CELEX: 62003CJ0376
Davčna zakonodaja
Davek od premoženja
Pravica do olajšave
Različno obravnavanje rezidentov in nerezidentov
Konvencija o odpravi dvojnega obdavčevanja

Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago členov 73 B in 73 D Pogodbe ES (ki sta postala člena 56 ES in
58 ES).
Ta predlog je bil vložen v okviru postopka D., nemškega državljana, proti l’Inspecteur van de Belastingdienst/Particulieren/Ondernemingen
buitenland te Heerlen (nizozemska davčna uprava), ker mu je slednji zavrnil olajšavo davka od premoženja.

Pravni okvir

Zakon o davku od premoženja
V času dejstev v glavni stvari je Kraljevina Nizozemska uporabljala davek od premoženja, ki temelji na zakonu z dne 16. decembra
1964 o davku od premoženja (Wet op de vermogensbelasting 1964, Stbl
.
1964, str. 520, v nadaljevanju: Wet VB). Gre za neposredni davek od premoženja po 0,8 % stopnji od zneska premoženja.
Člen 1 Wet VB v besedilu, ki se je uporabljalo v letu obdavčevanja v zadevi v glavni stvari, določa, da so za davek od premoženja
zavezane vse fizične osebe s stalnim prebivališčem na Nizozemskem (davčni zavezanci rezidenti), kot tudi vse fizične osebe,
ki imajo, čeprav ne prebivajo v tej državi članici, v tej državi premoženje (davčni zavezanci nerezidenti).
Po členu 3(1) in 3(2) tega zakona so davčni zavezanci rezidenti obdavčeni na osnovi njihovega svetovnega premoženja na začetku
koledarskega leta. Njihovo obdavčljivo premoženje je enako vrednosti vsega njihovega premoženja, znižani za znesek vseh njihovih
dolgov.
Na podlagi člena 12 tega zakona so davčni zavezanci nerezidenti obdavčeni glede na premoženje, ki ga imajo na Nizozemskem
na začetku zadevnega koledarskega leta. Njihovo obdavčljivo premoženje je enako vrednosti njihovega premoženja, ki se nahaja
na Nizozemskem, zmanjšani za vrednost njihovih dolgov v tej državi članici.
Člen 14(2) Wet VB določa, da davčni zavezanci rezidenti uživajo olajšavo za njihovo svetovno premoženje, medtem ko davčni
zavezanci nerezidenti, ki so obdavčeni glede na njihovo premoženje na Nizozemskem, te olajšave ne uživajo.
Na podlagi člena 14(3) tega zakona se znesek znižanja razlikuje glede na to, ali davčni zavezanci rezidenti izhajajo iz davčnega
razreda I za samske ali iz davčnega razreda II za poročene pare. Za leto obdavčevanja v glavni stvari le-ta znaša 193 000
NLG za prve in 241 000 NLG za druge.
Z odločbo z dne 18. aprila 2003, sprejeto na podlagi sodbe Gerechtshof te ’s-Gravenhage z dne 18. julija 2000, je minister
za finance odobril, da se ta olajšava uporabi tudi za davčne zavezance nerezidente, ki imajo najmanj 90 % vrednosti premoženja
na Nizozemskem.

Konvencija o izogibanju dvojnega obdavčevanja
Konvencija med vlado Kraljevine Belgije in vlado Kraljevine Nizozemske o izogibanju dvojnega obdavčevanja v zvezi z davki
od dohodka in premoženja in o ureditvi nekaterih drugih vprašanj na področju davkov je bila podpisana 19. oktobra 1970 (v
nadaljevanju: belgijsko – nizozemska konvencija).
Člen 23(1) te konvencije, ki se nahaja v poglavju o obdavčevanju premoženja, določa:
„Premoženje, ki ga sestavljajo nepremičnine, […], se obdavči v državi, kjer te nepremičnine ležijo.“
Člen 24 te konvencije je v poglavju z naslovom „Odprava dvojnega obdavčevanja“. Odstavka 1 in 2 se nanašata zlasti na rezidente
Nizozemske in Belgije. Po odstavku 1, točka 1, tega člena „lahko Nizozemska za obdavčevanje svojih rezidentov v davčno osnovo
vključi elemente dohodka ali premoženja, ki so, v skladu z določbami te Konvencije, v Belgiji obdavčljivi“. Točka 2 tega odstavka
določa, da se v tem primeru uporabi olajšava davka za upoštevanje v Belgiji plačanega davka in določa pravilo za izračun tega
zmanjšanja. Odstavek 2 tega člena vsebuje posebne določbe, ki se uporabijo za rezidente Belgije, ki so prejeli dohodke iz
Nizozemske.
Člen 25(3) belgijsko – nizozemske konvencije z naslovom „Enako obravnavanje“ določa:
„Fizične osebe, ki so rezidenti ene izmed držav, uživajo v drugi državi članici osebne olajšave, odbitke in znižanja, ki jih
je ta druga država priznala svojim rezidentom zaradi njihovega stanja ali družinskih obveznosti.“

Ureditev povrnitve stroškov postopka
Na podlagi splošnega upravnega zakona (Algemene Wet Bestuursrecht) in sklepa o stroških postopka (Besluit proceskosten bestuursrecht)
se povrnitev stroškov določi pavšalno. Dejanjem, ki jih opravi odvetnik, se dodeli točke, ki se pretvorijo v povrnjeni znesek.
V določenih primerih se lahko odstopi od tega sistema in se določi višji povrnjeni znesek.

Spor o glavni stvari in vprašanja za predhodno odločanje
D. prebiva v Nemčiji. Na dan 1. januarja 1998 so 10 % vrednosti njegovega premoženja predstavljale nepremičnine, ki ležijo
na Nizozemskem, ostalo premoženje pa je imel v Nemčiji. V skladu s členom 1 Wet VB je bila zainteresirana stranka zavezana
za davek od premoženja kot davčni zavezanec nerezident za leto 1998.
Čeprav nima 90 % premoženja na Nizozemskem, je D. zahteval olajšavo iz člena 14(2) Wet VB, sklicujoč se na pravo Skupnosti.
Njegovo zahtevo je davčni inšpektor zavrnil.
D. je torej vložil tožbo zoper odločbo, s katero je bila zahteva zavrnjena, na Gerechtshof te ’s-Hertogenbosch, na podlagi
katere je navajal obstoj diskriminacije zlasti glede določb členov 56 ES in 58 ES kot tudi glede belgijsko – nizozemske konvencije.
D. prav tako ugovarja utemeljenosti nizozemske ureditve glede povračila stroškov postopka, ker bi se mu, čeprav so bile njegove
trditve sprejete, lahko povrnili omejeno, kar bi povzročilo zelo težko, oziroma celo nemogoče izvajanje pravic, ki jih priznava
pravni red Skupnosti.
Ko je preučil dvome glede trditev prava Skupnosti, ki jih navaja D., je Gerechtshof te ’s-Hertogenbosch prekinilo odločanje
in Sodišču v predhodno odločanje predložilo ta vprašanja:
„1.      Ali pravo Skupnosti in zlasti členi 56 ES in naslednji nasprotujejo ureditvi, kot je ta iz postopka v glavni stvari, po kateri
ima davčni zavezanec rezident vedno pravico do koriščenja olajšave v okviru davka od premoženja, medtem ko davčni zavezanec
nerezident nima pravice do nje, ker se njegovo premoženje v glavnem nahaja v državi, katere rezident je (kjer se sicer ne
plača nobenega davka na premoženje)?
2.      Ali je v primeru negativnega odgovora v tem primeru položaj drugačen, ker je ob uporabi dvostranske pogodbe Nizozemska priznala
pravico do te olajšave osebam, ki prebivajo v Belgiji (kjer prav tako ni davka od premoženja), ki se sicer nahajajo v primerljivih
okoliščinah?
3.      Ali je v zadevi, ko je stranka zmagala pred nacionalnim sodiščem zaradi kršitve prava Skupnosti s strani države članice, v
primeru pritrdilnega odgovora na eno izmed obeh zgornjih vprašanj, ureditev stroškov postopka, kot je ta v zadevni stvari,
po kateri so lahko načeloma povrnjeni le omejeni stroški postopka, v nasprotju s pravom Skupnosti?“

Prvo vprašanje

Stališča, predložena Sodišču
D. trdi, da ureditev, kot je nizozemska ureditev v zadevi v glavni stvari, predstavlja oviro za prosti pretok kapitala, ki
je v nasprotju s členom 56 ES in ni upravičena s členom 58 ES, ker je ustvarila diskriminacijo zoper nerezidente, ki investirajo
v nepremičnine na Nizozemskem. Tako za enako premoženje, ki ga ima v tej državi članici, le rezident uživa olajšavo pri izračunu
davka od premoženja.
Obstajala naj ne bi nobena objektivna okoliščina, ki bi upravičila različno obravnavanje med obema kategorijama davčnih zavezancev
v smislu sodne prakse Sodišča (sodba z dne 14. februarja 1995v zadevi Schumacker, C‑279/93, Recueil, str. I-225). Okoliščina,
da so nerezidenti zavezani davku od premoženja na omejen način, torej le na del njihovega premoženja, ki leži na Nizozemskem,
medtem ko so rezidenti temu davku zavezani neomejeno, glede na njihovo svetovno premoženje, naj ne bi pomenila objektivnega
razlikovanja. To razlikovanje se naj bi pojasnilo z omejitvijo davčne pristojnosti držav članic.
D. dodaja, da je treba razlikovati davek od premoženja od davka od dohodka, o katerem se je odločalo v zgoraj navedeni sodbi
v zadevi Schumacker. Rešitve, uporabljene pri davku od dohodka, naj ne bi bile nujno prenosljive na davek od premoženja. Nasprotno
s tem, kar je bilo sprejeto glede davka od dohodka, bi bilo glede davka od premoženja le manjšega pomena, da se bistveni del
premoženja davčnega zavezanca nahaja v državi, katere rezident je.
Nasprotno pa po mnenju nizozemske, belgijske, nemške in francoske vlade ter Komisije Evropskih skupnosti rezidenti in nerezidenti
načeloma niso v primerljivem položaju glede neposrednih davkov in je različno obravnavanje, kateremu ugovarja D., združljivo
s pravili Pogodbe.

Odgovor Sodišča
Najprej je treba spomniti, da predstavlja investicija v nepremičnino, kot je ta, ki jo je izvedel D. na Nizozemskem, pretok
kapitala iz člena 1 Direktive Sveta z dne 24. junija 1988 88/361/EGS o izvajanju člena 67 Pogodbe (UL L 178, str. 5) in nomenklature
pretoka kapitala iz Priloge I te direktive. Ta nomenklatura je ohranila indikativno vrednost za opredelitev izraza „pretok
kapitala“ (glej sodbo z dne 23. septembra 2003 v zadevi Ospelt in Schlössle Weissenberg, C‑452/01, Recueil, str. I‑9743, točka 7).
Taka investicija izhaja iz področja uporabe pravil glede prostega pretoka kapitala, določenih v členih 56 ES in naslednjih.
Člen 56 ES prepoveduje vse omejitve pretoka kapitala z izvzetjem določb iz člena 58 ES. Iz odstavkov 1 in 3 te zadnje določbe
izhaja, da države članice lahko v svojem davčnem pravu različno obravnavajo davčne zavezance rezidente in davčne zavezance
nerezidente, če tako razlikovanje ni sredstvo samovoljne diskriminacije ali prikritega omejevanja prostega pretoka kapitala.
Glede neposrednih davkov je Sodišče sprejelo, da položaja med rezidenti in nerezidenti na splošno nista primerljiva (zgoraj
navedena sodba Schumacker, točka 31).
Glede davka od dohodka je Sodišče presodilo, da se položaj rezidenta razlikuje od položaja nerezidenta, kolikor je bistveni
del njegovih dohodkov normalno koncentriran v državi, katere rezident je. Nadalje ta država na splošno razpolaga z vsemi potrebnimi
informacijami za presojo celotne davčne zmožnosti davčnega zavezanca, upoštevajoč njegovo osebno in družinsko stanje (zgoraj
navedena sodba Schumacker, točka 33).
Sodišče je iz tega sklepalo, da dejstvo, da država članica ne odobri nerezidentu določenih davčnih ugodnosti, ki jih prizna
rezidentom, na splošno ni diskriminatorno, ker ti dve kategoriji davčnih zavezancev nista v primerljivem položaju.
Vendar je Sodišče menilo, da bi se lahko sklepalo drugače, ko nerezident ne dobi pomembnejših dohodkov v državi članici, katere
rezident je, in dobi bistveni del svojih obdavčljivih dohodkov iz dejavnosti, ki jo je opravljal v državi zaposlitve, tako
da mu država, katere rezident je, ne more za namen obdavčenja odobriti ugodnosti, ki izhajajo iz upoštevanja njegovega osebnega
in družinskega stanja. Med takim nerezidentom in primerljivim rezidentom, ki opravlja plačano dejavnost, tako ne obstaja nikakršna
objektivna razlika, ki upraviči različno obravnavanje glede upoštevanja osebnega in družinskega položaja davčnega zavezanca
za namene obdavčenja (glej zlasti zgoraj navedeno sodbo Schumacker, točki 36 in 37, in sodbo z dne 1. julija 2004 v zadevi
Wallentin, C‑169/03, Recueil, str. I-6443, točka 17).
Tako je Sodišče dopustilo, da država članica ugodnosti za nerezidente pogojuje s tem, da je najmanj 90 % njihovega svetovnega
dohodka podvrženega obdavčitvi v tej državi (sodba z dne 14. septembra 1999 v zadevi Gschwind, C‑391/97, Recueil, str. I-5451,
točka 32).
Položaj zavezanca za davek od premoženja je v več pogledih podoben položaju zavezanca za davek od dohodka.
Predvsem sta davek od premoženja kot tudi davek od dohodka neposredna davka, določena glede na davčno sposobnost davčnega
zavezanca. Davek od premoženja se pogosto šteje kot dopolnitev davka od dohodka, ki se nanaša zlasti na kapital.
Nadalje ima zavezanec davka na premoženje na splošno največji del svojega premoženja v državi, katere rezident je. Kot je
Sodišče že ugotovilo, ta država članica najpogosteje predstavlja kraj, ki je središče njegovih osebnih in premoženjskih interesov
(glej sodbo z dne 12. junija 2003 v zadevi Gerritse, C‑234/01, Recueil, str. I‑5933, točka 43).
Zato je treba preučiti, ali, kot na področju davka od dohodka, položaj rezidenta in položaj nerezidenta v okviru davka na
premoženje na splošno nista primerljiva.
Treba je analizirati položaj osebe, kot je D., ki ima 90 % vrednosti vsega svojega premoženja v državi članici, katere rezident
je, in 10 % v drugi državi članici, ki ima tako zakonodajo glede davka od premoženja kot Nizozemska. Ta oseba je zavezana
davku od premoženja v tej drugi državi članici glede 10 % deleža premoženja, ki ga ima v njej, ne da bi uživala kakršnokoli
olajšavo. Rezidenti te druge države članice se obdavčijo na vrednost celotnega svetovnega premoženja, in ne le na ozemlju
te države, zmanjšano za višino olajšave.
Ugotoviti je treba, da je ta olajšava – katere cilj je zagotoviti, da se vsaj del svetovnega premoženja zadevnega zavezanca
izvzame iz obdavčevanja premoženja – v celoti opravlja svojo nalogo le, če se obdavčevanje nanaša na celotno premoženje zainteresirane
stranke. Zato nerezidenti, ki so v tej drugi državi članici obdavčeni le na del svojega premoženja, na splošno niso upravičeni
do te olajšave.
Kot glede davka od dohodka je treba tako zavzeti stališče, da je glede davka od premoženja položaj nerezidenta drugačen kot
položaj rezidenta, saj se ne samo bistveni del dohodkov, ampak tudi bistveni del premoženja slednjega po navadi nahaja v državi,
katere rezident je. Zato je ta država članica najbolj primerna za ugotavljanje celotne davčne sposobnosti rezidenta ob morebitni
uporabi olajšav, določenih z zakonodajo.
Iz tega izhaja, da davčni zavezanec, ki ima le nebistveni del svojega premoženja v drugi državi članici in ne v državi, katere
rezident je, na splošno ni v primerljivem položaju, kot je položaj rezidentov te druge države članice, in da zavrnitev zadevnih
organov, da mu priznajo olajšavo, ki jo uživajo slednji, zoper njega ni diskriminatorna.
Vendar po mnenju D. dejstvo, da ureditev države članice, katere rezident je zainteresirana stranka, ne določa davka od premoženja,
pomeni, da se v nobeni zadevni državi članici ne upošteva osebnega in družinskega stanja te zainteresirane stranke z namenom
priznanja olajšave in ustvarja diskriminatorni položaj zoper njega. D. zatrjuje, da se na Nizozemskem za olajšavo, ki se jo
prizna rezidentom, upošteva njihovo osebno in družinsko stanje, ker se olajšava razlikuje glede na zakonski stan zadevnega
davčnega zavezanca. Da bi se izognili temu, da bi ga obravnavali manj ugodno kot rezidente Nizozemske, bi mu torej po mnenju
D. morala ta država priznati enake ugodnosti, kot jih imajo rezidenti.
Te trditve ni mogoče sprejeti.
V bistvu se različno obravnavanje rezidentov in nerezidentov, ki ga je uporabila država članica, v kateri ima zainteresirana
stranka le 10 % vrednosti svojega premoženja, in brez olajšave v tem primeru, pojasnjuje s tem, da ima zainteresirana stranka
le nebistven del premoženja v tej državi članici in zato ni v primerljivem položaju kot rezidenti. Okoliščina, da je država,
v kateri je zainteresirana stranka rezident, ukinila davek od premoženja, ne vpliva na ta položaj. Ker ima zainteresirana
stranka bistveni del svojega premoženja v državi, katere rezident je, se od države članice, v kateri ima le del premoženja,
ne zahteva, da mu odobri ugodnosti, ki jih zagotavlja svojim rezidentom.
Treba je dodati, da se okoliščine spora v glavni stvari razlikujejo od okoliščin v zadevi zgoraj navedene sodbe Wallentin,
kolikor zneska, kot je preživnina, ki jo je g. Wallentin dobival od svojih staršev, kot tudi štipendija, ki jo je dobival
od nemške države, po svoji naravi po davčnem pravu te države nista bila obdavčljiva dohodka. V teh pogojih se zneska, ki jih
je g. Wallentin dobil v Nemčiji po eni strani in premoženje, ki ga ima D. v tej državi članici, po drugi strani, ne moreta
šteti kot primerljiva, z namenom določitve, ali D. za obdavčevanje premoženja, ki ga ima na Nizozemskem, lahko uživa olajšavo,
ki jo predvidi ta država.
Na prvo vprašanje je tako treba odgovoriti, da ureditev, po kateri država članica davčnim zavezancem nerezidentom, ki imajo
bistveni del svojega premoženja v državi, katere rezidenti so, ne prizna koriščenja olajšave, ki jo zagotavlja davčnim zavezancem
rezidentom, ni v nasprotju s členoma 56 ES in 58 ES.

Drugo vprašanje

Uradne opombe
Drugo vprašanje se nanaša na uporabo belgijsko – nizozemske konvencije glede na pravila, določena v Pogodbi, ki prepovedujejo
diskriminacijo na področju prostega pretoka kapitala. V skladu z določbami člena 25(3) te konvencije, katere besedilo se uporablja
v obeh državah članicah, ki sta stranki le-te, fizična oseba, ki biva v Belgiji, na Nizozemskem koristi olajšave in ostale
ugodnosti, ki jih ta država uporablja za svoje rezidente.
Iz tega izhaja, da rezident Belgije, ki je v enakem položaju kot D., ki ima na Nizozemskem nepremičnino, ki predstavlja le
10% celotne vrednosti njegovega premoženja, uživa, v nasprotju z D., olajšavo, ki jo je Kraljevina Nizozemska priznala svojim
rezidentom glede davka od premoženja.
V drugem vprašanju se predložitveno sodišče sprašuje, ali je, glede na Pogodbo, razlikovanje obstoječega obravnavanja v tem
primeru med rezidentom Belgije in rezidentom Nemčije, dovoljeno. To sodišče sprašuje, ali člena 56 ES in 58 ES nasprotujeta
temu, da ob uporabi dvostranske konvencije, ki skuša preprečiti dvojno obdavčevanje, država članica prizna le rezidentom druge
države, ki je stranka konvencije, olajšave, ki jih odobri svojim rezidentom, ne da bi to razširila na ostale države članice.

Stališča, ki so bila predložena Sodišču
D. trdi, da je razlikovanje, ki izhaja iz uporabe belgijsko – nizozemske konvencije, med njegovim položajem in položajem rezidenta
Belgije, ki je v enakem položaju, s Pogodbo prepovedana diskriminacija. Po eni strani naj bi Sodišče sprejelo ta razlikovanja
v obravnavanju med državljani Skupnosti, ki izhajajo iz porazdelitve davčnih pristojnosti, vendar naj priznanje olajšave le
rezidentom Belgije ne bi bila rezultat take porazdelitve. Po drugi strani naj obravnavanje, ki ga je Kraljevina Nizozemska
pridržala rezidentom Belgije, prav tako ne bi izkazevalo vzajemnega obravnavanja, ki ga je Kraljevina Belgija zagotovila rezidentom
Nizozemske, ker naj Kraljevina Belgija ne bi več predvidevala davka od premoženja in naj torej ne bi priznala nobene olajšave
rezidentom Nizozemske, ki imajo nepremičnino na njenem ozemlju.
Vlade, ki so predstavile svoja stališča, in Komisija trdijo nasprotno, da razlikovanje v obravnavanju med tako osebo, kot
je D., in rezidentom Belgije, ni diskriminatorno. Zatrjujejo, da država članica, ki je stranka dvostranske konvencije, na
noben način ni zavezana na podlagi Pogodbe, da ugodnosti, ki jih odobri rezidentom države članice podpisnice, razširi na vse
rezidente Skupnosti. Te vlade in Komisija se sklicujejo na nevarnost, ki naj bi jo prinesla razširitev ugodnosti, ki jih določa
dvostranska konvencijana, na vse rezidente Skupnosti, ob uporabi obstoječih dvostranskih konvencij in tistih, ki jih bi države
članice lahko sklenile v prihodnosti, in na pravno negotovost, ki naj bi jo ta razširitev povzročila.

Odgovor Sodišča
Treba je opozoriti, da se na podlagi člena 293 ES države članice, kolikor je potrebno, med seboj pogajajo, zato da bi v korist
svojih državljanov zagotovile odpravo dvojnega obdavčevanja v Skupnosti.
Sodišče je v sodbi z dne 12. maja 1998 v zadevi Gilly, C‑336/96, Recueil, str. I-2793, točka 23) ugotovilo, da razen Konvencije
90/436/EGS o odpravi dvojnega obdavčevanja v primeru poprave ugodnosti povezanih podjetij (UL 1990, L 225, p. 10) v okviru
Skupnosti ni bil sprejet noben ukrep poenotenja ali usklajevanja za odpravo dvojnega obdavčevanja in da države članice na
podlagi člena 293 ES niso sklenile nobene večstranske konvencije s tem namenom.
Ker ni ostalih ukrepov Skupnosti ali konvencij, ki se nanašajo na vse države članice, so bile med njimi sklenjene številne
dvostranske konvencije.
Kot je Sodišče že opozorilo, so države članice svobodne v okviru teh konvencij, da določijo navezne okoliščine za namene porazdelitve
davčne pristojnosti (glej sodbo z dne 21. septembra 1999 v zadevi Saint-Gobain ZN, C‑307/97, Recueil, str. I‑6161, točka 57).
Sodišče je prav tako priznalo, da naj različno obravnavanje med državljani obeh držav podpisnic, ki izhaja iz te porazdelitve,
ne bi predstavljalo diskriminacije v nasprotju s členom 39 ES (glej zgoraj navedeno sodbo v zadevi Gilly, točka 30).
Kljub temu predmet spora v glavni stvari niso posledice porazdelitve davčnih pristojnosti glede na državljane ali prebivalce
držav članic strank te iste konvencije, ampak primerjava med položajem rezidenta države, ki ni stranka te konvencije, in položajem
osebe, ki jo ta konvencija pokriva.
Glede tega je treba spomniti, da je področje uporabe dvostranske davčne konvencije omejeno na fizične in pravne osebe, ki
so v njej naštete.
Vendar obstajajo situacije, ko se ugodnosti iz dvostranske konvencije lahko raztezajo tudi na rezidenta države članice, ki
ni stranka te konvencije.
Tako je Sodišče presodilo, da glede konvencije, ki odpravlja dvojno obdavčevanje, sklenjene med državo članico in tretjo državo,
načelo nacionalnega obravnavanja nalaga državi članici, ki je stranka te konvencije, da prizna stalnim podjetjem družb nerezidentk
ugodnosti, ki jih določa konvencija, pod enakimi pogoji kot so ti, ki se uporabijo za družbe rezidentke (glej zgoraj navedeno
sodbo v zadevi Saint‑Gobain ZN, točka 59).
V tem primeru se šteje, da je davčni zavezanec nerezident, ki ima stalno podjetje v državi članici, v enaki situaciji kot
je davčni zavezanec, ki je rezident te države.
Vendar je treba opomniti, da je drugo vprašanje, ki ga je zastavilo predložitveno sodišče, del premise, da nerezident, kot
je D., ni v primerljivem položaju z rezidentom Nizozemske. Vprašanje želi pojasniti, ali se položaj D. lahko primerja s položajem
drugega nerezidenta, ki uživa posebno obravnavanje na podlagi Konvencije o odpravi dvojnega obdavčevanja.
Podobno obravnavanje glede davka od premoženja na Nizozemskem davčnega zavezanca, kot je D., rezidenta Nemčije, in davčnega
zavezanca, rezidenta Belgije, predvideva, da se ta dva zavezanca obravnava, kot da sta enakem položaju.
Treba je opomniti, da v izogib temu, da bi se isti dohodki in isto premoženje obdavčilo hkrati na Nizozemskem in v Belgiji,
belgijsko – nizozemska konvencija v členu 24 določa porazdelitev davčne pristojnosti med tema dvema državama članicama, člen
25(3) pa določa pravilo, po katerem fizične osebe, ki so rezidenti ene izmed teh dveh držav, uživajo v drugi državi osebne
odbitke, ki jih slednja zagotavlja svojim rezidentom.
Dejstvo, da se te vzajemne pravice in obveznosti uporabljajo le za osebe, ki so rezidenti ene izmed teh dveh držav članic
pogodbenic, je neizogibna posledica dvostranskih konvencij za odpravo dvojnega obdavčevanja. Iz tega izhaja, da davčni zavezanec,
ki je rezident Belgije, glede davka od premoženja, določenega na podlagi nepremičnin, ki ležijo na Nizozemskem, ni v enakem
položaju, kot davčni zavezanec, ki prebiva zunaj Belgije.
Pravilo, kot je to, ki je določeno v členu 25(3) belgijsko – nizozemske konvencije, se naj ne bi obravnavalo kot ugodnost,
ločeno od ostalega dela konvencije, vendar je njen sestavni del in prispeva k njenemu splošnemu ravnovesju.
Upoštevajoč zgornje ugotovitve, je treba odgovoriti na drugo zastavljeno vprašanje, da člena 56 ES in 58 ES ne nasprotujeta
temu, da se pravilo, določeno v dvostranski konvenciji o odpravi dvojnega obdavčevanja, kot je pravilo v glavni stvari, ne
razširi, v položaju in v okoliščinah, kot so te v glavni stvari, na rezidente države članice, ki ni stranka te konvencije.

Tretje vprašanje
Ker je bilo tretje vprašanje zastavljeno le, če bi bil odgovor na eno izmed prvih dveh vprašanj pritrdilen, nanj ni treba
odgovoriti.

Stroški
Ker je ta postopek za stranke v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, le-to odloči
o stroških. Stroški, priglašeni za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.
Iz teh razlogov je Sodišče (veliki senat) razsodilo:
1)
Ureditev, po kateri država članica davčnim zavezancem nerezidentom, ki imajo bistveni del svojega premoženja v državi, katere
rezidenti so, ne prizna koriščenja olajšave, ki jo zagotavlja davčnim zavezancem rezidentom, ni v nasprotju s členoma 56 ES
in 58 ES.
2)
Člena 56 ES in 58 ES ne nasprotujeta temu, da se pravilo, določeno v dvostranski konvenciji o odpravi dvojnega obdavčevanja,
kot je pravilo v glavni stvari, ne razširi, v položaju in v okoliščinah, kot so te v glavni stvari, na rezidente države članice,
ki ni stranka te konvencije.
Podpisi