vahetult kohaldatavad.
Viimaks ei saa gaasiseaduse artikli 15/5 lõiget 4, mis kohustab teavitama komisjoni eranditaotlustest, lugeda direktiivi artikli 22 lõike 4 ülevõtmiseks, kuna viimati nimetatu kohaselt tuleb seda institutsiooni teavitada nii lõplikust otsusest kui ka igasugusest sellega seotud asjakohasest teabest.
Järelikult tuleb märkida, et kuna Belgia Kuningriik ei võtnud üle direktiivi artikli 22 lõike 3 punkte d ja e, rikkus see liikmesriik neist sätetest tulenevaid kohustusi.
Kohtukulud
Kodukorra artikli 69 lõike 2 alusel on kohtuvaidluse kaotanud pool kohustatud hüvitama kohtukulud, kui vastaspool on seda nõudnud. Kuna komisjon on kohtukulude hüvitamist nõudnud ja Belgia Kuningriik on kohtuvaidluse kaotanud, tuleb kohtukulud välja mõista Belgia Kuningriigilt.

Esitatud põhjendustest lähtudes Euroopa Kohus (kuues koda) otsustab:

1.
Kuna Belgia Kuningriik ei ole lõplikult määranud edastusvõrkude, hoidlate ja maagaasi veeldusjaamade haldureid, nagu nõuab Euroopa Parlamendi ja nõukogu 26. juuni 2003. aasta direktiivi 2003/55/EÜ maagaasi siseturu ühiseeskirjade kohta ning direktiivi 98/30/EÜ kehtetuks tunnistamise kohta artikkel 7, ja kuna Belgia Kuningriik ei ole üle võtnud selle direktiivi artikli 22 lõike 3 punkte d ja e ja artiklit 4, on see liikmesriik rikkunud neist sätetest tulenevaid kohustusi.

2.
Mõista kohtukulud välja Belgia Kuningriigilt.

Allkirjad
(
*1
)	Kohtumenetluse keel: prantsuse.