CELEX: 62007CJ0570
Člen 49 PDEU
Direktiva 2005/36/ES
Svoboda ustanavljanja
Javno zdravje
Lekarne
Bližina
Oskrba prebivalstva z zdravili
Dovoljenje za obratovanje
Ozemeljska porazdelitev lekarn
Postavitev omejitev, ki temeljijo na merilu gostote prebivalstva
Najmanjša razdalja med lekarnami
Kandidati, ki so opravljali poklicno dejavnost na delu nacionalnega ozemlja
Prednost
Diskriminacija

Predloga za sprejetje predhodne odločbe se nanašata na razlago člena 49 PDEU.
Ta predloga sta bila vložena v okviru sporov med J. M. Blancom Pérezom in M. del Pilar Chao Gómez na eni strani ter Consejería
de Salud y Servicios Sanitarios (urad za zdravje in zdravstvene storitve) (C‑570/07) in Principado de Asturias (C‑571/07)
na drugi strani zaradi razpisa za oddajo prijav za izdajo dovoljenj za odprtje novih lekarn v avtonomni pokrajini Asturiji.

Pravni okvir

Predpisi Unije
V uvodni izjavi 26 Direktive Evropskega parlamenta in Sveta 2005/36/ES z dne 7. septembra 2005 o priznavanju poklicnih kvalifikacij
(UL L 255, str. 22), ki v bistvu povzema drugo uvodno izjavo Direktive Sveta 85/432/EGS z dne 16. septembra 1985 o uskladitvi
zakonov in drugih predpisov v zvezi z nekaterimi dejavnostmi na področju farmacije (UL L 253, str. 34), je navedeno:
„Ta direktiva ne usklajuje vseh pogojev za dostop do in opravljanje lekarniške dejavnosti. Države članice bi morale ohraniti
pristojnost zlasti glede geografske porazdelitve lekarn in monopola za izdajanje zdravil. Ta direktiva ne spreminja zakonov
in drugih predpisov držav članic, ki podjetjem prepovedujejo opravljanje določenih lekarniških dejavnosti ali določajo pogoje
za opravljanje te dejavnosti.“
Člen 1 te direktive določa:
„Ta direktiva določa pravila, v skladu s katerimi država članica, ki pogojuje dostop do reguliranih poklicev ali njihovo opravljanje
na svojem ozemlju s posebnimi poklicnimi kvalifikacijami […], priznava poklicne kvalifikacije, pridobljene v eni ali več državah
članicah […], ki omogočajo imetniku navedenih kvalifikacij, da tam opravlja isti poklic, kot zadosten pogoj za dostop do in
opravljanje tega poklica.“
Člen 45 te direktive z naslovom „Opravljanje dejavnosti farmacevtov“ določa:
„1.      Za namene te direktive so dejavnosti farmacevta tiste dejavnosti, za dostop do in opravljanje katerih se zahtevajo poklicne
kvalifikacije v eni ali več državah članicah in ki so dostopne imetnikom dokazil o formalnih kvalifikacijah, navedenih v točki
5.6.2 Priloge V.
2.      Države članice imetnikom dokazil o formalnih kvalifikacijah iz farmacije na univerzitetni ali enakovredni stopnji, ki izpolnjujejo
določbe člena 44, zagotovijo pravico dostopa do vsaj naslednjih dejavnosti, ob upoštevanju, kadar je to primerno, zahtev po
dodatnih poklicnih izkušnjah:
(a)      priprava farmacevtske oblike zdravil;
(b)      izdelava in preizkušanje zdravil;
(c)      preizkušanje zdravil v laboratoriju za preizkušanje zdravil;
(d)      skladiščenje, hramba in distribucija zdravil v prodaji na debelo;
(e)      priprava, preizkušanje, skladiščenje in dobava zdravil v javnih lekarnah;
(f)      priprava, preizkušanje, shranjevanje in izdajanje zdravil v bolnišnicah;
(g)      obveščanje in svetovanje o zdravilih.
[…]
5.      Če ima država članica na dan 16. september 1985 vzpostavljen sistem razpisov na podlagi preizkusov, katerega namen je med
imetniki iz odstavka 2 izbrati tiste, ki bodo lahko postali lastniki novih lekarn, ustanovljenih v skladu z nacionalnim sistemom
geografske porazdelitve, lahko ta država članica z odstopanjem od odstavka 1 nadaljuje s tem sistemom razpisov ter od državljanov
držav članic, ki imajo dokazila o formalnih kvalifikacijah za farmacevta, navedena v točki 5.6.2 Priloge V, ali za katere
veljajo določbe člena 23 [v zvezi s pridobljenimi pravicami], zahteva, da sodelujejo v takih razpisih.“
Odstavka 2 in 5 člena 45 Direktive 2005/36 v bistvu povzemata odstavke od 1 do 3 člena 1 Direktive 85/432.

Nacionalni predpisi
Iz člena 103(3) splošnega zakona 14/1986 o zdravju (Ley General de Sanidad 14/1986) z dne 25. aprila 1986 (BOE št. 102 z dne
29. aprila 1986, str. 15207) je razvidno, da so lekarne vključene v zdravstveno načrtovanje pod pogoji, določenimi s posebno
zakonodajo o zdravilih in lekarnah.
Člen 2 zakona 16/1997 o ureditvi lekarniških storitev (Ley de Regulación de los Servicios de las Oficinas de Farmacia 16/1997)
z dne 25. aprila 1997 (BOE št. 100, z dne 26. aprila 1997, str. 13450) določa:
„1.       […] [Z]a organizacijo lekarniških storitev, namenjenih prebivalstvu, določijo avtonomne skupnosti, ki morajo te storitve zagotoviti,
posebna merila načrtovanja za izdajo dovoljenja lekarnam.
[…]
2.       Pri izdelavi politike načrtovanja lekarn je treba upoštevati gostoto prebivalstva, geografske značilnosti in razpršenost prebivalstva,
tako da se zagotovijo dostopnost in kakovost storitve ter zadostna oskrba z zdravili glede na zdravstvene potrebe vsakega
območja.
Ozemeljska porazdelitev teh lekarn se izvede glede na število prebivalcev na lekarno in glede na razdaljo med lekarnami, ki
ju določijo avtonomne pokrajine v skladu z zgoraj navedenimi splošnimi pogoji. Pravila o ozemeljski porazdelitvi morajo vsekakor
zagotavljati, da so lekarniške storitve prilagojene prebivalstvu.
3.       Najmanjše število prebivalcev, ki se zahteva za odprtje lekarne, je praviloma 2800 prebivalcev na lekarno. Avtonomne skupnosti
lahko glede na gostoto prebivalstva določijo višji delež prebivalstva, ki ne sme preseči 4000 prebivalcev na lekarno. Če je
ta prag dosežen, se lahko odpre nova lekarna, če je prebivalcev več kot 2000.
Brez poseganja v prejšnji odstavek lahko avtonomne skupnosti določijo nižji delež prebivalstva za kmetijska, turistična in
gorska območja ali območja, kjer zaradi njihovih geografskih, demografskih ali zdravstvenih značilnosti z uporabo splošnih
meril ne bi bilo mogoče zagotoviti lekarniških storitev.
4.       Najmanjša razdalja med lekarnami je glede na geografska merila in razpršenost prebivalstva praviloma 250 metrov. Avtonomne
pokrajine lahko glede na gostoto prebivalstva dovolijo manjšo razdaljo; prav tako lahko določijo omejitve za odprtje lekarne
blizu zdravstvenih centrov.“
Na podlagi tega predpisa je avtonomna skupnost Asturija sprejela dekret 72/2001 o lekarnah in lekarniških podružnicah v kneževini
Asturiji (Decreto 72/2001 regulador de las oficinas de farmacia y botiquines en el Principado de Asturias) z dne 19. julija
2001 (BOPA št. 175 z dne 28. julija 2001, str. 10135).
Člen 1(1), prvi pododstavek, tega dekreta določa:
„Ozemlje avtonomne skupnosti je razdeljeno na območja lekarniške dejavnosti, ki praviloma sovpadajo z osnovnimi območji zdravstvenega
varstva, ki so vzpostavljena v okviru zdravstvenega načrtovanja kneževine Asturije.“
Glede na navedbe Consejería de Salud y Servicios Sanitarios in Principado de Asturias je avtonomna skupnost Asturija razdeljena
na 68 osnovnih območij zdravstvenega varstva, ki praviloma sovpadajo z območji lekarniške dejavnosti.
Člen 2 tega dekreta določa:
„1.      Število lekarn na vsakem območju lekarniške dejavnosti je določeno na število prebivalstva, ki je 2800 prebivalcev na lekarno.
Ko se to število preseže, je mogoče odpreti novo lekarno za območje, ki ima nad 2000 prebivalcev.
2.      Na vseh osnovnih območjih zdravstvenega varstva in v vseh občinah je lahko vsaj ena lekarna.“
Člen 3 dekreta 72/2001 določa:
„Za namene tega dekreta se ugotavljanje števila prebivalcev opravi na podlagi podatkov iz zadnje različice registra prebivalstva.“
Člen 4 tega dekreta določa:
„1.      Najmanjša razdalja med lekarnami je ne glede na območje lekarniške dejavnosti, v katerega spadajo, praviloma 250 metrov.
2.      Najmanjšo razdaljo 250 metrov je treba upoštevati tudi glede javnih zdravstvenih centrov na katerem koli območju lekarniške
dejavnosti, ne glede na to, ali so to javni ali zasebni zdravstveni centri, ki na podlagi pogodbe zagotavljajo bolnišnično
ali nebolnišnično nego ali ki ponujajo zunanje svetovanje ali zagotavljajo storitve nujne medicinske pomoči, in ne glede na
to, ali že obratujejo oziroma se gradijo.
Pogoj glede razdalje za zdravstvene centre ne velja na območjih lekarniške dejavnosti, na katerih je le ena lekarna, niti
v krajih, v katerih je trenutno le ena lekarna in v katerih zaradi njihovih značilnosti ni mogoče predvideti odprtja novih
lekarn.
[…]“
Postopek za podelitev dovoljenja za odprtje je urejen v členih od 6 do 17 dekreta 72/2001.
V skladu s temi določbami mora avtonomna skupnost Asturija po uradni dolžnosti vsaj enkrat na leto začeti postopek za izdajo
dovoljenj za odprtje novih lekarn in tako upoštevati razvoj gostote prebivalstva.
V razpisu natečaja je navedeno območje lekarniške dejavnosti in po potrebi občina ali kraj odprtja. Po objavi razpisa zainteresirani
farmacevti predložijo svoje prijave in dokumente, ki potrjujejo njihove kvalifikacije. Nato se komisija, ki jo sestavljajo
člani uprave, poklicne zbornice in poklicnih združenj, sestane, da bi presodila kvalifikacije kandidatov.
Po podelitvi dovoljenja mora izbrani farmacevt navesti kraje, v katerih bo opravljal svojo dejavnost. Pristojni organi preverijo,
ali so upoštevana merila ozemeljskega načrtovanja, ki jih določajo predpisi.
V prilogi k dekretu 72/2001 je poleg tega razpredelnica v zvezi s kvalifikacijami, ki vsebuje merila, na podlagi katerih so
v zgoraj navedenem postopku ocenjevani kandidati, ki so vložili prijavo za upravljanje nove lekarne.
Razpredelnica v zvezi s kvalifikacijami ocenjuje kandidate, med drugim glede na njihovo izobrazbo ter poklicne in akademske
izkušnje.
Dekret 72/2001 poleg tega v točkah od 4 do 7 te priloge določa:
„4.      Poklicne izkušnje kot lastnik ali solastnik lekarne ali kakršna koli druga vrsta kvalifikacij se ne upoštevajo, če je bilo
eno ali drugo že upoštevano pri izdaji dovoljenja za lekarno.
[…]
6.      Za poklicne kvalifikacije, pridobljene s poklicnimi izkušnjami v kneževini Asturiji, se prišteje dodatnih 20 %.
7.      Če ima glede na razpredelnico več kandidatov enako število točk, se dovoljenja izdajo na podlagi tega prednostnega reda:
a)      farmacevti, ki še niso imeli dovoljenja za upravljanje lekarne;
b)      farmacevti, ki so imeli dovoljenje za upravljanje lekarne na območju lekarniške dejavnosti ali v krajih, v katerih je manj
kot 2800 prebivalcev;
c)      farmacevti, ki so svojo poklicno dejavnost opravljali v kneževini Asturiji;
[…]“

Spora o glavni stvari in vprašanji za predhodno odločanje
Avtonomna skupnost Asturija je leta 2002 odločila, da v skladu s členi od 6 do 17 dekreta 72/2001 začne postopek za podelitev
dovoljenj za odprtje novih lekarn.
Consejería de Salud y Servicios Sanitarios je 14. junija 2002 sprejel odločbo, s katero je objavil razpis za oddajo prijav
za izdajo dovoljenj za odprtje lekarn v avtonomni skupnosti Asturiji (BOPA št. 145 z dne 24. junija 2002, str. 8145, v nadaljevanju:
odločba z dne 14. junija 2002).
V pravilih razpisa za oddajo prijav je bilo predvideno odprtje 24 novih lekarn glede na, med drugim, gostoto prebivalstva,
razpršenost prebivalstva, razdaljo med lekarnami in minimalne skupine prebivalstva.
Tožeči stranki v postopku v glavni stvari, diplomirana farmacevta, sta hoteli odpreti novo lekarno v avtonomni skupnosti Asturiji,
ne da bi se zanju uporabil sistem ozemeljskega načrtovanja, ki je določen v dekretu 72/2001.
Zato sta v okviru prve zadeve v glavni stvari vložili tožbo zoper odločbo z dne 14. junija 2002 in zoper odločbo Consejo de
Gobierno del Principado de Asturias z dne 10. oktobra 2002, s katero je bila potrjena prva odločba.
V drugi zadevi v glavni stvari sta ti tožeči stranki Tribunal Superior de Justicia de Asturias predložili tožbo, s katero
sta izpodbijali implicitno odločbo o ugovoru, vloženem zoper dekret 72/2001, zlasti zoper njegove člene 2, 4, 6 in 10 ter
prilogo, v kateri je razpredelnica v zvezi s kvalifikacijami.
V teh dveh zadevah sta tožeči stranki izpodbijali zakonitost zgoraj omenjenih odločb in dekreta 72/2001 med drugim zato, ker
preprečujejo dostop farmacevtov do novih lekarn v avtonomni skupnosti Asturiji. Ta dekret naj bi poleg tega določal nemogoča
merila za izbor lastnikov novih lekarn.
V tem kontekstu se predložitveno sodišče sprašuje, ali ureditev, predvidena z dekretom 72/2001, omejuje svobodo ustanavljanja,
kar je nezdružljivo s členom 49 PDEU.
V teh okoliščinah je Tribunal Superior de Justicia de Asturias prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje v zadevi
C-570/07 predložilo to vprašanje:
„Ali so členi 2, 3, in 4 dekreta 72/2001 […] ter točke 4, 6 in 7 njegove priloge v nasprotju s členom [49 PDEU]?“
Tribunal Superior de Justicia de Asturias je v zadevi C-571/07 prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo
to vprašanje:
„Ali člen [49 PDEU] nasprotuje zakonodaji avtonomne pokrajine […] Asturije o dovoljenjih za odprtje lekarn?“
Zadevi C-570/07 in C-571/07 sta bili s sklepom predsednika Sodišča z dne 28. februarja 2008 združeni za pisni in ustni postopek
ter izdajo sodbe.

Dopustnost
Consejo General de Colegios Oficiales de Farmacéuticos de España ter španska, grška, francoska in italijanska vlada izpodbijajo
dopustnost predlogov za sprejetje predhodne odločbe.
Predložitveno sodišče, prvič, naj ne bi pojasnilo dejanskega položaja tožečih strank v postopku v glavni stvari. Drugič, to
sodišče naj ne bi jasno navedlo zadevnih nacionalnih določb in naj ne bi zadostno razložilo, zakaj se sprašuje o združljivosti
teh določb s členom 49 PDEU. Nazadnje, zastavljeni vprašanji naj bi bili hipotetični, saj se spora o glavni stvari nanašata
na španska državljana. Ker ni čezmejnega elementa, ti vprašanji nimata nobene zveze s pravom Unije.
V zvezi s tem je treba poudariti, da lahko le nacionalna sodišča, pred katerimi teče sodni postopek in ki morajo prevzeti
odgovornost za sodbo, ki jo izdajo, glede na posebnosti zadeve presodijo, ali za izdajo sodbe potrebujejo predhodno odločbo
in ali so vprašanja, ki jih predložijo Sodišču, ustrezna. Ker se postavljena vprašanja nanašajo na razlago prava Unije, mora
Sodišče načeloma odločiti (glej v tem smislu sodbi z dne 13. marca 2001 v zadevi PreussenElektra, C-379/98, Recueil, str. I-2099,
točka 38, in z dne 10. marca 2009 v zadevi Hartlauer, C‑169/07, ZOdl., str. I-1721, točka 24).
Iz tega je razvidno, da se predpostavlja ustreznost vprašanj o pravu Unije. Sodišče lahko predlog nacionalnega sodišča zavrne
samo, če je jasno, da zahtevana razlaga prava Unije nima nobene zveze z dejanskim stanjem ali predmetom spora v postopku o
glavni stvari, če je problem hipotetičen ali če Sodišče nima na voljo pravnih in dejanskih elementov, ki so potrebni za to,
da bi lahko na zastavljena vprašanja dalo koristne odgovore (glej v tem smislu sodbi z dne 5. decembra 2006 v združenih zadevah
Cipolla in drugi, C-94/04 in C-202/04, ZOdl., str. I-11421, točka 25, in z dne 7. junija 2007 v združenih zadevah Van der
Weerd in drugi, od C-222/05 do C-225/05, ZOdl., str. I-4233, točka 22).
Glede na to sodno prakso je treba poudariti, prvič, da je nacionalno sodišče v predložitvenih odločbah obrazložilo svojo odločitev,
da je nujno zastaviti vprašanja za predhodno odločanje, s tem, da je poudarilo, da je zakonitost predpisov, ki se obravnavajo
v postopku v glavni stvari, odvisna od razlage člena 49 PDEU, ki jo bo podalo Sodišče.
Drugič, ni očitno, da zahtevana razlaga prava Unije nima nobene zveze z dejanskim stanjem ali predmetom spora v postopku o
glavni stvari ali da je problem hipotetičen.
Seveda je res, da sta tožeči stranki v postopku v glavni stvari španska državljana in da so vsi elementi spora o glavni stvari
omejeni na eno državo članico. Vendar – kot izhaja iz sodne prakse – lahko odgovor Sodišča koristi predložitvenemu sodišču
tudi v takih okoliščinah, zlasti če bi nacionalno pravo zahtevalo, da bi španski državljan užival enake pravice, kot jih ima
v enakem položaju na podlagi prava Unije državljan druge države članice, ki ni Kraljevina Španija (glej zlasti sodbo z dne
30. marca 2006 v zadevi Servizi Ausiliari Dottori Commercialisti, C‑451/03, ZOdl., str. I-2941, točka 29, in zgoraj navedeno
sodbo Cipolla in drugi, točka 30).
Poleg tega, čeprav lahko za nacionalne predpise, kakršni so ti iz postopka v glavni stvari, ki se enako uporabljajo za španske
državljane in za državljane drugih držav članic, določbe o temeljnih svoboščinah, zagotovljenih s Pogodbo, praviloma veljajo
le, kadar se ta uporablja za položaje, ki so povezani s trgovino med državami članicami, pa nikakor ni mogoče izključiti,
da so bili ali so državljani drugih držav članic, in ne Kraljevine Španije, zainteresirani za upravljanje lekarn v avtonomni
skupnosti Asturiji (glej v tem smislu sodbo z dne 11. marca 2010 v zadevi Attanasio Group, C-384/08, ZOdl., str. I-2055, točki
23 in 24 ter navedena sodna praksa).
Tretjič, ugotoviti je treba, da predložitveni odločbi zadostno opisujeta pravni in dejanski okvir sporov o glavni stvari in
da je na podlagi informacij, ki jih je posredovalo predložitveno sodišče, mogoče določiti obseg zastavljenih vprašanj. Ti
odločbi sta tako dali zainteresiranim strankam dejansko možnost predstaviti stališča v skladu s členom 23 Statuta Sodišča,
kot je to tudi razvidno iz vsebine stališč, predloženih v teh postopkih.
V teh okoliščinah je treba predloga za sprejetje predhodne odločbe šteti za dopustna.

Vsebinska presoja

Uvodne ugotovitve
Prvič, treba je spomniti, da v skladu s členom 168(7) PDEU, kot je pojasnjen v sodni praksi Sodišča in uvodni izjavi 26 Direktive
2005/36, pravo Unije ne posega v pristojnost držav članic, da organizirajo sisteme socialne varnosti in da sprejmejo zlasti
pravila, ki so namenjena ureditvi zdravstvenih služb, kot so lekarne. Vendar pa morajo države članice pri izvrševanju te pristojnosti
spoštovati pravo Unije, zlasti določbe Pogodbe o temeljnih svoboščinah, saj te določbe obsegajo prepoved za države članice,
da uvedejo oziroma ohranijo neupravičene omejitve izvajanja teh svoboščin na področju zdravstvenega varstva (glej v tem smislu
zgoraj navedeno sodbo Hartlauer, točka 29, in sodbi z dne 19. maja 2009 v zadevi Komisija proti Italiji, C‑531/06, ZOdl.,
str. I-4103, točka 35, in v združenih zadevah Apothekerkammer des Saarlandes in drugi, C‑171/07 in C‑172/07, ZOdl., str. I-4171,
točka 18).
Pri presoji spoštovanja te obveznosti je zato treba upoštevati, da sta zdravje in življenje ljudi najpomembnejša med dobrinami
in interesi, varovanimi s Pogodbo, in da države članice določijo raven, na kateri želijo zagotoviti varovanje javnega zdravja,
in kako naj se ta raven doseže. Ker se lahko ta raven med državami članicami razlikuje, jim je treba priznati diskrecijsko
pravico (glej v tem smislu sodbo z dne 11. septembra 2008 v zadevi Komisija proti Nemčiji, C‑141/07, ZOdl., str. I‑6935, točka
51, in zgoraj navedeno sodbo Apothekerkammer des Saarlandes in drugi, točka 19).
Drugič, treba je poudariti, da niti Direktiva 2005/36 niti noben drug akt, s katerim se izvajajo temeljne svoboščine, ne določata
pravil o dostopu do lekarniške dejavnosti, ki bi določala pogoje za odprtje novih lekarn na ozemlju držav članic.
Res je, da člen 45(5) Direktive 2005/36 določa, da če ima država članica na dan 16. septembra 1985 vzpostavljen sistem razpisov
na podlagi preizkusov, katerega namen je izbrati farmacevte, ki bodo postali lastniki novih lekarn, ustanovljenih v skladu
z nacionalnim sistemom geografske porazdelitve, lahko ta država članica nadaljuje izvajanje tega sistema razpisov in tudi
od državljanov drugih držav članic zahteva, da sodelujejo v takih razpisih.
Glede tega je ugotovljeno, da je na ta datum v Španiji obstajal tak sistem razpisov in da postopek, ki se obravnava v postopku
v glavni stvari, spada v ta sistem. Zato lahko zadevna država članica ohrani tak postopek in od vseh farmacevtov zahteva,
da sodelujejo v njem, če so pravila v zvezi z njim skladna s pravom Unije.
Zato iz tega ne sledi, da za pravila, ki urejajo zadevni postopek, ne veljajo določbe Pogodbe v zvezi z zahtevami o ozemeljski
porazdelitvi lekarn, ker ta element ne spada na področje uporabe Direktive 2005/36.
Predmet zadevne direktive je namreč v skladu z njenim členom 1 določiti pravila na področju priznavanja poklicnih kvalifikacij,
da bi se imetnikom teh kvalifikacij omogočilo, da kot samozaposlene ali zaposlene osebe opravljajo reguliran poklic. Nasprotno
pa ne vsebuje pravil, ki bi urejala odprtje lekarn, niti pogojev za njihovo obratovanje, niti natančneje njihove ozemeljske
porazdeljenosti.
To ugotovitev tudi sicer podpira uvodna izjava 26 Direktive 2005/36, na podlagi katere ta direktiva ne zagotavlja usklajenosti
vseh pogojev za dostop do lekarniške dejavnosti, tako da zlasti geografska porazdelitev lekarn ostane v pristojnosti držav
članic.
V teh okoliščinah je treba zadevna pravila nacionalnega prava o ozemeljski porazdelitvi preučiti glede na določbe Pogodbe,
zlasti glede na člen 49.

Prvi del vprašanj za predhodno odločanje v zvezi z glavnimi pogoji, povezanimi z gostoto prebivalstva in najmanjšo razdaljo
med lekarnami
Predložitveno sodišče s prvim delom svojih vprašanj v bistvu sprašuje, ali člen 49 PDEU nasprotuje nacionalnim predpisom,
kakršni so ti v postopku v glavni stvari, ki omejujejo izdajo dovoljenja za odprtje novih lekarn s tem, da določajo:
–        da se lahko na vsakem območju lekarniške dejavnosti odpre načeloma ena lekarna na 2800 prebivalcev;
–        da se lahko dodatna lekarna odpre le, če se ta prag preseže in se ta lekarna odpre za več kot 2000 prebivalcev; in
–        da mora vsaka lekarna upoštevati najmanjšo razdaljo glede na obstoječe lekarne, pri čemer je ta razdalja praviloma 250 metrov.
Obstoj omejitve svobode ustanavljanja
V skladu z ustaljeno sodno prakso pomeni omejitev v smislu člena 49 PDEU vsak nacionalni ukrep, ki bi – tudi če se uporabi
brez razlikovanja glede na državljanstvo – lahko oviral ali zmanjšal privlačnost izvrševanja svobode ustanavljanja s strani
državljanov Unije, ki je zagotovljena s Pogodbo (glej v tem smislu sodbi z dne 14. oktobra 2004 v zadevi Komisija proti Nizozemski,
C‑299/02, ZOdl., str. I-9761, točka 15, in z dne 21. aprila 2005 v zadevi Komisija proti Grčiji, C-140/03, ZOdl., str. I-3177,
točka 27).
V to kategorijo spadajo predvsem nacionalni predpisi, ki za ustanovitev podjetja iz druge države članice določajo pridobitev
dovoljenja, saj lahko ovirajo izvajanje svobode ustanavljanja tega podjetja s tem, da preprečujejo svobodno izvajanje njegovih
dejavnosti prek stalne poslovne enote. To podjetje namreč po eni strani tvega, da bo imelo dodatne upravne in finančne stroške,
ki jih prinaša vsaka izdaja takega dovoljenja. Po drugi strani nacionalni predpisi izključujejo izvajanje samostojne dejavnosti
nekaterih gospodarskih subjektov, ki ne izpolnjujejo nekaterih vnaprej določenih zahtev, katerih izpolnjevanje je pogoj za
izdajo tega dovoljenja (glej v tem smislu zgoraj navedeno sodbo Hartlauer, točki 34 in 35).
Nacionalni predpisi sicer pomenijo omejitev, če izvajanje dejavnosti pogojujejo z gospodarskimi ali socialnimi potrebami,
ki jih mora ta dejavnost zadovoljiti, saj po navadi omejuje število izvajalcev storitev (glej v tem smislu zgoraj navedeno
sodbo Hartlauer, točka 36).
V sporih o glavni stvari, prvič, nacionalni predpisi pogojujejo odprtje nove lekarne z izdajo predhodnega upravnega dovoljenja
in s tem, da se to dovoljenje podeli le uspešnim kandidatom.
Drugič, ti predpisi na vsakem območju lekarniške dejavnosti omogočajo odprtje ene lekarne na vsakih 2800 prebivalcev, pri
čemer dodatne lekarne ni mogoče odpreti, razen če se ta prag preseže in se lekarna odpre za več kot 2000 prebivalcev.
Tretjič, ti predpisi preprečujejo farmacevtom, da bi opravljali samostojno gospodarsko dejavnost v kraju, ki bi ga svobodno
izbrali, saj morajo praviloma upoštevati, da morajo biti obstoječe lekarne med seboj oddaljene najmanj 250 metrov.
Taka pravila tako lahko ovirajo farmacevte drugih držav članic pri opravljanju dejavnosti na španskem ozemlju prek stalne
poslovne enote oziroma zmanjšajo privlačnost takega opravljanja dejavnosti.
Zato nacionalni predpisi, kakršni so obravnavani v postopku v glavni stvari, pomenijo omejitev svobode ustanavljanja v smislu
člena 49 PDEU.
Utemeljitev omejitve svobode ustanavljanja
V skladu z ustaljeno sodno prakso je mogoče omejitve svobode ustanavljanja, ki se uporabijo brez diskriminacije na podlagi
državljanstva, utemeljiti z nujnimi razlogi v splošnem interesu, če zagotavljajo uresničitev želenega cilja in ne presegajo
tega, kar je nujno za dosego tega cilja (zgoraj navedeni sodbi Hartlauer, točka 44, in Apothekerkammer des Saarlandes in drugi,
točka 25).
V postopkih v glavni stvari je treba ugotoviti, prvič, da se zadevna pravila uporabljajo nediskriminatorno glede na državljanstvo.
Drugič, iz člena 52(1) PDEU je razvidno, da se lahko z varstvom javnega zdravja utemeljijo omejitve temeljnih svoboščin, zagotovljenih
s Pogodbo, kot je svoboda ustanavljanja (glej zlasti zgoraj navedeni sodbi Hartlauer, točka 46, in Apothekerkammer des Saarlandes
in drugi, točka 27).
Natančneje, omejitve svobode ustanavljanja so lahko utemeljene s ciljem zagotavljanja zanesljive in kakovostne oskrbe prebivalstva
z zdravili (zgoraj navedeni sodbi Komisija proti Italiji, točka 52, in Apothekerkammer des Saarlandes in drugi, točka 28).
Pomembnost tega cilja potrjujeta člen 168(1) PDEU in člen 35 Listine Evropske unije o temeljnih pravicah, na podlagi katerih
se pri opredeljevanju in izvajanju vseh politik in dejavnosti Evropske unije zagotavlja visoka raven varovanja zdravja ljudi.
Iz tega sledi, da se lahko s ciljem zagotavljanja zanesljive in kakovostne oskrbe prebivalstva z zdravili utemeljijo nacionalni
predpisi, kakršni so obravnavani v postopku v glavni stvari.
Tretjič, preučiti je treba, ali taki predpisi lahko zagotavljajo tak cilj.
V zvezi s tem je treba poudariti, prvič, da glede na diskrecijsko pravico, na katero je bilo opozorjeno v točki 44 te sodbe,
dejstvo, da država članica na področju javnega zdravja določi strožja pravila od druge države članice, ne pomeni, da so ta
pravila nezdružljiva z določbami Pogodbe o temeljnih svoboščinah (glej v tem smislu sodbo z dne 10. februarja 2009 v zadevi
Komisija proti Italiji, C‑110/05, ZOdl., str. I-519, točka 65 in navedena sodna praksa).
Zato za odločitev v teh zadevah ni odločilna okoliščina, da države članice določajo različna pravila na tem področju in, še
posebej, da nekatere od njih ne omejujejo števila lekarn, ki jih je mogoče odpreti na nacionalnem ozemlju, medtem ko druge
to število omejujejo, tako da določajo pravila geografskega načrtovanja.
Drugič, spomniti je treba, da so lahko zdravstvene ustanove in infrastruktura v skladu s sodno prakso Sodišča predmet načrtovanja.
To lahko zajema predhodno dovoljenje za ustanovitev novih ponudnikov zdravstvenih storitev, če bi se izkazalo za nujno za
zapolnitev morebitnih praznin pri dostopu do zdravstvenih storitev in za preprečitev podvajanja struktur, tako da se zagotovi
zdravstvena oskrba, prilagojena potrebam prebivalstva, ki pokriva celotno ozemlje in upošteva regije, ki so geografsko izolirane
oziroma so kako drugače v slabšem položaju (glej po analogiji sodbi z dne 12. julija 2001 v zadevi Smits in Peerbooms, C‑157/99,
Recueil, str. I-5473, točke od 76 do 80, in z dne 16. maja 2006 v zadevi Watts, C-372/04, ZOdl., str. I-4325, točke od 108
do 110, ter zgoraj navedeno sodbo Hartlauer, točki 51 in 52).
Ta sklep je mogoče v celoti prenesti na zdravstvene storitve na področju lekarniške dejavnosti.
Tretjič, treba je poudariti, da obstajajo gosto poseljena območja, ki bi jih lahko številni farmacevti šteli za zelo donosna
in zato privlačnejša, kot na primer urbana območja. Nasprotno pa bi se drugi deli nacionalnega ozemlja, kot so kmetijska območja,
ki so geografsko izolirana ali kako drugače v slabšem položaju, obravnavali kot manj privlačni.
V teh okoliščinah ni mogoče izključiti, da bi bilo – če to ne bi bilo urejeno – več lekarn v krajih, ki štejejo za privlačnejše,
tako da v drugih, manj privlačnih krajih ne bi bilo dovolj farmacevtov, ki bi lahko zagotovili zanesljivo in kakovostno lekarniško
storitev.
Četrtič, spomniti je treba, da kadar se pojavi negotovost glede obstoja ali pomembnosti tveganj za javno zdravje, lahko države
članice sprejmejo zaščitne ukrepe, ne da bi morale čakati, da sta resničnost in resnost take nevarnosti v celoti dokazani
(zgoraj navedena sodba Apothekerkammer des Saarlandes in drugi, točka 30).
V teh okoliščinah lahko država članica presodi, da obstaja tveganje, da na nekaterih delih njenega ozemlja ne bo dovolj lekarn
in da torej ne bo zanesljive in kakovostne oskrbe z zdravili.
Zato lahko glede na to tveganje sprejme predpise, ki določajo, da se lahko odpre samo ena lekarna na določeno število prebivalcev
(glej točko 57 te sodbe).
Posledica takega pogoja je lahko namreč preusmeritev odpiranja lekarn na tiste dele nacionalnega ozemlja, na katerih primanjkuje
lekarniških storitev, saj farmacevte s tem, da jim preprečuje začetek dejavnosti na območjih z dovolj lekarnami, spodbuja
k temu, da odprejo lekarno tam, kjer jih ni dovolj.
Iz tega sledi, da se lahko lekarne zaradi tega pogoja uravnoteženo porazdelijo po nacionalnem ozemlju in se tako vsemu prebivalstvu
zagotovi ustrezen dostop do lekarniških storitev, s tem pa se povečata zanesljivost in kakovost oskrbe prebivalstva z zdravili.
Nato je treba poudariti, da sam pogoj v zvezi s številom prebivalstva morda ne bo dovolj za preprečitev kopičenja lekarn na
geografskem območju, določenem v skladu s tem pogojem, v nekaterih privlačnih delih tega območja. Tako kopičenje lekarn lahko
pripelje do podvajanja struktur, medtem ko bi lahko drugi deli istega območja trpeli zaradi premalo lekarn.
V teh okoliščinah lahko država članica določi dodatne pogoje, katerih namen bi bil preprečiti to kopičenje, tako da se na
primer sprejme pogoj, kakršen je ta v postopku v glavni stvari, ki določa najmanjše razdalje med lekarnami.
Zaradi tega pogoja se je namreč mogoče izogniti takemu kopičenju in tako se lahko lekarne bolj uravnoteženo porazdelijo po
posameznem geografskem območju.
Pogoj v zvezi z najmanjšo razdaljo tudi povečuje gotovost pacientov, da bodo imeli lekarno blizu in da bodo torej imeli lahek
in hiter dostop do ustreznih lekarniških storitev.
Taki pogoji dostopa bi se lahko še toliko bolj obravnavali kot nujni, ker, prvič, se uporaba zdravil lahko pokaže za nujno
in, drugič, so lahko med strankami lekarn osebe z zmanjšano mobilnostjo, kot so starejši ljudje ali hudo bolni.
Tako se lahko izkaže, da je pogoj v zvezi z najmanjšo oddaljenostjo dodatni pogoj temu glede števila prebivalstva in zato
lahko prispeva k uresničitvi cilja, da se lekarne uravnoteženo porazdelijo po nacionalnem ozemlju in da se tako vsemu prebivalstvu
zagotovi ustrezen dostop do lekarniških storitev in s tem poveča zanesljivost in kakovost oskrbe prebivalstva z zdravili.
Nazadnje je treba poudariti, da je uresničevanje cilja zgoraj omenjenih pogojev izboljšano z nekaterimi merili na stopnji
izbire lastnikov novih lekarn v skladu z dekretom 72/2001.
V skladu s točko 7(b) priloge k temu dekretu se namreč v primeru, če ima glede na razpredelnico v zvezi s kvalifikacijami,
na podlagi katere so izbrani lastniki novih lekarn, več kandidatov enako število točk, dovoljenja izdajo tako, da imajo za
kategorijo farmacevtov iz točke 7(a) prednost farmacevti, ki so imeli dovoljenje za upravljanje lekarne na območju lekarniške
dejavnosti ali v krajih z manj kot 2800 prebivalci.
Ker farmacevti na splošno obravnavajo geografska območja z manj kot 2800 prebivalci kot manj privlačna (glej točko 72 te sodbe),
je namen tega pogoja izdaje dovoljenja spodbuditi farmacevte, da začnejo dejavnost na teh območjih in da so pozneje nagrajeni
s podelitvijo drugih dovoljenj za odprtje novih lekarn.
Vendar tožeči stranki v postopku v glavni stvari in Plataforma para la Libre Apertura de Farmacias trdijo, da ureditve, kakršna
je ta v postopku v glavni stvari, ni mogoče obravnavati, kot da lahko doseže navedeni cilj, saj povzroči, da nekateri farmacevti
ne morejo opravljati samostojne poklicne dejavnosti, medtem ko farmacevti, ki že imajo položaj na trgu, uživajo nesorazmerne
dobičke.
Taka utemeljitev ne more biti uspešna.
Najprej je treba poudariti, da je treba svobodo ustanavljanja gospodarskih subjektov uravnotežiti z zahtevami varovanja javnega
zdravja in da resnost ciljev, ki se jim sledi na tem področju, lahko utemelji omejitve, ki imajo negativne posledice – celo
zelo negativne – za nekatere subjekte (glej v tem smislu sodbo z dne 17. julija 1997 v zadevi Affish, C-183/95, Recueil, str. I-4315,
točki 42 in 43).
Nato je iz spisa razvidno, da pristojni organi vsaj enkrat na leto organizirajo postopke za izdajo dovoljenj za odprtje novih
lekarn glede na demografski razvoj. Tako je avtonomna skupnost Asturija z odločbo z dne 14. junija 2002 sprožila postopek
za podelitev dovoljenj za odprtje 24 novih lekarn na njenem ozemlju od leta 2002 naprej.
Nazadnje, v skladu s točko 4 priloge k dekretu 72/2001 se niti poklicne izkušnje kot farmacevt lastnik ali solastnik lekarne
niti nobena druga vrsta kvalifikacij ne upoštevajo, če je bilo eno ali drugo že upoštevano pri izdaji dovoljenja za lekarno.
Prav tako točka 7(a) te priloge določa, da če ima glede na razpredelnico več kandidatov enako število točk, se dovoljenja
izdajo tako, da se da prednost farmacevtom, ki še niso imeli dovoljenja za upravljanje lekarne.
S temi merili ti nacionalni predpisi dajejo prednost farmacevtom, ki še niso dobili dovoljenja za odprtje, in njihov namen
je več farmacevtom zagotoviti dostop do samostojne poklicne dejavnosti.
Čeprav iz zgoraj navedenega izhaja, da so predpisi, kakršni so obravnavani v postopku v glavni stvari, načeloma primerni za
uresničitev cilja zagotavljanja zanesljive in kakovostne oskrbe prebivalstva z zdravili, pa način, na katerega ti predpisi
ta cilj uresničujejo, ne sme biti nedosleden. V skladu s sodno prakso Sodišča namreč različna pravila in nacionalna zakonodaja
kot celota niso primerni za uresničevanje navedenega cilja, razen če resnično zagotavljajo, da se ta cilj doseže dosledno
in sistematično (glej v tem smislu zgoraj navedeni sodbi Hartlauer, točka 55, in Apothekerkammer des Saarlandes in drugi,
točka 42).
Zato je treba preučiti, ali dekret 72/2001 dosledno in sistematično uresničuje cilj zagotavljanja zanesljive in kakovostne
oskrbe prebivalstva z zdravili, če določi, da je najmanjše število prebivalcev na lekarno načeloma 2800 ali 2000 in da je
najmanjša razdalja med lekarnami praviloma 250 metrov. V zvezi s tem je treba upoštevati tudi zakon 16/1997, saj dekret 72/2001
ta zakon izvaja.
Glede tega je treba ugotoviti, da naj bi pogoja, predvidena s tem dekretom, ki velja za celotno zadevno ozemlje, zagotovila
zanesljivo in kakovostno oskrbo prebivalstva z zdravili na podlagi pavšalnih standardov, v okviru katerih naj bi se nujno
upoštevali običajni demografski dejavniki, za katere se šteje, da so povprečni. Iz tega je razvidno, da obstaja nevarnost,
da uporaba enotnih, tako zasnovanih pogojev ne bi zagotovila ustreznega dostopa do lekarniških storitev na območjih s posebnimi
demografskimi značilnostmi.
Za tak primer bi lahko šlo, prvič, na nekaterih kmetijskih območjih, na katerih je prebivalstvo na splošno razpršeno in manj
številno. Ta posebnost lahko povzroči, da nekateri zadevni prebivalci, če bi bil pogoj najmanjšega števila 2800 prebivalcev
uporabljen brez razlikovanja, ne bi bili na razumni oddaljenosti od lekarne in bi jim bil ustrezen dostop do lekarniške storitve
tako onemogočen.
V zvezi s tem je treba poudariti, da nacionalni predpisi določajo nekatere prilagoditvene ukrepe, na podlagi katerih je mogoče
omiliti posledice uporabe osnovnega pravila najmanjšega števila 2800 prebivalcev. V skladu s členom 2(3), drugi pododstavek,
zakona 16/1997 lahko avtonomne skupnosti določijo delež prebivalstva, nižji od 2800 prebivalcev na lekarno, za kmetijska,
turistična in gorska območja ali za območja, na katerih zaradi njihovih geografskih, demografskih ali zdravstvenih značilnosti
z uporabo splošnih meril ne bi bilo mogoče zagotoviti lekarniških storitev in da bi bila lekarna na takem posebnem območju
dostopnejša za lokalno prebivalstvo.
Drugič, nevarnost stroge uporabe drugega pogoja iz dekreta 72/2001, to je najmanjše razdalje med lekarnami, je, da ustrezen
dostop do lekarniških storitev na nekaterih gosto poseljenih geografskih območjih ne bo zagotovljen. Na teh območjih lahko
namreč gostota prebivalstva okrog ene lekarne precej preseže pavšalno določeno število prebivalcev. V teh posebnih okoliščinah
lahko uporaba pogoja najmanjše razdalje 250 metrov med lekarnami pripelje do položaja, v katerem je na območju, predvidenem
za eno lekarno, več kot 2800 prebivalcev in celo več kot 4000 prebivalcev v primeru iz člena 2(3) zakona 16/1997. Zato ni
mogoče izključiti, da bi prebivalci območij s takimi značilnostmi zaradi stroge uporabe pravila najmanjše razdalje lahko imeli
težave pri dostopu do lekarne v okoliščinah, ki omogočajo zagotovitev ustrezne lekarniške storitve.
Zato se te posledice tudi v takem primeru lahko omilijo z ukrepom iz člena 2(4) zakona 16/1997, v skladu s katerim je najmanjša
razdalja med lekarnami „praviloma“ 250 metrov, pri čemer lahko avtonomne pokrajine glede na gostoto prebivalstva dovolijo
manjšo razdaljo med lekarnami in tako povečajo število lekarn, ki so na voljo na zelo gosto poseljenih območjih.
V zvezi s tem je treba poudariti, da bi pristojni organi, da bi se v primeru, kot je opisan v točki 99 te sodbe, cilj zagotavljanja
ustrezne lekarniške storitve dosegel dosledno in sistematično, morali razlagati splošno pravilo kot pravilo, na podlagi katerega
je mogoče podeliti dovoljenje za odprtje lekarne na razdalji, manjši od 250 metrov, ne samo v izjemnih primerih, ampak vsakič,
ko bi zaradi stroge uporabe splošnega pravila najmanjše razdalje 250 metrov obstajalo tveganje, da ustrezen dostop do lekarniške
storitve na nekaterih gosto poseljenih geografskih območjih ne bi bil zagotovljen.
V teh okoliščinah mora predložitveno sodišče preveriti, ali pristojni organi uporabljajo pooblastilo, podeljeno z navedenimi
določbami, v smislu, opisanem v točkah 98, 100 in 101 te sodbe, na celotnem geografskem območju, ki ima posebne demografske
značilnosti in na katerem bi zaradi stroge uporabe osnovnih pravil najmanjšega števila 2800 prebivalcev in najmanjše razdalje
250 metrov obstajalo tveganje, da se ne bi odprlo zadosti lekarn, ki bi lahko zagotovile ustrezno lekarniško storitev.
Glede na vse zgoraj navedeno je treba ugotoviti, da so ob upoštevanju preudarkov iz točk od 94 do 100 te sodbe predpisi, obravnavani
v postopku v glavni stvari, primerni za uresničitev želenega cilja.
Preučiti je še treba, četrtič, ali omejitev svobode ustanavljanja ne presega tega, kar je nujno za dosego navedenega cilja,
to pomeni, ali ne obstajajo manj omejevalni ukrepi, s katerimi bi se ta cilj dosegel.
V zvezi s tem tožeči stranki v postopku v glavni stvari, Plataforma para la Libre Apertura de Farmacias in Evropska komisija
med drugim trdijo, da bi zadostovalo določiti pravila o najmanjšem številu lekarn na posameznih geografskih območjih (v nadaljevanju:
sistem „a minima“). Tako gotovo ne bi bilo izdano nobeno novo dovoljenje za odprtje lekarne – kot v trenutnem sistemu – na
območjih, na katerih je že dovolj lekarn, dokler na vsakem od teh geografskih območij ne bi bilo na voljo zahtevano najmanjše
število lekarn. Vendar bi se nove lekarne lahko prosto odpirale takoj, ko bi bilo na vsakem od teh območij na voljo to najmanjše
število lekarn.
V zvezi s tem pa je treba poudariti, da lahko država članica glede na diskrecijsko pravico, ki jo imajo države članice na
področju varovanja javnega zdravja in ki je omenjena v točki 44 te sodbe, presodi, da sistem „a minima“ ne omogoča uresničitve
cilja zagotavljanja zanesljive in kakovostne oskrbe prebivalstva z zdravili na manj privlačnih območjih z enako učinkovitostjo
kot trenutni sistem.
Najprej je treba spomniti, da je v trenutnem sistemu dejavnik, ki spodbuja farmacevte, da se nastanijo na območjih, ki nimajo
lekarn, posledica dejstva, da se ne morejo nastaniti na območjih z zadostnim številom lekarn na podlagi objektivnega demografskega
merila, in sicer dokler število prebivalcev na tem območju ne preseže določenega praga. Ta sistem tako načeloma farmacevtom,
ki želijo opravljati samostojno gospodarsko dejavnost, ne pušča nobene druge izbire, kot da začnejo dejavnost na območjih
brez lekarn, na katerih oskrba prebivalstva z zdravili ni zadostna in na katerih je torej odpiranje lekarn dovoljeno.
Nato je treba ugotoviti, da lahko država članica, kot je Kraljevina Španija, zakonito uredi sistem ozemeljske porazdelitve
na regionalni ravni, to pomeni, da lahko zaupa različnim regijam, da organizirajo porazdelitev lekarn po geografskih območjih
njihovih zadevnih ozemelj.
Položaj v zvezi z odpiranjem lekarn se lahko v različnih regijah precej razlikuje.
Natančneje, mogoče si je predstavljati, da je v nekaterih regijah eno ali več geografskih območij, na katerih zahtevano najmanjše
število lekarn še ni doseženo. Torej je mogoče nove lekarne odpreti le na območjih, kjer lekarn ni.
Nasprotno pa je v drugih regijah položaj tak, da na vseh njihovih geografskih območjih že obstaja zahtevano najmanjše število
lekarn in bi se torej – v alternativnem sistemu „a minima“, opisanem v točki 105 te sodbe – na celotnem njihovem ozemlju lahko
prosto odpirale lekarne, vključno z najprivlačnejšimi območji. Tak položaj bi lahko ogrozil nacionalni cilj, kot izhaja iz
zakona 16/1997, da se farmacevte usmeri na območja brez lekarn ne glede na to, v kateri regiji so ta območja. Ni namreč mogoče
izključiti, da bi se zadevni farmacevti želeli pridružiti farmacevtom, ki so začeli dejavnost v „prenasičenih“ regijah – kjer
je torej mogoče prosto odpreti novo lekarno – namesto da bi začeli dejavnost na območju brez lekarn v „nenasičenih“ regijah.
V teh okoliščinah ni mogoče šteti, da predpisi, obravnavani v postopku v glavni stvari, presegajo to, kar je potrebno za dosego
želenega cilja.
Glede na zgoraj navedeno je treba na prvi del zastavljenih vprašanj odgovoriti, da je treba člen 49 PDEU razlagati tako, da
načeloma ne nasprotuje nacionalnim predpisom, kakršni so ti v postopku v glavni stvari, ki omejujejo izdajo dovoljenja za
odprtje novih lekarn s tem, da določajo:
–        da se lahko na vsakem območju lekarniške dejavnosti odpre načeloma ena lekarna na 2800 prebivalcev;
–        da se lahko dodatna lekarna odpre le, če se ta prag preseže in se ta lekarna odpre za več kot 2000 prebivalcev; in
–        da mora vsaka lekarna upoštevati najmanjšo razdaljo glede na že obstoječe lekarne, pri čemer je ta razdalja praviloma 250
metrov.
Vendar pa člen 49 PDEU nasprotuje takim nacionalnim predpisom, če osnovni pravili najmanjšega števila 2800 prebivalcev in
najmanjše razdalje 250 metrov na vsem geografskem območju s posebnimi demografskimi značilnostmi preprečujeta odprtje zadostnega
števila lekarn, ki bi lahko zagotovile ustrezno lekarniško storitev, kar pa mora preveriti nacionalno sodišče.

Drugi del vprašanj za predhodno odločanje v zvezi z merili za izbor lastnikov novih lekarn, določenimi v točkah 4, 6 in 7,
od (a) do (c), priloge k dekretu 72/2001
Z drugim delom vprašanj predložitveno sodišče v bistvu sprašuje, ali člen 49 PDEU nasprotuje merilom, ki so določena v točkah
4, 6 in 7, od (a) do (c), priloge k dekretu 72/2001, na podlagi katerih se izbirajo lastniki novih lekarn.
V zvezi z merili iz točk 4 in 7(a) in (b) te priloge je iz preudarkov, opisanih v točkah 86, 87, 92 in 93 te sodbe, razvidno,
da prispevajo k uresničitvi cilja v splošnem interesu v skladu s členom 49 PDEU.
V teh okoliščinah je treba še preučiti, ali člen 49 PDEU nasprotuje merilom iz točk 6 in 7(c) te priloge, glede na to, da
ta člen zlasti zahteva, da merila, ki se uporabijo v okviru sistema upravnega dovoljenja, niso diskriminatorna (glej zgoraj
navedeno sodbo Hartlauer, točka 64).
V zvezi s tem je treba spomniti, da načelo prepovedi diskriminacije ne prepoveduje zgolj neposredne ali očitne diskriminacije
na podlagi državljanstva, ampak tudi vse prikrite oblike diskriminacije, ki z uporabo drugih razlikovalnih meril dejansko
povzročijo enak rezultat (glej sodbi z dne 26. junija 2001 v zadevi Komisija proti Italiji, C‑212/99, Recueil, str. I-4923,
točka 24, in z dne 19. marca 2002 v zadevi Komisija proti Italiji, C‑224/00, Recueil, str. I-2965, točka 15).
Tako je treba določbo nacionalnega prava, če ni objektivno upravičena in sorazmerna z želenim ciljem, šteti za posredno diskriminatorno,
ker lahko že samo zaradi svoje narave bolj vpliva na državljane drugih držav članic kot na domače državljane in ker lahko
zato zlasti državljane drugih držav postavi v slabši položaj (sodba z dne 18. julija 2007 v zadevi Hartmann, C‑212/05, ZOdl.,
str. I‑6303, točka 30).
V obravnavani zadevi točka 6 priloge k dekretu 72/2001 določa, da se za poklicne kvalifikacije, ki se nanašajo na poklicne
izkušnje, pridobljene v avtonomni pokrajini Asturiji, prišteje dodatnih 20 %.
Nato iz točke 7(c) iste priloge izhaja, da če ima glede na razpredelnico več kandidatov enako število točk, se dovoljenja
izdajo tako, da imajo po kategorijah farmacevtov iz točke 7(a) in (b) prednost farmacevti, ki so svojo poklicno dejavnost
opravljali v avtonomni pokrajini Asturiji.
Ti merili tako v postopku izbire privilegirata nekatere farmacevte, ker so opravljali svojo dejavnost na delu nacionalnega
ozemlja. Tako merilo seveda lažje upoštevajo domači farmacevti, ki svojo gospodarsko dejavnost najpogosteje opravljajo na
nacionalnem ozemlju, kot pa farmacevti, ki so državljani drugih držav članic, ki to dejavnost najpogosteje opravljajo v drugi
državi članici (glej po analogiji zgoraj navedeno sodbo Hartmann, točka 31).
Vendar Consejería de Salud y Servicios Sanitarios in Principado de Asturias trdita, da je mogoče različno obravnavanje utemeljiti
z nujnostjo ohraniti raven kakovosti lekarniške storitve, glede na to, da bi bila ta raven zmanjšana, če farmacevti, ki so
odprli lekarno, ne bi bili zmožni takoj opravljati lekarniških storitev. Ta zmožnost farmacevtov, da takoj opravljajo lekarniške
storitve, naj bi zahtevala predvsem, da poznajo zdravstvene programe, ki jih je določila regionalna uprava, in delovanje lekarn
v tej regiji.
Take utemeljitve ni mogoče sprejeti, saj člen 1(1) in (2) Direktive 85/432 ter člen 45(2)(e) in (g) Direktive 2005/36 zahtevata,
da imajo imetniki dokazil o formalnih kvalifikacijah iz farmacije na univerzitetni stopnji pravico dostopa do opravljanja
teh dejavnosti: priprava, preizkušanje, skladiščenje in dobava zdravil v javnih lekarnah ter dejavnosti obveščanja in svetovanja
o zdravilih. V teh okoliščinah se ni mogoče sklicevati na zahteve, omenjene v prejšnji točki, da bi se utemeljila neenakost
obravnavanja, kot je to v postopku v glavni stvari.
Glede na zgoraj navedeno je treba na drugi del zastavljenih vprašanj odgovoriti, da je treba člen 49 PDEU v povezavi s členom
1(1) in (2) Direktive 85/432 ter členom 45(2)(e) in (g) Direktive 2005/36 razlagati tako, da nasprotuje merilom, ki so določena
v točkah 6 in 7(c) priloge k dekretu 72/2001, na podlagi katerih se izbirajo lastniki novih lekarn.

Stroški
Ker je ta postopek za stranke v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči
o stroških. Stroški, priglašeni za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.
Iz teh razlogov je Sodišče (veliki senat) razsodilo:
1.
Člen 49 PDEU je treba razlagati tako, da načeloma ne nasprotuje nacionalnim predpisom, kakršni so ti v postopku v glavni stvari,
ki omejujejo izdajo dovoljenja za odprtje novih lekarn s tem, da določajo:
–
da se lahko na vsakem območju lekarniške dejavnosti odpre načeloma ena lekarna na 2800 prebivalcev;
–
da se lahko dodatna lekarna odpre le, če se ta prag preseže in se ta lekarna odpre za več kot 2000 prebivalcev; in
–
da mora vsaka lekarna upoštevati najmanjšo razdaljo glede na že obstoječe lekarne, pri čemer je ta razdalja praviloma 250
metrov.
Vendar pa člen 49 PDEU nasprotuje takim nacionalnim predpisom, če osnovni pravili najmanjšega števila 2800 prebivalcev in
najmanjše razdalje 250 metrov na vsem geografskem območju s posebnimi demografskimi značilnostmi preprečujeta odprtje zadostnega
števila lekarn, ki bi lahko zagotovile ustrezno lekarniško storitev, kar pa mora preveriti nacionalno sodišče.
2.
Člen 49 PDEU v povezavi s členom 1(1) in (2) Direktive Sveta 85/432/EGS z dne 16. septembra 1985 o uskladitvi zakonov in drugih
predpisov v zvezi z nekaterimi dejavnostmi na področju farmacije ter členom 45(2)(e) in (g) Direktive Evropskega parlamenta
in Sveta 2005/36/ES z dne 7. septembra 2005 o priznavanju poklicnih kvalifikacij je treba razlagati tako, da nasprotuje merilom,
ki so določena v točkah 6 in 7(c) priloge k dekretu 72/2001 o lekarnah in lekarniških podružnicah v kneževini Asturiji (Decreto
72/2001 regulador de las oficinas de farmacia y botiquines en el Principado de Asturias) z dne 19. julija 2001, na podlagi
katerih se izbirajo lastniki novih lekarn.
Podpisi
*
Jezik postopka: španščina.